Martiness Giljermo

Slepkavības Oksfordā

Giljermo Martiness

Slepkavības Oksfordā

t

1. NODAĻA

Šodien, kad jau pagājuši daudzi gadi un viss ir aizmirsts, kad lakoniskā e-pasta vēstulē no Skotijas esmu saņēmis skumjo ziņu par Seldoma nāvi, man šķiet, ka varu lauzt zvērestu, kuru gan viņš no manis nekad nebija pieprasījis, un izstāstīt patiesību par tiem notikumiem, kas 1993. gada vasarā Anglijas laikrakstus pildīja ar šaušalīgiem un sensacionāliem virsrakstiem, bet ko Seldoms un es bieži dēvējām, iespējams, matemātiskās blakusnozimes dēļ, vienkārši par sēriju vai Oksfordas sēriju. Visi nāves gadījumi faktiski tika reģistrēti Oksfordšīrā manas uzturēšanās sākumā Anglijā, un man bija tā apšaubāmā privilēģija redzēt pirmo no tiem pavisam tuvu.

Man bija divdesmit divi gadi vecums, kad gandrīz viss vēl ir piedodams. Es tikko biju ieguvis grādu matemātikā Buenosairesas Universitātē un ar stipendiju kabatā braucu uz Oksfordu, lai tur pavadītu vienu gadu ar slepenu mērķi pietuvoties loģikas zinātnei vai vismaz apmeklēt slavenos Angusa Makintaira seminārus. Mana koordinatore Emīlija Bronsone bija veikusi visus sagatavošanas darbus manai ielidošanai un uzrakstījusi detalizētas norādes, neaizmirstot par vissīkākajām detaļām. Lai gan viņa bija profesore un padomes locekle Sv. Annas koledžā, e-pasta vēstulēs, ko bija nosūtījusi pirms manas izlidošanas, viņa ieteica labāk neapmesties nemīlīgajās koledžas istabiņās un, ja vien mana stipendijas summa atļauj, noīrēt istabu ar savu dušas telpu, nelielu virtuvi un atsevišķām ieejas durvīm pie īgltonas kundzes ļoti laipnas un tolerantas viņas bijušā profesora atraitnes. Es veicu aprēķinus (kā parasti ar krietnu optimisma devu) un nosūtīju čeku ar pirmā mēneša iemaksu, kas bija vienīgā saimnieces noteiktā prasība.

Pēc piecpadsmit dienām es jau sēdēju lidmašīnā virs Atlantijas okeāna, neticības pārņemts, kā vienmēr pirms ceļojuma, gluži kā lēcienā bez drošības tīkla, kad šķiet, ka būtu daudz ticamāk un hipotētiski vienkāršāk (Okama asmens princips teiktu Seldoms), ja kāds negadījums liktu man pēdējā brīdī griezties atpakaļ vai ari nonākt jūras dzelmē, pirms kā pastiepta roka tur lejā parādītos mana galamērķa aprises, paredzot jaunas dzīves sākumu.

Un tomēr precīzi deviņos nākamajā rītā lidmašīna klusi izurbās cauri miglas vāliem, un neapšaubāmā ticamībā parādījās Anglijas zaļie pakalni. Tos apspīdēja gaisma, kas bija pēkšņi kļuvusi daudz blāvāka vai, drīzāk būtu jāsaka, samazinājusies, jo mani pārņēma izjūta, ka līdz ar nolaišanos gaismas stari aizvien vairāk zaudē savu spēku un pavājinās kā izlaisti caur smalku filtru.

Mana koordinatore bija sagatavojusi visas nepieciešamās norādes, lai es iekāptu pareizajā autobusā, kas no Hītrovas mani aizvestu tieši uz Oksfordu, kā arī vairākkārt atvainojās, ka nav varējusi mani sagaidīt ierodamies visu šo nedēļu viņai bija jāpiedalās kādā algebras kongresā Londonā. Tas mani ne vien nesatrauca, bet pat šķita brīnišķīgi man bija pāris dienu laika, lai pats varētu iegūt kādu priekšstatu par šo vietu un apskatīt pilsētu pirms pievēršanās saviem pienākumiem. Nebiju paņēmis līdzi īpaši daudz bagāžas, un, kad autobuss beidzot apstājās pieturā, man nebija grūti ar somām rokās šķērsot laukumu, lai nokļūtu līdz taksometram. Bija aprīļa sākums, taču es nopriecājos, ka nebiju novilcis mēteli, pūta ass, ledains vējš, un arī bālā saule īpaši nelīdzēja sasilt. Par spīti tam, gandrīz visi ļaudis tirgus laukumā, arī pakistāniešu šoferis, kurš man atvēra taksometra durvis, bija ģērbušies kreklos ar īsām piedurknēm. Es viņam nosaucu īgltonas kundzes adresi un, kad šoferis iedarbināja mašīnu, apjautājos, vai viņam nav auksti. "Ak nē pie mums ir pavasaris," viņš noteica, norādot uz vārgo sauli kā neapgāžamu pierādījumu.

Melnais taksometrs sāka svinīgi kustēties galvenās ielas virzienā. Kad tas pagriezās pa kreisi, abās ielas pusēs cauri pusaizvērtiem koka vārtiem un dzelzs restēm varēja saredzēt koledžu līdzenos dārzus un perfekti koptos mauriņus. Mēs pabraucām garām nelielai kapsētai ar apsūnojušiem kapakmeņiem, kas ieskāva kādu baznīcu. Auto kādu brīdi brauca pa Brenberijas ceļu un tad nogriezās Kanlifa alejā, ko biju atzīmējis kā īgltonas kundzes adresi. Tagad ceļš līkumoja cauri milzīgam parkam, un aiz āmuļiem noaugušiem žogiem iznira lielas akmens mājas, kuru rāmā elegance uzreiz atsauca atmiņā Viktorijas laika romānus ar tējas pēcpusdienām, kriketa spēlēm un pastaigām dārzos. Mēs braucām, apskatot ēku numurus ceļa malā, kaut gan man nelikās, ka māja, kuru meklēju, varētu būt viena no šīm, ņemot vērā naudas summu, ko biju nosūtījis kā samaksu par pirmo mēnesi. Beidzot pašā ielas galā ieraudzījām vienādas un daudz pieticīgākas, kaut gan joprojām simpātiskas vasarīga izskata mājiņas ar taisnstūrveida koka balkoniem. Pirmā no tām bija īgltonas kundzes māja. Es izņēmu somas, uzkāpu pa ieejas kāpnēm un nospiedu zvana pogu. Zinot Emīlijas Bronsones doktora disertācijas un pirmo publikāciju izdošanas laiku, viņai vajadzēja būt kādiem piecdesmit pieciem gadiem, un es sev jautāju, cik gan veca varētu būt viņas bijušā profesora atraitne. Kad atvērās durvis, mans skatiens sastapās ar garas un tievas meitenes stūraino seju un acīm viņa šķita mazliet vecāka par mani un smaidot pastiepa roku. Mēs saskatījāmies abpusējā un patīkamā pārsteigumā, lai gan man izlikās, ka viņa piesardzīgi novēršas, atbrīvojot savu roku, kuru es, iespējams, biju paturējis ilgāk, nekā vajadzīgs. Viņa nosauca savu vārdu Beta un mēģināja atkārtot manējo, bet tas gan viņai īsti neizdevās. Tad es tiku ievests ļoti mājīgā viesistabā ar sarkaniem un pelēkiem rombiem greznotu paklāju. No puķaina atpūtas krēsla īgltonas kundze pastiepa rokas sveicienā uz manu pusi, un viņas seju rotāja viesmīlīgs smaids. Viņa bija večiņa ar dzirkstošām acīm un dzīvīgām kustībām, pilnīgi sirmiem un pūkainiem matiem, kas bija rūpīgi saķemmēti uz augšu lepnās cirtās. Šķērsojot istabu, es pamanīju salocītu ratiņkrēslu, kas bija atbalstīts pret krēsla atzveltni. Večiņas kājas bija apsegtas ar rūtainu skotu pledu. Es paspiedu īgltonas kundzes roku un sajutu viņas mazliet drebošo pirkstu trauslumu. Viņa ar vienu roku sirsnīgi satvēra manējo un, ar otru roku to viegli papliķējusi, apjautājās, kāds bijis ceļojums un vai šī ir mana pirmā reize Anglijā. Viņa pārsteigti noteica:

"Mēs nebijām gaidījušas, ka būsiet tik jauns, vai ne, Beta?"

Pie durvīm palikusī Beta klusējot pasmaidīja; viņa bija noņēmusi pie sienas pakarinātu atslēgu un, nogaidījusi, līdz es atbildu uz vēl trim vai četriem jautājumiem, mierīgi ierosināja:

"Vai tev, vecmāmiņ, nešķiet, ka viesim būtu jāparāda viņa istaba? Viņš noteikti ir ļoti noguris."

"Bet, protams," sacīja īgltonas kundze. "Beta jums visu pastāstīs. Un, ja jums nav citu plānu šim vakaram, priecāsimies, ja piebiedrosieties mums pie vakariņu galda."

Es sekoju Betai ārā no mājas. Tās pašas ieejas kāpnītes pa spirāli veda uz leju un izbeidzās pie nelielām durvīm. Tās atverot, viņa nedaudz pielieca galvu, tad ieveda mani ļoti plašā un kārtīgā istabā zem grīdas līmeņa, kurā tomēr ieplūda pietiekami daudz gaismas pa diviem ļoti augstiem logiem, kas atradās gandrīz pie pašiem griestiem. Kā no galvas iemācījusies, viņa man pastāstīja par visiem sīkumiem, apstaigāja istabu, atvilka un aizvilka atvilktnes un parādīja, kur atrodas trauku skapis, galda piederumi un dvieļi, un šķita, ka viņa šo tekstu jau ir atkārtojusi daudz reižu. Man pietika ar to, ka pārbaudīju gultu un dušu, bet pārējo laiku pavadīju, vērojot Betu. Viņai bija sausa, iedegusi un stingra āda, un šķita, ka meitene daudz uzturas svaigā gaisā. No skata viņa bija veselīga, lai gan bija nojaušams, ka sejā drīz parādīsies grumbas. Iepriekš biju aplēsis, ka meitenei varētu būt divdesmit trīs vai divdesmit četri gadi, bet tagad, redzot viņu citā gaismā, es sliecos domāt, ka viņai drīzāk varēja būt divdesmit septiņi vai divdesmit astoņi. Betas acis bija īpaši valdzinošas tās bija loti skaistā, tumši zilā krāsā, kaut gan likās, ka tās ir daudz nedzīvākas salīdzinājumā ar sejas vaibstiem, it kā kaut kas apspiestu to izteiksmi un mirdzumu. Viņas garā un platā kleita ar apaļo, zemniecisko apkakli neļāva necik daudz spriest par meitenes augumu, vienīgi to, ka viņa ir tieva, kaut gan, ja ieskatījās uzmanīgāk, varēja noprast, ka, par laimi, šis tievums nav pilnīgi viendabīgs. It īpaši no mugurpuses viņa izskatījās ļoti piemīlīga; Betā bija kaut kas no garo meiteņu neaizsargātības. Vēlreiz paskatoties man acīs, viņa, šķiet, bez ironijas pajautāja, vai ir vēl kas, ko es gribētu apskatīt, un es nokaunējies nolaidu acis un steigšus atbildēju, ka viss ir vislabākajā kārtībā. Pirms meitene devās prom, es, izplūdis pārāk garos ievadvārdos, pajautāju, vai tiešām esmu ielūgts uz vakariņām, un viņa smiedamās atbildēja, ka, protams, esmu un ka gaidīs mani pusseptiņos.

Es izsaiņoju tās nedaudzās lietas, ko biju paņēmis, sakrāvu uz rakstāmgalda dažas grāmatas un vairākas manas disertācijas kopijas un pāris atvilktnēs ieliku drēbes. Pēc tam izgāju pastaigāties pa pilsētu.

Tūliņ pat netālu no Svētā Žila katedrāles ieraudzīju Matemātikas institūtu tā bija vienīgā kvadrātveida ēka un izskatījās šausmīgi. Pamanīju ieejas pakāpienus un stiklotas virpuļdurvis un nolēmu, ka pirmajā dienā varu paiet tām garām. Nopirku sviestmaizi un Temzas krastā sarīkoju savrupu un mazliet novēlojušos pikniku, vērodams regašu komandas treniņu. Izstaigāju vairākas grāmatnīcas, apstājos, lai aplūkotu kāda teātra karnīžu akmens figūras, pievienojos tūristu grupai pastaigā pa kādas koledžas mākslas galerijām un pēc tam ilgi soļoju, šķērsodams milzīgo Universitātes parku. Kādā koku ieskautā sektorā mašīna lielos taisnstūros pļāva zālienu un vīrs ar kaļķi krāsoja tenisa korta līnijas. Apstājos, lai nostalģiski pavērotu mazo priekšnesumu, un, kad strādnieki devās atpūsties, pajautāju, kad uzliks tiklu. Biju pametis tenisa spēli otrajā universitātes kursā un, kaut ari nebiju paņēmis līdzi savas raketes, nosolījos vienu nopirkt un atrast tenisa partneri, lai atsāktu spēlēt.

Mājupceļā iegāju lielveikalā, lai sagādātu mazliet pārtikas, un uzkavējos vēl nedaudz ilgāk, lai atrastu alkohola nodaļu, kurā gandrīz uz labu laimi izvēlējos vīnu vakariņām. Kad ierados Kanlifa alejā, bija tikai nedaudz pāri sešiem vakarā, bet ārā jau valdīja gandrīz pilnīga tumsa un visu māju logi bija izgaismoti. Es izbrīnījos, ka nevienā no tiem nebija redzami aizkari. Jautāju sev, vai par to jāpateicas varbūt nedaudz pārspīlētai uzticībai angļu diskrētajam raksturam, kas nepazemotos, lai izspiegotu citu dzīves, vai arī tikpat angliskajai pārliecinātibai, ka privātajā dzīvē netiek darīts nekas tāds, ko būtu interesanti novērot. Ari restes nekur neredzēja. Šķita, ka daudzām durvīm vispār nav atslēgu.

Es nomazgājos dušā, noskuvos, uzvilku vismazāk somā saburzīto kreklu un precīzi pusseptiņos uzkāpu pa kāpnītēm un ar pudeli piespiedu zvana pogu.

Vakariņas noritēja laipnas pieklājības inteliģentajā un mazliet garlaicīgajā gaisotnē, pie kuras ar laiku nāksies pierast. Beta bija mazliet saposusies, taču nebija uzkrāsojusies. Viņai mugurā bija melna zīda blūze, un mati, saķemmēti uz sāniem, pavedinoši krita tikai pār vienu kakla pusi. Tā vai citādi, nekas no tā nebija paredzēts man drīz uzzināju, ka viņa spēlē čellu Šeldona teātra kamerorķestri, tajā pusapaļajā teātri ar akmens figūrām uz frīzēm, ko biju ievērojis pastaigas laikā. Vakarā Betai bija ģenerālmēģinājums, un pēc pusstundas viņai pakaļ atbrauks kāds veiksminieks vārdā Maikls. Uz pavisam īsu mirkli iestājās neērts klusums, kad pajautāju, vai viņš ir meitenes draugs, uzskatot šo faktu kā pašu par sevi saprotamu. Abas saskatījās, un atbildes vietā īgltonas kundze pavaicāja, vai es nevēloties vēl kartupeļu salātus. Atlikušo vakariņu laiku Beta sēdēja domās iegrimusi un izklaidīga, un beigās sarunājos gandrīz tikai ar īgltonas kundzi. Pēc tam kad atskanēja durvju zvans un Beta devās prom, saimniece manāmi atplauka, it kā vaļīgāk būtu palaists neredzams, nostiepts pavediens. Viņa ielēja sev otru glāzi vīna, un es ilgu laiku klausījos patiesi pārsteidzošas dzīves peripetijās, īgltonas kundze bija viena no tām daudzajām sievietēm, kuras kara laikā naivi piedalījās valsts mēroga krustvārdu mīklu konkursā, lai vēlāk uzzinātu, ka galvenā balva bija uzņemšana karadienestā un norobežošana pilnīgi noslēgtā ciematiņā ar mērķi palīdzēt Alanam Tjūringam un viņa matemātiķu komandai atšifrēt "Enigma" mašīnas radītos nacistu kodus. Tieši tur viņa iepazinās ar īgltona kungu. Es uzklausīju virkni anekdošu par karu un uzzināju par visiem slavenās Tjūringa noindēšanas apstākļiem. Kopš apmešanās uz dzīvi Oksfordā krustvārdu mīklu minēšanu īgltonas kundze bija aizstājusi ar scrabble, ko pie jebkuras izdevības spēlēja ar dažām draudzenēm. Viņa ņipri aizripināja savu ratiņkrēslu līdz zemam galdiņam dzīvojamā istabā un lūdza mani sekot, neuztraucoties par šķīvju novākšanu, ko izdarīs Beta, kad atgriezīsies. Ar bažām ievēroju, ka viņa no atvilktnes izņem spēļu galdiņu un atver to. Es nedrīkstēju atteikties. Un tā pagāja viss pirmais vakars, mēģinot izveidot vārdus angliski šīs gandrīz vēsturiskās večiņas priekšā, kas ik pēc diviem vai trim gājieniem smējās kā bērns, pacēla visus savus kauliņus reizē un pasniedza septiņus burtus vēl vienai scrabble partijai.

2. NODAĻA

Turpmākajās dienās es pieteicos Matemātikas institūtā, kurā man piešķīra rakstāmgaldu viesu birojā, e-pasta kontu un magnētisko karti, lai nokļūtu bibliotēkā ārpus darba laika. Man bija tikai viens kolēģis birojā krievs uzvārdā Podorovs, ar kuru tik vien kā sasveicinājāmies. Viņš salīcis staigāja šurpu turpu un brīžiem sakumpa uz rakstāmgalda, lai iekricelētu kādu formulu lielā bloknotā ar cietiem vākiem, kas atgādināja psalmu grāmatu, un ik pēc pusstundas izgāja uzsmēķēt nelielajā flīzētajā iekšpagalmā, ko varēja redzēt pa mūsu logu.

Nākamās nedēļas sākumā pirmoreiz satikos ar Emīliju Bronsoni sīciņu sievieti ar ļoti taisniem un pilnīgi sirmiem matiem, kuri kā skolniecei virs ausīm bija sasprausti ar matu sprādzēm. Institūtā viņa ieradās uz nesamērīgi liela divriteņa ar tā stūrei piestiprinātu grozu, no kura spraucās laukā grāmatas un lenča turziņa. Viņa izskatījās bikla kā mūķene, taču ar laiku es atklāju, ka Bronsones kundze reizēm ļauj uzdzirkstīt vērīgam un asam humoram. Par spīti pieticībai, šķiet, ka manas disertācijas tēmas nosaukums Bronsones telpas viņai tīri labi patika. Mūsu pirmajā tikšanās reizē viņa man izskatīšanai iedeva savu pēdējo rakstu atkārtotus izdevumus un vairākus bukletus un kartes vietām, kuras apskatīt Oksfordā, pirms kā viņa sacīja sāksies jaunais semestris un atliks mazāk brīva laika. Viņa man pajautāja, vai ir kas tāds, kā man pietrūkst no dzīves Buenosairesā, un, kad norādīju, ka vēlētos atsākt spēlēt tenisu, viņa, pieradusi pie daudz ekscentriskākām prasībām, smaidot apsolīja, ka to būs diezgan viegli nokārtot.

Pēc divām dienām savā skapītī atradu zīmīti ar ielūgumu uz tenisa dubultspēlēm Marston Ferry Road klubā. Tie bija korti ar tenisīta segumu un atradās pāris minūšu gājiena attālumā no Kanlifa alejas. Dubultspēļu komandas veidoja Džons amerikāņu fotogrāfs ar garām rokām un labu spēli pie tīkla -, Semijs gandrīz albīns, dzīvespriecīgs un nenogurdināms kanādiešu biologs un Lorna īru medmāsa no Redklifas slimnīcas ar ugunīgi rudiem matiem un mirdzoši zaļām un valdzinošām acīm.

Gandarījumu par atgriešanos tenisa kortu māla putekļos, man iesildoties spēlei, papildināja negaidīts prieks satikt laukuma otrā pusē meiteni, kurai bija ne tikai glīts augums, bet kura arī droši un eleganti iegrieza bumbiņu un tīkla augstumā atvairīja visus manus sitienus. Mēs izspēlējām trīs setus, mainoties pāriem, un kopā ar Lomu izveidojām smaidošu un biedējošu duetu. Turpmākajā nedēļā es skaitīju dienas, lidz atkal varēšu ienākt kortā spēlēt tenisu, mainot pāriniekus, un atkal nonākšu Lomas tuvumā.

Teju katru rītu satiku īgltonas kundzi dažkārt viņa kopa dārzu pavisam agri, kad devos uz institūtu, un mēs pārmijām pāris vārdu, citreiz redzēju viņu dodamies pa Brenberijas ceļu uz tirgu, kad es darbu pārtraukumā gāju nopirkt pusdienas.

īgltonas kundze izmantoja motora ratiņkrēslu, kurā viņa slīdēja pa ietvi kā kluss kuģis, un graciozi lieca galvu, sveicinādama studentus, kas deva viņai ceļu. Savukārt Betu satiku ļoti reti un tikai vienreiz vakarā, kad atgriezos no tenisa spēles, biju ar viņu aprunājies. Loma bija piedāvājusi atvest mani ar automašīnu līdz Kanlifa alejas sākumam, un, kamēr no viņas atvadījos, ieraudzīju, ka Beta izkāpj no autobusa, nesdama čellu. Devos pie viņas, lai palīdzētu to aiznest līdz mājai. Tā bija viena no pirmajām patiesi karstajām dienām, un pēcpusdienas saule bija padarījusi manas rokas un seju krietni sārtāku. Mani redzot, viņa pārmetoši uzsmaidīja.

"Skatos, ka jau esi iedzīvojies. Bet vai tev gadījumā nav jāmācās matemātika tā vietā, lai spēlētu tenisu un braukātu auto kopā ar meitenēm?"

"Man ir direktores atļauja," es smiedamies atteicu un pacēlu roku, kā atlaižot grēkus.

"Ak, tas ir tikai joks, patiesībā es tevi apskaužu."

"Apskaust mani par ko?"

"Nezinu, šķiet, tāpēc, ka esi tik brīvs pamest savu valsti, savu dzīvi, visu atstāt. Un pēc divām nedēļām te nu es tevi satieku: apmierinātu, iedegušu, spēlējot tenisu."

"Tev ari vajadzētu pamēģināt, vienīgi jāpiesakās stipendijai."

Viņa mazliet skumji papurināja galvu.

"Esmu mēģinājusi, jau esmu mēģinājusi, taču šķiet, ka man tas ir jau par vēlu. Protams, viņi to nekad neatzīs, taču stipendijas labprātāk piešķir jaunākām meitenēm. Man tūliņ būs divdesmit deviņi gadi," viņa teica tā, it kā šis vecums būtu kā smags kapakmens, un pēkšņi rūgtā tonī piebilda: "Reizēm es darītu visu, lai aizbēgtu no šejienes."

Es skatījos tālumā uz zaļajām āmuļu klātajām mājām, viduslaiku kupolu smailēm un izrobotajiem torņu galiem.

"Bēgt no Oksfordas? Man būtu grūti iedomāties skaistāku vietu."

Šķita, ka uz mirkli viņas acis aizmiglo nepārvarama bezspēcība.

"Varbūt… jā, ja nebūtu visu laiku jārūpējas par invalīdu un ik dienas jānodarbojas ar lietām, kas jau sen vairs man neko nenozīmē."

"Vai tev nepatīk spēlēt čellu?" Tas man šķita kas pārsteidzošs un interesants. Es uz viņu paraudzījos, it kā uz mirkli varētu salauzt ledu viņas skatienā un ieskatīties dziļāk.

"Es to ienīstu," Beta atbildēja, un viņas acu zīlītes satumsa. "Ar katru reizi es to ienīstu aizvien vairāk un katru reizi man ir grūtāk to noslēpt. Dažreiz man ir bail, ka uzstāšanās laikā to pamanīs, ka diriģents vai kāds no maniem kolēģiem ievēros, cik ļoti es ienīstu ik noti, ko spēlēju. Bet mēs beidzam koncertu, ļaudis aplaudē, un šķiet, ka neviens to nav pamanījis. Vai tas nav smieklīgi?"

"Es teiktu, ka tu esi drošībā. Nedomāju, ka pastāv īpaša naida vibrācija. Šajā nozīmē mūzika ir tikpat abstrakta kā matemātika nevar izšķirt morālas kategorijas. Ja vien seko partitūrai, nevaru iedomāties veidu, kā to varētu ievērot."

"Sekot partitūrai… es to esmu darījusi visu dzīvi," Beta nopūtās.

Bijām nonākuši līdz durvīm, un, atbalstīdamās uz roktura, viņa teica: "Neņem galvā, šodien man bija slikta diena."

"Bet diena vēl nav beigusies," es atbildēju. "Vai nav kas tāds, ko varētu izdarīt, lai to uzlabotu?"

Viņa paskatījās uz mani ar skumīgu smaidu un paņēma čellu.

"Oh, you are such a Latin man," Beta nomurmināja, it kā tas būtu kas tāds, no kā jāpiesargās. Tomēr pirms durvju aizvēršanas viņa ļāva pēdējoreiz ieskatīties savās zilajās acīs.

Pagāja vēl divas nedēļas. Palēnām iestājās vasara ar siltām un ļoti garām novakarēm. Pirmajā maija trešdienā, dodoties mājup no institūta, izņēmu no bankomāta naudu, lai samaksātu īri par istabu. Piespiedu īgltonas kundzes mājas durvju zvanu un, gaidīdams, līdz tās atvērs, pamanīju, ka pa celiņu, kas līkumoja līdz mājai, sperdams platus soļus, tuvojās liela auguma vīrietis ar nopietnu un koncentrētu sejas izteiksmi. Es iesānis uzmetu skatienu, kad viņš apstājās man blakus, vīrietim bija plata un gluda piere, mazas un iegrimušas acis un pamanāma rēta uz zoda. Viņš varēja būt kādus piecdesmit piecus gadus vecs, kaut ari enerģiskās kustības piešķīra viņam jauneklīgu izskatu. Kamēr abi gaidījām pie aizslēgtajām durvīm, uz īsu brīdi iestājās neveikls klusums, līdz vīrietis izteiktā un muzikālā skotu akcentā izlēma pajautāt, vai jau esmu piespiedis zvana pogu. Es atbildēju, ka jā, un piespiedu vēlreiz. Viņš noteica, ka varbūt pirmais zvans ir bijis pārāk īss, un, dzirdot manu atbildi, atpleta muti draudzīgā smaidā un pajautāja, vai esmu argentīnietis.

"Tad," viņš noteica perfektā spāņu valodā ar elegantu Buenosairesas dialekta nokrāsu, "jūs noteikti esat Emīlijas students."

Pārsteigts atbildēju, ka esmu gan, un pavaicāju, kur viņš ir iemācījies runāt spāniski. Vīrieša uzacis saraucās, it kā viņš atskatītos ļoti tālā pagātnē, un viņš atbildēja, ka tas bijis pirms daudziem gadiem.

"Mana pirmā sieva bija no Buenosairesas," un pasniedza man roku. "Es esmu Artūrs Seldoms."

Reti kurš vārds tajā laikā būtu varējis modināt manī lielāku apbrīnu. Vīrietis ar mazajām un skaidrajām acīm, kurš sniedza man roku, matemātiķu vidū jau bija kļuvis par leģendu. Mēnešiem ilgi biju kādam semināram pētījis slavenāko no viņa teorēmām filosofisko papildinājumu Gēdela 30. gadu tēzei. To uzskatīja par vienu no četriem loģikas stūrakmeņiem, un pietika vien pārskatīt viņa darbu virsrakstu daudzveidību, lai saprastu, ka šis cilvēks ir viens no retajiem summa mathematica gadījumiem zem šīs atklātās un mierīgās pieres tikušas satricinātas un pārkārtotas šī gadsimta dziļākās idejas. Savā otrajā uzbrukumā pilsētas grāmatnīcām jau mēģināju iegūt viņa pēdējo grāmatu populārzinātnisku darbu par loģiskajām virknēm un nedaudz pārsteigts uzzināju, ka tā tikusi izpārdota jau pirms diviem mēnešiem. Kāds man bija pastāstījis, ka kopš grāmatas publicēšanas Seldoms vairs neparādījās kongresos, un, ja parādījās, neviens neuzdrošinājās minēt, ko viņš šobrīd pēta. Lai nu kā, es pat nezināju, ka viņš dzīvo Oksfordā, un vēl mazāk gaidīju, ka sastapsimies pie īgltonas kundzes durvīm. Teicu, ka biju uzstājies seminārā par viņa teorēmu, un šķita, ka viņu iepriecina mana aizrautība. Taču es pamanīju, ka viņu kaut kas nomāc un ka, nespēdams to novērst, Seldoms pievērš uzmanību durvīm.

"īgltonas kundzei bija jābūt mājās," viņš teica. "Vai tā nav?"

"Man šķita, ka jā," es atbildēju. "Redz, kur stāv viņas motorizētais ratiņkrēsls. Ja nu vienīgi kāds pie viņas ieradies ar automašīnu…"

Seldoms vēlreiz piespieda zvana pogu, piegāja tuvāk durvīm, lai paklausītos, un aizsoļoja līdz logam koridora pusē, mēģinot ieskatīties iekšā.

"Vai ir cita ieeja no sētas puses?" viņš pajautāja un angliski turpināja: "Man bail, ka ar viņu kaut kas varētu būt atgadījies."

Pēc vīrieša sejas izteiksmes manīju, ka viņš ir patiesi satraukts, it kā zinātu ko tādu, kas domas vērš tikai vienā virzienā.

"Ja jums tā šķiet," teicu viņam, "varam pārbaudīt sētas durvis, domāju, ka dienas laikā tās nav aizslēgtas."

Seldoms nospieda rokturi, un durvis lēni atvērās. Iegājām mājā klusējot, un zem mūsu soļiem iečīkstējās grīdas koka plāksnes. Kā apslāpēta pulsācija iekšā bija dzirdamas klusas sienas pulksteņa svārsta šūpas. Iegājām viesistabā un apstājāmies pie galda istabas centrā. Norādīju Seldomam uz guļamkrēslu pie loga ar skatu uz dārzu. Uz tā izstiepusies gulēja īgltonas kundze, un šķita, ka viņa iegrimusi dziļā miegā, ar seju uz atzveltnes pusi. Viens no spilveniem bija nokritis uz paklāja, it kā tas būtu noslīdējis miega laikā. Sirmās matu cirtas bija akurāti aizsargātas ar matu tīkliņu, un brilles bija palikušas uz galdiņa blakus scrabble spēļu laukumam. Šķita, ka viņa spēlējusi viena, jo abi paliktņi ar burtiem atradās īgltonas kundzes pusē. Seldoms piegāja viņai klāt, un, kad pieskārās večiņas plecam, viņas galva smagi nokrita uz otru pusi. Tad arī ieraudzījām atvērtās un izbiedētās acis un divas asins straumītes, kas bija notecējušas no deguna pa zodu un saplūdušas kopā uz kakla. Es nevilšus atkāpos atpakaļ, apvaldīdams kliedzienu. Seldoms, kurš ar roku pieturēja galvu, kā nu varēdams, sakārtoja viņas sastingušos locekļus un satriekts kaut ko nesadzirdami nomurmināja. Viņš pacēla spilvenu, un uz paklaja skatam atklājās liels, sarkans un gandrīz izžuvis asins traips. Seldoms uz bridi palika stāvam, paceltā rokā turēdams spilvenu, iegrimis dziļās pārdomās, it kā noskaidrotu sarežģīta aprēķina sazarošanos. Šķita, ka viņš ir pamatīgi satraukts. Tieši es ierosināju izsaukt policiju.

3. NODAĻA

>

"Man lūdza, lai mēs pagaidām ārpus mājas," Seldoms lakoniski noteica, kad bija nolicis klausuli.

Izgājām nelielajā ieejas verandā, pa ceļam nekam nepieskaroties. Seldoms atbalstījās ar muguru pret kāpņu margām un klusējot uztina cigareti. Viņam lokot papīru, viņa rokas ik pa brīdim sastinga vai nebeidzami atkārtoja vienas un tās pašas kustības, it kā tās sakristu ar rūpīgi apsveramu domu gājiena apstāšanos un vilcināšanos pieņemt lēmumu. Šķita, ka pirms pāris minūtēm piedzīvotā izbīļa vietā ir nākuši pastiprināti centieni piešķirt jēgu vai racionālu izskaidrojumu kaut kam neizprotamam. Pamanījām divas policijas automašīnas, kas klusi apstājās blakus mājai. Kāds liela auguma vīrietis, ģērbies tumši zilā uzvalkā, sirmiem matiem un caururbjošu skatienu, pienāca pie mums, ātri paspieda roku un pajautāja, kā mūs sauc. Viņam bija asi vaigu kauli, ko vecums šķita padarām vēl dobākus un smailākus, mierīga sejas izteiksme, ko radījusi varas apziņa, it kā viņš būtu pieradis būt par noteicēju visur, kur parādījās.

"Es esmu inspektors Petersens," viņš sacīja un norādīja uz vīrieti zaļā putekļmētelī, kurš garāmejot viegli pamāja ar galvu. "Viņš ir mūsu tiesu medicīnas eksperts. Lūdzu, ienāciet uz mirkli iekšā kopā ar mums jāuzdod pāris jautājumu!"

Ārsts uzvilka lateksa cimdus un pārliecās pār guļamkrēslu. No tāluma redzējām, ka viņš vairākas minūtes rūpīgi pēta īgltonas kundzes līķi un noņem asins un ādas paraugus un iedod tos vienam no saviem palīgiem. Vairākas reizes pār nedzīvo seju uzplaiksnīja fotogrāfa zibspuldze.

"Labi," ārsts teica un pamāja, lai pienākam tuvāk, "tieši kādā pozā jūs viņu atradāt?"

"Seja bija pagriezta pret atzveltni," Seldoms atbildēja, "ķermenis bija novietots sāniski… Mazliet vairāk… Kājas izstieptas, labā roka saliekta. Jā, domāju, ka bija šādi." Viņš paskatījās uz mani, lai apstiprinu teikto.

"Un tas spilvens atradās uz grīdas," es piebildu.

Petersens pacēla spilvenu un norādīja tiesu medicīnas ekspertam uz asins traipu.

"Vai atceraties, kurā vietā?"

"Uz paklāja pie gultas pagalvja, izskatījās, ka tas viņai guļot nokritis."

Fotogrāfs uzņēma vēl divas vai trīs fotogrāfijas.

"Es teiktu," sacīja tiesu mediķis, vērsdamies pie Petersena, "ka slepkavas nolūks bija viņu nosmacēt miega laikā, neatstājot nekādas pēdas. Persona, kas to izdarīja, uzmanīgi izvilka spilvenu no pagalvja, neizjaucot matu tīkliņu, vai ari atrada spilvenu jau nokritušu uz grīdas. Bet, kamēr to turēja piespiestu sejai, vecenīte pamodās un, iespējams, mēģināja pretoties. Šeit mūsu uzbrucējs izbijās vairāk, nekā vajadzētu, stingrāk piespieda ar delnu vai pat ar celi un neapzinoties salauza degunu. Asinis radās no saspiestā deguna kapilāri šajā vecumā ir ļoti trausli. Kad uzbrucējs noņēma spilvenu, tas ieraudzīja asinīm notraipīto seju. Iespējams, viņš vēlreiz izbijās un nometa spilvenu uz paklāja, nedomājot par sekām. Varbūt nolēma, ka tam jau vairs nav nozīmes, un devās prom, cik ātri vien spēdams. Es teiktu, tas ir cilvēks, kas nogalina pirmo reizi, iespējams, kreilis." Tiesu mediķis izstiepa abas rokas pār īgltonas kundzes seju, lai demonstrētu stāstīto: "Pēdējais spilvena novietojums uz paklāja atbilst šādam pagriezienam, kas būtu dabiskāks personai, kas to ir turējusi ar labo roku."

"Vīrietis vai sieviete?" prasīja Petersens.

"Tas ir interesanti," noteica mediķis. "Uzbrucējs varētu būt atlētisks vīrietis, kas viņu savainoja, vienkārši stiprāk uzspiežot ar delnām, vai tikpat labi tā varēja būt sieviete, kas, nebūdama spēcīga, spieda nelaiķi ar visu sava ķermeņa svaru."

"Nāves iestāšanās laiks?"

"Starp diviem un trim pēcpusdienā." Tiesu medicīnas eksperts pievērsās mums: "Cikos jūs ieradāties?"

Seldoms uz mani jautājoši paskatījās.

"Bija piecpadsmit pāri četriem," Seldons atbildēja un turpināja, vērsdamies pie Petersena. "Es teiktu, ka, visticamāk, viņu nogalināja trijos."

Inspektors ieinteresēts paskatījas uz Seldomu.

"Jā? Kā jūs to zināt?"

"Mēs abi ieradāmies reizē," viņš atbildēja. "Iemesls, kāpēc šeit ierados, bija zīmīte, kāds diezgan dīvains vēstījums, ko atradu savā Mērtona koledžas skapītī. Par nožēlu, sākumā tai nepievērsu īpašu uzmanību, kaut gan pieļauju, ka tāpat jau bija par vēlu."

"Kas bija rakstīts zīmītē?"

"Pirmais virknē," atbildēja Seldoms. "Un nekas cits. Ar lieliem drukātiem burtiem. Zem tā bija uzrakstīta īgltonas kundzes adrese un laiks, it kā tā būtu tikšanās: 3 pēcpusdienā."

"Vai varu to apskatīt? Vai zīmīti paņēmāt līdzi?"

Seldoms noliedzoši papurināja galvu.

"Kad to paņēmu no skapīša, bija gandrīz piecas pāri trijiem, un es kavēju semināru. Zīmīti izlasīju, ejot uz savu biroju, un, ja godīgi, nodomāju, ka tā ir vēl viena vēsts no kāda garīgi slimā. Pirms kāda laika publicēju grāmatu par loģiskajām virknēm, un man ienāca prātā nelāga ideja iekļaut tajā nodaļu par sērijveida slepkavībām. Kopš tā laika saņemu visvisādas vēstules ar atzīšanos slepkavībās… Galu galā zīmīti izmetu atkritumu grozā, tiklīdz ienācu birojā."

"Vai iespējams, ka tā vēl joprojām tur atrodas?" jautāja Petersens.

"Baidos, ka ne, kad izgāju no lekciju zāles, atcerējos par zīmīti. Mani uztrauca tajā norādītā Kanlifa alejas adrese, nodarbības laikā atminējos, ka tur dzīvo īgltonas kundze, kaut arī nebiju drošs par mājas numuru. Gribēju zīmīti vēlreiz pārlasīt, lai pārliecinātos par adresi, taču apkopējs jau bija uzkopis manu biroju un papīrgrozs bija tukšs. Tāpēc ari izlēmu atnākt."

"Katrā ziņā varam pamēģināt," noteica Petersens un uzsauca vienam no saviem vīriem: "Vilkij, dodies uz Mertona koledžu un parunā ar apkopēju… Kāds ir viņa vārds?"

"Brents," atbildēja Seldoms. "Taču nedomāju, ka tas ko līdzēs, pa šo laiku jau garām būs braukusi atkritumu savākšanas mašīna."

"Ja zīmīti neatradis, piezvanīsim jums, lai jūs sniegtu mūsu zīmētājam rokraksta raksturojumu. Šobrīd paturēsim to slepenībā es jūs abus lūdzu būt iespējami diskrētākiem. Vai atceraties vēl kādas vēstules pazīmes? Papīra tips, tintes krāsa vai jebkas uzmanību piesaistošs?"

"Tinte bija melnā krāsā, es teiktu, ka no tintes pildspalvas. Papīrs balts, parasts, vēstules izmērā. Burti bija lieli, un rokraksts skaidrs. Zīmīte bija uzmanīgi salocīta četrās daļās un ielikta manā skapītī. Jā, un bija kāda intriģējoša detaļa zem teksta bija uzmanīgi uzvilkts aplis. Mazs un nevainojams aplis, arī melnā krāsā."

"Aplis," Petersens domīgi atkārtoja. "It kā tas būtu paraksts? Zīmogs? Vai tas jums izsaka kaut ko citu?"

"Varbūt tam ir kāds sakars ar šo manas grāmatas nodaļu par sērijveida slepkavībām," noteica Seldoms, "tajā es apgalvoju: ja atmet filmas un detektīvromānus, tad apslēptā loģika sērijveida slepkavībām vismaz tām, kuras ir vēsturiski dokumentētas, parasti ir ļoti rudimentāra un visbiežāk saistīta ar garīgām patoloģijām. Darbības shēmas ir ļoti parastas, raksturīgākās pazīmes ir vienveidība un atkārtošanās, un pārsvarā gadījumu slepkavības pamatojas ar kādu traumu saistītā vai bērnības pieredzē. Citiem vārdiem, tās ir vairāk piemērotas psihiatriskai analīzei, nevis patiesām, loģiskām mīklām. Nodaļas beigās secināju, ka noziegums intelektuālu iemeslu dēļ, tīras prāta iedomības pēc, teiksim, Raskoļņikova garā vai ari mākslinieciskajā Tomasa de Kvinsija veidā neatbilst reālajai dzīvei."

"Vai ari," Seldoms jokodams piebilda, "noziegumu autori vienmēr bijuši tik gudri, ka vēl joprojām tos neesam atklājuši."

"Es saprotu," noteica Petersens. "Jūs uzskatāt, ka kāds, kurš ir izlasījis šo grāmatu, ir pieņēmis izaicinājumu. Un šajā gadījumā aplis būtu…"

"Iespējams, pirmais simbols loģiskā virknē," turpināja Seldoms, "un tā ir laba izvēle pieļauju, ka vēsturiski šis ir visplašāk interpretētais simbols gan matemātikas robežās, gan ārpus tām. Tas var nozīmēt gandrīz jebko. Katrā ziņā tas ir atjautīgs veids, kā uzsākt loģisko virkni, ar visnenoteiktāko simbolu sākumā, lai mūs atstātu gandrīz pilnīgā neziņā par iespējamo turpinājumu."

"Kā jums šķiet varbūt šī persona ir matemātiķis?"

"Nē, pilnīgi noteikti ne. Tieši fakts, ka grāmata sasniedza visplašāko lasītāju loku, bija lielākais manu izdevēju pār-steigufiiS^Un tomēr mēs pat nevaram teikt, ka simbols jāinterpi#tē tifSt ka AļHM gptbu teikt, ka es ieraudzīju apli, iespējams, manas matemātiskās izeiītībaš dēl. Bet tikpat labi tas varētu būt ezoterisks kādai sfcn&fčrt^iģij^i pļiederīgs simbols vai arī kaut kas pilnīgi cits. Var gadīties, ka astrologs būtu ieraudzījis pilnmēnesi, bet mākslinieks sejas ovālu…"

"Labi," noteica Petersens. "Atgriezīsimies uz mirkli pie īgltonas kundzes! Vai jūs viņu labi pazināt?"

"Harijs īgltons bija mans studiju laika pasniedzējs un pēc universitātes beigšanas vairākas reizes mani uzaicināja šeit satikties un pavakariņot. Es biju arī īgltonu dēla Džonija un viņa sievas Sāras draugs. Abi gāja bojā avārijā, kad Beta bija vēl bērns. Kopš tā laika Beta palika īgltonas kundzes uzraudzībā. Pēdējā laikā abas satiku reti. Zināju, ka jau kādu laiku īgltonas kundze cīnās ar vēzi un ka vairākas reizes ievietota slimnīcā… Es viņu reizēm satiku Redklifas slimnīcā."

"Un tā meitene, Beta, vai viņa vēl joprojām šeit dzīvo? Cik viņai tagad gadu?"

"Divdesmit astoņi, varbūt trīsdesmit… Jā, viņas dzīvoja kopā."

"Mums pēc iespējas drīzāk jārunā ar Betu, gribētu arī viņai uzdot dažus jautājumus," sacīja Petersens. "Vai kāds no jums zina, kur viņu var šobrīd satikt?"

"Betai* vajadzētu būt Šeldona teātrī," es teicu, "orķestra mēģinājumā."

"Tas ir man pa ceļam mājup," sacīja Seldoms. "Ja jums nav iebildumu, kā ģimenes draugs vēlētos lūgt atļauju šo vēsti paziņot viņai pirmais. Iespējams, meitenei būs vajadzīga palīdzība, lai nokārtotu apbedīšanas formalitātes."

"Protams, nekādu problēmu," Petersens atbildēja. "Kaut gan bēres mazliet aizkavēsies vispirms mums jāveic līķa autopsija. Lūdzu, pasakiet Betas jaunkundzei, ka mēs viņu šeit gaidām. Vēl ir jāstrādā pirkstu nospiedumu ekspertiem, visticamāk, būsim šeit vēl pāris stundu. Par notikušo piezvanījāt jūs, vai ne? Vai pieskārāties vēl kaut kam?"

Mēs abi noliedzoši papurinājām galvu. Petersens pasauca vienu no saviem vīriem, un tas pienāca ar nelielu diktofonu.

"Nu tad es jūs palūgšu īsumā izstāstīt leitnantam Saksam par to, kur bijāt laikā no dienas vidus. H ir ierasta kārtība, pēc tam varēsiet doties prom. Kaut gan baidos, ka tuvāko dienu laikā jūs patraucēšu vēl ar dažiem jautājumiem."

Seldoms divas vai trīs minūtes atbildēja uz Sakša jautājumiem, un, kad pienāca mana kārta, ievēroju, ka viņš pieklājīgi gaida, līdz atbrīvošos. Nodomāju, ka varbūt Seldoms vēlas pienācīgi atvadīties, taču, kad atgriezos, viņš man pamāja, lai dotos prom kopā.

4. NODAĻA

y

"Domāju, ka varbūt mēs varētu kopīgi aizsoļot līdz teātrim," Seldoms teica, sākot uztīt cigareti. "Es vēlētos zināt…" Un šķita, ka viņu pārņem šaubas, it kā būtu grūti atrast pareizos vārdus. Bija pilnībā satumsis, un es vairs nevarēju starp ēnām izšķirt viņa sejas izteiksmi. "Es vēlētos but drošs," Seldoms visbeidzot sacīja, "ka mēs abi redzējām vienu un to pašu. Es domāju, pirms ieradās policija, pirms visām hipotēzēm un izskaidrojumiem pirmais skats, ko ieraudzījām. Mani interesē jūsu, vienīgā pilnībā nesagatavotā cilvēka, iespaids."

Es bridi aizdomājos, pūlēdamies atcerēties un rekonstruēt katru detaļu. Es arī apzinājos, ka gribu parādīt savu vērīgumu, lai neliktu Seldomam vilties.

"Man šķiet," piesardzīgi sacīju, "es piekristu gandrīz visam tiesu medicīnas eksperta skaidrojumam, varbūt izņemot vienu detaļu beigās. Viņš teica, ka, ieraudzījis asinis, slepkava nometa spilvenu un devās prom, cik ātri vien spēdams, nemēģinot neko sakārtot…"

"Un jums nešķiet, ka tā ir bijis?"

"Iespējams, ir taisnība, ka slepkava neko nesakārtoja, taču, pirms devās prom, izdarīja vismaz vienu lietu pagrieza īgltonas kundzes seju pret atzveltni. Tādu mēs viņu atradām."

"Jums taisnība," lēni pamājot ar galvu, Seldoms piekrita. "Un uz ko tas, jūsuprāt, norādītu?"

"Nezinu, varbūt noziedznieks nespēja izturēt īgltonas kundzes acu skatienu. Ja tā ir persona, kas nogalina pirmo reizi, kā teica mediķis, varbūt, tiklīdz slepkava ieraudzīja šīs acis, tā saprata, ko ir izdarījis, un gribēja tās kaut kādā veidā noslēpt."

"Vai jums šķiet, ka slepkava pazina īgltonas kundzi vai ari izvēlējās to gandrīz uz labu laimi?"

"Nedomāju, ka upuris izvēlēts pilnīgi uz labu laimi. Manu uzmanību piesaistīja tas, ko teicāt pēc tam… ka īgltonas kundze bija slima ar vēzi. Varbūt uzbrucējs to zināja ka jebkurā gadījumā viņa drīz mirs. Šķiet, ka tas saskan ar ideju par intelektuālu izaicinājumu, it kā slepkava būtu meklējis mazāko iespējamo kaitējumu. Turklāt, ja viņa nebūtu pamodusies, veidu, kādā tas izvēlējās nogalināt večiņu, var uzskatīt par samērā žēlsirdīgu. Varbūt tas, ko uzbrucējs patiešām zināja," man ienāca prātā, "ir, ka jūs pazināt īgltonas kundzi, un tas viņu piespieda iesaistīties."

"Tas ir iespējams," Seldoms teica, "arī es uzskatu, ka šī persona ir kāds, kurš gribēja nogalināt vismaigākajā veidā. Un tieši to arī sev jautāju, kad klausījāmies tiesu mediķa teiktajā, kā būtu bijis, ja viss būtu izdevies labi un īgltonas kundzes deguns nebūtu sācis asiņot."

"Tikai jūs pēc zīmītes būtu zinājis, ka tā nav dabiska nāve."

"Tieši tā," Seldoms sacīja, "iesākumā policija nebūtu iesaistīta. Man šķiet, ka tāds bija slepkavas nodoms privāts izaicinājums."

"Jā, bet tādā gadījumā…" es šauboties piebildu, "man nav skaidrs, kad viņš uzrakstīja jums adresēto zīmīti pirms vai pēc vecenītes nogalināšanas."

"Ļoti iespējams, ka zīmīti slepkava jau bija uzrakstījis pirms tam," Seldoms teica. "Un pat tad, kad daļa no plāna neizdevās, viņš izlēma turpināt iecerēto un, neskatoties ne uz ko, atstāt to manā skapītī."

"Kā jums šķiet: kā viņš varētu rīkoties turpmāk?"

"Kad ir iesaistīta policija? Nezinu. Pieļauju, ka nākamajā reizē centīsies būt uzmanīgāks."

"Tas ir, vēl viena slepkavība, ko neviens neuzskata par slepkavību?"

"Jā, tieši tā," Seldoms atbildēja gandrīz pats sev. "Precīzi. Slepkavības, kuras neviens par tādām neuzskata. Šķiet, ka tagad sāku to apjaust nemanāmas slepkavības."

Uz brīdi iestājās klusums. Izlikās, ka Seldoms ir noslēdzies savās domās. Bijām nonākuši gandrīz līdz Universitātes parkam. Pretējā ielas pusē pie restorāna apstājās milzu limuzīns. Redzēju, ka no tā izkāpj līgava, vilkdama tērpa šlepi, roku pielikusi pie galvas, lai noturētu līdzsvarā elegantu rotājumu ar ziediem. Viņu ieskāva ļaužu drūzma un fotoaparātu zibspuldzes. Pamanīju, ka Seldoms nav ievērojis šo ainu, viņš soļoja stingu skatienu, pilnībā iegrimis sevī. Par spīti tam, es nolēmu iejaukties, lai pajautātu par to aspektu, kurš mani bija ieintriģējis visvairāk.

"Par to, ko teicāt inspektoram attiecībā uz apli un loģisko virkni, vai jums nešķiet, ka vajadzētu pastāvēt kādai saiknei starp šo simbolu un upura izvēli vai ari varbūt veidu, kādā slepkava izvēlējās to nogalināt?"

"Jā, droši vien," Seldoms izklaidīgi atteica, it kā to būtu jau iepriekš apsvēris. "Taču problēma ir tā, kā jau teicu Petersenam, ka mēs pat neesam pārliecināti, ka tas patiešām bija aplis, nevis, piemēram, gnostiķu čūska, kas iekodusies pati savā astē, vai lielais "0" burts no vārda Omertā[1]. Kad zināms tikai pirmais virknes elements, tās ir vislielākās grūtības noskaidrot kontekstu, kādā šis simbols ir jālasa. Citiem vārdiem vai tas ir jāskata no tīri grafiska redzespunkta, teiksim, sintaktiskā līmenī, tikai kā figūra, vai arī semantiski, meklējot kādu simbolam vairāk pietuvinatu nozīmi. Ir kāda diezgan zināma loģiskā virkne, kuru savas grāmatas ievadā dodu kā pirmo piemēru, lai izskaidrotu šo nenoteiktību… Pag…" viņš noteica un parakņājās pa kabatām, līdz atrada pildspalvu un mazu piezīmju grāmatiņu. Seldoms izrāva vienu lapiņu, uzlika to uz piezīmju grāmatiņas, neapstādamies uzmanīgi uzzīmēja trīs figūras un pasniedza man papīru, lai tās apskatītu. Bijām nonākuši līdz Magdalēnas ielai, un es varēju ērti izpētīt figūras zem dzeltenās un izkliedētās lampu gaismas. Pirmais simbols neapšaubāmi bija lielais burts M, otrais izskatījās pēc pasvītrotas sirsniņas, un trešais bija skaitlis 8.

MҐ8

"Kāda, jūsuprāt, būtu ceturtā figūra?" vaicāja Seldoms.

"Emm, sirsniņa, astoņi…" es teicu, cenzdamies tam piešķirt kādu nozīmi. Seldoms nedaudz uzjautrināts pagaidīja, kamēr es vēl pāris minūšu domāju.

"Esmu drošs, ka jūs, daudz nedomādams, to varētu atrisināt šovakar mājās," viņš noteica. "Es tikai gribēju parādīt, ka šobrīd esam tādā situācijā, it kā mums būtu dots tikai pirmais simbols," viņš sacīja un ar plaukstu aizklāja sirsniņu un astoņnieku. "Ja jūs būtu redzējis tikai šo figūru, šo burtu M, ko jūs visdrīzāk domātu?"

"Ka runa ir par burtu virkni vai kādu vārdu, kas sākas ar burtu M."

"Tieši tā," Seldoms atbildēja. "Jūs šim simbolam būtu piešķīris ne tikai burta jēgu kā tādu, bet arī pavisam precīza un noteikta lielā M burta nozīmi. Taču, tiklīdz virknē ieraugāt otro simbolu, viss mainās, vai ne? Jūs jau zināt, ka neizveidosies vārds. Turklāt šis simbols attiecībā uz pirmo ir samērā neviendabīgs, tas ir no citas sistēmas un liek domāt, piemēram, par franču tipa kārtīm. Jebkurā gadījumā tas liek zināmā mērā apšaubīt sākotnējo nozīmi, ko bijām piešķīruši pirmajam simbolam. Vēl joprojām varam domāt, ka tas ir burts, bet vairs nešķiet tik svarīgi, ka tas ir tieši burts M. Un, kad spēlē iesaistās trešais simbols, atkal pirmais impulss ir pārkārtot visu atbilstoši zināmajam: ja to interpretējam kā skaitli 8, tad sliecamies domāt par loģisko virkni, kas sākas ar burtu, tam seko sirsniņa, un aiz tās ir skaitlis. Bet ievērojiet, ka mēs visu laiku spriežam par nozīmēm, kuras gandrīz automātiski piešķiram tam, kas iesākumā ir tik vien kā zīmējumi un līnijas uz papīra. Tā ir šīs virknes mazā viltība ka ir grūti no šīm trim figūrām atraut to acīmredzamākās un tūlītējās interpretācijas. Tagad, ja jums izdosies uz mirkli ieraudzīt atkailinātus simbolus, tikai kā figūras, atradīsiet to konstanti, kas sagrauj visas agrākās nozīmes un ir turpinājuma atslēga."

Mēs pagājām garām The Tagle and Child izgaismotajam logam. Iekšā ļaudis bija sadrūzmējušies pie bāra letes un gluži kā mēmajā kino smējās bez skaņas, paceldami alus kausus. Šķērsojām ielu un pagriezāmies pa kreisi, paejot garām kādam piemineklim. Mūsu priekšā parādījās teātra apaļā siena.

"Jūs gribat teikt, ka mūsu gadījumā, lai noteiktu kontekstu, vajadzīgs vismaz vēl viens simbols…"

"Jā," Seldoms atbildēja, "ar pirmo simbolu varam tikai taustīties kā pa tumsu. Mēs pat nevaram pieņemt nekādu lēmumu par šo pirmo sazarošanos vai mums simbols jāuzskata par vienkārši novilktu līniju uz papīra vai ari jāmēģina tam piešķirt kādu nozīmi. Par nožēlu mums neatliek nekas cits, kā vien gaidīt."

Sarunādamies bijām uzkāpuši pa teātra kāpnēm, un es sekoju Seldomam iekšā vestibilā, nolēmis viņu nepamest vienu. Ieeja bija pilnīgi tukša, bet bija viegli vadīties pēc mūzikas pavediena, kas skanēja gaisīgi un priecīgi kā deja. Kāpām pa kāpnēm, cenšoties neradīt troksni, un izsoļojām cauri paklājiem klātam koridoram. Seldoms līdz pusei atvēra mīksti apšūtas sānu durvis ar rombveida rakstu, un mēs iespraucāmies ložā, no kuras varēja saredzēt skatuvi ar nelielu orķestri centrā. Viņi spēlēja kaut ko, kas atgādināja Lista čardašu. Mūzika tagad līdz mums plūda skaidra un spēcīga. Beta saspringtu augumu bija noliekusies uz priekšu savā krēslā, un lociņš viņas rokās nikni cēlās un nolaidās pār čellu. Es dzirdēju, kā galvu reibinoša nošu gūzma brāžas kā pātagas cirtieni pār zirgu mugurām, un, redzot, kā mūzikas vieglums un prieks kontrastē ar izpildītāju piepūli, atcerējos, ko viņa man bija teikusi pāris dienu iepriekš. Betas seja bija pārvērsta koncentrējoties, lai sekotu partitūrai. Viņas pirksti ņirbēja visā grifa garumā, un tomēr meitenes skatienā bija kaut kas attāls, it kā tikai daļa no viņas atrastos uz skatuves. Kopā ar Seldomu atgriezāmies gaitenī. Viņa sejas izteiksme atkal bija kļuvusi nopietna un noslēgta. Es ievēroju, ka Seldoms nervozē viņa pirksti mehāniski tina vēl vienu cigareti, ko šeit nedrīkstēja aizdegt. Es nomurmināju pāris atvadu vārdu, un Seldoms stingri paspieda man roku un vēlreiz pateicās, ka biju viņu pavadījis.

"Ja piektdien pusdienlaikā esat brīvs," viņš teica, "es gribētu jūs ielūgt uz pusdienām Mertona koledžā. Varbūt pa šo laiku mums vēl kas ienāk prātā."

"Labi, piektdiena man der," atbildēju.

Nokāpu pa kāpnēm un atkal izgāju uz ielas. Bija auksti, un bija sācis līņāt smalks lietus. Kad vēlreiz nonācu līdz avēnijas gaismām, izvilku no kabatas papīru, uz kura Seldoms bija uzzīmējis trīs figūras, un mēģināju pasargāt tinti no smalkajām lietus lāsēm. Gandrīz sāku smieties, pusceļā atklājis atrisinājuma vienkāršību.

5. NODAĻA

Kad aiz muguras palika pēdējais alejas pagrieziens un biju pienācis tuvāk mājai, redzēju, ka tajā vēl atrodas policisti. Bija atbraukusi arī ātrās palīdzības mašīna un zils furgons ar Oxford Times logotipu. Kāds garš un tievs vīrietis ar pelēkām matu cirtām uz pieres mani apturēja, kad sāku kāpt lejā pa kāpnītēm uz savu istabu. Viņam rokā bija neliels diktofons un piezīmju grāmatiņa. Pirms vīrietis stādījās priekšā, pa galerijas logu izliecās inspektors Petersens un pamāja, lai es pienāku tuvāk.

"Būtu priecīgs, ja jūs nepieminētu Seldomu," viņš klusā balsī teica. "Presei mēs nosaucām tikai jūsu vārdu, it kā jūs būtu bijis vienīgais, kurš atrada līķi."

Es pamāju un atgriezos pie kāpnēm. Kamēr atbildēju uz jautājumiem, ieraudzīju, ka pie mājas apstājas taksometrs. Beta izkāpa, nesdama čellu, un pagāja garām pavisam tuvu, mūs nemaz nemanīdama. Viņai bija jāpasaka savs vārds policistam pie ieejas, lai viņš ļautu ieiet. Betas balss skanēja vāji un mazliet aizžņaugti.

"Tātad šī ir tā meitene," teica žurnālists, skatīdamies pulkstenī. "Man ir jārunā arī ar viņu, šķiet, ka šovakar palikšu bez vakariņām. Un pēdējais jautājums: ko jums tikko teica Petersens, kad palūdza pie viņa pieiet?"

Es mirkli padomāju.

"Ka varbūt rīt mani patraucēs vēl ar dažiem jautājumiem," atbildēju.

"Neuztraucieties," viņš noteica. "Jūs netiekat turēts aizdomās."

Es iesmējos.

"Un kuru tad tur aizdomās?" jautāju.

"Nezinu, pieņemu, ka meiteni. Tas būtu visdabiskāk, vai ne? Tieši viņai paliks nauda un māja."

"Es nezināju, ka īgltonas kundzei bija nauda."

"Kara varoņu pensija. Nav jau nekāda bagātība, bet neprecētai sievietei…"

"Turklāt vai tad slepkavības laikā Beta jau nebija mēģinājumā?"

Vīrietis pašķīra atpakaļ sava bloknota lappuses.

"Paskatīsimies. Saskaņā ar tiesu medicīnas eksperta ziņojumu nāve iestājusies laikā no diviem līdz trijiem. Kāda kaimiņiene meiteni sastapa, kad viņa devās uz Šeldona teātri nedaudz pāri diviem. Es pirms brīža piezvanīju uz teātri: mēģinājumā viņa bija ieradusies tieši laikā pustrijos. Tomēr vēl paliek dažas minūtes, pirms meitene devās prom. Tā kā Beta atradās mājās, viņa to varēja izdarīt, un viņa ir vienīgā labuma guvēja."

"Vai jūs to minēsiet savā rakstā?" es jautāju, un, šķiet, manā balsī ieskanējās sašutums.

"Kāpēc gan ne? Tas ir interesantāk nekā piedēvēt slepkavību laupītājam un ieteikt mājsaimniecēm turēt durvis aizslēgtas. Mēģināšu ar viņu tagad parunāt," un reportieris man veltīja īsu, nejauku smaidiņu. "Izlasiet manu rītdienas rakstu!"

Nokāpu savā istabiņā un, neiededzis gaismu, novilku kurpes un atlaidos gultā, pārlicis roku pār acīm. Vēlreiz mēģināju atmiņā iedzīvināt bridi, kad kopā ar Seldomu ienācām mājā, un visu mūsu kustību secību, taču tur nekā nebija, vismaz nekā tāda, ko Seldoms būtu meklējis. Tikai visā spilgtumā vēlreiz uzplaiksnīja īgltonas kundzes nedabiskā galvas un kakla kustība, kad tā noslīdēja uz sāniem, un atvērtās, izbiedētās acis. Es izdzirdēju motora rūkoņu, iedarbojoties automašīnai, un atspiedos uz rokām, lai paskatītos laukā pa logu. Ieraudzīju, kā ratiņos aizstumj īgltonas kundzes līķi un ieliek to ātrās palīdzības mašīnā. Abi policijas auto ieslēdza gaismas un manevrēja, lai izbrauktu uz ielas. Dzeltenie staru kūļi uz māju sienām meta fantasmagoriskas un bēgošas ēnas. Oxford Times furgons jau bija aizbraucis, un, kad nelielā automašīnu procesija izzuda pirmajā līkumā, alejas klusums un tumsa man pirmo reizi šķita nomācoša. Es iedomājos, ko gan augšā varētu darīt Beta, viena pati mājās. Es ieslēdzu lampu un uz rakstāmgalda ieraudzīju Emīlijas Bronsones darbus ar nedaudzām piezīmēm, ko biju pierakstījis uz lappušu malām. Es pagatavoju kafiju un apsēdos ar nolūku turpināt iesākto no tās vietas, kur biju apstājies. Vairāk nekā stundu mācījos, īpaši gan uz priekšu netikdams. Tāpat es neizjutu šo nelielo, labestīgo mierinājumu, vienīgo intelektuālo balzamu, šo kārtības simulāciju haosā, ko iegūst, sekojot teorēmas gaitai. Pēkšņi izdzirdēju ko tādu, kas atgādināja apslāpētus klauvējienus pie durvīm. Es pastūmu atpakaļ krēslu un mirkli nogaidīju. Klauvējieni atkārtojās jau skaidrāk. Atvēru durvis un tumsā saskatīju Betas apjukušo un nedaudz nokautrējušos seju. Viņai mugurā bija violets naktskrekls un kājās rītakurpes, bet matus priekšpusē saturēja tikai galvas saite, itin kā kaut kas būtu licis viņai izlēkt no gultas. Es ielaidu Betu iekšā, un viņa palika stāvam blakus durvīm ar sakrustotām rokām un viegli trīcošām lūpām.

"Vai varu tev ko lūgt? Tikai šonakt!" viņa drebošā balsī teica. "Es nevaru tur augšā aizmigt… Vai es varētu līdz ritam palikt šeit?"

"Protams, skaidrs, ka vari," atbildēju. "Es izbīdīšu klubkrēslu, un tev paliks mana gulta."

Atvieglota viņa pateicās un iekrita vienā no krēsliem. Mazliet apmulsusi paskatījās apkārt un ieraudzīja uz rakstāmgalda izmētātos studiju papīrus.

"Tu mācījies," viņa sacīja. "Negribēju tevi traucēt."

"Nē, nē," attraucu. "Tieši gatavojos taisīt pārtraukumu, arī es nevarēju koncentrēties. Vai gribi kafiju?"

"Labāk dotu priekšroku tējai," Beta atbildēja.

Iestājās klusums, kamēr es uzliku tējkannu un mēģināju atrast piemērotu līdzjūtības formulu. Bet tieši viņa ierunājās pirmā.

"Tēvocis Artūrs man teica, ka bijāt kopā, kad viņu atradāt… tas noteikti bija briesmīgi. Man arī viņa bija jāredz man lika atpazīt līķi. Mans Dievs!" Beta teica, un meitenes acīs ietrīsējās valgi zils mirdzums. "Neviens pat nebija parūpējies, lai viņai aizvērtu acis."

Viņa pagrieza galvu un to mazliet pašķieba uz vienu pusi, it kā varētu likt asarām atkāpties.

"Man patiesi ir ļoti žēl," es nomurmināju, "zinu, kā tu jūties…"

"Nedomāju vis, ka zini," Beta atteica. "Nedomāju, ka kāds to zina. Visu šo laiku es to biju gaidījusi. Gadiem ilgi. Kaut ari ir briesmīgi tā teikt kopš brīža, kad zināju, ka viņai ir vēzis. Es iztēlojos, ka viss norisināsies gandrīz tieši tā, kā notika, ka mēģinājuma vidū kāds man atnāks par to paziņot. Es lūdzos, lai notiktu tā, ka man nebūtu mirusī jāredz, kad viņu vedīs prom. Bet inspektors gribēja, lai es to atpazīstu. Un viņai nebija aizvērtas acis!" Beta vēlreiz satriekta nočukstēja, it kā būtu pieļauta neizskaidrojama netaisnība. "Es apstājos viņai blakus, taču nevarēju pacelt acis. Es baidījos, ka vēl joprojām viņa man varēs kaut kā nodarīt pāri, ka varēs aizvilkt mani sev līdzi un nelaidīs vaļā. Un šķiet, ka tā ari notika. Policija mani tur aizdomās," Beta izmisusi noteica. "Petersens man uzdeva neskaitāmus jautājumus slēptā pārliecībā par manu vainu, un pēc tam tas briesmīgais korespondents pat nemēģināja to slēpt. Es viņiem pateicu vienīgo, ko zināju, ka tad, kad divos izgāju no mājas, viņa bija aizmigusi blakus scrabble galdiņam. Tikai nožēloju, ka man nebija spēka sevi aizstāvēt. Esmu tā, kura visvairāk vēlējās redzēt viņu mirušu, esmu droša pat vairāk par slepkavu, lai kurš tas būtu."

Šķita, ka viņa ir uz nervu sabrukuma robežas. Betas rokas nevaldāmi trīcēja, un, pamanījusi manu skatienu, viņa tās paslēpa, sakrustodama padusēs.

"Lai nu kā," es sacīju un pasniedzu tasīti, "nedomāju, ka Petersens patiešām tā domā, viņi zina kaut ko vairāk, taču nevēlējās to izpaust. Vai profesors Seldoms tev neko neteica?"

Viņa papurināja galvu, un es nožēloju, ka biju par to ierunājies. Taču es ieraudzīju viņas zilās, gaidošās acis, it kā tās vēl bītos ļaut pavīdēt cerībai, un nolēmu, ka latīņamerikāņa neapdomīgums varētu būt žēlsirdīgāks par anglisko noslēgtību.

"Es to drīkstu atklāt tikai tev, jo mums lūdza, lai paturam to noslēpumā, slepkava Seldomam viņa skapītī atstāja zīmīti. Tajā bija uzrakstīta mājas adrese un laiks trīs pēcpusdienā."

"Trīs pēcpusdienā," Beta lēni atkārtoja, pamazām atbrīvodamās no milzu smaguma plecos. "Tajā laikā es jau biju mēģinājumā," viņa bailīgi pasmaidīja, it kā pamazām sāktu uzvarēt garā un grūtā kaujā, un iedzēra malciņu tējas. Viņa pateicīgi paskatījās uz mani pāri tējas krūzei.

"Beta…" es sacīju. Viņas klēpī ieliktā roka atradās pavisam tuvu manai plaukstai, un man bija jāapspiež vēlme tai pieskarties. "Par to, ko pirms brīža teici… ja es kaut kā varu tev palīdzēt ar bēru formalitātēm vai ar jebko, kas tev vajadzīgs, nekautrējies man to lūgt, lai kas tas būtu. Gan jau profesors Seldoms un Maikls tev ir piedāvājuši savu atbalstu, bet…"

"Maikls?" viņa vaicāja un sausi iesmējās. "Nedomāju, ka varu ar viņu rēķināties, viņš ir galīgi pārbijies," un piebilda ar nicinošu pieskaņu, it kā raksturotu kādu īpaši gļēvulīgu sugu: "Viņš ir precējies."

Viņa piecēlās kājās un, pirms paspēju iebilst, piegāja pie izlietnes blakus manam rakstāmgaldam, lai nomazgātu savu krūzīti.

"Bet domāju, ka vienmēr varu vērsties pie tēvoča Artūra. Tā mēdza teikt mana māte. Domāju, ka viņa bija vienīgā, kura zināja, kāds Seldoms ir patiesībā. Māte allaž teica: ja palikšu viena un man būs vajadzīga palīdzība, lai griežos pie tēvoča Artūra. "Ja vien tev ienāk prātā viltība, kā atraut viņu no formulām!" māte sacīja. Viņš ir tāds kā matemātikas ģēnijs, vai ne?" Beta lepni pajautāja.

"Viens no lielākajiem," es atbildēju.

"Jā, tā teica mana māte. Skatoties atpakaļ pagātnē, pieļauju, ka viņa bijusi slepus mazliet iemīlējusies Artūrā. Viņa vienmēr gaidīja tēvoča apmeklējumus. Bet varbūt labāk piebremzēt, pirms tev izstāstu visus savus noslēpumus."

"Tas gan būtu jautri," es sacīju.

"Kas ir sieviete bez noslēpumiem?" Viņa noņēma galvas saiti, atstāja to uz naktsgaldiņa un ar abām rokām atmeta matus atpakaļ, pirms nolaišanas tos mazliet uzbužinot. "Ak, nepievērs uzmanību!" Beta sacīja. "Tas ir senas velsiešu dziesmas piedziedājums."

Viņa piegāja pie gultas un pavilka nost segu. Beta pielika rokas pie naktskrekla apkakles.

"Aizgriezies uz mirkli!" viņa teica. "Es gribētu to novilkt."

Aizgāju ar savu tasīti līdz izlietnei. Kad aiztaisīju krānu un ūdens beidza tecēt, vēl brīdi paliku stāvam, pagriezies ar muguru. Izdzirdēju, ka viņa ar aizkustinošu piepūli izrunā manu vārdu, aizķerdamās aiz dubultā I. Beta bija apgūlusies gultā, un mati bija pavedinoši izjukuši pāri spilvenam. Sega meiteni sedza gandrīz līdz kaklam, bet viņa bija atstājusi ārpusē vienu roku.

"Vai varu tev lūgt pēdējo pakalpojumu? To darīja mana māte, kad biju maza. Vai vari paturēt manu roku, līdz es aizmiegu?"

"Protams, varu," sacīju. Es izslēdzu lampu un apsēdos uz gultas malas. Pajumta logu vāji iespīdēja mēness gaisma un apspīdēja Betas kailo roku. Es ieliku savu plaukstu viņas plaukstā, un mūsu pirksti reizē savijās. Betas plauksta bija silta un sausa. Es vēl tuvāk aplūkoju maigo plaukstas virspuses ādu un garos pirkstus ar īsajiem un koptajiem nagiem, kuri bija uzticīgi piekļāvušies manai rokai. Kaut kas bija piesaistījis manu uzmanību. Es slepus uzmanīgi pagriezu savu locītavu, lai apskatītu viņas īkšķa otru pusi. Tas bija dīvaini tievs un ļoti mazs, it kā piederētu citai plaukstai bērna, maza meitēna plaukstai. Pamanīju, ka viņa atvērusi acis un lūkojas manī.

Viņa gribēja atvilkt roku atpakaļ, bet es to saspiedu stiprāk un ar savu īkšķi noglāstīju viņas mazītiņo pirkstu.

"Jau esi atklājis vissliktāko no maniem noslēpumiem," Beta sacīja, "naktīs vēl joprojām sūkāju īkšķi."

6. NODAĻA

y

Kad nākamajā rītā pamodos, Beta jau bija aizgājusi. Nedaudz apjucis, paskatījos uz maigo iedobi, ko gultā bija atstājis viņas augums, un izstiepu roku, lai sameklētu pulksteni: bija desmit no rīta. Steigšus izlēcu no gultas, jo biju sarunājis institūtā satikties ar Emīliju Bronsoni pirms dienas vidus un vēl joprojām nebiju izlasījis viņas darbus. Juzdamies mazliet dīvaini, ieliku somā raketi un tenisa drēbes. Bija ceturtdiena, un manas pasaules ierastajā gaitā pēcpusdienā bija paredzēta tenisa spēle. Pirms iziešanas vēlreiz pārlaidu vīlušos skatienu pār rakstāmgaldu un gultu. Biju cerējis atrast kaut vai tikai mazu zīmīti, pāris rindiņu no Betas, un nācās sev jautāt, vai tik šī pazušana, neatstājot nekādu ziņu, pati par sevi jau nav vēstījums.

Bija silts un mierīgs rīts, kurā iepriekšējās dienas notikumi šķita tāli un neskaidri ireāli. Taču, kad izgāju dārzā, atskārtu, ka īgltonas kundze nerosās pa dobēm un dzeltenās policijas lentes vēl joprojām ieskauj verandu. Pa ceļam uz institūtu apstājos pie viena no Vudstokas ielas kioskiem, lai nopirktu kādu virtuli un dienas laikrakstu. Savā birojā ieslēdzu elektrisko kafijas automātu un uz rakstāmgalda atvēru avīzi.

Vietējo notikumu lappusi rotāja milzīgs virsraksts: Nogalināta bijusī kara varone. Tajā bija ievietota neatpazīstama īgltonas kundzes jaunības fotogrāfija un attēls ar mājas priekšpusi, norobežojošo barjeru un policijas automašīnām. Rakstā bija minēts, ka līķi atradis kāds īrnieks, argentīniešu matemātikas students, un ka pēdējā, kas atraitni redzējusi dzīvu, ir viņas vienīgā mazmeita Elizabete. Tekstā nebija nekā tāda, ko es jau nezinātu; acīmredzot vēlu vakarā veiktās līķa sekcijas laikā nebija atklāts nekas jauns. Kādā sadaļā bez paraksta bija atspoguļota policijas izmeklēšana. Bezpersoniski sausā informācija nespēja noslēpt žurnālista, kurš mani bija intervējis, ironisko attieksmi. Viņš apgalvoja, ka policija sliecas uzskatīt, ka noziegumu nav izdarījis laupītājs par spīti tam, ka ieejas durvis nebija aizslēgtas. Mājā nekas nebija ne aiztikts, ne nolaupīts. Acīmredzot policijai ir vēl kāds izmeklēšanas pavediens, ko inspektors Petersens paturējis noslēpumā. Reportieris bija gatavs paziņot, ka šis pavediens varētu pakļaut aizdomām "vistuvākos īgltonas kundzes ģimenes lokam piederīgos". Viņš uzreiz norādīja, ka vienīgais tiešais ģimenes loceklis ir Beta, kura mantos "pieticīgu bagātību". "Jebkurā gadījumā," rakstā tika secināts, "līdz parādīsies citi jaunumi, Oxford Times pievienojas inspektora Petersena ieteikumam, lai mājsaimnieces aizmirst par vecajiem labajiem laikiem un vienmēr tur durvis aizslēgtas."

Es pāršķīru lappuses, lai sameklētu nekrologu sadaļu. īgltonas kundzei bija veltītas daudzas līdzjūtības. Tur bija gan Britu Scrabble asociācijas, gan Matemātikas institūta veltījumi, kuros bija minēta gan Emīlija Bronsone, gan Seldoms. Es izņēmu lapas un noliku tās rakstāmgalda atvilktnē. Pagatavoju vēl vienu tasi kafijas un uz pāris stundām iegrimu savas mācību vadītājas publikācijās. Vienos aizgāju līdz Emīlijas Bronsones birojam, kur, uz grāmatām izklājusi papīra salveti, viņa ēda lenča sviestmaizi. Kad atvēru durvis, viņa iepriecināta iesaucās, itin kā es nupat būtu atgriezies no bīstamas ekspedīcijas. Mēs pāris minūšu parunājām par noziegumu, un es izstāstīju visu, ko varēju, noklusēdams par Seldoma dalību notikumā. Šķita, ka Bronsones kundze ir patiesi satriekta un noraizējusies par mani. Viņa jautāja, vai policija nav mani pārāk nogurdinājusi. "Viņi var kļūt ļoti neciešami pret ārzemniekiem," viņa sacīja. Šķita, ka viņa tūliņ atvainosies par to, ka ierosinājusi izīrēt tur istabu. Mēs parunājām vēl kādu bridi, kamēr tika notiesāta sviestmaize. Viņa to turēja ar abām rokām un koda mazus kumosiņus vienā rindā gluži kā putns.

"Es nezināju, ka Artūrs Seldoms atrodas Oksfordā," kādā brīdī ieteicos.

"Man šķiet, ka viņš no šejienes nekad nav devies prom!" Emīlija smaidot atbildēja. "Artūrs, tāpat kā es, domā: ja vien nogaida pietiekami ilgu laiku, visi matemātiķi galu galā dodas svētceļojumā uz Oksfordu. Viņam ir štata vieta Mertona koledžā. Kaut gan ir tiesa, ka viņš īpaši nekur nerādās. Kur tu viņu sastapi?"

"Redzēju viņa vārdu institūta sēru paziņojumā," es piesardzīgi noteicu.

"Ja vēlies, varu nokārtot tikšanos ar viņu. Man šķiet, viņš ļoti labi runā spāniski. Artūra pirmā sieva bija argentīniete," Emīlija sacīja. "Viņa strādāja par restauratori pie lielās asīriešu frizes Ashmolean muzejā."

Viņa pēkšņi apklusa, it kā negribot būtu pateikusi ko neapdomīgu.

"Vai viņa… nomira?" es minēju.

"Jā," Emīlija atbildēja. "Pirms daudziem gadiem. Tas bija nelaimes gadījums, kurā gāja bojā arī Betas vecāki automašīnā atradās visi četri. Viņi bija nešķirami. Visi devās uz Kloveliju pavadīt nedēļas nogali. Artūrs vienīgais palika dzīvs."

Emīlija salocīja salveti un uzmanīgi iemeta to papīrgrozā, lai nenobirtu drupačas. Viņa iedzēra malciņu minerālūdens un viegli pastūma uz deguna brilles.

"Nu tad," viņa teica, mēģinot mani nofokusēt ar savām izbalējuši debeszilajām, gandrīz baltajām acīm, "vai tev atlika laiks izlasīt manus darbus?"

Kad izgāju no institūta ar raketi rokā, bija jau divi pēcpusdienā. Pirmo reizi karstums nogurdināja, un ielas šķita iesnaudušās vasaras saulē. Manā priekšā kā tūļīgs kāpurs līkumā iegriezās sarkans divstāvu Oxford Guide Tours autobuss ar vācu tūristiem, kas aizsargājās ar saulessargiem un naga cepurēm un apbrīnā rādīja uz sarkano Kebla koledžas ēku. Universitātes parka mauriņā studenti bija sarīkojuši piknikus. Mani pārņēma spēcīga nerealitātes izjūta, it kā īgltonas kundzes nāve jau būtu sens fakts. Nemanāmās slepkavības, Seldoms bija teicis. Bet patiesi jebkura slepkavība, ikkatra nāve tik tikko liek ievirmoties ūdeņiem un kļūst nemanāma. Bija pagājušas mazāk nekā divdesmit četras stundas. Nešķita, ka kaut kas būtu izjaukts. Un vai tad es pats nedevos spēlēt tenisu kā katru ceturtdienu? Un tomēr, it kā pēc šiem notikumiem būtu sākušās nemanāmas pārmaiņas, ejot pa līkumoto ceļu uz Marstona tenisa klubu, ievēroju, ka valda neierasts klusums. Varēja dzirdēt tikai ritmiskus un vientulīgus bumbiņas atsitienus pret sienu ar to pastiprināto vibrējošo atbalsi. Stāvvietā nebija Džona un Semija automašīnu, bet es ievēroju Lornas sarkano Volvo mauriņā blakus tenisa korta stiepļu žogam. Es apgāju apkārt ģērbtuvju ēkai un ieraudzīju viņu pilnīgi koncentrējušos trenējamies sitienā pret sienu no kreisās puses. Jau no tāluma varēja redzēt viņas stingro un slaido kāju skaisto līniju, ko atklāja ļoti īsi tenisa svārciņi, un viņas krūtis, kas saspringa un kustējās ar katra raketes sitiena atvēzienu. Mani ieraudzījusi, Lorna apstājās, un šķita, ka viņa pie sevis pasmaida.

"Es jau domāju, ka nemaz neatnāksi," meitene teica. Viņa noslaucīja pieri ar delnas virspusi un ātri noskūpstīja mani uz vaiga. Viņa, ieintriģēti smaidot, paskatījās manī, it kā vēlētos kaut ko pavaicāt vai it kā mēs piedalītos kādā sazvērestībā, kurā mēs būtu vienā pusē, bet viņa īsti nezinātu, kāda ir viņas loma.

"Kas noticis ar Džonu un Semiju?" es jautāju.

"Es nezinu," viņa teica un nevainīgi iepleta lielās, zaļās acis. "Neviens man nav zvanījis. Es jau gandrīz nodomāju, ka visi trīs esat nolēmuši atstāt mani vienu."

Es devos uz ģērbtuvēm un ātri pārģērbos, patīkami pārsteigts par negaidīto veiksmi. Visi tenisa korti bija tukši. Lorna mani gaidīja pie žoga vārtiem. Es pacēlu aizšaujamo, un Lorna iegāja pirmā. īsajā ceļā līdz soliņam viņa vilcinādamās pagriezās, lai vēlreiz paskatītos uz mani. Visbeidzot viņa sacīja, it kā vairs nevarētu novaldīties:

"Es izlasīju avīzē par slepkavību." Meitenes acis gluži vai aizrautīgi mirdzēja. "Mans Dievs: es viņu pazinu," Lorna sacīja, it kā viņa vēl būtu pārsteigta vai it kā šim faktam būtu bijis jāpasargā nabaga īgltonas kundze. "Un es dažas reizes slimnīcā redzēju ari mazmeitu. Vai tiesa, ka tu atradi līķi?"

Es pamāju, izvilkdams raketi no somas.

"Es gribu, lai tu man apsoli, ka pēc tam man visu izstāstīsi," viņa teica.

"Man bija jāapsola, ka nevienam neko nestāstīšu," es atbildēju.

"Nopietni? Tas kļūst vēl interesantāk. Es jau zināju, ka ir vēl kas vairāk!" Lorna izsaucās. "Tā nebija viņa, mazmeita, vai ne? Es tevi brīdinu," viņa teica, piespiežot pirkstu pie manām krūtīm, "nav atļauts neko slēpt no savas labākās dubultspēļu partneres tev man tas būs jāizstāsta."

Es iesmējos un padevu bumbiņu pāri tīklam. Pamestā kluba klusumā sākām ar tālajiem sitieniem no laukuma gala. Tenisā, iespējams, ir tikai viena lieta, kas ir spraigāka par smagi izcīnītu punktu, un tie ir šie iesildīšanās sitieni no gala līnijas, kad, tieši pretēji, spēlētāji cenšas paturēt bumbiņu spēlē pēc iespējas ilgāk. Loma bija apbrīnojami droša sitienos gan no labās, gan kreisās puses, viņa pretojās un, neatkāpdamās ne soli, palika pie līnijām, līdz varēja iegūt pietiekamu telpu, lai vēlreiz gremdētu un dotos pretuzbrukumā no stūra ar grieztu sitienu. Mēs abi spēlējām, sitot bumbiņu tik tālu vai tuvu, lai otrs skrietu un to aizsniegtu, un ar katru sitienu pakāpeniski palielinājām ātrumu. Loma drosmīgi aizsargājās, un viņas kurpes atstāja garas līnijas, kad viņa aizvien satrauktāk metās no vienas laukuma puses uz otru. Pēc katra punkta viņa atgriezās centrā, smagi elpodama, un ar elegantu kustību atmeta atpakaļ savu zirgasti. Saule viņu apspīdēja no priekšpuses, un zem kleitiņas vīdēja Lornas garās un iedegušās kājas. Mēs spēlējām klusi un koncentrēti, it kā kortā tiktu nolemts kaut kas daudz svarīgāks. Kad vienā no garākajām izspēlēm pēc sitiena ļoti asā leņķī Lorna skrēja atpakaļ uz centru, lai no kreisās puses atsistu manis raidīto bumbiņu, viņa neveiksmīgi sagriezās. Viena kāja neizturēja slodzi, un Lorna smagi nokrita uz sāniem. Meitene palika guļam uz muguras ar prom aizmestu raketi. Es norūpējies piegāju pie tīkla, bet viņa nebija savainota, tikai pārguruši. Loma smagi elpoja, izstiepusi rokas atpakaļ, it kā nevarētu sakopot spēkus, lai pieceltos. Pārkāpu pāri tīklam un noliecos viņai blakus. Lorna paskatījās uz mani, un viņas zaļās acis saulē dīvaini iemirdzējās, reizē zobgalīgas un gaidošas. Pacēlu viņas galvu, un Loma atspiedās uz viena elkoņa, otru roku aizslidinot man aiz kakla. Viņas mute bija pavisam tuvu, un es sajutu meitenes karsto, joprojām nevienmērīgo elpu. Es viņu noskūpstīju, un Lorna atkal lēni atlaidās uz muguras, skūpstot vilkdama mani sev līdzi. Mēs uz mirkli atlaidām viens otru, un mūsu acis sastapās dziļajā, laimīgajā un mazliet izbrīnītajā mīlnieku pirmajā skatienā. Es vēlreiz viņu noskūpstīju un sajutu, kā viņas krūtsgaliņi piespiežas manām krūtīm. Es ieslidināju roku zem Lomas krekliņa, un viņa ļāva noglāstīt krūtsgaliņu, taču satraukta apturēja mani, kad mēģināju otru roku ieslidināt zem svārkiem.

"Pagaidi, pagaidi!" skatīdamās apkārt, Lorna nomurmināja. "Vai tavā valstī ļaudis mīlējās tenisa kortos?" Viņas pirksti saņēma manu plaukstu, lai to maigi atstumtu, un viņa vēlreiz mani strauji noskūpstīja. "Braucam uz manu dzīvokli!" Viņa piecēlās kājās, sakārtoja drēbes un nopurināja putekļus no svārkiem. "Kad ej pakaļ savām mantām, nemazgājies dušā!" viņa nomurmināja. "Es tevi gaidīšu automašīnā."

Lorna brauca klusējot, viņa ik pa brīdim pie sevis pasmaidīja un nedaudz pagrieza galvu, lai paskatītos uz mani. Pie viena no luksoforiem viņa izstiepa roku un noglāstīja man seju.

"Bet tad jau…" es iejautājos, "kas attiecas uz Džonu un Semiju…"

"Nē!" viņa smiedamās teica, taču tagad jau mazāk pārliecinošā tonī kā pirmajā reizē. "Man ar to nav nekāda sakara. Vai tad matemātiķi netic nejaušām sakritībām?"

Mēs apstājāmies kādā no Samertaunas sānieliņām un pa šaurām, ar paklāju klātām kāpnēm devāmies divus stāvus augšup līdz Lornas dzīvoklim lielas Viktorijas laika mājas bēniņos. Viņa atvēra durvis, un, pret tām atspiedušies, sākām skūpstīties.

"Es uz brītiņu aiziešu uz vannasistabu, labi?" viņa sacīja un aizsoļoja pa gaiteni līdz matēta stikla durvīm.

Es paliku mazajā viesistabā, kurā valdīja daudzkrāsaina un mīlīga nekārtība: ceļojumu fotogrāfijas, lelles, kinofilmu afišas un milzums grāmatu, iespiestas šaurā grāmatskapī. Es pieliecos, lai izlasītu nosaukumus. Tie visi bija detektīvromāni. Uz mirkli ielūkojos istabā gulta bija rūpīgi sakārtota, un tās pārvalks malās stiepās līdz pat grīdai. Uz naktsgaldiņa bija redzama atvērtas grāmatas muguriņa. Es devos tuvāk, lai to apskatītu. Izlasījis grāmatas virsrakstu un autora vārdu, pārsteigumā sastingu kā pārakmeņojies tā bija Seldoma grāmata par loģiskajām virknēm. Teksts bija pasvītrots no vienas vietas, un uz lappušu malām vīdēja nesalasāmas piezīmes. Es izdzirdēju, kā atveras dušas durvis un koridorā atbalsojas Lornas kailo pēdu dipoņa, un atskan viņas balss, mani saucot. Es noliku grāmatu atpakaļ vietā un atgriezos viesistabā.

"Paklau," viņa teica, stāvot durvju ailē un liekot manīt, ka jau ir kaila, "tu vēl ar biksēm kājās?"

7. NODAĻA

>

"Pastāv atšķirība starp patiesību un to patiesības daļu, ko var pierādīt, faktiski tas ir viens no Tarska secinājumiem par Gēdela teorēmu," sacīja Seldoms. "Protams, tiesneši, tiesu medicīnas eksperti, arheologi to zināja daudz agrāk nekā matemātiķi. Iedomājies jebkādu noziegumu ar tikai diviem iespējamiem aizdomās turamajiem. Jebkurš no viņiem zina svarīgāko patiesības daļu: tas biju es vai tas nebiju es. Bet likums nevar tieši piekļūt šai patiesībai, un tam ir jāveic grūts apkārtceļš, lai savāktu pierādījumus: pratināšanas, alibi, pirkstu nospiedumi…

Pārāk bieži ar atrastajiem pierādījumiem nepietiek, lai pierādītu viena vainu vai otra nevainību. Būtībā ar savu 1930. gada nepilnīguma teorēmu Gēdels pierādīja, ka tieši tas pats notiek matemātikā. Patiesības apstiprināšanas mehānisms, kas radīts jau Aristoteļa un Eiklīda laikos, šī lepnā mašinērija, kas no patiesiem apgalvojumiem, neapstrīdamiem pirmajiem principiem pa strikti loģiskiem soļiem virzās, lai sasniegtu tēzi, ko vienā vārdā saucam par aksiomātisko metodi, dažreiz ir tikpat nepietiekama kā nedrošie un aptuvenie tiesas kritēriji." Seldoms apklusa tikai uz brīdi, lai aizsniegtos līdz blakusgaldiņam pēc papīra salvetes. Iedomājos, ka viņš uz tās gatavojas uzrakstīt kādu no savām formulām, bet Seldoms tikai ātri noslaucīja muti un turpināja: "Gēdels parādīja, ka pat viselementārākajos aritmētikas līmeņos pastāv apgalvojumi, ko nevar ne pierādīt, ne atspēkot ar aksiomu palīdzību, kas nav sasniedzami, izmantojot šos formālos mehānismus, apgalvojumi, par kuriem neviens tiesnesis nevarētu lemt, vai tie ir patiesi vai aplami, vainīgi vai nevainīgi. Kad pirmo reizi pētīju šo teorēmu, vēl nebiju beidzis universitāti un īgltons bija mana darba formālais vadītājs. Kad man bija izdevies saprast un galvenokārt pieņemt to, kas teorēmā patiesībā bija pateikts, tas, kas visvairāk piesaistīja manu uzmanību, kas man šķita tik dīvains, bija fakts, ka matemātiķiem bija nevainojami izdevies bez jebkādām bažām tik ilgu laiku rīkoties ar tik ļoti kļūdainu intuīciju. Vēl vairāk, gandrīz visi sākumā uzskatīja, ka tieši Gēdels ir pieļāvis kļūdu un ka drīz viņa pierādījumā parādīsies kāda plaisa. Pats Cermelo pameta visus darbus un veltīja veselus divus savas dzīves gadus, lai mēģinātu to atspēkot. Tas bija pirmais jautājums, ko sev uzdevu: "Kāpēc gadsimtiem ilgi matemātiķi nebija saskārušies ne ar vienu no šiem neatrisināmajiem apgalvojumiem, un kāpēc arī pēc Gēdela šodien pat matemātika var mierīgi turpināt savu ierasto gaitu visās tās jomās?""

Mēs bijām palikuši divatā pie garā padomes locekļu galda Mērtona koledžā. Mums pretī vienkāršā rindā karājās ievērojamu cilvēku portreti, šie cilvēki kādreiz bija studējuši koledžā. Uz bronzas plāksnēm zem portretiem es biju pazinis tikai T. S. Eliota vārdu. Oficianti ap mums diskrēti novāca uz lekcijām aizgājušo profesoru šķīvjus. Seldoms izglāba savu ūdens glāzi no aiznešanas, iedzēra lielu malku un turpināja: "Tajā laikā es biju samērā dedzīgs komunists un mani bija ļoti ietekmējusi viena no Marksa frāzēm, šķiet, ka no darba Par politiskās ekonomijas kritiku, kurā viņš sacīja, ka vēsturiski cilvēce sev ir uzdevusi tikai tādus jautājumus, uz kuriem tā spēj atbildēt. Kādu laiku domāju, ka tas varētu būt aizmetnis izskaidrojumam ka praksē matemātiķi varbūt formulēja tikai tos jautājumus, kurus kaut kādā daļējā veidā varēja pierādīt. Protams, ne jau tāpēc, lai neapzināti atvieglotu dzīvi, bet gan tāpēc, ka matemātiskā intuīcija un tas bija mans pieņēmums ir neizbēgami saistīta ar pierādīšanas metodēm un, teiksim, kantiskā veidā virzīta uz to, kas ir vai nu pierādāms, vai apstrīdams. Ka šaha zirdziņa lēcieni, kas atbilst prāta intuīcijas darbībām, nav, kā mēdz domāt, dramatiski un neparedzami uzplaiksnījumi, bet gan drīzāk pieticīgi saīsinājumi tam, ko vienmēr var lēnā gliemeža gaitā sasniegt ar vēlāka pierādījuma palldzibu. Tieši tad es iepazinos ar Sāru, Betas māti. Sāra bija sākusi studēt fiziku, tajā laikā viņa jau bija precējusies ar Džoniju, vienīgo īgltonu dēlu, mēs bieži kopīgi devāmies uzspēlēt boulingu vai nopeldēties. Sāra pirmo reizi man pastāstīja par nenoteiktības principu kvantu fizikā. Jūs, protams, zināt, par ko es runāju, šīs skaidrās, pilnīgās formulas, kas valda pār fizikāliem fenomeniem lielā mērogā, piemēram, debess mehānika vai ķegļu saduršanās, vairs nav derīgas subatomārajā bezgalīgi mazo daļiņu pasaulē, kurā viss ir daudz sarežģītāks un kurā pat atkal parādās loģikas paradoksi. Šis fakts man lika pilnībā mainīt pētījuma virzienu. Tā diena, kad viņa man pastāstīja par Heizenberga principu, bija dīvaina diena daudzējādā ziņā. Šķiet, ka tā ir vienīgā diena manā dzīvē, kuru varu atminēties pa stundām. Kad es viņā klausījos, manī atdzīvojās intuīcija, zirdziņa lēciens, ja vēlaties," Seldoms smaidot noteica, "ka tieši tāds pats fenomens pastāv matemātikā un ka tas viss pamatā ir mēroga jautājums. Gēdela atrastajiem neatrisināmajiem apgalvojumiem bija jāattiecas uz subatomāro pasauli, bezgalīgi maziem lielumiem ārpus parastās matemātikas redzesloka. Atlika vienīgi piemēroti definēt mēroga jēdzienu. Būtībā es pierādīju, ka matemātisks jautājums, ko var formulēt tajā pašā "mērogā" kā aksiomu, iekļausies parastajā matemātiķu pasaulē un to varēs vai nu pierādīt, vai atspēkot. Bet, ja tā pierakstīšanai nepieciešams cits mērogs, tad jautājums riskē piederēt šai nogrimušajai, bezgalīgi mazajai, bet it visā apslēptajai pasaulei, kurā nevar ne pierādīt, ne atspēkot pierādījumu. Kā jau varat iztēloties, visgrūtākais darba posms, kas ir aizņēmis trīsdesmit manas dzīves gadus, bija pēc tam pierādīt, ka visus jautājumus un pieņēmumus, kurus laikā kopš Eiklīda līdz mūsdienām ir formulējuši matemātiķi, var pārrakstīt mērogos, kas līdzinās ievēroto aksiomu sistēmām. Es pierādīju, ka ierastā matemātika, visa tā matemātika, ar ko ikdienā nodarbojas mūsu strādīgie kolēģi, faktiski pieder pie makroskopiskās pasaules "redzamās" kārtības."

"Bet man šķiet, ka tā nav nejauša sakritība," es viņu pārtraucu, mēģinādams seminārā izklāstītos rezultātus saistīt ar tagad dzirdēto un atrast tiem atbilstošu vietu lielajā Seldoma ieskicētajā figūrā.

"Protams, nav. Mana hipotēze ir tāda, ka šis jautājums ir saistīts ar gadsimtiem izplatītu estētiku, kas būtībā bijusi nemainīga. Pastāv nevis kantiskā nosacītība, bet gan vienkāršības un elegances estētika, kas vada arī pieņēmumu formulēšanu: matemātiķi uzskata, ka skaistā teorēmā jāpastāv noteiktām dievišķām proporcijām starp aksiomu vienkāršību un izejas punktu, kā arī starp tēzes vienkāršību un galapunktu. Grūtības un sarežģījumus vienmēr pataupa ceļam starp abiem pierādījumam. Un, kamēr vien pastāvēs šāda estētika, nebūs iemesla "dabiski" parādīties neatrisināmām teorēmām."

Apkalpotājs bija atgriezies ar kafijas kannu, un pēc tam, kad abas tasītes jau bija pilnas, Seldoms uz mirkli apklusa, it kā nebūtu īsti drošs, līdz kurai vietai esmu viņam sekojis, vai arī apmulsis, ka bija tik daudz runājis.

"Manu uzmanību visvairāk piesaistīja tas," es sacīju, "ka rezultāti, ko izklāstīju Buenosairesā, faktiski bija tādi paši kā tie secinājumi, kurus mazliet vēlāk publicējāt par filosofiskajām sistēmām."

"Būtībā tas bija daudz vienkāršāk," Seldoms atbildēja. "Tas ir vairāk vai mazāk acīmredzams Gēdela nepilnības teorēmas paplašinājums jebkurai filosofiskai sistēmai, kuras pamatā ir noteikti pamatprincipi, neizbēgami būs ierobežots darbības lauks. Ticiet man: bija daudz vieglāk izurbties cauri visām filosofiskajām sistēmām nekā šai vienīgajai domāšanas formai, kuru vienmēr atzinuši matemātiķi. Visas filosofiskās sistēmas vienkārši ir pārāk pretenciozas. Visam pamatā ir līdzsvara jautājums saki, cik daudz vēlies zināt, un es tev pateikšu, cik droši tas ir apstiprināms. Bet pēdīgi, kad viss bija pabeigts, kad pēc trīsdesmit gadiem vēlreiz atskatījos atpakaļ, man šķita, ka galu galā tā pirmā ideja, uz ko bija uzvedinājusi Marksa frāze, nemaz nebija tik maldīga. Tā bija palikusi, kā teiktu vācieši, gan izlaista, gan iekļauta teorēmā. Jā, kaķis neanalizē peli vienkārši tāpat viņš to analizē, lai apēstu. Kaķis arī neanalizē visus dzīvniekus kā iespējamu barību, tam vienkārši patīk peles. Tādā pašā veidā vēsturiski matemātisko domu vada kāds kritērijs, un savā būtībā tā ir estētika. Tādā veidā radās interesants un negaidīts substitūts attiecībā uz Kanta jābūtības un a priori jēdzieniem. Nosacījums, kurš bija ne tik stingrs un varbūt neskaidrāks, bet ari pietiekami konsekvents kā to pierādījusi mana teorēma -, lai tomēr varētu kaut ko pateikt un mainīt lietu kārtību. Redziet," viņš sacīja kā atvainodamies, "nav tik vienkārši atbrīvoties no šīs estētikas mums, matemātiķiem, vienmēr patīk domāt, ka varam pateikt ko tādu, kam ir nozīme. Lai būtu kā būdams, kopš tā laika pievērsos citu jomu pētniecībai tam, ko pie sevis dēvēju par spriešanas formu estētiku. Kā vienmēr sāku ar to, kas šķita vienkāršākais vai vismaz tuvākais modelis, ar kriminālizmeklēšanas loģiku. Analoģija ar Gēdela teorēmu man šķita nudien uzkrītoša. Nešaubīgi, katrā noziegumā ir patiesības jēdziens, vienīgais patiesais izskaidrojums no visiem iespējamajiem. Taču pastāv arī materiāli pavedieni, fakti, kas ir neapšaubāmi vai, kā teiktu Dekarts, ir ārpus saprātīgām šaubām, tās būtu aksiomas. Bet tad jau atrodamies zināmā teritorijā. Kas gan ir kriminālizmeklēšana, ja ne mūsu nebeidzamā spēle, iztēlojoties pieņēmumus, iespējamus izskaidrojumus, kas atbilst faktiem, un mēģinot tos pierādīt? Es sāku sistemātiski lasīt par reāliem noziegumiem, pārskatīju prokuroru ziņojumus tiesnešiem, pētīju pierādījumu novērtēšanas veidus un to, kā tiek konstruēti tiesu spriedumi vai apsūdzēto attaisnošana. Pārlasīju, tāpat kā pusaudža gados, simtiem detektīvromānu. Pamazām sāku atrast virkni mazu, interesantu atšķirību, kriminālizmeklēšanai raksturīgo estētiku. Un arī kļūdas, tas ir, teorētiskas kriminālistikas kļūdas, kas varbūt bija pat interesantākas."

"Kļūdas? Kāda veida kļūdas?"

"Pirmā, vispamanāmākā, ir fizisko pierādījumu pārvērtēšana. Kaut vai iedomāsimies, kas notiek tagad šajā izmeklēšanā. Atcerieties, ka Petersens nosūtīja vienu no saviem policistiem sameklēt zīmīti, kuru biju redzējis. Šeit vēlreiz redzama šī tipiskā un neglābjamā plaisa starp patieso un pierādāmo. Jo es redzēju zīmīti, taču tā ir patiesības daļa, kurai viņi nevar piekļūt. Mana liecība īpaši nenoder viņu procedūrām, tai nav tāds pats spēks kā papīra gabaliņam. Nu, un šis policists, Vilkijs, veica savu uzdevumu, cik vien apzinīgi spēdams. Viņš iztaujāja Brentu un lika tam vairākkārt atkārtot visu, ko zināja. Brents lieliski atcerējās uz pusēm pārlocīto papīru mana papīrgroza apakšā, bet, protams, viņam nepavisam nebija intereses to izlasīt. Brents arī atminējās, ka biju aizgājis viņam pavaicāt, vai ir kāds veids, kā atgūt šo papīru, un viņš atkārtoja to, ko bija atbildējis man, ka viņš bija iebēris papīrgroza saturu vienā no gandrīz pilnajiem maisiem, ko drīz pēc tam iznesa sētā. Kad Vilkijs ieradās Mērtona koledžā, atkritumu savācējs garām bija pabraucis jau gandrīz pirms pusstundas. Petersens izmēģināja vēl vienu iespēju un nosūtīja policijas automašīnu, lai to pārtvertu pusceļā. Bet acīmredzot atkritumu savācējam ir kaut kāda nepārtrauktas saspiešanas sistēma, un galu galā ari pēdējā cerība atgūt zīmīti izkūpēja gaisā. Vakar man piezvanīja Petersens un lūdza raksturot zīmītes autora rokrakstu. Varēja manīt, ka viņš ir ļoti vīlies. Uzskata, ka viņš ir labākais inspektors jau daudzus gadus. Es varēju piekļūt pie vairāku viņa lietu pilnām piezīmēm. Petersens ir sīkumains, izdibinošs, nepielūdzams. Taču viņš tomēr ir inspektors, proti, viņš ir veidots saskaņā ar protokoliem viņa prāta darbības ir paredzamas. Par nelaimi, tādi cilvēki kā viņš vadās pēc Okama asmens principa iekams nav iegūti fiziski pierādījumi par pretējo, sarežģītāku hipotēžu vietā labāk izvēlēties vienkāršās. Tā ir otrā kļūda. Ne vien tāpēc, ka realitāte ir dabiski komplicēta, bet jo īpaši tāpēc, ka gadījumā, ja slepkava ir patiesi gudrs un savu noziegumu ir sagatavojis piesardzīgi, tas visu acu priekšā pametīs vienkāršu izskaidrojumu, dūmu aizsegu kā iluzionists, atstājot skatuvi. Taču skopajā hipotēžu taupības loģikā dominē cita veida domāšana: kāpēc pieņemt kaut ko dīvainu un ārpus pierastā, piemēram, slepkavu ar intelektuāliem motīviem, ja pie rokas ir daudz tiešāki izskaidrojumi? Es gandrīz fiziski varēju izjust, kā Petersens atkāpās un otrreiz pārbaudīja savas hipotēzes. Domāju, ka viņš būtu sācis turēt aizdomās ari mani, ja jau nebūtu pārliecinājies, ka no vieniem līdz trijiem tajā pēcpusdienā sniedzu konsultācijas doktorantūras studentiem. Pieļauju, ka viņš ir pārbaudījis arī jūsu liecību."

"Jā, es biju Bodlija bibliotēkā. Zinu, ka viņi vakar tur par mani taujāja. Par laimi, bibliotekāre lieliski atcerējās manu akcentu."

"Tātad tu slepkavības laikā lasīji grāmatas?" Seldoms ironiski pacēla uzacis. "Vismaz vienreiz zināšanas mūs patiesi atbrīvo."

"Vai jums šķiet, ka Petersens ķersies pie Betas? Vakar pēc nopratināšanas viņa bija pārbiedēta. Viņa domā, ka inspektors uzskata: vainīgā ir viņa."

Seldoms mirkli padomāja.

"Nē, domāju, ka Petersens būs gudrāks. Bet atcerieties par Okama asmens bīstamību. Uz mirkli iztēlojieties, ka slepkava, lai kur tas būtu, tagad nolemj, ka galu galā viņam nepatika nogalināt vai ka izklaidi sabojāja epizode ar asinīm un policijas iejaukšanās. Iedomājieties, ka, nezināmu motīvu vadīts, slepkava nolemj pamest skatuvi. Jā, domāju, ka tad Petersens metīsies virsū Betai. Zinu, ka viņu šorīt atkal pratināja, bet varbūt tā ir tikai uzmanības novēršanas taktika vai ari veids, kā provocēt slepkavu, darboties tā, itin kā neko par viņu nezinātu, itin kā tas būtu parasts gadījums, slepkavība ģimenē, kā minēts laikrakstā."

"Bet jūs patiesībā neticat, ka slepkava izstāsies no spēles?" es sacīju.

Šķita, ka Seldoms apsver manu jautājumu nopietnāk, nekā biju gaidījis.

"Nē, manuprāt, ne," viņš visbeidzot noteica. "Man tikai šķiet, ka viņš centīsies būt… nemanāmāks, kā mēs iepriekš teicām. Vai jūs tagad esat aizņemts?" viņš pajautāja un paskatījās ēdamzāles pulkstenī. "Tagad sākas apmeklējumu laiks Redklifas slimnīcā, un es turp dodos. Ja nāksiet man līdzi, es jūs ar kādu tur iepazīstināšu."

8. NODAĻA

Mēs izgājām cauri akmens arku galerijai aiz koledžas. Seldoms kā tādu vēsturisku relikviju no attāluma man parādīja 16. gadsimta karalisko tenisa kortu, kurā bija spēlējis Edvards VII un kura sienas man atgādināja spāņu pelotas spēles laukumu. Mēs šķērsojām ielu un iegriezāmies tādā kā plaisā starp divām ēkām, it kā akmeni no viena gala līdz otram brīnumainā kārtā būtu pāršķēlis gara zobena cirtiens.

"Šis ir isākais ceļš," noteica Seldoms. Viņš soļoja ātri, mazliet pirms manis, jo ejā starp sienām mums abiem nebija vietas. Mēs izgājām uz takas, kas aizvijās gar upes malu.

"Ceru, ka jums slimnīcas nešķiet pārāk biedējošas," Seldoms teica. "Redklifas slimnīca var būt mazliet nomācoša. Tai ir septiņi stāvi. Varbūt zināt tādu itāļu rakstnieku kā Dino Bucati. Viņš ir sarakstījis stāstu ar tieši tādu nosaukumu Septiņi stāvi -, kura pamatā ir kāds atgadījums, ko viņš šeit piedzīvoja, kad ieradās Oksfordā, lai nolasītu lekciju. Tas aprakstīts vienā no Bucati ceļojumu dienasgrāmatām. Bija ļoti karsta diena, un, tikko izgājis no lekciju zāles, viņš uz īsu brīdi zaudēja samaņu. Organizatori piesardzības apsvērumu dēļ uzstāja, lai viņu izmeklētu Redklifa. Bucati tika uzvests augšējā stāvā, kas ir paredzēts vieglākajiem gadījumiem un vispārējai izmeklēšanai. Tur viņam veica pirmās analīzes un izmeklējumus. Viņam teica, ka viss ir kārtībā, bet katram gadījumam^izdarīšot specializētākas pārbaudes. Lai tās paveiktu, viņš bija jānoved stāvu zemāk. Tikmēr organizatori viņu gaidīšot augšā. Bucati tika novests lejā ratiņkrēslā viņam tas šķita mazliet pārspīlēti, taču autors nolēma to piedēvēt britu centībai. Sestā stāva gaiteņos un uz soliņiem uzgaidāmajās telpās viņš ieraudzīja ļaudis ar apdedzinātām sejām, pārsējiem, cilvēkus ratiņos, aklus, sakropļotus. Viņam pašam lika atlaisties uz kušetes un veica rentgena izmeklējumus. Kad viņš gribēja izslieties sēdus, radiologs viņam sacīja, ka ir atklājis mazu anomāliju, kas, iespējams, nav nekas nopietns, bet ka labāk būtu palikt horizontālā stāvoklī, līdz būs iegūti visu pārējo izmeklējumu rezultāti. Ārsti sacīja, ka viņš tiks novērots vēl dažas stundas un ka labāk būtu viņu novest uz piekto stāvu, kurā viņam būs pašam sava palāta. Piektā stāva gaiteņos cilvēku vairs nebija, bet dažas durvis bija puspavērtas. Bucati ieskatījās vienā no telpām tajā varēja redzēt tikai medikamentu pudelītes, gultās gulošus cilvēkus, pie infūzijas sistēmām pieslēgtas rokas. Viņš palika viens pats satraukts guļam uz kušetes vairākas stundas. Visbeidzot ienāca medmāsa ar šķērēm uz mazas paplātes. Viņu bija nosūtījis viens no ceturtā stāva ārstiem ārsts X, kurš veiks gala novērtējumu, lai pirms pārbaudes uz skausta nogrieztu nedaudz matu. Kamēr Bucati mati krita uz paplātes, viņš apvaicājās, vai ārsts uznāks viņu apraudzīt. Medmāsa pasmaidīja, it kā šāds jautājums varētu ienākt prātā tikai ārzemniekam, un atbildēja, ka ārsti dod priekšroku uzturēties katrs savā stāvā. Bet viņa pati pacientu novedis lejup pa vienu no nobrauktuvēm un atstās pie loga, līdz atnāks ārsts. Ēka bija U veida, un, skatīdamies lejup no ceturtā stāva loga, Bucati ievēroja pirmā stāva logu žalūzijas, kuras tas apraksta savā stāstā. Dažas bija atvērtas, bet vairums aizvērtas. Viņš pavaicāja medmāsai par to, kas atrodas pirmajā stāvā, un saņēma atbildi, ko atspoguļojis stāstā: "Tur lejā strādā tikai mācītājs." Bucati raksta, ka tajā šausmīgajā stundā, gaidot ārstu, viņu apsēdusi kāda matemātiska ideja. Viņš ievēroja, ka ceturtais stāvs ir tieši puse, skaitot uz leju no 7 līdz 1, un viņā viesās māņticīgas bailes, ka viss būs zaudēts, ja viņu novedīs vēl vienu stāvu zemāk. Varēja dzirdēt, kā saraustīti, it kā rāpdamies pa lifta šahtu, no apakšējā stāva ik pa brīdim atskan tādi kā sāpju un asaru delīrija pārņemta cilvēka izmisuma pilni kliedzieni. Bucati nolēma pretoties ar visiem spēkiem, ja atrastos kāds iemesls, lai viņu novestu vēl zemāk. Visbeidzot ieradās ārsts. Tas gan nebija ārsts X, bet gan galvenais atbildīgais ārsts Y. Viņš prata dažus vārdus itāliešu valodā un zināja Bucati darbus. Ārsts uzmeta īsu skatienu analīzēm un rentgenogrammai un bija pārsteigts, ka viņa jaunais kolēģis, ārsts X, bija devis norādījumus nogriezt Bucati matus. "Varbūt," ārsts sacīja, "viņš bija iedomājies par preventīvas punkcijas veikšanu. Lai nu kā, tas nav nepieciešams." Viss bija pilnīgā kārtībā. Ārsts atvainojās un teica, ka cerot, ka Bucati nav pārāk satraukuši kliedzieni no apakšstāva. Tas esot vienīgais izdzīvojušais kādā autoavārijā. "Trešais stāvs reizēm ir ļoti trokšņains," viņš sacīja, "daudzas māsiņas tur lieto ausu aizbāžņus. Bet droši vien nabaga vīrieti novedīs uz otro stāvu, un atkal iestāsies klusums." Seldoms ar galvu norādīja uz tumšu ķieģeļu masu, kas iznira mūsu acu priekšā. Viņš turpināja, cenzdamies pabeigt stāstīto tādā pašā mierīgā un nosvērtā tonī: "Bucati dienasgrāmatas ieraksta datums ir 1967. gada 27. jūnijs divas dienas pēc sadursmes, kurā zaudēju savu sievu, sadursmes, kurā nomira arī Džons un Sāra. Vīrietis, kurš mocījās agonijā trešajā stāvā, biju es."

9. NODAĻA

>

Pa akmens pakāpieniem mēs kāpām klusēdami. Iekšā šķērsojām lielu vestibilu. Gaiteņos Seldoms sveicināja gandrīz visus ārstus un medmāsas, kuras satikām.

"Es šeit dzīvoju gandrīz divus gadus," viņš teica. "Un vēl vienu gadu man bija jānāk uz šejieni katru nedēļu. Vēl joprojām reizēm pamostos nakts vidū un man šķiet, ka atkal atrodos kādā no palātām." Viņš norādīja uz koridora līkumu, no kura lejup veda nolietotas spirālveida kāpnes. "Dodamies uz otro stāvu," viņš sacīja, "pa šejieni mēs tur nokļūsim drīzāk."

Otro stāvu veidoja garš, izgaismots gaitenis, kurā bija jaušams kaut kas no katedrāļu dziļā un vientulīgā klusuma. Mūsu soļi drūmi atbalsojās tukšumā. Šķita, ka grīdas ir nesen ievaskotas, un tās mirdzēja tā, it kā pa tām būtu soļojuši pavisam nedaudzi.

"Medmāsas šo vietu sauc par akvāriju vai dārzeņu nodaļu," teica Seldoms un atvēra divviru durvis uz vienu no palātām.

Tajā atradās divas rindas ar pārāk cieši novietotām gultām, gluži kā lauka lazaretē. Katrā gultā bija ķermenis, no kura varēja redzēt tikai galvu, pieslēgtu mākslīgās elpināšanas aparātam. Visi aparāti kopā radīja mierīgu un dziļu burbuļojošu skaņu, kas patiesi atgādināja zemūdens pasauli. Ejot starp abām gultu rindām, es pamanīju, ka no katra ķermeņa sāniem uz āru nokarājas maisiņi izkārnījumu savākšanai. Ķermeņi, kas reducēti līdz to rudimentārajām atverēm. Seldoms uztvēra manu skatienu.

"Reiz es naktī pamodos," viņš teica zemā balsī, "un klausījos divās medmāsās, kas šeit strādāja un sačukstējās par "netīrajiem", kas piepilda savu iņaisiņu divas reizes dienā, tāpēc viņām ir papildu darbs, lai tos vakarā nomainītu. Neatkarīgi no to faktiskā stāvokļa "netīrie" pārāk ilgi palātā neuzturas. Vienmēr iznāk tā, ka "netīro" stāvoklis pamazām pasliktinās un tie ir jāpārved uz citurieni. Esi sveicināts Florensas Naitingeilas valstī! Darbinieki ir pilnībā nesodāmi, jo ģimenes locekļi šeit gandrīz nekad neierodas viņi sākumā atnāk vienu vai divas reizes un pēc tam pazūd. Tā ir kā noliktava. Daudzi guļ pieslēgti sistēmai gadiem ilgi. Tāpēc es cenšos atnākt katru pēcpusdienu, jo, par nelaimi, Frenks ir kļuvis par vienu no "netīrajiem" un es nevēlos, lai ar viņu notiktu kas dīvains."

Mēs bijām apstājušies pie vienas no gultām. Vīrietis vai tas, kas bija palicis pāri no vīrieša, kas šeit gulēja, bija galvaskauss ar dažiem pelēkiem un plāniem matiem, kas krita pār ausīm, un iespaidīga, uztūkuši vēna uz deniņiem. Ķermenis zem palagiem bija izkrities, šķita, ka gulta viņam ir daudz par lielu, un es iedomājos, ka, iespējams, viņam trūkst abu kāju. Plānais, baltais audums tik tikko kustējās virs viņa krūtīm, un, kaut arī nāsis vibrēja, stikla maska nebija aizsvīdusi. Viena roka bija izstiepta uz āru un ar vara stiprinājumu pievienota pie kaut kā, kas sākumā atgādināja ierīci pulsa kontrolei. Patiesībā tas bija mehānisms, kas stingri turēja roku virs piezīmju bloknota. Starp īkšķi un rādītājpirkstu bija atjautīgi piesiets īss zīmulis. Bet roka uz baltās papīra lapas gulēja ļengana un nedzīva, un no pirkstu galiem stiepās gari nagi.

"Varbūt esat dzirdējis par viņu runājam," Seldoms teica. "Tas ir Frenks Kalmans, Vitgenšteina darbu turpinātājs par noteikumu ievērošanu un valodas spēlēm."

Es pieklājīgi atbildēju, ka vārds ir dzirdēts, kaut arī pavisam miglaini.

"Frenks nebija loģikas profesionālis," sacīja Seldoms. "Faktiski viņš nekad nav bijis referātu un kongresu matemātiķis. Tikko pabeidzis universitāti, viņš sāka strādāt kādā lielā nodarbinātības konsultāciju uzņēmumā. Viņa darbs bija sagatavot un novērtēt testus dažādu amatu kandidātiem. Viņš bija norīkots uz departamentu, kas nodarbojās ar simbolisko manipulāciju un inteliģences testiem. Pēc vairākiem gadiem viņa vadībā tika izstrādāti pirmie standartizētie testi Anglijas vidusskolās. Frenks visu savu dzīvi pavadīja, gatavodams vienkāršākā tipa loģiskās virknes gluži tādas, kā jums parādīju: doti trīs simboli, lūdzu, uzrakstiet ceturto! Vai arī ar skaitļiem: doti skaitļi 2, 4, 8 lūdzu, uzrakstiet nākamo! Frenks bija pedantisks, apsēsts. Viņam patika citu pēc cita pārskatīt eksāmenu kalnus. Pamazām viņš sāka ievērot kādu patiesi interesantu fenomenu. Pastāvēja, protams, ideālie eksāmeni, par kuriem varēja vien teikt, kā to ļoti taktiski vēlāk atzīmēja Frenks, ka pretendenta zināšanas pilnībā atbilst tam, ko sagaida eksaminētājs. Pastāvēja ari tas, ko Frenks dēvēja par normālo "zvana" līkni, turklāt tas bija nospiedošais vairākums, eksāmeni ar dažām nepareizām atbildēm, kas ietilpa paredzamo kļūdu kategorijā. Bet bija ari trešā grupa, vienmēr vismazākā, kas visvairāk piesaistīja Frenka uzmanību. Tie bija gandrīz ideāli izpildīti eksāmena darbi, kuros visas atbildes bija pareizas, izņemot vienu. Bet atšķirībā no parastā gadījuma šīs vienīgās nepareizās atbildes kļūda pēc pirmā acu uzmetiena šķita absolūti absurda akli vai uz labu laimi izvēlēts turpinājums -, kas atradās tālu no parasto kļūdu spektra. Frenkam vienkāršas ziņkārības dēļ ienāca prātā palūgt šīs nelielās grupas kandidātiem pamatot savas atbildes, un tieši tad atklājās pirmais pārsteidzošais fakts atbildes, kuras viņš bija uzskatījis par nepareizām, faktiski bija cits iespējams un perfekti derīgs risinājums virknes turpināšanai, tikai pamatojums bija daudz sarežģītāks. Pats interesantākais bija tas, ka šo kandidātu prāts nebija pamanījis Frenka piedāvāto elementāro risinājumu un kā no tramplīna kādā brīdī bija aizlēcis daudz tālāk. Tramplīna metafora arī ir Frenka izdomāta. Trīs uz papīra uzrakstītie simboli vai skaitļi ir daiļlēcēja skrējiens pa tramplīna dēli. No šāda skatpunkta šķiet, ka šī analoģija sniedz pirmo izskaidrojumu prātam, kas lec tālu uz priekšu, daudz dabiskāks ir tālāks risinājums nekā tas, kas atrodas tepat "zem kājām". Bet tas, protams, pašos pamatos apšaubīja pieņēmumus, uz kuriem balstījās gandrīz visas viņa dzīves darbs. Frenks pēkšņi apjuka. Viņa loģisko virkņu risinājumi nekādā gadījumā nebija vienīgie. Atbildes, kuras līdz tam bija uzskatījis par kļūdainām, varēja būt alternatīvi un savā ziņā "dabiski" atrisinājumi. Viņš pat redzēja veidu, kā atšķirt uz labu laimi ierakstītu atbildi no turpinājuma, ko izvēlējusies ar ārkārtīgām, pārāk atlētiskām prāta spējām apveltīta persona. Tieši tad viņš mani apmeklēja, un man bija jāpavēsta sliktās ziņas."

"Vitgenšteina galīgā likuma paradokss," es sacīju.

"Tieši tā. Frenks praksē, reālā eksperimentā, bija no jauna atklājis to, ko Vitgenšteins jau bija teorētiski pierādījis pirms gadu desmitiem, neiespējamību noteikt nekļūdīgu likumu un "dabisku" kārtību. Loģisko virkni 2, 4, 8 var turpināt ar skaitli 16, taču ari ar 10 vai 2007 vienmēr iespējams atrast pamatojumu, likumu, kas kā ceturto elementu ļauj pievienot jebkuru skaitli. Jebkuru skaitli, jebkuru turpinājumu. Šo faktu inspektors Petersens nebūtu īpaši iepriecināts dzirdēt, un tā dēļ Frenks gandrīz sajuka prātā. Tolaik viņam bija vairāk nekā sešdesmit gadu, bet viņš man palūdza norādes un bija pietiekami drosmīgs, lai atkal kā students ieietu tajā pamestajā alā, kas ir Vitgenšteina darbi. Un jūs zināt, kāda ir nokāpšana Vitgenšteina tumsībā. Kādā brīdī viņš jutās kā bezdibeņa malā. Frenks saprata, ka nevar uzticēties pat tam, ka divi reiz divi ir četri. Bet viņam radās ideja, samērā līdzīga manām domām. Frenks ar gandrīz fanātisku ticību kā pie pēdējām nogrimuša kuģa paliekām turējās pie savu eksperimentu statistikas. Viņš uzskatīja, ka Vitgenšteina rezultāti ir savā ziņā teorētiski, no platoniskās ideju pasaules, un veids, kādā domā konkrēti cilvēki, ir citāds. Galu galā tikai niecīgai daļai ienāca prātā šādas netipiskas atbildes. Tāpēc Frenks pieņēma: pat ja principā visas atbildes ir vienlīdz pierādāmas, varbūt cilvēku psihē vai ari piekrišanas-nepiekrišanas spēlēs simbolu apgūšanas laikā ir ierakstīts kaut kas tāds, kas vairumu noved pie viena galamērķa, pie atbildes, kas cilvēka prātam šķiet vienkāršākā, skaidrākā vai pieņemamākā. Viņš, tāpat kā es, patiesi uzskatīja, ka pastāv kāds estētisks a priori princips, kas gala izvēlei atsijā tikai dažas iespējamas atbildes. Tad viņš nolēma sagatavot abstraktu definīciju tam, ko pats dēvēja par normālo spriešanu. Bet Frenks izvēlējās patiesi dīvainu ceļu. Viņš sāka apmeklēt psihiatriskās slimnīcas un izmēģināt savus testus ar pacientiem, kam veikta lobotomija. Viņš ievāca atsevišķu vārdu un simbolu paraugus, ko bija uzrakstījuši mēnessērdzīgie, piedalījās hipnozes seansos. Taču galvenokārt Frenks pētīja tos simbolus, ko izmantojuši slimnieki gandrīz veģetatīvā stāvoklī ar smadzeņu bojājumiem, mēģinot sazināties. Būtībā viņš mēģināja darīt to, kas pēc definīcijas ir gandrīz neiespējami, pētīt to, kas paliek pāri no prāta, kad tas vairs neseko notiekošajam. Viņš uzskatīja, ka ir iespējams noteikt tādu kā pārpalikušu kustību vai viļņošanos, kas atbilstu organiski ierakstītam ceļam vai ierastai gaitai, kas radusies mācīšanās laikā. Man šķiet, tā jau bija Frenka slimīga nosliece, saistīta ar to, ko viņš bija ieplānojis. īsi pirms tam viņam bija atklāta ļoti agresīva vēža forma, kas vispirms uzbrūk kājām. Šeit to dēvē par vēzi malkas cirtēju. Ārsti nevar darīt neko citu kā tikai citu pēc cita nogriezt locekļus. Es atnācu viņu apmeklēt pēc pirmās amputācijas. Ņemot vērā apstākļus, šķita, ka Frenks jūtas labi. Viņš man parādīja grāmatu, ko bija uzdāvinājis viņa ārsts, ar daļēji sašķaidītu galvaskausu fotogrāfijām pēc negadījumiem, pašnāvību mēģinājumiem, sitieniem ar nūjām. Tur bija izsmeļošs klīnisks apraksts par visām smadzeņu bojājumu blakusparādībām un savstarpējām sakarībām. Frenks ļoti noslēpumaini norādīja uz lappusi, kurā bija redzama smadzeņu kreisā puslode ar šāviena saplosītu paura daivu. Viņš palūdza, lai es izlasu tekstu zem fotogrāfijas. Tajā bija minēts, ka pašnāvnieks bijis ieslīdzis gandrīz pilnīgā komā, taču viņa labā roka mēnešiem ilgi turpinājusi rakstīt dažādus dīvainus simbolus. Frenks paskaidroja, ka savos slimnīcu apmeklējumos bija atklājis ciešu saikni starp savāktajiem simboliem un komā esošo pacientu nodarbošanos dzīves laikā. Frenks bija ārkārtīgi kautrīgs. Viņš sacīja un tā bija vienīgā reize, kad viņš pateica ko personīgu, ka diemžēl tā arī nekad neesot apprecējies. Ar skumju smaidu viņš noteica, ka savā dzīvē neesot paveicis pārāk daudz, bet gandrīz četrdesmit gadus virknējis loģiskos simbolus un manipulējis ar tiem. Viņš bija drošs, ka eksperimentam nav iespējams atrast labāku eksemplāru par viņu pašu. Frenks bija pārliecināts, ka no simboliem, ko viņš uzrakstītu, kaut kādā veidā varētu nolasīt šo viņa meklēto kodēto prāta pārpalikumu jeb substrātu. Katrā ziņā Frenks nedomāja šeit atrasties, kad ierastos pēc viņa otrās kājas. Viņam bija jāatrisina tikai pēdējā problēma kā nodrošināt, lai lodes bojājums nebūtu pārmērīgs un tās šķembas neskartu motoro nervu ceļus. Šo gadu laikā biju viņam pieķēries un teicu, ka neesmu gatavs atrisināt šo problēmu. Tad viņš man vaicāja, vai gadījumā, ja viņš varētu tikt galā viens pats, es nāktu šurp, lai nolasītu uzrakstītos simbolus."

Mēs ieradāmies mirklī, kad plauksta krampjaini savilkās, lai saspiestu zīmuli, it kā būtu saņēmusi strāvas triecienu. Apburts un izbijies paliku stāvam un noskatījos, kā zīmulis lēni un neveikli švīkā papīra lapu. Šķita, ka Seldoms tam nepievērš necik lielu uzmanību.

"Šajā laikā viņš sāk rakstīt," Seldoms teica, necenzdamies pieklusināt balsi, "un turpina gandrīz visu nakti. Galu galā Frenks bija ļoti gudrs un atrada risinājumu. Parasta, kaut arī mazkalibra pistole pieļauj pārāk lielu kļūdas rezervi iekšēja sprādziena dēļ. Viņam vajadzēja kaut ko tādu, kas būtu varējis caursist pieres kaulu un kā maza harpūna tīri nonākt līdz smadzenēm. Tolaik šajā ēkas spārnā notika būvdarbi, un šķiet, ka ideja viņam radās, ar kādu strādnieku sarunājoties par darbarīkiem. Galu galā viņš to izdarīja ar naglu pistoli."

Es noliecos uz priekšu, lai mēģinātu izšķirt neskaidrās līnijas, kas parādījās uz papīra.

"Rokraksts ar katru reizi ir nesalasāmāks," teica Seldoms, "bet pirms kāda laika to varēja lieliski salasīt. Faktiski tie ir tikai četri burti, kurus viņš atkārto atkal un atkal. Kāda vārda četri burti. Visu šo gadu laikā Frenks nav uzrakstījis nevienu loģisko simbolu, nevienu skaitli. Vienīgais, ko viņš nemitīgi raksta, ir kādas sievietes vārds."

10. NODAĻA

»

"Iziesim uz bridi gaitenī, es gribu uzsmēķēt cigareti," teica Seldoms. Viņš bija izplēsis Frenka aprakstīto lapu un, uzmetis skatienu burtiem, iesvieda lapu papīrgrozā. Izgājām no palātas klusēdami un aizsoļojām pa pamesto gaiteni līdz vaļējam logam. Mums pretī lēnām nāca slimnieku kopējs, kas stūma ratiņus. Kad viņš gāja mums garām, pamanīju, ka gulošā ķermeni sedz palags, pārvilkts arī pāri galvai. Redzama bija tikai viena roka. Uz kartītes, kura karājās no locītavas, bija uzrakstīts gulošā vārds, un zem tā salasīju kādu skaitli, kas laikam atbilda nāves iestāšanās stundai. Kopējs prasmīgi manevrēja, lai pagrieztu ratiņus, un nekļūdīgi tos iestūma pa šaurām stikla durvīm.

"Vai tas ir morgs?" es vaicāju.

"Nē," sacīja Seldoms. "Katrā stāvā ir šāda telpa. Ja pacients nomirst, ķermeni tūlīt novieto šajā telpā, lai pēc iespējas ātrāk atbrīvotu gultu. Stāva atbildīgais ārsts atnāk šurp, lai apstiprinātu nāves iestāšanos, sagatavotu tādu kā miršanas apliecību. Drīz pēc tam mirušo aizved uz slimnīcas centrālo morgu, kas atrodas vienā no pagrabstāviem." Seldoms ar galvu norādīja uz Frenka palātas pusi. "Es palikšu nedaudz ilgāk un pasēdēšu pie Frenkija. "Iā ir laba vieta, lai padomātu, tas ir, tikpat laba kā jebkura cita. Bet esmu drošs, ka gribēsiet apmeklēt rentgenoloģijas nodaļu," Seldoms smaidot sacīja, un viņam, pamanot manu pārsteigumu, acis iemirdzējās un smaids kļuva vēl platāks. "Galu galā Oksforda ir mazs ciemats. Apsveicu Lorna ir lieliska meitene. Es viņu iepazinu atveseļošanās laikā, viņa man aizdeva krietnu daļu no saviem detektīvromāniem. Vai jau esat redzējis viņas bibliotēku?" Viņš pacēla uzacis. "Nekad neesmu pazinis nevienu, kas būtu tik ļoti aizrāvies ar detektīvromāniem. Jums jādodas uz augšējo stāvu," Seldoms teica, "brauciet ar liftu šeit pa labi."

Lifts brauca augšup ar smagu hidraulisku čīkstoņu. Es šķērsoju gaiteņu labirintu, sekodams bultām ar norādi "Rentgenoloģijas nodaļa", līdz nonācu uzgaidāmā zālē, kurā sēdēja tikai kāds vīrs ar nomaldījušos skatienu un klēpi gulošu grāmatu. Aiz stikla šķērssienas pamanīju Lomu uniformā, viņa bija pārliekusies pāri kušetei, it kā pacietīgi skaidrotu kādu procedūru bērnam. Es piegāju tuvāk stiklam, bet nevarēju saņemties viņu pārtraukt. Lorna blakus spilvenam iekārtoja rotaļlāclti. Pamanīju, ka viņas paciente ir aptuveni septiņus gadus veca bāla meitenīte ar izbiedētām, taču drosmīgi modrām acīm un garām matu cirtām. Lorna pateica vēl kaut ko, un meitene cieši apskāva lācīti. Es vieglītēm divas reizes pieklauvēju pie stikla. Lorna paskatījās uz manu pusi, pārsteigta pasmaidīja un klusi iesaucās, ko gan cauri stiklam sadzirdēt nevarēja. Viņa man norādīja uz durvīm vienā pusē un ar iedomātu raketi parādīja meitenītei, ka esmu viņas tenisa partneris. Lorna uz mirkli atvēra durvis, ātri mani noskūpstīja un palūdza nedaudz uzgaidīt.

Es devos atpakaļ uz uzgaidāmo zāli. Vīrietis bija atgriezies pie savas grāmatas. Viņa vaigus klāja rugāji un acis bija apsārtušas, it kā viņš ilgu laiku nebūtu gulējis. Mazliet pārsteigts, salasīju grāmatas nosaukumu: No pitagoriešiem līdz Jēzum. Vīrietis pēkšņi nolaida grāmatu, un es sastapos ar viņa skatienu.

"Atvainojiet," es sacīju, "mani piesaistīja grāmatas nosaukums. Vai esat matemātiķis?"

"Nē," viņš atbildēja, "bet, ja jūs ieinteresēja nosaukums, pieņemu, ka jūs gan tāds esat."

Es piekrītot pasmaidīju. Vīrietis manī vērās ar mulsinošu kaismi.

"Es lasu atpakaļvirzienā," viņš teica. "Gribu zināt, kā viss bija sākumā." Vīrietis vēlreiz paskatījās uz mani ar mazliet fanātisko, stingo skatienu. "Nākas atklāt pārsteidzošas lietas. Piemēram, kā jūs domājat, cik daudz sektu vai reliģisku grupu bija Kristus laikā?"

Es pieņēmu, ka būtu pieklājīgi minēt ļoti mazu skaitli, bet, pirms paguvu atbildēt, vīrs turpināja: "Tādu bija dučiem," viņš teica. "Nācarieši, simonīti, fibionīti. Pēteris un apustuļi bija tikai niecīga grupa. Saujiņa starp simtiem. Viss būtu varējis notikt daudz citādāk. Viņi nebija daudzskaitlīgākie, ietekmīgākie vai attīstītākie. Bet tiem bija kāda īpaša iezīme, kas ļāva izcelties citu vidū. Viena vienīga ideja, kritērijs, kurš viņiem ļāva vajāt un iznīcināt pārējās grupas, līdz viņi bija atlikuši vienīgie. Kamēr visi runāja tikai par dvēseles augšāmcelšanos, viņi solīja arī miesas augšāmcelšanos. Atgriezties dzīvē paša ķermenī. Ideja, kas skanēja smieklīgi un bija primitīva jau tajā laikā. Kristus piecēlās no kapa trešajā dienā, palūdza, lai tam iekniebj, un apēda dažas ceptas zivis. Tad kas gan notika ar Kristu pēc četrdesmit dienām, kad viņš atgriezās?"

Vīrieša asajā balsī jautās kvēla autodidakta vai tikko ticību pieņēmušā aizrautība. Viņš pieliecās uz manu pusi, un no vīra saburzītā krekla izplūda sīva sviedru smaka. Es neapzināti atvirzījos atpakaļ, bet bija grūti izbēgt no viņa uzmācīgā skatiena. Es sarunai piemērotā neziņā papurināju galvu.

"Tieši tā," viņš teica, "jūs nezināt, es nezinu, neviens nezina. Tā ir mistērija. Šķiet, ka Kristus vienīgi palūdza, lai viņam iekniebj, un iecēla Pēteri par savu pēcteci zemes virsū. Diezgan izdevīgi Pēterim, vai jūs tā nedomājat? Vai zinājāt, ka pirms tam mirušos vienkārši ietina līķautos? Nepastāvēja ideja par ķermeņa saglabāšanu. Galu galā tieši miesu reliģija uzskatīja par vājāko, gaistošāko daļu, kas pakļauta grēkam. Nu, no tiem laikiem mūs atdala tik vien kā nedaudzi koka zārki. Zem šīs zemes atrodas vesela zārku pasaule. Katras pilsētas nomalē atrodas vēl viena pazemes pilsēta ar glīti sarindotiem zārkiem un līdzjūtīgi aizvērtiem vākiem. Bet mēs visi zinām, kas iekšā notiek. Pirmo divdesmit četru stundu laikā pēc rigor mortis* ķermenis sāk izžūt.

Asinis vairs nepiegādā skābekli, apduļķojas radzenes, deformējas varavīksnenes un acu zīlītes, sačokurojas āda. Otrajā dienā sākas pūšana resnajā zarnā un parādās pirmie zaļganie plankumi. Iekšējie orgāni nedarbojas, audi kļūst mīksti. Trešajā dienā sadalīšanās turpinās, gāzes uzpūš vēderu un visi locekļi kļūst marmora zaļi. No ķermeņa izplūst ogleklis un skābeklis, kas atgādina sīvu smaržu kā bifštekam, kas pārāk ilgi stāvējis ārpus ledusskapja, sākas līķu faunas un nekrofāgo insektu mielasts. Ikviens no šiem procesiem, ikkatra enerģijas apmaiņa nozīmē neatgriezenisku zaudējumu, un nav iespēju, kā varētu atjaunot kādu no dzīvības funkcijām. Jā, pēc trešās dienas Kristus vietā būtu riebīgas paliekas, kas nespētu piecelties, smirdīgas un aklas. Tāda ir patiesība. Bet kuru gan interesē patiesība? Jūs tikko redzējāt manu meitu," viņš sacīja, un viņa balss pieklusa ciešanu un izmisuma pilnā tonī. "Viņai ir vajadzīgs plaušas transplantāts. Mēs gaidām plaušas donoru jau gadu, un tagad viņa ir nacionālajā neatliekamo gadījumu sarakstā. Viņai ir atlikušas ne vairāk kā trīsdesmit dienas. Divas reizes mums bija iespēja. Divas reizes es prasīju un lūdzos. Bet abas reizes tās bija kristiešu ģimenes, un viņi izvēlējās savus bērnus apglabāt kristīgi." Vīrietis vēlreiz izmisis paskatījās uz mani. "Vai zināt, ka Lielbritānijas likumdošana neļauj bērnam transplantēt orgānus no vecāka, kas izdarījis pašnāvību? Tāpēc," viņš teica, sizdams ar pirkstu pa grāmatas vāku, "reizēm ir interesanti atgriezties lietu pirmsākumos antīkajiem cilvēkiem bija citas idejas par transplantātiem, pitagoriešu teorija par dvēseļu pārceļošanu…"

Vīrietis pēkšņi apklusa un piecēlās kājās. Bija atvērušās durvis, un Lorna pa tām stūma laukā ratiņus. Šķita, ka meitenīte bija aizmigusi. Vīrietis mirkli sarunājās ar Lornu un pēc tam devās prom, pats stumdams ratiņus pa gaiteni. Lorna apstājās, lai mani sagaidītu, ar mīklainu smaidu un abām rokām kabatās. Viņas priekšauts no ļoti plāna auduma bija glīti nostiepts uz krūtīm.

"Cik patīkams pārsteigums, ka esi šurp atnācis."

"Gribēju tevi redzēt šādu, tavā medmāsas tērpā," es teicu.

Viņa pavedinoši izpleta rokas, it kā vēlētos apgriezties, lai to nodemonstrētu, bet ļāva sevi noskūpstīt tikai vienu reizi.

"Vai ir kādi jaunumi?" Lorna jautāja, un viņas acis ziņkārībā iepletās.

"Nevienas jaunas slepkavības," es sacīju. "Tikko apskatīju otro stāvu, Seldoms mani aizveda līdz Frenka Kalmana palātai."

"Redzēju, ka tevi bija sagūstījis Ketlīnas tēvs", viņa teica. "Ceru, ka viņš tevi pārāk nenomocīja. Pieņemu, ka viņš stāstīja par spartiešiem vai lamāja kristiešus. Viņš ir atraitnis, un Ketlīna ir viņa vienīgā meita. Viņš darbā palūdza atvaļinājumu un jau gandrīz trīs mēnešus praktiski neiziet no šejienes. Lasa visu, ko vien var dabūt, par transplantēšanu. Šķiet, ka tagad viņš jau ir mazliet…" Lorna piesita ar pirkstu pie deniņiem, "kukūl"

"Domāju braukt uz Londonu pavadīt nedēļas nogali," es sacīju. "Nevēlies doties man līdzi?"

"Šajā nedēļas nogalē tas nav iespējams, man šeit abas naktis ir dežūra. Bet aiziesim uz kafejnīcu, es tev iedošu sarakstu ar dažiem viesu namiem un vietām, ko apmeklēt."

"Paklau," es sacīju Lornai, kamēr soļojām līdz liftam, "nezināju, ka Artūrs Seldoms ir bijis tavā dzīvoklī."

Es paskatījos uz Lornu ar nepiespiestu smaidu, un arī viņa pēc brīža uzjautrināti pasmaidīja.

"Seldoms bija ienācis, lai atnestu savu grāmatu. Es varu tev sagatavot vēl vienu sarakstu ar visiem vīriešiem, kas ir bijuši pie manis, bet tas būs krietni garāks."

Kad atgriezos Kanlifa alejā un nokāpu savā istabā, zem vienas no manām piezīmju grāmatiņām atradu aploksni, ko biju sagatavojis īgltonas kundzei, un atcerējos, ka kopš tās dienas ne reizi nebiju Betai iedevis īres maksu. Ieliku somā drēbes nedēļas nogalei un ar naudu rokā devos augšup pa ieejas kāpnēm. Beta aiz durvīm palūdza mirkli pagaidīt. Kad durvis atvērās, viņa izskatījās atpūtusies un mierīga, kā tikko izkāpusi no ilgas peldes vannā. Viņai bija slapji mati, kailas pēdas un mugurā gari, rūpīgi aizsieti plīša rītasvārki. Viņa mani ieaicināja viesistabā. Es to gandrīz nepazinu. Beta bija nomainījusi paklāju, mēbeles, aizkarus. Māja tagad šķita intīmāka un mājīgāka, ar zināmu izsmalcinātības devu, kas šķita palienēta no kāda interjera jautājumiem veltīta žurnāla. Kaut arī pilnīgi citāda, tā tomēr izskatījās vienkārša un patīkama. Ja Beta bija vēlējusies, lai pazustu pēdējās liecības par īgltonas kundzi, tas viņai bija neapšaubāmi izdevies. Es sacīju, ka nedēļas nogali pavadīšu Londonā, un viņa atbildēja, ka nākamajā dienā pēc bērēm arī došoties īsā orķestra koncertturnejā uz Ekseteru un Bātu. Pēkšņi no vannasistabas atskanēja ūdens šļaksti, it kā kāda korpulenta persona kāptu laukā no vannas. Manīju, ka Beta jūtas pavisam neērti, kā būtu pieķerta. Šajā brīdī viņa droši vien reizē ar mani atminējās nicinājumu savā balsī, kad vēl pirms divām dienām bija stāstījusi par Maiklu.

Es iekāpu Oksfordas-Londonas autobusā un pavadīju divas dienas, staigājot pa maigas un patīkamas saules apspīdēto pilsētu kā patīkami apmaldījies.tūrists. Sestdien nopirku Oxford Times, kurā atradu īsu paziņojumu par īgltonas kundzes bērēm kopā ar īsu aprakstu par notikušo, kurā gan nekas jauns nebija minēts. Svētdienas laikrakstos par šo gadījumu vairs nekas nebija rakstīts. Portobello Road tirgū, domādams par Lornu, izvēlējos noputējušus, tomēr labi saglabājušos Lukrēcijas Bordžas memuārus un iekāpu pēdējā nakts vilcienā uz Oksfordu. Pirmdienas rītā vēl pusaizmidzis devos uz institūtu. Kanlifa alejas galā uz ietves izstiepies gulēja dzīvnieks, ko droši vien naktī bija notriekusi kāda automašīna. Nekad agrāk tādu dzīvnieku nebiju redzējis un, iedams tam garām, tik tikko apspiedu nelabumu. Tas izskatījās pēc milzu žurkas. Dzīvnieka garā un tumšā aste peldēja asinīs. Galva bija pilnībā sašķaidīta, bet joprojām bija redzams purns ar plaši ieplestām nāsīm, kas atgādināja cūkas šņukuru. No vietas, kur kādreiz bija vēders, kā no saplosīta maisa uz āru bija izspiedies miris dzīvnieka mazulis. Es neapzināti pieliku soli, mēģinot aizbēgt no redzētā un varmācīgajām, gandrīz neizskaidrojamām šausmām, ko izjutu. Visa ceļa garumā centos tikt vaļā no šī skata. Uzkāpu pa Matemātikas institūta pakāpieniem, kā patvērumu sasniedzis. Kad pastūmu virpuļdurvis, pamanīju ar līmlenti pie stikla pielīmētu papīra gabaliņu. Uzreiz pamanīju vertikālu zivs attēlu, shematisku zīmējumu ar melnu tinti, kas izskatījās pēc divām iekavām, kas novietotas viena otrai pretī. Augšpusē bija redzami no laikrakstiem izgriezti burti: Otrais virknē. Redklifas slimnīca. 14.15.

11. NODAĻA

Sekretariātā bija tikai jaunā asistente Kima. Ar valdonīgu žestu liku viņai noņemt kompaktdisku atskaņotāja austiņas, piecelties no krēsla un atnākt man līdzi pie ieejas durvīm. Viņa pārsteigta paskatījās manī, kad vaicāju par papīra gabaliņu, kas bija piestiprināts pie stikla. Jā, Kima to bija pamanījusi ienākot, bet nebija tam pievērsusi nekādu uzmanību viņa domāja, ka tas saistīts ar kādu labdarības akciju Redklifas slimnīcai, bridža spēļu partijām vai makšķerēšanas ekskursiju. Viņa bija gribējusi vēlāk pateikt apkopējai, lai to no turienes noņem un pieliek pie ziņojumu dēļa. No savas istabiņas zem kāpnēm iznāca naktssargs Kurts, jau apģērbies, lai dotos prom. Viņš pietuvojās, it kā būtu noraizējies par kādu problēmu. Lapiņa tur stāvēja kopš svētdienas, viņš to bija pamanījis, kad ieradās iepriekšējā vakarā. Kurts to nebija noņēmis, jo uzskatīja, ka kāds to bija atļāvis tur piestiprināt, pirms sākās viņa maiņa. Es teicu, ka jāizsauc policija un ka kādam ir jāpaliek uz vietas, lai pieskatītu, ka neviens nepieskaras stikla durvīm un nenoņem zīmīti, jo tā, iespējams, ir saistīta ar īgltonas kundzes slepkavību. Divos lēcienos nokļuvu līdz savam birojam, piezvanīju uz policijas iecirkni un palūdzu, lai steidzami savieno ar Petersenu vai Sakšu. Man lika nosaukt savu vārdu un tālruņa numuru, no kura zvanu, un palūdza uzgaidīt, līdz kāds ar mani sazināsies. Pēc pāris minūtēm izdzirdēju inspektora Petersena balsi. Viņš man ļāva runāt neiejaucoties un beigās tikai palūdza, lai atkārtoju to, ko man bija teicis naktssargs. Es atskārtu, ka viņš, tāpat kā es, uzskata, ka slepkavība jau ir izdarīta. Petersens sacīja, ka nekavējoties nosūtīs policijas automašīnu un pirkstu nospiedumu vienību uz institūtu, bet pats nekavējoties dosies uz Redklifas slimnīcu, lai pārbaudītu pirmdienas mirušo sarakstu. Lai nu kā, viņš vēlējās vēlāk runāt ar mani un, ja iespējams, ar profesoru Seldomu. Petersens jautāja, vai varētu mūs abus satikt institūtā. Atbildēju, ka, cik man zināms, Seldomam tūlīt bija jāierodas vestibilā bija izkārts paziņojums par kāda viņa studenta lekciju. Man pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt zīmīte tur bija piesprausta, lai Seldoms to ienākot ieraudzītu. "Jā, varbūt," Petersens atbildēja. "Lai to redzētu viņš un vēl simts matemātiķu." Inspektors pēkšņi izklausījās samulsis. "Par to parunāsim vēlāk," viņš sausi noteica.

Kad vēlreiz nogāju līdz vestibilam, ieraudzīju Seldomu, kas bija apstājies blakus virpuļdurvīm. Viņš bija pieliecies pie papīra gabaliņa, it kā nevarētu atraut acis no mazā zivs attēla.

"Vai domājat to pašu, ko es?" viņš, mani pamanījis, vaicāja. "Man bail zvanīt uz slimnīcu un apjautāties par Frenku. Kaut gan šeit minētajam laikam," Seldoms cerīgi teica, "nav nekāda loģiska pamata: es vakar četros pēcpusdienā biju slimnīcā un Frenks bija dzīvs."

"Mēs varam piezvanīt Lornai no mana biroja," es sacīju. "Viņai ir naktsdežūra līdz šodienas divpadsmitiem, viņai tur vēl vajadzētu būt, Lorna to varētu viegli noskaidrot."

Seldoms piekrita, un devāmies augšup pa kāpnēm. Atļāvu zvanīt viņam. Pēc virknes operatoru pārvarēšanas beidzot izdevās sazināties ar Lornu. Seldoms viņai piesardzīgi palūdza, vai viņa nevarētu nokāpt uz otro stāvu un pārliecināties, vai ar Frenku viss ir kārtībā. Ievēroju, ka Lorna viņam uzdod citus jautājumus. Kaut gan nespēju izšķirt vārdus, varēju sadzirdēt viņas ieintriģēto toni līnijas otrā galā. Seldoms tikai pateica, ka institūtā ir parādījusies samērā satraucoša zīmīte. Jā, iespējams, tā ir saistīta ar īgltonas kundzes slepkavību. Viņi sarunājās vēl kādu brīdi. Seldoms sacīja, ka atrodas manā birojā un ka Lorna var piezvanīt uz šo numuru no otrā stāva.

Viņš nolika klausuli, un mēs klusējot gaidījām atbildi. Seldoms uztina cigareti un devās pie loga uzsmēķēt. Pēkšņi viņš apgriezās, aizsoļoja līdz tāfelei "Un, it kā joprojām būtu iegrimis domās, lēni uzzīmēja abus simbolus: vispirms apli un pēc tam zivi, ko uzvilka ar divām īsām, izliektām līnijām. Viņš sastinga ar krītu rokā un nolaistu galvu, ik pa brīdim tāfeles malā uzrakstīdams nelielas, rezultātu nesološas atzīmes.

Pagāja gandrīz pusstunda, līdz tālrunis iezvanījās. Seldoms klausījās Lornā klusēdams, ar neizdibināmu sejas izteiksmi. Viņš ik pa brīdim īsi apstiprināja: "Jā," un tad teica: "Tieši tāds laiks ir minēts zīmītē."

Seldoms nolika klausuli un pagriezās uz manu pusi, un viņa sejas izteiksme uz mirkli atvieglojumā atslāba.

"Tas nebija Frenks," Seldoms sacīja, "bet gan pacients, kas atradās blakusgultā. Inspektors Petersens bija pirms brīža ieradies slimnīcas morgā, lai pārbaudītu pirmdienas mirušos; tas bija vairāk nekā deviņdesmit gadus vecs vīrietis, un par viņu bija ziņots, ka nāve iestājusies vakar divos piecpadsmit dabisku iemeslu dēļ. Acīmredzot ne medmāsa, ne stāva galvenais ārsts nebija pamanījuši nelielu punktiņu uz pacienta rokas, gluži kā injekcijas pēdas. Viņam tagad veiks autopsiju, lai redzētu, kas par lietu. Bet es domāju, ka mums bija taisnība. Slepkavība, ko neviens sākumā neuzskata par slepkavību. Nāve, kas tikusi uzskatīta kā dabiska, un adatas dūriena atstāts punktiņš uz rokas, un nekā cita… Nemanāms punktiņš. Droši vien slepkava izvēlējies tādu vielu, kas neatstāj pēdas, esmu pārliecināts, ka viņi autopsijā neko neatradīs. Nāve, kuras vienīgā atšķirība no dabiskas nāves ir tikai šīs dūriena pēdas. Viens punktiņš, viens punktiņš…" Seldoms atkārtoja zemā balsī, it kā šādi varētu atklāt neskaitāmas, pagaidām vēl neredzamas norādes.

Tālrunis atkal iezvanījās. Tā bija Kima no pirmā stāva, viņa paziņoja, ka uz manu biroju nāk policijas inspektors. Es atvēru durvis, un trepju galā parādījās garais un tievais Petersena augums. Viņš bija uznācis viens pats un izskatījās acīmredzami sapīcis. Inspektors ienāca birojā un, mūs sveicinot, paskatījās uz tāfeli ar divām figūrām, ko bija uzzīmējis Seldoms. Petersens smagi apsēdās vienā no krēsliem.

"Tur lejā ir bars matemātiķu," viņš gandrīz apsūdzoši teica, it kā mēs būtu pie tā vainīgi. "Kuru katru brīdi ieradīsies žurnālisti… Mums būs jāpastāsta vismaz daļa no šī gadījuma, bet gribu jūs lūgt paturēt noslēpumā pirmo virknes simbolu. Mēs, cik vien iespējams, izvairāmies publiski izplatīt informāciju par sērijveida slepkavībām, jo īpaši to nemainīgos lielumus, kas atkārtojas. Tā vai citādi," viņš teica, purinot galvu, "es nāku no Redklifas slimnīcas. Šoreiz tas bija ļoti vecs vīrietis, kāds Ernests Klārks. Viņš bija komā, pieslēgts mākslīgās elpināšanas aparātam gadiem ilgi. Acīmredzot viņam nebija ģimenes. Vienīgā saikne ar īgltonas kundzi ir tā, ka ari Klārks piedalījies karā. Bet, protams, to varētu teikt par jebkuru viņa vecuma vīrieti visu šo paaudzi vieno kara gadi. Medmāsa viņu atrada mirušu apgaitas laikā divos četrpadsmit, un šo laiku viņa atzīmēja uz mirušā aproces, pirms to izveda no palātas. Viss šķita pilnīgi normāli, nebija nekādu vardarbības pazīmju, nekā neparasta. Medmāsa pārbaudīja pulsu un ierakstīja "nāve dabisku iemeslu dēļ", jo viņai tas šķitis pavisam parasts gadījums. Viņa sacīja, ka nevar izskaidrot, kādā veidā kāds būtu varējis ieiet palātā, jo šajā laikā tikai sākas apmeklējumu laiks. Otrā stāva galvenais ārsts atzina, ka līķi nebija pamatīgi pārbaudījis. Viņš ieradās slimnīcā ar novēlošanos, tā bija svētdiena, un viņš gribēja pēc iespējas agrāk atgriezties mājās. Turklāt visi domāja, ka Klārkam bija jābūt mirušam jau pirms vairākiem mēnešiem, būtībā viņi brīnījās, ka pacients vēl joprojām ir dzīvs. Tāpēc viņš uzticējās medmāsas piezīmēm, ierakstīja to pašu nāves iestāšanās laiku un iemeslu miršanas apliecībā un apstiprināja līķa nosūtīšanu uz morgu. Pašlaik gaidu autopsijas rezultātus. Tikko ieraudzīju zīmīti tur lejā. Pieļauju, ka būtu bijis muļķīgi gaidīt, ka slepkava vēlreiz rakstītu ar savu roku, kad zina, ka esam viņam uz pēdām. Bez šaubām, tas visu vēl vairāk sarežģī. Spriežot pēc burtiem, es teiktu, ka tie ir izgriezti no Oxford Times, iespējams, no rakstiem par īgltonas kundzi. Bet zivs ir uzzīmēta ar roku." Petersens pagriezās pret Seldomu. "Ko jūs nodomājāt, kad ieraudzījāt lapiņu? Vai, jūsuprāt, tā ir viena un tā pati persona?"

"Grūti teikt," Seldoms atbildēja. "Šķiet, ka papīra tips ir tāds pats, ari zīmējuma atrašanās vieta un izmērs ir līdzīgi. Melna tinte abos gadījumos… Principā es teiktu, ka jā. Bet ir vēl kāda detaļa, ko jums vajadzētu zināt. Es gandrīz katru pēcpusdienu dodos uz Redklifas slimnīcu apmeklēt kādu pacientu otrajā stāvā Frenku Kalmanu. Klārka gulta atradās tieši blakus Frenka gultai. Turklāt es nenāku uz institūtu pārāk bieži, bet man bija šorīt te jābūt. Es teiktu, ka tas ir kāds, kurš cieši izseko manas darbības un zina par mani pietiekami."

"Patiesībā," noteica Petersens un izvilka mazu piezīmju grāmatiņu, "mēs zinām par jūsu Redklifas slimnīcas apmeklējumiem. Jūs jau saprotat," viņš sacīja kā atvainodamies, "mums bija jāveic neliela iztaujāšana pārjums abiem. Tātad parasti jūs dodaties uz slimnīcu ap diviem pēcpusdienā, bet svētdien tur ieradāties pēc četriem… Kāpēc tā?"

"Biju ielūgts uz pusdienām Abingdonā," Seldoms atbildēja. "Nokavēju autobusu pusdivos. Svētdienās pēcpusdienā ir tikai divi autobusi, tāpēc bija jāgaida stacijā līdz trijiem." Vienā no kabatām viņš sameklēja autobusa biļeti un to vēsi pasniedza Petersenam.

"Ak nē, tas nav nepieciešams," Petersens mazliet nokaunējies teica. "Es tikai jautāju…"

"Jā, es arj par to iedomājos," Seldoms sacīja. "Parasti es esmu pirmais un vienīgais, kurš apmeklējumu laikā ieiet šajā palātā. Ja es būtu ieradies parastajā laikā, visu laiku būtu nosēdējis blakus Klārka līķim. Pieļauju, ka tāda bijusi slepkavas doma, kad apgaitas laikā būtu atklāts, ka pacients ir miris, es atrastos tur. Bet atkal viss neizdevās gluži tā, kā bija ieplānots. Savā ziņā viņš bija pārāk izsmalcināts medmāsa neievēroja dūriena pēdas uz rokas un sajauca to ar dabisku nāvi. Turklāt es ierados daudz vēlāk un pat nepamanīju, ka viņi bija nomainījuši pacientu šajā gultā. Man tā bija pilnīgi normāla apmeklējuma diena."

"Bet varbūt slepkava tieši vēlējās, lai slepkavību sākumā sajauc ar dabisku nāvi," es teicu. "Varbūt viņš sagatavoja visu tā, lai mirušo aizvestu jūsu acu priekšā, it kā runa būtu par parastu nāvi. Proti, lai slepkavība šķistu nemanāma arī jums. Es domāju, ka jums būtu inspektoram jāizstāsta," es teicu Seldomam, "savas domas par šo gadījumu, tas, ko man pastāstījāt iepriekš."

"Bet mēs vēl nevaram būt droši," Seldoms iebilda, "mēs nevaram izdarīt secinājumus tikai no diviem gadījumiem."

"Es tomēr gribētu dzirdēt jūsu viedokli, lai kāds tas būtu," Petersens teica.

Šķita, ka Seldoms vēl mirkli šaubās.

"Abos gadījumos," viņš galu galā piesardzīgi iesāka, it kā nevēlēdamies aizsteigties notikumiem priekšā, "slepkavības bijušas, ja tā var teikt, visvieglākās no iespējamām. Var šķist, ka nāve pati par sevi nav tas, kas slepkavam ir svarīgs. Slepkavības ir gandrīz simboliskas. Nedomāju, ka slepkavu patiešām interesē pati nogalināšana, drīzāk viņš grib kaut ko paziņot. Kaut ko, kas droši vien ir saistīts ar figūru virkni, ko viņš zīmē uz papīra lapiņām, virkni, kas sākas ar apli un zivi. Slepkavības ir tikai veids, kā piesaistīt uzmanību šai loģiskajai virknei, un slepkava izvēlas savus upurus pēc iespējas tuvāk man ar vienīgo nolūku iesaistīt mani. Uzskatu, ka būtībā tā ir tīri intelektuāla problēma, bet viņš apstāsies tikai tad, ja kaut kādā veidā varēsim parādīt, ka mākam noslēgt virkni, proti, varam paredzēt nākamo simbolu vai slepkavību."

"Es šopēcpusdien palūgšu sagatavot psiholoģisko raksturojumu, kaut gan man nešķiet, ka mums būtu īpaši daudz, pie kā pieķerties. Lai nu kā, varbūt tagad varat atbildēt uz jautājumu, ko jums uzdevu iepriekš: vai jūs domājat, ka tas ir matemātiķis?"

"Es drīzāk teiktu, ka nav," Seldoms piesardzīgi atbildēja. "Vismaz ne profesionāls matemātiķis. Es domāju, ka viņš ir kāds, kurš iztēlojas, ka matemātiķi veido tādu kā inteliģences paradigmu, un tāpēc meklē iespēju ar tiem mēroties spēkiem tiešā veidā. Viņš ir kā intelektuāls megalomāns. Nedomāju, ka institūta ieejas durvis otrajai zīmītei viņš būtu izvēlējies nejauši. Pieļauju, ka tajā ir apslēpta otra man adresēta ziņa: ja es nepieņemšu izaicinājumu, to pieņems kāds cits matemātiķis. Ja ir jāizsaka pieņēmumi, es teiktu, ka, iespējams, viņš kādreiz netaisnīgi ir ticis izgāzts matemātikas eksāmenā vai viņam gājusi secen kāda svarīga iespēja dzīvē tādu inteliģences testu dēļ, kādus gatavoja Frenks Kalmans. Kāds, kurš ticis izslēgts no tā, ko viņš uzskata par zināšanu karaļvalsti, kāds, kurš reizē apbrīno un ienīst matemātiķus. Varbūt viņš šo loģisko virkni uztver kā atriebību saviem eksaminatoriem. Savā ziņā tagad tieši viņš ir tas, kurš pieņem eksāmenu."

"Vai tas varētu būt kāds no studentiem, ko esat izgāzis eksāmenā?" jautāja Petersens.

Seldoms viegli pasmaidīja.

"Nu jau ļoti ilgu laiku nevienu neesmu izgāzis eksāmenā," viņš teica. "Man ir tikai doktorantūras studenti, un visi ir izcili. Es drīzāk sliecos domāt, ka tā ir persona, kas nemaz nav studējusi matemātiku, bet ir izlasījusi šo manas grāmatas nodaļu par sērijveida slepkavībām un par nelaimi uzskata, ka esmu tas cilvēks, kurš jāizaicina."

"Labi," Petersens noteica, "lai nonāktu tuvāk lietas atrisinājumam, varu pieprasīt, lai man nosūta sarakstu ar jūsu grāmatas pirkumiem ar kredītkartēm pilsētas grāmatnīcās."

"Nedomāju, ka tas kaut cik palīdzēs," Seldoms atbildēja. "Kad grāmata iznāca pirmoreiz, mani izdevēji panāca, ka pirms grāmatas izdošanas

Oxford Times tika publicēta tieši nodaļa par sērijveida slepkavībām. Daudzi domāja, ka tas ir kāds jauns detektīvromānu paveids. Tāpēc arī tik ātri izsīka pirmais grāmatas metiens."

Petersens, nedaudz nomākts, piecēlās un brīdi papētīja abas figūras uz tāfeles.

"Vai jums šķiet, ka tagad par šo varētu pateikt kaut ko vairāk?"

"Otrais virknes simbols parasti norāda uz veidu, kādā būtu jālasa visa virkne, kā lietu vai faktu attēlojumu no iespējami reālās pasaules, proti, kā simbolus to parastajā nozīmē, vai arī bez jebkādas blakusnozīmes strikti sintaktiskā plāksnē kā ģeometriskas figūras. Otrā simbola izvēle šeit atkal ir ļoti viltīga, jo zivs ir uzzīmēta tik shematiski, ka to var lasīt abos veidos. Interesanta ir vertikālā pozīcija. Iespējams, tā ir tādu figūru virkne, kas ir simetriskas attiecībā pret vertikālo asi. Tas ir tad, ja mums tā katrā ziņā jāinterpretē kā zivs. Protams, pastāv daudz citu iespēju."

"Akvārijs," es sacīju, un Petersens nedaudz izbrīnīts pagriezās uz manu pusi. Seldoms klusējot pamāja ar galvu.

"Jā, ari man tas sākumā ienāca prātā. Tā sauc Redklifas slimnīcas stāvu, kurā atradās Klārks," viņš teica. "Bet tas tiešā veidā norādītu, ka runa ir par kādu no slimnīcas, un es neticu, ka slepkava būtu izvēlējies simbolu, kas viņu inkriminētu tik tiešā veidā. Bet tad ir jājautā, kāds sakars aplim ar īgltonas kundzi?" Seldoms bridi pasoļoja ar nolaistu galvu. "Kas vēl ir interesanti," viņš teica, "un kas ir kaut kā apslēpts zīmītēs, ir fakts, ka slepkava uzskata, ka matemātiķi varētu atrast risinājumu. Citiem vārdiem, šajos simbolos ir jābūt kam tādam, kas saskan ar problēmu tipu vai intuīciju, kas saistīta ar matemātiķa domāšanu."

"Vai varat prognozēt, kāds varētu būt trešais simbols?" jautāja Petersens.

"Man ir viena ideja," Seldoms atbildēja, "bet tāpat es saskatu vairākas citas iespējas, kas ir, teiksim, tikpat pieņemamas. Tieši tāpēc inteliģences testos jums dod vismaz trīs simbolus, pirms uzdod jautājumu par nākamo. Divi simboli vēl pieļauj pārāk daudz divdomību. Es nevēlētos kļūdīties. Šobrīd viņš ir eksaminators, un sliktas atzīmes vietā par mūsu kļūdu būtu vēl viena slepkavība."

"Vai jums tiešām šķiet, ka viņš apstāsies, ja atradīsim šo risinājumu?" Petersens skeptiski iejautājās.

Bet nepastāvēja nekas tāds kā vienīgi šis risinājums, es iedomājos. Tas, iespējams, bija pats bezcerīgākais. Es pēkšņi sapratu, kāpēc Seldoms bija vēlējies, lai es iepazīstu Frenku Kalmanu un otro problēmas aspektu, kas viņu uztrauca. Es mēģināju iztēloties, kā viņš Petersenam

paskaidros par prāta lēcieniem, Vitgenšteinu, paradoksiem un normālu "zvana" līkņu novirzīšanos. Bet Seldomam bija nepieciešams tikai viens teikums:

"Slepkava apstāsies," viņš lēni teica, "ja tas būs risinājums, kuru viņš ir iedomājies."

12. NODAĻA

y

Petersens piecēlās no krēsla un, rokas salicis aiz muguras, apgāja apkārt istabai. Viņš paņēma žaketi, ko bija nolicis uz galda malas, atkal cieši palūkojās uz tāfeli un ar plaukstu nodzēsa apļa figūru.

"Atcerieties cik vien tas iespējams, paturēsim noslēpumā pirmo simbolu. Es nevēlos vilināt vēl kādu slepkavas atdarinātāju. Vai jums šķiet, ka matemātiķi tur lejā tagad varētu paredzēt trešo simbolu?"

"Nē, es tā nedomāju," Seldoms atbildēja, "turklāt neesmu pārliecināts, . vai viņi ir pietiekami ieinteresēti, lai mēģinātu. Matemātiķim svarīga ir tikai tā problēma, ar ko viņš tobrīd nodarbojas, var būt vajadzīgs vairāk nekā pāris slepkavību, lai pievērstu viņa uzmanību."

"Vai tā ir ari jūsu gadījumā?" Petersens tagad cieši skatījās Seldomā. Jautājumā bija jūtams nelaipns pārmetums. "Ja godīgi, esmu mazliet… vīlies," viņš piebilda, itin kā rūpīgi izvēlēdamies vārdus. "Es, protams, necerēju, ka šodien pat dosiet noteiktu atbildi, bet gan gaidīju vismaz četras vai piecas iespējamās alternatīvas pieņēmumus, ko mēs varētu izmantot vai atmest. Vai tad šādi nestrādā arī matemātiķi? Bet varbūt arī jūs pietiekami neinteresē tās pāris slepkavības?"

"Kā jau teicu, man ir ideja," Seldoms atbildēja, ar savām mazajām un gaišajām acīm izturot inspektora skatienu, "un es jums apsolu, ka šai lietai veltīšu visu savu uzmanību. Es tikai vēlos būt drošs, ka nekļūdos."

"Es nevēlētos, ka jūs gaidāt līdz nākamajai nāvei, lai pārliecinātos par saviem pieņēmumiem," teica Petersens un pēc tam kā izlīgdams negribīgi piebilda: "Bet, ja patiešām vēlaties sadarboties, gribētu jūs palūgt rit pēc sešiem ierasties manā birojā tad jau mums būs slepkavas psiholoģiskais raksturojums. Es gribētu, lai to izlasāt, varbūt tas jums kādu atgādinās. Arī jūs varat nākt," viņš teica man un ātri pastiepa roku, lai atsveicinātos.

Kad Petersens izgāja, iestājās ilgs klusums. Seldoms aizgāja līdz logam un sāka tīt cigareti.

"Vai varu jums uzdot jautājumu?" es piesardzīgi vaicāju. Apzinājos, ka droši vien arī man viņš visu nestāstīs, bet nolēmu, ka ir vērts

pamēģināt: "Jūsu ideja, pieņēmums, vai tas ir par nākamo simbolu vai nākamo slepkavību?"

"Šķiet, ka man ir priekšstats par virknes turpinājumu, par nākamo simbolu," Seldoms lēni teica, "ideja, kas nekādā gadījumā neļauj man neko secināt par nākamo slepkavību."

"Tomēr vai jums nešķiet, ka jau šis simbols varētu ievērojami palīdzēt Petersenam? Vai ir kāds cits iemesls, kāpēc to viņam negribējāt atklāt?"

"Nāciet, aiziesim uz parku!" viņš atbildēja. "Vēl atlikušas dažas minūtes līdz mana studenta lekcijai, gribu uzsmēķēt cigareti."

Pie ieejas vēl bija policisti, aizņemti ar pirkstu nospiedumiem uz stikla durvīm, tāpēc izgājām pa vienām no sētas durvīm. Pa ceļam sastapām Podorovu, kas mani negribīgi sveicināja un ieurba skatienu Seldomā, it kā bezcerīgi gaidītu, ka viņu pazīs. Apgājām apkārt fizikas laboratorijai un pa vienu no grantētajiem celiņiem iesoļojām Universitātes parkā. Seldoms klusēdams smēķēja, un kādu brīdi šķita, ka viņš tā arī vairs neko neteiks.

"Kāpēc jūs kļuvāt par matemātiķi?" viņš negaidot iejautājās.

"Nezinu," atbildēju. "Varbūt tā bija kļūda. Vienmēr domāju, ka studēšu humanitārās zinātnes. Pieļauju, ka mani piesaistīja patiesības forma, kas ietverta teorēmās, pārlaicīga, nemirstiga, pašpietiekama un tajā pašā laikā absolūti demokrātiska. Un kāpēc jūs izvēlējāties matemātiku?"

"Tāpēc ka tā nevienam nekaitē," teica Seldoms. "Tā ir pasaule, kas nesaskaras ar realitāti. Ziniet, kad biju ļoti jauns, ar mani notika dažas patiešām biedējošas lietas un vēlāk visā dzīves laikā kā zīmes… neregulāras, bet pārāk biežas un šausmīgas zimes, lai tām nepievērstu uzmanību."

"Zīmes? Kāda veida zīmes?"

"Teiksim… seku ķēde, ko izraisīja jebkura sīka darbība reālajā pasaulē. Varbūt sakritības, varbūt tikai nelaimīgas sakritības, bet tās bija pietiekami iznīcinošas, lai mani gandrīz pilnībā paralizētu. Pēdējā no šīm zīmēm bija autoavārija, kurā gāja bojā divi mani labākie draugi un sieva. Ir grūti to pateikt tā, lai neskanētu absurdi, bet vienmēr, jau kopš ļoti agras bērnības, es esmu ievērojis, ka mani pieņēmumi par reālo pasauli piepildās, tie piepildās vienmēr, taču izvēloties dīvainus ceļus, visšausmīgākās formas, kas ir kā brīdinājumi, ka man ir jānošķiras no šīs cilvēku pasaules. Pusaudža gados biju īstās šausmās. Tieši tad es atklāju matemātiku. Pirmo reizi sajutos drošā teritorijā. Pirmo reizi es varēju sekot pieņēmumam tik strikti, cik vēlējos, un, noslaucījis tāfeli vai izplēsis kļūdainu lappusi, varēju visu atsākt no nulles bez negaidītām sekām. Jā, pastāv teorētiska analoģija starp matemātiku un kriminālistiku kā sacīja Petersens, mēs abi izsakām pieņēmumus. Bet, kad izvirzāt hipotēzi par reālo pasauli, jūs neizbēgami ieviešat neatgriezeniskas darbības elementu, kas vienmēr rada sekas. Kad skatāties vienā virzienā, jūs neredzat pārējos, kad dodaties pa vienu no iespējamiem ceļiem, jūs to darāt reālā laikā un vēlāk var būt par vēlu izmēģināt kādu citu. Mani vismazāk biedē kā sacīja Petersens, risks kļūdīties. Es visvairāk baidos no tā, ko esmu piedzīvojis visas dzīves garumā, ka tas, ko iedomājos, beigās piepildās, taču visnedabiskākajā veidā."

"Bet vai klusēšana, nevēlēšanās atklāt simbolu pati par sevi nav darbības forma, kurai arī var būt neaprēķināmas sekas?"

"Iespējams, bet pašlaik labāk izvēlos uzņemties šo risku. Es neesmu tik dedzīgs kā jūs, lai uzņemtos detektīva lomu. Un, ja matemātika ir demokrātiska, tad turpinājums ir visu acu priekšā: jūsu un ari Petersena rīcībā ir tie paši elementi, lai to atklātu."

"Nē, nē," es iebildu, "gribēju tikai teikt, ka matemātikā pastāv demokrātisks mirklis, kad rindiņu pa rindiņai tiek izklāstīts pierādījums. Kad šis ceļš ir iezīmēts, tam var sekot ikviens. Bet, protams, ir arī iepriekšējas apgaismības mirklis tas, ko jūs dēvējāt par zirdziņa lēcienu… Tikai dažiem, reizēm tikai vienam cilvēkam vairāku gadsimtu laikā izdodas spert pareizo soli tumsā."

"Laba doma," teica Seldoms. "Vienam vairāku gadsimtu laikā" skan patiešām dramatiski. Lai būtu kā būdams, turpinājums, ko esmu iedomājies, ir ļoti vienkāršs. Patiesībā tam nav vajadzīgas nekādas matemātikas zināšanas. Daudz grūtāk šķiet noteikt saistību starp simboliem un slepkavībām. Varbūt tā nemaz nav slikta doma sagatavot psiholoģisko aprakstu. Labi," viņš pabeidza, skatīdamies pulkstenī, "man jāatgriežas institūtā."

Es sacīju, ka vēl mazliet pastaigāšu pa parku, un Seldoms man pasniedza kartīti, ko viņam bija iedevis Petersens.

"Šeit ir policijas iecirkņa adrese, tas atrodas pretī veikalam, kura nosaukums ir Alice in Wonderland, varam tur sešos satikties, ja tas jūs apmierina."

Turpināju soļot pa taciņu un kādā līkumā apstājos koku ēnā pavērot neatšifrējamo kriketa spēles noslēpumu. Pāris minūšu man šķita, ka notiek spēles sagatavošanas pasākumi vai arī vairāki neveiksmīgi sākšanas mēģinājumi. Bet tad izdzirdēju, kā sievietes, kas lielām cepurēm galvā malkoja punšu laukuma stūrī, aizrautīgi aplaudē. Acīmredzot biju palaidis garām varenu izspēli, varbūt pat mačs tobrīd manā acu priekšā bija nonācis līdz kulminācijai, bet es neredzēju neko vairāk, kā vien šo kaitinošo nekustīgumu. Pārgāju pāri mazam tiltiņam, aiz kura parks pamazām zaudēja savu sakoptību, un gar upes malu soļoju pa dzeltenīgām pļavām. Ik pa brīdim garām aizairēja pārīši mazās laiviņās. Kaut kur pavisam tuvu virmoja ideja kā neredzama kukaiņa dūkšana, kā intuīcija, kas tūlīt noskaidrosies. Uz mirkli šķita, ka piemērotā vietā varbūt varētu saskatīt tās maliņu un saķert to ciet. Gluži tāpat kā matemātikā, es nezināju, vai ir jāturpina censties to uzburt vai arī viss jāaizmirst, apzināti pagriežot muguru un gaidot, līdz tā parādīsies pati. Bet ainavas miers, rāmie šļaksti, airiem iegrimstot ūdenī, un pieklājīgie studentu smaidi garāmbraucošajās laivās pamazām izkliedēja saspringto vērojumu. Sapratu, ka jebkurā gadījumā šī nav īstā vieta, kurā man atklāsies atrisinājums lietā par nāvēm un slepkavām.

Pa īsāko ceļu starp kokiem atgriezos birojā. Mans krievu kompanjons bija izgājis pusdienās, un es nolēmu piezvanīt Lornai. Viņa izklausījās priecīga un satraukta. Jā, viņai bija jaunumi, bet vispirms viņa gribēja dzirdēt, ko pastāstīšu es. Nē, Seldoms viņai bija tikai pateicis, ka ir parādījusies dīvaina pie stikla piestiprināta zīmīte. Biju spiests pastāstīt, kā biju atradis lapiņu, aprakstīt simbolu un beigās pat atstāstīt, cik varēju atcerēties, sarunu ar Petersenu. Lorna uzdeva vēl dažus jautājumus, pirms bija gatava izstāstīt savus jaunumus: līķis nebija pārvests uz policijas morgu, un tiesu medicīnas eksperts bija izvēlējies veikt autopsiju uz vietas ar kādu no slimnīcas ārstiem. Viņai bija izdevies pierunāt ārstu par to pusdienlaikā pastāstīt. "Vai tas bija grūti?" es pēkšņā greizsirdības uzplūdā pavaicāju. Lorna iesmējās. Ārsts pirms tam viņu bija vairākkārt aicinājis apsēsties blakus, un šoreiz Lorna uzaicinājumu esot pieņēmusi.

"Viņi abi bija samērā samulsuši," Lorna stāstīja. "Lai kas pacientam būtu injicēts, tas nav atstājis nekādas pēdas. Viņi nebija atraduši pilnīgi neko; ārsts teica, ka arī viņš, daudz nedomājot, būtu varējis parakstīt apliecību par nāvi dabisku iemeslu dēļ. Tomēr ir vēl viens izskaidrojums pastāv samērā jauna viela, ko iegūst no mušmires, Amanita muscaria, kurai vēl nav atrasti reaģenti, kas to varētu noteikt. To prezentēja kādā slēgta tipa medicīnas kongresā Bostonā. Bet pats dīvainākais, pats interesantākais ir tas, ka šis medikaments ir kā noslēpums tiesu medicīnas ekspertu vidū. Acīmredzot viņi ir zvērējuši, ka neizpaudīs pat šīs vielas nosaukumu. Vai tas nenorāda, ka slepkava ir jāmeklē starp tiesu mediķiem?"

"Vai arī medmāsām, kas ar tiem pusdieno," es atbildēju. "Un vēl kongresa protokolu sekretārēm, ķīmiķiem un biologiem, kas ir identificējuši šo vielu, un varbūt arī policistiem… Pieļauju, ka arī viņiem šī viela ir zināma."

"Vienalga," Lorna mazliet aizvainota noteica, "tas sašaurina meklēšanu, šī viela taču nestāv kurā katrā zāļu skapītī."

"Jā, tev ir pilnīga taisnība," sacīju samierinošā tonī. "Vai nevēlies šovakar kopīgi pavakariņot?"

"Nē, šovakar man darbs beidzas ļoti vēlu, bet varbūt rīt? Pusseptiņos The Eagle and ChildT

Atcerējos par tikšanos ar Petersenu.

"Varbūt labāk astoņos? Vēl joprojām nevaru pierast pie tik agrām vakariņām."

Lorna smējās.

"Labi, vismaz reizi ievērosim gaučo* laiku."

13. NODAĻA

>

Policiste, tik ļoti tieva, ka gandrīz pazuda savā uniformā, mūs uzveda pa kāpnēm līdz Petersena birojam. Iegājām plašā telpā ar sienām izteiktā laškrāsā, kas glabāja sevī cienīgu angļu pēckara askētismu, neizrādot nekādu labvēlību greznumam. Tur bija vairāki metāla arhīvu plaukti un pārsteidzoši vienkāršs koka rakstāmgalds. Pa pusatvērtu logu varēja redzēt Temzas līkumu, un laiskā vasaras pēcpusdiena ar studentiem, kas bija atlaidušies upes krastā, lai izbaudītu pēdējos saules starus un nekustīgo, zeltaino ūdeni, atgādināja Roderika O'Konora gleznas, ko biju redzējis Londonā Barbican galerijā. Savā birojā, atslīdzis krēslā, Petersens izskatījās daudz mierīgāks, it kā būtu zudusi daļa no viņa modrības. Vai arī inspektors mūs vienkārši vairs neuzskatīja par aizdomās turamajiem un vēlējās parādīt, ka arī viņš, ja gribēja, varēja aizstāt savu policista masku ar vispārēju britu pieklājības masku. Petersens piecēlās un pastūma uz mūsu pusi cietus krēslus ar stāvām atzveltnēm un stūros mazliet atārdījušos un no lietošanas spīdīgu tapsējumu. Kamēr viņš atgriezās savā vietā aiz rakstāmgalda, uz tā stūra pamanīju attēlu sudrabotā rāmī, kurā bija redzams Petersens pavisam jauns, profilā, palīdzot mazai meitenītei uzkāpt uz zirga. Pēc tā, ko man bija izstāstījis Seldoms, biju gaidījis kādus dokumentus, izgriezumus no avīzēm, varbūt fotogrāfijas uz sienām ar noziegumiem, ko viņš bija atklājis. Bet šajā pilnīgi anonīmajā birojā bija grūti saprast, vai Petersens bija pats pieticības piemērs vai arī tāds cilvēks, kas labāk izvēlas nedot iespēju uzzināt neko par sevi, lai noskaidrotu visu par citiem. Viņš izvilka no žaketes kabatas brilles un notīrīja tās ar flaneļa lupatiņu, uzmezdams skatienu pāris atsevišķām lapām uz rakstāmgalda.

"Labi," inspektors sacīja, "nolasīšu pašu būtiskāko no raksturojuma. Mūsu psihiatrei šķiet, ka tas ir aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis. Aprakstā viņš tiek dēvēts par S, pieļauju, tas ir tāpēc, ka slepkava. S, visticamāk, ir dzimis sīkburžuāzijas ģimenē mazā ciematā vai lielas pilsētas nomalē. Iespējams, viņš ir bijis vienīgais bērns ģimenē, vai arī tāds, kas jau agri izcēlies kādā intelektuālā jomā: šaha spēlē, matemātikā vai lasīšanā, kas bijis kas neierasts ģimenē. Viņa vecāki sajaukuši šo pārgudrību ar ģenialitāti, un tas viņu bērnības laikā ir nošķīris no vienaudžu spēlēm un rituāliem. Iespējams, ka S ir bijis citu bērnu izsmiekla objekts, un varbūt to vēl vairāk uzsvērusi kāda fiziska nepilnība: meitenīga balss, brilles, tuklums… Šī izsmiešana likusi viņam noslēgties vēl vairāk un radījusi pirmās fantāzijas par atriebību. Šajās

fantāzijās S parasti iztēlojas, ka viņš triumfē pār citiem ar savu talantu «

un panākumiem, sagraujot tos, kuri viņu pazemo. Visbeidzot pienāk pārbaudes diena, kuru viņš ir gaidījis tik daudzus gadus, īpaši svarīgs eksāmens kādā priekšmetā vai, iespējams, universitātes iestājeksāmens jomā, kurā viņš ir izcēlies. Tā ir viņa lielā iespēja, iespēja pamest savu ciematu un sākt citu dzīvi, kurai viņš klusībā un apsēstībā ir gatavojies visus pusaudža gadus. Bet notiek neparedzētais: eksaminatori pieļauj kaut kādu netaisnibu un S sakauts atgriežas. Tas ir pirmais lūzuma punkts, dēvēts par Ambēra sindromu, kas nosaukts par godu rakstniekam, kuram pirmo reizi tika novērota šāda tipa apsēstība."

Petersens atvēra vienu no atvilktnēm un uz rakstāmgalda nolika biezu psihiatrijas vārdnīcu, kuras pirmajās lapās bija ielikta zīmīte.

"Man šķita interesanti pārskatīt šo pirmo gadījumu. Tātad Žils Ambērs bija mazpazīstams, nabadzībā slīgstošs franču rakstnieks, kurš 1927. gadā izdevniecībai G… nosūtīja sava pirmā romāna manuskriptu. Šī izdevniecība tolaik bija labākā visā Francijā. Rakstnieks pie romāna bija strādājis gadiem un labojis to ar fanātisku apsēstību. Pēc sešiem mēnešiem viņš saņem neapšaubāmi pieklājīgu vēstuli, ko parakstījusi viena no redaktorēm un ko viņš glabāja līdz mūža beigām. Šajā vēstulē tiek izteikta apbrīna par viņa romānu un rakstnieks tiek lūgts ierasties Parīzē, lai apspriestu līguma nosacījumus. Ambērs ieķīlā savu iedzīvi, lai apmaksātu ceļa izdevumus, bet tikšanās reizē kaut kas noiet greizi. Viņi dodas pusdienās uz ekskluzīvu restorānu, kurā rakstnieka apģērbs pilnīgi neiederas, viņa izturēšanās pie galda nav adekvāta. Un galu galā viņš aizrijas ar zivs asaku. Nekas pārāk nopietns, taču līgums netiek parakstīts, un Ambērs pazemots atgriežas savā ciematā. Viņš sāk vēstuli nēsāt kabatā un mēnešiem ilgi pārstāsta šo nelielo atgadījumu saviem draugiem. Otra raksturīga Ambēra sindroma iezīme ir inkubācijas un fiksācijas periods, kas var ilgt vairākus gadus. Citi autori to dēvē par "zaudētās iespējas" sindromu, lai akcentētu to, ka netaisnība notiek izšķirošā brīdī, pagrieziena punktā, kas būtu varējis pilnībā mainīt cilvēka dzīvi. Inkubācijas periodā šis indivīds neapzināti kavējas atmiņās par šo vienu brīdi, nespēj atsākt agrāko dzīvi vai arī tai piemērojas tikai ārēji, bet nododas slepkavnieciskām fantāzijām. Inkubācijas periods beidzas, kad parādās tas, ko psihiatrijas literatūrā dēvē par "otro iespēju", apstākļu sakritība, kas daļēji atjauno iepriekšējo brīdi vai arī sniedz ilūziju par pietiekamu līdzību. Daudzi autori šeit saskata līdzību ar stāstu par ģēniju pudelē Tūkstoš un vienas nakts pasakās. Ambēra gadījumā otrā iespēja ir īpaši skaidra, bet kopumā darbības modelis var būt daudz nenoteiktāks. Trīspadsmit gadus pēc atteikuma kāda redaktore, kas tikko sākusi strādāt izdevniecībā G…, pārvācoties nejauši atrod viņa manuskriptu un lūdz rakstnieku vēlreiz ierasties Parīzē. Šoreiz Ambērs ir nevainojami ģērbies, izceļas ar priekšzīmīgām manierēm pie galda un sarunājas neoficiālā un kosmopolītiskā tonī, taču, kad tiek pasniegts deserts, viņš nožņaudz šo sievieti uz galda, pirms viesmīļi šo vīru paspēj apturēt."

Petersens pacēla vienu uzaci un nolika vārdnīcu malā, lai atgrieztos pie psiholoģiskā apraksta. Viņš klusējot ieskatījās otrajā lappusē, tad pāršķīra to un ātri pārskrēja pirmajām trešās lappuses rindkopām.

"Tieši šeit sākas tas, kas mūs interesē. Psihiatre ir pārliecināta, ka mums nav darīšana ir psihopātu, jo tā uzvedību parasti raksturo sirdsapziņas pārmetumu trūkums un pakāpenisks nežēlības pieaugums, kas saistīts ar nostalģijas aspektu: slepkava meklē ko tādu, kas viņu aizkustinātu. Mūsu gadījumā ir pilnīgi pretēji slepkava līdz šim ir izrādījis zināmu delikātumu, vēlmi izraisīt pēc iespējas mazāku kaitējumu… Ārstei, tāpat kā jums," Petersens uz brīdi pacēla acis Seldoma virzienā, "tieši šis aspekts šķiet sevišķi fascinējošs. Pēc viņas domām, tieši jūsu grāmatas nodaļa par sērijveida slepkavībām deva S "otro iespēju". Mūsu vīrietis ir atgriezies dzīvē. S meklē reizē atriebību un apbrīnu, tās grupas apbrīnu, kurai viņš vienmēr ir vēlējies piederēt un no kuras ticis netaisnīgi izstumts. Un šeit vismaz viņa uzdrošinās minēt iespējamu zīmju interpretāciju. S savos lielummānijas uzplūdos jūtas kā radītājs, viņš vēlas vēlreiz nosaukt lietas. Tāpat kā Vecās Derības Ecclesiastes*, slepkava nebeidzami noslīpē līdz pilnībai sevis radīto simboli atspoguļo viņa attīstību. Nākamais simbols, viņasprāt, varētu būt putns."

Petersens salika lapas kopā un paskatījās uz Seldomu.

"Vai tas sakrīt ar to, ko jūs bijāt iedomājies?"

"Attiecībā uz simbolu nē. Vēl joprojām uzskatu, ka atrisinājumam ir jābūt zināmā mērā matemātiskam, ja jau šīs zīmītes ir adresētas matemātiķiem. Vai aprakstā ir kāds izskaidrojums šim slepkavību "vieglu-

_____ llo»

mam ?

"Jā," Petersens atbildēja, atgriezdamies pie izlaistajām lappusēm, "baidos, ka psihiatre uzskata, ka slepkavības ir uzmanības parādīšana jums. Personā S vispārēja atriebības vēlme ir sajaukusies ar daudz spēcīgāku vēlēšanos piederēt pie tās pasaules, ko pārstāvat jūs, saņemt apbrīnu, kaut arī tā būtu šausmināta apbrīna no tiem, kas viņu ir noraidījuši. Tāpēc šobrīd slepkava izvēlas nogalināšanas formu, kas, viņaprāt, izraisītu matemātiķa atzinību, ar minimālu elementu daudzumu, aseptiska, bez nežēlības, gandrīz abstrakta. Savā ziņā S uzvedas kā pirmajā iemīlēšanās etapā, vēlēdamies jums izpatikt. Slepkavības vienlaikus ir arī veltījumi. Psihiatre sliecas domāt, ka S ir vīrietis ar apspiestu homoseksualitāti, kurš dzīvo viens, kaut arī viņa neatmet iespēju, ka slepkava varētu būt precējies un ka viņam pat tagad varētu būt parasta ģimenes dzīve, kas maskē šīs slepenās darbības. Psihiatre piebilst, ka gadījumā, ja viņš nesaņems nekādu atbildi, šai pirmajai pavedināšanas fāzei var sekot otrā daudz niknāka, ar asiņainākām slepkavībām vai tādām, kas vērstas uz jums daudz tuvākām personām."

"Šķiet, ka šī meitene viņu gandrīz personīgi pazīst, vēl tikai trūka, ka viņa mums pateiktu, ka slepkavam kreisajā padusē ir dzimumzīme," Seldoms iesaucās, un es nevarēju izšķirt, vai viņa balsī ieskanējās tikai ironija vai arī tā bija apvaldītu dusmu izpausme. Sev jautāju, vai viņu bija aizskārusi norāde uz homoseksualitāti. "Baidos, ka mēs, matemātiķi, varam izteikt daudz pieticīgākus pieņēmumus. Bet jebkurā gadījumā es vēlreiz apdomāju to, ko jūs man sacījāt, un varbūt varētu jums pastāstīt savu ideju…" Viņš kabatā sameklēja piezīmju grāmatiņu un ar tintes pildspalvu no Petersena galda uzvilka pāris līniju, ko nevarēju saskatīt. Seldoms izrāva lapiņu, pārlocīja to un iedeva inspektoram: "Tagad jums ir divi iespējamie virknes turpinājumi."

Veidā, kādā viņš pasniedzot pārlocīja lapiņu, bija kaut kas slēpts, ko Petersens šķita pamanām. Viņš atlocīja papīru, paskatījās uz Seldomu un uz mirkli apklusa, tad vēlreiz to salocīja un, neko nejautājis, ielika rakstāmgalda atvilktnē. Varbūt mazajā duelī starp abiem vīriešiem Petersens pagaidām samierinājās ar faktu, ka bija dabūjis simbolu, un nevēlējās Seldomu traucēt ar citiem jautājumiem vai ari vienkārši labāk izvēlējās vēlāk parunāt ar viņu privāti. Iedomājos, ka varbūt man būtu jāpieceļas, lai viņus atstātu vienus, bet tieši tajā mirklī Petersens piecēlās, lai mūs pavadītu ar negaidīti draudzīgu smaidu uz lūpām.

"Vai otrai autopsijai bija kādi rezultāti?" Seldoms ievaicājās, ejot uz durvju pusi.

"Tā ir vēl viena maza, interesanta mīkla," Petersens atbildēja. "Tiesu medicīnas eksperti iesākumā bija apjukuši, viņi mirušā organismā neatrada nekādas zināmas vielas pēdas, viņi pat domāja, ka tā varētu būt pavisam jauna, nenosakāma inde, par kuru nekad agrāk nebiju dzirdējis. Bet es domāju, ka beidzot esmu šo mīklu atrisinājis," inspektors noteica, un pirmo reizi viņa acīs ieraudzīju kaut ko līdzīgu lepnumam. "Viņš varbūt domā, ka ir ļoti gudrs, bet arī mēs, policisti, reizēm mazliet padomājam."

14. NODAĻA

»

No policijas departamenta izgājām klusēdami un atpakaļceļā, soļodami pa Sv. Aldata ielu, līdz pat Kārfeksas tornim nepārmijām ne vārda.

"Man jānopērk tabaka," teica Seldoms. "Vai nāksi līdz uz Segto tirgu?"

Ar galvas mājienu piekritu, un mēs nogriezāmies Haistrītā. Visu ceļu nebiju neko sacījis. Seldoms pie sevis pasmaidīja.

"Jūs jūtaties aizvainots, jo neparādīju jums simbolu. Bet ticiet, man ir savs iemesls."

"Iemesls, kas atšķiras no tā, ko man pastāstījāt vakar parkā? Tagad, kad jau to esat parādījis Petersenam, nevaru saprast, kāpēc tam, ka es to zinātu, var būt sliktākas sekas."

"Var būt… citas sekas," Seldoms atbildēja. "Bet tas nav gluži īstais iemesls. Es vēlos izvairīties no tā, ka mani pieņēmumi ietekmētu jūsu minējumus. Es tāpat rīkojos ar saviem doktorantūras studentiem mēģinu neaizsteigties tiem priekšā ar saviem apsvērumiem. Pats vērtīgākais matemātiķa domāšanā ir intuīcijas pirmā uzplaiksnījuma mirklis. Jūs varat neticēt, bet vairāk uzticos jums, nevis sev, lai atrastu pareizo risinājumu, jūs tur bijāt sākumā, un sākums, kā teiktu Aristotelis, ir puse no visa. Esmu pārliecināts, ka jūs kaut ko ievērojāt, kaut ari to vēl neapzināties. Un, jo īpaši svarīgi, jūs neesat anglis. Šī pirmā slepkavība ir matrice, šis aplis ir kā nulle naturālajiem skaitļiem, jā, maksimālas nenoteiktības simbols, bet tajā pašā laikā tas nosaka visu."

Mēs bijām iegājuši tirgū, un Seldoms aizkavējās, izvēlēdamies tabakas maisījumu kādas indiešu kundzes tabakas veikaliņā. Sieviete, kas bija piecēlusies no taburetes, lai viņu apkalpotu, bija ģērbusies garā zīda kleitā ar zaļa smaragda rotu uz pieres. Viņas kreisajā ausī karājās spirālveida sudraba auskars. Man ieskatoties uzmanīgāk, izrādījās, ka tā ir saritinājusies čūska. Pēkšņi atcerējos par to, ko Seldoms bija teicis par gnostiķu uroborosu*, un nenoturējos, nepavaicājis par šo simbolu.

"Šunjata," viņa teica, viegli pieskaroties čūskas galvai. "Nekas un viss. Katras atsevišķas lietas nebūtība un veselums, kas to aptver. Grūti, grūti saprotams. Absolūtā realitāte pāri visiem noliegumiem. Mūžība, tas, kam nav ne sākuma, ne gala… reinkarnācija."

Viņa uzmanīgi nosvēra tabaku un pārmija dažus vārdus ar Seldomu, izdodama atlikumu. Izgājām cauri stendu labirintam līdz ielai un arkādē pamanījām Betu, kas stāvēja blakus mazam Šeldona orķestra galdiņam un dalīja reklāmas lapiņas. Viņi organizēja labdarības koncertu, un orķestra mūziķi uz maiņām pārdeva biļetes. Seldoms paņēma vienu pasākuma programmiņu.

"1884. gada koncerts ar īstiem lielgabaliem un uguņošanu Blenemas pilī," viņš lasīja. "Baidos, ka nevarēsiet aizbēgt no Oksfordas, vismaz reizi neaizgājis uz koncertu ar uguņošanu. Ļaujiet man jūs ielūgt," un izvilka no kabatas naudu divām biļetēm.

Es nebiju runājis ar Betu kopš mana brauciena uz Londonu, un, kamēr meitene izplēsa biļetes un pierakstīja sēdvietu numurus, šķita, ka viņa izvairās no mana skatiena. Izskatījās, ka šī satikšanās viņai liek justies neērti.

"Vai varēšu tevi beidzot redzēt spēlējam?" es vaicāju.

"Domāju, ka tas būs mans pēdējais koncerts," un meitenes acis uz mirkli sastapās ar Seldoma skatienu, itin kā tas būtu kas tāds, ko viņa vēl nevienam nav stāstījusi, un viņa nebūtu īsti droša par tā reakciju. "Es mēneša beigās precos un palūgšu atvaļinājumu… nedomāju, ka pēc tam turpināšu spēlēt."

"Cik žēl!" Seldoms teica.

"Ka neturpinu spēlēt vai ka precos?" Beta jautāja un bez prieka pasmaidīja par savu joku.

"Gan viens, gan otrs!" es noteicu. Viņi nepiespiesti iesmējās, it kā manis sacītais būtu sniedzis negaidītu atvieglojumu, un, redzot abus tā smejamies, atkal iedomājos par to, ko bija teicis Seldoms, ka es neesmu anglis. Pat šajos spontānajos smieklos bija kaut kas savaldīts, it kā tā būtu reta brīvība, ko nevajadzētu pārāk daudz izmantot, un, kaut arī Seldoms būtu varējis protestēt, ka viņš ir skots, tomēr viņu starpā, žestos vai drīzāk rūpīgajā žestu taupīšanā bija nešaubīga līdzība.

Izgājām pa Kornmārketstrītu, un es Seldomam norādīju uz afišu uz viena no ziņojumu dēļiem, ko jau biju ievērojis pie ieejas Bodlija bibliotēkā, tas bija paziņojums par apaļā galda diskusiju "Vai pastāv ideāls noziegums?", kurā piedalīsies inspektors Petersens un kāds vietējais detektīvromānu autors. Sarunas nosaukums lika Seldomam uz brīdi apstāties.

"Vai jums šķiet, ka tā ir Petersena izlikta ēsma?" viņš jautāja. Es par to nebiju iedomājies.

"Nē, par sarunu jau ir paziņots gandrīz pirms mēneša. Un pieļauju ja viņi vēlētos slepkavam sagatavot slazdu, būtu ielūguši arī jūs."

"Ideālie noziegumi… Ir tāda grāmata ar šādu nosaukumu, ko izlasīju, kad mēģināju noteikt loģikas līdzības ar kriminālizmeklēšanu. Grāmatā bija apskatīti desmitiem gadījumu, kas nav tikuši atklāti. Pats interesantākais bija gadījums ar kādu mediķi, Hovardu Grīnu, kas manām vajadzībām visprecīzāk noformulēja šo problēmu. Viņš gribēja nogalināt savu sievu un sarakstīja patiesi zinātnisku, detalizētu dienasgrāmatu par visiem nelabvēlīgajiem notikumu sazarojumiem. Viņš secināja, ka nav sarežģīti viņu nogalināt tā, ka policija nevienu tā īsti nevarētu vainot. Grīns piedāvāja četrpadsmit dažādus slepkavības veidus, no kuriem daži bija nudien asprātīgi. Daudz grūtāk bija novērst no sevis jebkādas aizdomas uz visiem laikiem. Viņš bija pārliecināts, ka lielākās briesmas noziedzniekam ir nevis izmeklēšana par pagātnes notikumiem to vienmēr var atrisināt, izdzēšot vai jaucot pēdas ar pietiekamu slepkavības sagatavošanu, bet gan slazdi, ko viņam varēja izlikt turpmākajā laikā. "Patiesība," viņš rakstīja gandrīz matemātiskos terminos, "ir absolūti viena jebkādu novirzīšanos no patiesības vienmēr var atspēkot." Katrā nopratināšanā viņš apzinātos, ko ir izdarījis, un katrā alibi, par ko iedomājās, neizbēgami bija kāds nepatiess elements, ko ar pietiekamu pacietību varētu atklāt. Viņu nepārliecina neviena no analizētajām iespējām: likt viņu nogalināt kādam citam, simulēt pašnāvību vai nelaimes gadījumu un tā tālāk. Tad viņš nonāk pie secinājuma, ka ir jāsagādā policijai cits vainīgais, kāds, kas būtu acīmredzams un tūlītējs un kas izbeigtu izmeklēšanu. Viņš rakstīja, ka ideāls noziegums ir nevis tāds, kurš paliek neatrisināts, bet gan tāds, kurā sodu saņem persona, kas nav vainīga."

"Un galu galā viņš to nogalina?"

"Ak nē, viņa nogalina viņu pašu. Kādu vakaru sieva atrod dienasgrāmatu, izceļas šausmīgs strīds, viņa aizstāvas ar virtuves nazi un vīru nāvīgi ievaino. Vismaz tā viņa liecina tiesas priekšā. Zvērinātie, dienasgrāmatas un viņas zilumu klātās sejas fotogrāfiju šausmināti, nolemj, ka tā ir bijusi pašaizsardzība, un sievieti pasludina par nevainīgu. Tieši viņas dēļ slepkavība ir apskatīta šajā grāmatā daudzus gadus pēc šis sievietes nāves daži grafoloģijas studenti pierādīja, ka rokraksts Grīna burtnīcā, kaut ari gandrīz perfekta imitācija, nemaz nav piederējis pašam Grinam. Viņi atklāja ari vēl kādu fascinējošu sīkumu vīrietis, ar kuru viņa īsi pēc tam klusībā apprecējās, bija ilustrāciju un antīko mākslas darbu kopētājs. Gribētu zināt, kurš no viņiem abiem sacerēja šo dienasgrāmatu, tā ir meistarīga zinātniskā stila imitācija. Viņi bija neticami pārdroši, jo dienasgrāmatā, kas tika nolasīta tiesas procesa laikā, rindiņu pēc rindiņas aprakstīja un atklāja to, ko viņi bija izdarījuši. Melot ar patiesību, ar visām kārtīm uz galda, kā iluzionista priekšnesumā ar kailām rokām… Starp citu vai zināt argentīniešu burvju mākslinieku Renē Lavandu? Ja reiz noskatāties viņa priekšnesumu, to vairs nevar aizmirst."

Es noliedzoši papurināju galvu. Šis vārds pat attāli neko neatgādināja.

"Nē?" Seldoms pārsteigts iesaucās. "Jums jāredz viņa priekšnesums. Zinu, ka viņš pavisam drīz ieradīsies Oksfordā, varēsim aiziet kopā. Vai atceraties mūsu sarunu Mērtona koledžā par dažādu disciplīnu domāšail'as estētiku? Kriminālizmeklēšanas loģika, kā jau teicu, bija mans pirmais modelis. Otrā bija maģija. Bet es priecājos, ka viņu nepazīstat," Seldoms ar bērna aizrautību noteica. "Tas man dos iespēju noskatīties viņa priekšnesumu vēlreiz."

Mēs bijām nonākuši līdz The Eagle and Child durvīm. Pa vienu no logiem pamanīju Lornu. Viņa sēdēja ar muguru pret mums, un izlaistie, rudie mati viļņojās pār meitenes pleciem. Viņa izklaidīgi virpināja apaļu glāzes paliktni no kartona. Seldoms, kas bija mehāniski izvilcis savu tabakas paciņu, sekoja manam skatienam.

"Dodies tik iekšā!" viņš teica. "Lomai nepatīk gaidīt."

15. NODAĻA

Pagāja gandrīz divas nedēļas, un es šajā lietā neuzzināju neko jaunu. Tajās dienās zuda arī jebkādi sakari ar Seldomu, kaut gan pēc Emīlijas nejaušas piezīmes zināju, ka viņš bija Kembridžā un palīdzēja organizēt semināru par skaitļu teoriju. "Endrū Vailss domā, ka varēs pierādīt pēdējo Fermā teorēmu," Emīlija uzjautrināta noteica, it kā runātu par nepārmācāmu bērnu, "un Artūrs ir viens no retajiem, kas to ņem nopietni." Tā bija pirmā reize dzīvē, kad izdzirdēju Vailsa vārdu. Līdz tam biju domājis, ka neviens profesionāls matemātiķis nenodarbojas ar pēdējo Fermā teorēmu. Pēc trīssimt gadu ilgiem cīniņiem un jo īpaši pēc Kummera teorēmas kļūšanas par paradigmu tam, ko matemātiķi uzskatīja par neatrisināmu problēmu. Vai vismaz risinājums bija ārpus visām zināmajām matemātiskajām metodēm un tas bija tik sarežģīts, ka liktu iztērēt visu dzīvi un karjeru ikvienam, kas uzņemtos šo izaicinājumu. Kad es dažas no šīm pārdomām pastāstīju Emīlijai, viņa piekrita, it kā arī viņai tā būtu neliela mīkla. "Un tomēr," viņa sacīja, "Endrū bija mans skolnieks, un, ja kāds visā pasaulē varētu to atrisināt, es liktu uz viņu."

Es pats šajās nedēļās nolēmu pieņemt ielūgumu uz kādu modeļu teorijas skolu Līdsā, bet tā vietā, lai pievērstu uzmanību lekcijām, katrā nodarbībā sevi pieķēru uz burtnīcas malām zīmējam apļa un zivs simbolus, kā gaidot atbalsi tukšumā. Turpmākajās dienās pēc Klārka nāves biju centies lasīt starp avīzes rakstu rindiņām, bet varbūt Petersena iejaukšanās dēļ iespējamā abu slepkavību saistība bija minēta tikai garāmejot, un, kaut arī bija aprakstīts zivs simbols, šķita, ka laikraksti neapzinās tā nozīmi un sliecas to uzskatīt par tādu kā parakstu. Biju palūdzis Lornai, lai viņa man sīki raksta par visiem jaunumiem, kurus uzzinātu, bet vienīgā ar roku rakstītā vēstule, ko saņēmu, bija nevis ziņojums, bet gan kas tāds, ko biju uzskatījis par izzudušu vai vismaz nesaistīju ar Lornu. Gara, maiga un negaidīta tā bija mīlestības vēstule. Seminārā kāds runāja par ķīniešu istabas eksperimentu. Tas ir domāšanas eksperiments, ko 1980. gadā izstrādāja filosofs Džons Sīrls. Cilvēks, kas nezina ķīniešu valoda, sēž istabā. Ārā stāv ķīnietis un pa spraugu zem durvīm ieslidina lapu ar jautājumiem ķīniešu valodā. Cilvēks istabā atbild ķīniešu valodā, izmantojot angliski sarakstītu instrukciju grāmatu. Ķīnietim ārpusē šķiet, ka cilvēks, kurš sēž telpā, saprot un runā ķīniešu valodā. Es pārlasīju Lornas vārdus, kas šķita rakstīti pēkšņā jūtu uzplūdā, kuru viņa negribēja nožēlot, un domāju, ka pati mokošākā tulkošanas problēma ir zināt, ko saka, ko patiesībā grib teikt otrs cilvēks, kad zem durvīm ieslidina lapiņu ar šo šausmīgo vārdu. Savā atbildē es pārrakstīju Kvaisa ben al Mulavā lūgumu vienā no dzejoļiem Lailai:

Ak, Kungs, liec, lai mīla starp mums būtu līdzīga,

Lai neviens neietu tālāk par otru,

Liec, lai mūsu mīla būtu identiska,

Kā vienādojuma abas puses.

Oksfordā atgriezos koncerta dienā. Manā institūta pastkastītē Seldoms bija atstājis nelielu plānu ar norādēm par dažādiem veidiem, kā nokļūt Blenemas pilī, kā arī tikšanās laiku. Pēcpusdienā, kad beidzu ģērbties, kāds pieklauvēja pie durvīm. Tā bija Beta. Noraudzījos viņā, no pārsteiguma nespēdams dabūt ne vārda pār lūpām viņai mugurā bija melna kleita ar dziļu dekoltē un rokās cimdi līdz pat elkoņiem. Atpakaļ atmestie mati atsedza pilnībā atkailinātos plecus, stingro zoda līniju un slaido, stalto kaklu. Viņa bija pirmo reizi lietojusi kosmētiku, un šīs pārmaiņas bija iespaidīgas. Beta nervozi pasmaidīja, pamanīdama manu skatienu.

"Ar Maiklu iedomājāmies, ka varbūt vēlies braukt kopā ar mums, ja tev nav nekas pretī ierasties mazliet agrāk. Mēs tūliņ braucam."

Es paķēru plānu kokvilnas svīteri un sekoju viņai pa dārza ieskauto celiņu. Pirms tam Maiklu biju redzējis tikai vienu reizi, tālumā no savas istabas loga. Viņš lika Betas čellu uz aizmugurējā sēdekļa, un, kad Maikls visbeidzot pieliecās, lai mani pasveicinātu, ieraudzīju priecīgu un atklātu sgju ar sārtiem vaigiem gluži kā zemniekam vai laimīgam alus dzērājam. Viņš bija ļoti garš un korpulents, bet viņa vaibstos bija manāms kas maigs, un tas lika atminēties Betas nicinošo piezīmi. Viņam mugurā bija saburzīta fraka, ko tā īsti vairs nevarēja aizpogāt uz vēdera. Pāri pierei bija pārkrituši gari un taisni, blondi mati, ko Maikls ar pirkstiem nepārtraukti atmeta atpakaļ. Ļauni secināju, ka viņš drīz būs plikpauris.

Maikls iedarbināja dzinēju, un mašīna lēni izripoja laukā no līkumotās alejas. Kad tuvojāmies krustojumam, automašīnas gaismas apspīdēja sašķaidīto dzīvnieku, kas vēl joprojām gulēja uz ceļa. Maikls asi pagrieza stūri, lai tam nepārbrauktu pāri, un nolaida logu, lai apskatītu dzīvnieka paliekas uz milzīga izžuvušu asiņu plankuma. Tās tagad jau bija pilnīgi saplacinātas, bet joprojām šaušalīgā veidā saglabāja dzīvnieka apveidus divās dimensijās.

"Tas ir āpsis," viņš sacīja Betai, "laikam būs ieklīdis pilsētā no meža."

"Tas šeit atrodas jau labu laiciņu," es sacīju, "biju spiests tam paiet garām drīz pēc tā nobraukšanas. Šķiet, tam vēderā bija mazulis. Nekad iepriekš ko tādu nebiju redzējis."

Beta pārliecās pāri Maikla rokai un ne īpaši ieinteresēta ātri palūkojās laukā.

"Un neviens netaisās savākt paliekas?" es jautāju.

"Nē, atkritumu savācēji ir māņticīgi. Neviens neiedrošinās pieskarties āpsim, viņi domā, ka tas nes nelaimi. Bet automašīnas to mazpamazām notīrīs."

Maikls palielināja ātrumu, lai iegrieztos avēnijā, pirms luksoforā iedegās sarkanā gaisma, un, kad automašīna pievienojās satiksmes plūsmai, pagriezās uz manu pusi, lai uzdotu tos pašus pieklājīgos jautājumus, ko vienmēr. Atcerējos, ka kāda angļu rakstniece, iespējams, Virdžīnija Vulfa, reiz attaisnoja savu tautiešu sociālo formālismu, paskaidrojot, ka sākotnēji triviālā saruna par laikapstākļiem liecina par vēlmi iedibināt kopīgu teritoriju un omulīgu atmosfēru, lai pārietu pie svarīgākām tēmām. Bet es jau sāku sev vaicāt, vai vispār pastāv šis otrais etaps, vai kādreiz uzzināšu šīs daudz svarīgākās tēmas. Tad es iejautājos, kā viņi abi ir iepazinušies. Beta sacīja, ka abi sēdējuši blakus orķestrī, it kā tas visu paskaidrotu, un patiešām jo vairāk uz viņiem skatījos, jo vairāk šķita, ka tas ir vienīgais izskaidrojums. Tuvums, rutīna, atkārtošanās tā ir visefektīvākā kombinācija. Nebija pat, kā varētu teikt citas sievietes: "pirmais, kas gadījās," tas bija kaut kas daudz tuvāks: "tas, kurš bija apsēdies blakus". Protams, ko gan es zināju! Nē, es nevarēju zināt, bet man bija aizdomas, ka vienīgais pievilcīgais Maiklā bija fakts, ka viņu pirms tam bija izvēlējusies cita sieviete.

Automašīna iebrauca apļveida krustojumā, un pēc pāris minūtēm, kamēr Maikls uz šosejas palielināja ātrumu un garām aizzibēja reklāmas, sajutu, ka esmu atgriezies modernajā pasaulē. Nogriezāmies Vudstokas virzienā pa šauru, asfaltētu aleju. Zari augšpusē savijās garā tunelī, kas ļāva redzēt tikai nākamo pagriezienu. Izbraucām cauri mazam ciematiņam, kādus divsimt metrus nobraucām pa ceļa atzarojumu un, izripojuši cauri akmens arkai, ieraudzījām vakara saules apspīdētus milzīgus dārzus, ezeru un majestātisku pils siluetu ar zeltītām lodēm uz jumta un marmora figūrām, kuras kā sargkareivji raudzījās lejup no balustrādēm. Automašīnu atstājām stāvvietā pie ieejas. Beta un Maikls ar instrumentiem rokās šķērsoja dārzu līdz lapenei, kurā bija izvietotas nošu pultis un krēsli orķestra mūziķiem. Vēl tukšie auditorijas krēsli bija nevainojami sakārtoti koncentriskos pusapļos. Es iedomājos, cik gan ilgi saglabāsies šis mazais ģeometrijas brīnums, kad ieradīsies apmeklētāji, vai vēl kāds paspēs apbrīnot šo darbu. Atlikušo pusstundu pirms sākuma nolēmu pastaigāties pa mežu un gar ezera krastu. Sāka krēslot. Kāds pavecāks vīrs pelēkā uniformā centās sadzīt aplokā dārza karaliskos pāvus. Caur kokiem pamanīju dažus savā vaļā palaistus zirgus. Uz taciņas satiku ganu ar diviem suņiem, kurš sveicinot pieskārās platmalei. Kad nonācu ezera galā, bija satumsis pavisam. Paskatījos pils virzienā, un, it kā būtu ieslēgts milzīgs slēdzis, visa fasāde pilnībā izgaismojās senatnīgas rotaslietas dzidrā mirdzumā. Atspulga skarts, ezers šķita plešamies daudz tālāk, nekā biju iztēlojies, tāpēc nolēmu neiet tam apkārt, bet gan atgriezties pa to pašu ceļu. Vairums krēslu jau bija aizņemti, un mani pārsteidza ļaužu skaits, kas turpināja ierasties mazās grupās, aiz sevis atstājot smaržu jūkli un velkot garo vakarkleitu šlepes. Pamanīju, ka Seldoms vienā no pirmajām rindām man māj ar programmiņas bukletu. Arī viņš bija pārsteidzoši eleganti tērpies smokingā, ko rotāja melns tauriņš. Brīdi pārrunājām semināru, ko viņš organizēja Kembridžā, noslēpumu apvīto Vailsa prezentāciju un pavisam īsi manu braucienu uz Līdsu. Es pagriezos un ieraudzīju, ka divi darbinieki steidzas izlikt krēslus papildu rindai.

"Nebiju iedomājies, ka ieradīsies tik daudz ļaužu," es teicu.

"Jā," Seldoms atbildēja, "šeit ir gandrīz visa Oksforda paskaties turp!" un ar acīm norādīja pāris rindu atpakaļ labajā pusē.

Cik vien uzmanīgi spēdams, pagriezos un ieraudzīju Petersenu kopā ar ļoti jaunu sievieti, iespējams, gaišmataino meitenīti, ko biju redzējis fotogrāfijā, tikai divdesmit gadus vēlāk. Inspektors mūs pasveicināja, viegli pamājot ar galvu.

"Un ir vēl kāds, ko pēdējā laikā visur sastopu," Seldoms noteica. "Divas rindas atpakaļ, vīrietis pelēkā uzvalkā, kurš izliekas, ka lasa programmiņu. Vai atpazīstat viņu bez uniformas? Tas ir leitnants Sakss. Šķiet, Petersens domā, ka mūsu noziedznieks varētu mēģināt nākamajā reizē tuvoties daudz tiešāk."

"Tad jūs esat vēlreiz ar viņu runājis?" es jautāju.

"Tikai pa tālruni. Viņš lūdza, lai vienkāršākos terminos raksturoju trešā simbola pamatojumu, loģiskās virknes veidošanās likumu, kā es to iztēlojos. Es viņam no Kembridžas nosūtīju izskaidrojumu. Tā ir tikko puslappuse attiecībā pret šo tik… iztēles bagāto ziņojumu, ko Petersens mums nolasīja. Domāju, ka viņam ir kāds plāns, bet droši vien viņš vēl šaubās. Ir ļoti interesanti vērot, cik pavedinoši var būt psihiatra pieņēmumi. Kaut arī tie būtu kļūdaini vai pat absurdi, tie vienmēr šķiet daudz pievilcīgāki nekā tīri loģiska domāšana. Cilvēkiem ir dabiska pretestība un instinktīva neuzticēšanās loģiskajām shēmām. Un pat ja visi pamatojumi ir aplami, šai pretestībai varbūt ir kāds pamats, ja apskatām loģikas vēsturisko veidošanos cilvēka smadzenēs."

Seldoms bija viegli pieklusinājis balsi. Murmināšana ap mums apklusa, un gaismas kļuva aizvien blāvākas un gandrīz izdzisa pavisam. Spēcīgs, balts gaismas kūlis dramatiski izgaismoja orķestri lapenē. Diriģents divas reizes īsi uzsita pa nošu pulti, izstiepa zizli uz vijolnieka pusi, un kā dūmu grīste, kas palēnām ceļas debesīs, klusumā meklējoši izskanēja pirmais sonātes solo, kas uzsāka programmu.

Ar ārkārtīgu maigumu, gluži kā gaisā savīdams smalkus pavedienus, diriģents uz skatuves aicināja Betu un Maiklu, pūtējus, pianistu un visbeidzot perkusionistu. Es skatījos uz Betu, kaut nebiju pārtraucis viņā lūkoties pat tad, kad klausījos Seldoma stāstītajā. Es sev jautāju: vai tur, uz skatuves, viņai rodas īstā saikne ar Maiklu, bet šķita, ka abi bija pilnībā koncentrējušies un iegrimuši sevī, sekojot partitūrai un ātri pāršķirot lapas. Ik pa brīdim pēkšņs timpāna sitiens lika pievērst skatienu perkusionistam. Viņš bija krietni vecāks nekā pārējie mūziķi liels, vecuma saliekts vīrietis ar sirmām, galos nedaudz dzeltenīgām ūsām, kas savulaik noteikti bijis viņa gods un lepnums. Viņš šķita nestabils un trīcošs, kas bija asā pretstatā ar perkusionista sitienu spazmatisko stingrību, it kā viņš no citiem slēptu Parkinsona slimību sākumstadijā. Ievēroju, ka pēc katra sitiena viņš aizliek rokas aiz muguras un ka diriģents ar komiskām zīmēm cenšas apvaldīt večuka sparīgos centienus. Ieskanējās majestātisks krešendo, diriģents ar enerģisku kustību norādīja skaņdarba beigas un pagriezās, lai, viegli palokot galvu, saņemtu pirmos publikas aplausus.

Es palūdzu Seldomam pasākuma programmu. Nākamā kompozīcija bija Arona Koplenda "Apalaču pavasaris", trešā no gadalaiku sērijas trīsstūrim un orķestrim. Atdevu programmu Seldomam, viņš ātri to apskatīja.

"Varbūt šajā darbā redzēsim pirmo uguņošanu," viņš klusi čukstēja.

Sekoju Seldoma skatienam augšup uz pils jumtiem, kur, saplūzdami ar frizēs skulptūrām, kustējās cilvēku stāvi, kas sagatavoja uguņošanas raķetes. Iestājās pilnīgs klusums, orķestri apņēma tumsa, un prožektora aplis izgaismoja vienīgi vecā perkusionista spokaino figūru ar trīsstūri rokā. Atskanēja svinīga un attāla šķindoņa, kas atgādināja ūdens lāšu kritienus kūstoša ledus lāmās. Oranža gaisma, kas, iespējams, attēloja rītausmu, izgaismoja pārējo orķestri. Trīsstūris skanēja kontrapunktā flautām, līdz tā šķindoņa izzuda no centrālā motīva, un prožektors pārvietojās pie klavierēm, kas uzsāka jaunu melodiju. Mazpamazām pievienojās pārējie instrumenti, radot iespaidu par lēnu ziedlapu atvēršanos. Tad ar pēkšņu diriģenta zižļa kustību tromboni uzsāka nevaldāmu ritmu, gluži kā savvaļas zirgi, kas auļo pāri pļavām. Pakāpeniski šai neprātīgajai vajāšanai piebiedrojās pārējie orķestra instrumenti, līdz diriģents no jauna norādīja perkusionista virzienā. Gaismas stars atkal izgaismoja veco vīru, it kā gaidīdams, ka no turienes nāks kulminācijas punkts, bet baltajā, asajā gaismā varēja manīt, ka ir noticis kaut kas šausmīgs.

Šķita, ka večuks, kas vēl joprojām rokā turēja trīsstūri, cīnās pēc elpas. Viņš atlaida trīsstūri, kas, atsizdamies pret grīdu, nevietā lika atskanēt tā pēdējai notij, un nostreipuļoja no platformas. Prožektora gaismas aplis tam sekoja, it kā gaismotājs nevarētu atraut acis no šausminošās ainas. Večuks pastiepa roku uz diriģenta pusi mēmā lūgumā palīdzēt un pēc tam pielika abas rokas pie kakla, it kā censtos aizstāvēties pret neredzamu roku, kas to nežēlīgi žņaudz. Viņš nokrita ceļos, un atskanēja apslāpētu kliedzienu koris, bet daļa pirmās rindas skatītāju piecēlās no krēsliem. Mūziķi ieskāva večuku un izmisīgi sauca pēc ārsta palīdzības. Kāds vīrietis no mūsu rindas izspraucās garām blakussēdētājiem un steidzās uz skatuvi. Es piecēlos kājās, lai palaistu to garām, un nevarēju pretoties neatvairāmajam impulsam viņam sekot. Petersens jau atradās lapenē, un arī leitnants Sakss ar ieroci rokā no vienas malas bija uzlēcis uz skatuves. Mūziķis izstiepies gulēja groteskā pozā ar seju uz leju, viena roka joprojām turēja kaklu, seja tumši zilā krāsā kā tāds jūras dzīvnieks, kas pārstājis elpot. Mediķis pagrieza ķermeni, pielika divus pirkstus pie kakla, lai pārbaudītu pulsu, un aizvēra večuka acis. Petersens, kas bija noliecies viņam blakus, diskrēti parādīja savu apliecību un brīdi aprunājās ar ārstu. Tad viņš izlauzās cauri mūziķiem līdz pjedestālam un pārmeklēja tā grīdu. Trīsstūris bija nokritis blakus vienam

no pakāpieniem, un viņš satvēra instrumentu ar savu kabatlakatiņu. «

Es pagriezos un ļaužu pūlī, kas drūzmējās man aiz muguras, pamanīju stāvam Seldomu. Petersens viņam māja, lai satiktos kādā no tukšajām krēslu rindām. Es izspraucos cauri pūlim un sekoju Seldomam, bet šķita, ka viņš mani nav pamanījis. Seldoms neko neteica un ar neizdibināmu sejas izteiksmi lēni soļoja mūsu sēdvietu virzienā. Petersens, kas pa vienu pusi bija nokāpis no skatuves, viņam tuvojās no otra rindas gala. Seldoms pēkšņi apstājās un kā pārakmeņojies raudzījās uz savu sēdekli. Kāds bija izplēsis no programmas divas frāzes, un papīra gabaliņi uz krēsla veidoja mazu zīmīti. Es pieliecos, lai to izlasītu, pirms inspektors mani varētu nostumt malā. Pirmajā bija rakstīts "Trešais no sērijas". Uz otrā papīra gabaliņa bija vārds "trīsstūris".

16. NODAĻA

>

Petersens valdonīgi pamāja Saksam, un leitnants, kurš bija palicis stāvam pie līķa, izspraucās cauri pūlim uz mūsu pusi, rādot savu apliecību.

"Lai neviens nedodas no šejienes prom!" Petersens pavēlēja. "Man vajag visu šeit klātesošo sarakstu." Viņš izvilka no kabatas mobilo tālruni un pasniedza to Saksam kopā ar mazu piezīmju grāmatiņu: "Sazinieties ar autostāvvietas darbinieku, lai neizbrauc neviena automašīna. Un sadabūjiet duci policistu, lai uzklausītu liecības, vienu policistu, kam jānovēro ezers, un vēl divus, kam jāpārtver ikviens, kas pa mežu iznāk uz ceļa. Izskaitiet visus klātesošos un salīdziniet ar pārdoto biļešu un aizņemto sēdvietu skaitu. Parunājiet ar vietu ierādītājiem un uzziniet, cik krēslu tika pielikts klāt. Man vajag ari sarakstu, kurā ir uzskaitīts viss pils personāls, mūziķi un cilvēki, kas uzstādīja uguņošanas aprīkojumu. Vēl viena lieta," Petersens noteica, kad Sakss jau gatavojās doties prom: "Kāds bija jūsu šīvakara uzdevums, leitnant?"

Sakss nobālēja zem Petersena stingrā skatiena kā students, kam jāatbild uz sarežģītu jautājumu.

"Novērot personas, kas tuvotos profesoram Seldomam," viņš teica.

"Tad varbūt varat mums pastāstīt, kurš atstāja šo zīmīti uz viņa krēsla?"

Sakss uz bridi paskatījās uz papīra lapiņām, un viņa seja sašļuka. Viņš nomākti papurināja galvu.

"Man tiešām šķita, ka kāds žņaudz šo vīru, no manas sēdvietas izskatījās tā, it kā kāds viņu smacētu. Pamanīju, ka jūs bijāt izvilcis ieroci, un skrēju uz skatuvi, lai viņam palīdzētu."

"Bet viņš netika nožņaugts, vai ne?" Seldoms sausi noteica.

Šķita, ka Petersens vilcinājās, pirms deva atbildi.

"Acīmredzot tā ir bijusi spontāna elpošanas apstāšanās. Sendersa kungs, ārsts, kurš uznāca uz skatuves, pirms vairākiem gadiem viņam bija izoperējis plaušu emfizēmu un večukam bija prognozējis piecus vai sešus mēnešus, ko dzīvot. Ārsts pat nav spējis izskaidrot, kā viņš vēl varējis noturēties kājās, viņa elpošanas spējas bijušas ļoti ierobežotas. Ārsta sākotnējais viedoklis ir, ka tā bijusi dabiska nāve."

"Jā, jā," Seldoms klusi nomurmināja, "dabiska nāve… Vai nav apbrīnojami, kā viņš ar katru reizi kļūst arvien prasmīgāks? Dabiska nāve, protams, loģiskā galējība, vispilnīgākais nemanāmas slepkavības piemērs."

Petersens bija izvilcis brilles un vēlreiz pieliecās pie abiem papīriem.

"Jums bija taisnība attiecībā uz simbolu," viņš teica un pacēla acis uz Seldomu, it kā vēl nebūtu drošs, vai uzskatīt profesoru par sabiedroto vai par neatšifrējamu ienaidnieku. Es varēju saprast, kāpēc, Seldoma domāšanas veidā bija kāds inspektoram nepieejams elements, un Petersens nebija pieradis, ka kāds cits izmeklēšanā varētu būt viņam soli priekšā.

"Jā, bet jūs jau redzat simbols mums nekādi nav palīdzējis."

"Lai nu kā, šajā zīmītē ir dažas interesantas variācijas: šoreiz nav norādīts laiks un abu lapiņu malas ir robotas, šķiet, ka papīrs ir izplēsts neuzmanīgi, steigā, it kā būtu izrauts ar pirkstiem no programmiņas."

"Vai varbūt," Seldoms teica, "tieši šādu iespaidu viņš vēlas radīt. Vai visa aina ar gaismas staru un mūzikas kulmināciju nebija kā perfekts iluzionista priekšnesums? Būtībā perkusionista nāve nebija pats svarīgākais, īstais triks bija mūsu acu priekšā atstāt šos divus papīra gabaliņus."

"Bet tas vīrietis uz skatuves ir miris, un tas nav nekāds burvju triks," Petersens dzedri noteica.

"Jā," Seldoms atbildēja, "tas ir pats dīvainākais ierastās kārtības maiņa, lielāka efekta pielietojums, lai panāktu mazāku efektu. Mēs joprojām nezinām, kāda ir figūra. Varam to tagad uzzīmēt, varam sekot aprisēm, bet mēs šo figūru neredzam tādu, kā to redz viņš."

"Bet, ja tas, ko jūs domājāt, ir pareizi, varbūt pietiek slepkavam parādīt, ka zinām virknes turpinājumu, lai to apturētu. Lai nu kā, domāju, ka mums tas jāizmēģina jānosūta viņam šī ziņa tūlīt pat."

"Bet, ja mēs nezinām, kas viņš ir," teica Seldoms, "kādā veidā varēsiet viņam to paziņot?"

"Es par to domāju kopš brīža, kad saņēmu lapiņu ar jūsu izskaidro-

V '« _

jumu. Šķiet, man ir kada ideja, ceru pagūt aprunaties ar psihiatri jau šovakar. Pēc tam jums piezvanīšu. Ja gribam aizsteigties viņam priekšā un novērst nākamo slepkavību, mēs nedrīkstam zaudēt laiku."

Mēs izdzirdējām ātrās palīdzības mašīnas sirēnu un redzējām, ka autostāvvietā ir apstājies arī Oxford Times furgons. Atvērās sānu durvis, un vispirms parādījās fotogrāfs, un pēc tam izstīdzējušais žurnālists, kas mani bija intervējis Kanlifa alejā. Petersens uzmanīgi aiz galiem paņēma abas papīra strēmeles un ielika tās kabatā.

"Vismaz pagaidām tā ir dabiska nāve," viņš teica. "Es nevēlos, lai šis žurnālists mūs redzētu kopā." Petersens nopūtās un pagriezās pret pūli, kas bija nostājies ap skatuvi. "Labi," inspektors noteica, "man jāsaskaita visi šie ļaudis."

"Vai tiešām domājat, ka viņš vēl varētu būt šeit?" Seldoms jautāja.

"Man šķiet, ka neatkarīgi no tā, vai apmeklētāju skaits būs pilnīgs vai kāda trūks, mēs par viņu uzzināsim ko vairāk."

Petersens pagāja pāris soļu nostāk un apstājās, lai mirkli aprunātos ar gaišmataino sievieti, kas viņam bija sēdējusi blakus. Pamanījām, ka inspektors viņai norāda uz mums, un sieviete piekrītot pamāja ar galvu. Pēc brīža ar draudzīgu smaidu viņa apņēmīgā solī devās mūsu virzienā.

"Mans tēvs saka, ka viņš kādu laiku neļaus izbraukt ne taksometriem, ne automašīnām. Es tagad atgriežos Oksfordā, varu jūs aizvest, kur vajadzīgs."

Sekojām viņai līdz autostāvvietai un iekāpām automašīnā ar diskrētu policijas žetonu uz vējstikla. Izbraucot no esplanādes, sastapām policistus, ko bija sūtījis Petersens.

"ŠI bija pirmā reize, kad man izdevās aizvest tēvu uz koncertu," skatīdamās atpakaļ, sieviete noteica. "Es domāju, ka tas ļaus viņam atpūsties no darba. Bet tā vien šķiet, ka tagad viņš neieradīsies uz vakariņām. Mans Dievs, tas vīrietis ar sažņaugto kaklu… Joprojām nevaru tam noticēt. Mans tēvs domāja, ka to kāds žņaudz, viņš bija gatavs šaut uz skatuvi, bet gaismas aplis, kas apspīdēja seju, neko neļāva saskatīt aiz večuka muguras. Viņš jautāja man, vai ir jāšauj."

"Un ko jūs redzējāt no savas sēdvietas?" es pajautāju.

"Neko! Viss notika tik ātri… Turklāt es skatījos uz pils jumtu zināju, ka pēc šīs daļas būs pirmā uguņošana. Mani vienmēr šādos pasākumos lūdz organizēt uguņošanu. Cilvēki laikam domā ja esmu policista meita, man jāzina viss par šaujampulveri."

"Cik par uguņošanu atbildīgo bija uz jumta?" Seldoms jautāja.

"Divi. Vairāk nav vajadzīgs. Varbūt tur augšā bija vēl viens cilvēks kāds no pils sargiem."

"Ja nekļūdos," teica Seldoms, "perkusionists atradās mazliet nostāk no pārējā orķestra. Viņš bija pēdējais pašā lapenes dziļumā uz platformas, nošķirts no pārējiem. Viņš bija vienīgais, kuram varēja uzbrukt no mugurpuses, lai to nepamanītu citi mūziķi. Jebkurš no publikas vai pils varēja apiet apkārt lapenei, kad izdzisa gaismas."

"Bet mans tēvs sacīja, ka nāvi izraisījusi elpošanas apstāšanās. Vai kaut ko tādu var izraisīt arī ārēji?"

"Nezinu gan," Seldoms atbildēja un ļoti klusi nomurmināja. "Ceru, ka var."

Ko gan profesors bija gribējis teikt ar šo ceru, ka var? Tūlīt grasījos to pajautāt, bet Petersena meita jau bija ar viņu iesllgusi sarunā par zirgiem, kas pēc tam neatgriezeniski un mazliet neparedzēti novirzījās uz kopēju skotu senču meklēšanu. Kādu brīdi prātā pārcilāju šos intriģējošos vārdus un sev vaicāju, vai neesmu palaidis garām kādu no angļu izteiciena I hope so iespējamām variācijām. Pieņēmu, ka tas vienkārši ir bijis veids, kā pateikt to, ka uzbrukums ir vienīgā saprātīgā hipotēze, un veselā saprāta dēļ par labāku bija jāatzīst, ka viss noticis tieši tā. Bet, ja vīrieša nāve nekādā veidā nebija izraisīta, ja tā patiesi bija dabiska nāve, neatlika nekas cits kā domāt par kaut ko neaptveramu neredzamajiem cilvēkiem vai pārdabisku ietekmi. Dīvaini, kā prāts veic nelielus pielāgojumus, automātiski sakārto notikušo, es sevi pārliecināju, ka tas bija vienīgais, ko Seldoms bija gribējis teikt, un vairs par to nejautāju, ne izkāpjot no mašīnas, ne visās turpmākajās sarunās, un tomēr tagad saprotu, ka šī klusi nomurminātā frāze būtu ļāvusi piekļūt viņa dziļākajām domām. Savai aizstāvībai vienīgi varu sacīt, ka tobrīd visu uzmanību biju pievērsis citam jautājumam es negribēju ļaut Seldomam tajā vakarā aiziet, neatklājot loģiskās virknes veidošanās likumu. Man par apkaunojumu, pat zinot trīsstūra simbolu, biju tikpat lielā neziņā kā sākumā un, kamēr pa pusei klausījos viņu sarunās, aizmugurējā sēdeklī veltīgi centos piešķirt jelkādu jēgu apļa, zivs un trīsstūra simbolu virknei un bezjēdzīgi iztēloties, kāds varētu būt ceturtais. Biju nolēmis dabūt atbildi no Seldoma tūliņ pēc izkāpšanas un nedaudz satraukts vēroju Petersena meitas smaidu. Kaut arī nedzirdēju daļu no sadzīviskajām tēmām, ievēroju, ka sarunā ieskanējušās intīmākas notis, un viņa vēlreiz pavedinošā pamestas meitenītes tonī atkārtoja, ka šovakar jāvakariņo vienai. Oksfordā bijām iebraukuši pa Brenberijas ceļu, un Petersena meita apturēja auto pie Kanlifa alejas pagrieziena.

"Man tevi jāizlaiž šeit, vai ne?" viņa sacīja ar burvīgu, taču nepielūdzamu smaidu.

Es izkāpu no mašīnas, bet, pirms tā aizbrauca, pēkšņā impulsā pieklauvēju pie loga Seldoma pusē.

"Jums man jāpasaka…" es spāniski teicu klusā, bet neatlaidīgā balsī. "Pat ja tas būtu tikai pavediens, pasakiet ko vairāk par virknes atrisinājumu!"

Seldoms pārsteigts paskatījās manī, bet mans lūgums bija pārliecinošs, un šķita, ka viņam radusies līdzjūtība pret mani.

"Kas gan mēs esam, jūs un es, kas gan esam mēs, matemātiķi?" viņš sacīja un pasmaidīja dīvainā melanholijā, it kā atgūdams atmiņas, kuras šķita pazaudējis. "Mēs esam, kā teicis kāds dzejnieks no jūsu valsts, dedzīgie pitagoriešu mācekļi."

17. NODAĻA

9

Es paliku stāvam uz ietves un noskatījos, kā automašīna attālinās tumsā. Kabatā kopā ar istabas atslēgu gulēja institūta sētas durvju atslēga un arī magnētiskā karte, kas ļāva ārpus darba laika iekļūt bibliotēkā. Nolēmu, ka ir par agru, lai aizmigtu, un dzelteno laternu gaismā aizsoļoju līdz institūtam. Ielas bija pamestas, tikai Observatorijas ielā aiz Tandoori restorāna logiem bija redzama kāda dzīvība divi darbinieki novietoja krēslus uz galdiem, un kāda sieviete, ietinusies sari, aizvilka aizkarus. Arī Svētā Žila ielā nebija neviena cilvēka, vienīgi dažos institūta birojos vēl dega gaisma un autostāvvietā atradās pāris automašīnu. Zināju, ka daži matemātiķi strādā tikai naktīs un citiem bija jāatgriežas, lai uzraudzītu garas programmas darbību. Devos augšā uz bibliotēku. Gaismas bija ieslēgtas, un, kad iegāju iekšā, izdzirdēju soļus kāds klusi pastaigājās starp grāmatplauktiem. Devos uz matemātikas vēstures nodaļu un ar pirkstu pārlaidu sējumu nosaukumiem. Kāda grāmata bija izvirzīta uz āru mazliet vairāk nekā pārējās, it kā to kāds pavisam nesen būtu skatījies un nav bijis pietiekami rūpīgs, lai noliktu atpakaļ vietā. Grāmatas bija cieši saspiestas, un bija jāliek lietā abas rokas, lai to izvilktu. Uz vāka bija redzama ilustrācija ar liesmu ieskautu piramīdu, veidotu no desmit punktiem. Nosaukums Pitagoriešu brālība atradās tikai mazliet ārpus liesmām. Apskatot tuvumā, izrādījās, ka punkti ir mazas galvas ar tonzūrām, it kā skatītos uz mūkiem no augšas. Tad varbūt liesmas bija nevis neskaidrs simbols kaismīgai aizrautībai, ko varēja rast ģeometrijā, bet gan daudz konkrētāk atsaucās uz šausmīgo sārtu, kas iznīcināja sektu.

Aiznesu grāmatu līdz vienam no bibliotēkas galdiem un atvēru to zem lampas. Nebija jāizlasa vairāk par divām vai trim lappusēm. Tur tas bija. Tas bija tur gulējis visu laiku savā satricinošajā vienkāršībā. Vissenākie un elementārākie matemātikas jēdzieni, vēl joprojām nenošķirti no misticisma ietērpa. Skaitļu atveidojums pitagoriešu doktrīnā kā arhetipiskie dievišķo spēku principi. Aplis bija Viens, vienotība savā pilnībā, monāde, visa aizsākums, noslēgts un pilnīgs paša līnijā. Divi bija daudzveidības simbols, visu opozīciju un divdabību, un radīšanas simbols. To veidoja divi savienoti apļi un mandelei līdzīga ovāla figūra to centrā, ko dēvēja par vesica piscis, zivs pūsli. Trīs, triāde, bija divu galējību apvienojums, iespēja piešķirt kārtību un harmoniju atšķirībām. Tas bija gars, kas vienotā veselumā ietvēra mirstīgo un nemirstīgo. Bet arī vieninieks bija punkts, divnieks taisne, kas savieno divus punktus, un trijnieks trīsstūris un arī plakne. Viens, divi, trīs tas bija viss, loģiskā virkne nebija nekas vairāk kā naturālo skaitļu secība. Pāršķīru lapa, lai apskatītu simbolu, kas atveido skaitli "četri". Tas bija tetraktys, desmit punktu piramīda, kuru biju ievērojis uz grāmatas vāka, sektas emblēma un svētā figūra. Desmit punkti bija vieninieka, divnieka, trijnieka un četrinieka summa. Tas simbolizēja matēriju un četrus elementus. Pitagorieši ticēja, ka visa matemātika ir iešifrēta šajā simbolā, kas bija gan trīsdimensiju telpa, gan debesu sfēru mūzika un rudimentārā formā ietvēra varbūtības kombinatoros skaitļus un skaitļu virknes, kuru risinājumus gadsimtus vēlāk atklāja Fibonači. Vēlreiz izdzirdu soļus, šoreiz daudz tuvāk. Pacēlu acis un nedaudz pārsteigts ieraudzīju Podorovu, manu biroja kompanjonu. Viņš bija apgājis apkārt pēdējam plauktam un, pamanījis mani pie galda, ar ieintriģētu smaidu nāca tuvāk. Bija dīvaini redzēt, cik atšķirīgi viņš šeit izskatījās, gluži kā zivs ūdenī, un es iedomājos, ka varbūt Podorovs naktīs jūtas kā bibliotēkas saimnieks. Tad viņš pienāca pie galda, rokā turēdams cigareti, ko viegliņām piesita pret stikla virsmu un aizsmēķēja.

"Jā," viņš noteica, "uz bibliotēku nāku naktīs, lai mierīgi varētu smēķēt."

Podorovs paskatījās uz mani ar draudzīgu un mazliet ironisku smaidu un apgrieza grāmatu, lai izlasītu nosaukumu. Viņš nebija skuvies vairākas dienas, un viņa acis bija stingas un spīdīgas.

"A, Pitagoriešu brālība… Tas noteikti saistīts ar simboliem, ko zīmēji uz biroja tāfeles, vai ne? Aplis, zivs… Ja atmiņa neviļ, tie bija sektas pirmie simboliskie skaitļi, vai nav tiesa?" Viņš mirkli padomāja un, itin kā lepni demonstrējot savu atmiņu, noskaitīja: "Trešais ir aplis, ceturtais ir tetraktys."

Es viņā pārsteigs noraudzījos. Tikai tad sapratu, ka šis vīrietis, kurš bija mani redzējis pie tāfeles pētām abus simbolus, nebija iedomājies, ka runa varētu būt par kaut ko tādu, kas nav tikai dīvaina matemātiska problēma. Podorovs, kurš acīmredzot neko nezināja par slepkavībām, jebkurā brīdī, tik vien kā pieceļoties no krēsla, būtu varējis uzrakstīt virknes turpinājumu.

"Vai tā ir problēma, ko jums ierosināja Artūrs Seldoms?" viņš vaicāja. "Tieši no viņa pirmo reizi dzirdēju par šiem simboliem kādā konferencē par pēdējo Fermā teorēmu. Jūs jau, protams, zināt, ka Fermā teorēma nav nekas cits kā pitagoriešu triāžu problēmas vispārinājums, sektas vislabāk glabātais noslēpums."

"Kad tas bija?" es jautāju. "Ne jau tagad, protams."

"Nē, tas bija pirms daudziem gadiem," viņš teica. "Tik daudziem, ka tā vien šķiet, ka Seldoms mani nemaz neatceras. Protams, tad viņš jau bija lielais Seldoms un es tikai nezināms doktorantūras students no mazās Krievijas pilsētas, kurā organizēja kongresu. Es viņam aiznesu savus darbus par Fermā teorēmu tas bija vienīgais, kas mani nodarbināja tajā laikā, un lūdzu, lai tos nodod Kembridžas Skaitļu teorijas grupai, bet acīmredzot visi bija pārlieku aizņemti, lai tos izlasītu. Patiesībā ne visi," viņš teica. "Kāds Seldoma students tos izlasīja, izlaboja manu kļūdaino angļu valodu un tos publicēja ar savu vārdu. Viņš saņēma Fīldsa medaļu par desmitgades lielāko ieguldījumu problēmas atrisināšanā. Tagad Vailss gatavojas spert pēdējo soli, izmantojot šos rezultātus. Kad aizrakstīju Seldomam, viņš tikai atbildēja, ka manā darbā bijusi kļūda un viņa skolnieks to bija izlabojis," Podorovs sausi iesmējās un spēcīgi izpūta gaisā dūmu mutuli. "Vienīgā kļūda bija tā," viņš sacīja, "ka es nebiju anglis."

Es būtu gribējis, kaut manos spēkos būtu bijis likt šim vīrietim pēkšņi apklust. Atkal izjutu, tāpat kā toreiz, pastaigājoties Universitātes parkā, ka tūliņ spēšu ieraudzīt un ka varbūt, ja izdotos palikt vienam, šī gaistošā detaļa, kas jau reiz bija izslīdējusi starp pirkstiem, beidzot atgriezīsies savā vietā. Nomurminājis neskaidru aizbildinājumu, piecēlos kājās un ātri aizpildīju vienu no kartītēm, lai varētu paņemt grāmatu līdzi. Gribēju būt laukā, tālu prom, naktī, nošķirts no visiem pārējiem. Ātri noskrēju pa kāpnēm un, kad jau grasījos iziet uz ielas, gandrīz saskrējos ar melnā tērptu siluetu, kas virzījās no autostāvvietas puses. Tas bija Seldoms, uz smokinga uzvilcis lietusmēteli. Pēkšņi atskārtu, ka ārā līst lietus.

"Šādā laikā jums samirks grāmata," viņš teica un izstiepa roku, lai apskatītu vāciņu. "Tātad esat to atradis. Pēc sejas redzams, ka esat uzzinājis vēl kaut ko, vai ne? Tāpēc gribēju, lai to mēģināt atklāt viens pats."

"Satiku savu biroja kolēģi Podorovu. Viņš teica, ka pirms daudziem gadiem ir jūs reiz saticis."

"Viktors Podorovs, jā… Diez ko viņš jums ir izstāstījis. Es par viņu neatcerējos, pirms inspektors Petersens man nebija parādījis visu institūta matemātiķu sarakstu. Es Podorovu tāpat nebūtu pazinis atceros viņu kā diezgan nemierīgu jaunieti ar ķīļbārdiņu, kas domāja, ka ir atradis Fermā teorēmas pierādījumu. Tikai daudz vēlāk atminējos, ka tajā kongresā biju stāstījis par pitagoriešu skaitļiem. Negribēju par to stāstīt Petersenam, vienmēr esmu juties mazliet vainīgs Podorova priekšā, zināju, ka viņš mēģināja izdarīt pašnāvību, kad vienam no maniem skolniekiem piešķīra Fīldsa medaļu."

"Jebkurā gadījumā," es teicu, "viņš tas nevarētu būt, vai ne? Podorovs šovakar atradās šeit, bibliotēkā."

"Nē, nekad neesmu tā īsti domājis, ka slepkava varētu būt viņš, taču es zināju, ka varbūt viņš vienīgais varētu nekavējoties parādīt virknes turpinājumu."

"Jā," es atbildēju, "viņš lieliski atcerējās jūsu lekciju."

Mēs stāvējām zem pusapaļās ieejas karnīzes, un mūs sāka skart vēja brāzmu nestais lietus.

"Aiziesim līdz tam krogam," Seldoms teica.

Es viņam sekoju, sargādams grāmatu no lietus. Šķita, ka tā ir vienīgā atvērtā vieta visā Oksfordā. Krogs bija ļaužu pilns, un tie sarunājās, skaļi smiedamies tajā eksaltētajā un mazliet mākslotajā veidā, kuru angļi laikam sasniedz tikai pēc daudziem izdzertiem alus kausiem. Apsēdāmies pie kāda galdiņa, kura koka virsmu rotāja pāris mitru apļu.

"Man ļoti žēl," oficiante no attāluma noteica, itin kā vairs nekādi nevarētu līdzēt, "esat nokavējuši pēdējos pasūtījumus."

"Domāju, ka arī šeit nevarēsim īpaši ilgi uzkavēties," Seldoms noteica, "bet mani interesē jūsu domas tagad, kad zināt virknes turpinājumu."

"Tas ir daudz vienkāršāks, nekā jebkurš matemātiķis būtu iztēlojies, vai ne? Varbūt šeit slēpjas virknes asprātība, bet tomēr jūtos mazliet vīlies. Galu galā tas nav nekas cits kā skaitļi "viens", "divi", "trīs", "četri", līdzīgi kā virkne, kuru parādījāt pirmajā dienā. Bet varbūt tā ir nevis mīkla, bet vienkārši veids, kā uzskaitīt slepkavības: pirmā, otrā, trešā."

"Jā," sacīja Seldoms, "tas būtu sliktākais gadījums, jo tad viņš varētu nogalināt bezgalīgi. Bet es vēl joprojām ceru, ka simboli ir izaicinājums un ka slepkava apstāsies, ja parādīsim, ka tos zinām… Man tikko no sava biroja zvanīja Petersens. Viņam šajā sakarā ir kāda ideja, kuru varbūt ir vērts izmēģināt un kurai acīmredzot piekrīt arī psihiatre. Viņi pilnībā mainīs stratēģiju attiecībā uz laikrakstiem rīt pirmajā Oxford Times lapā publicēs paziņojumu par trešo nāves gadījumu, trīsstūra attēlu un interviju, kurā Petersens minēs pirmos divus simbolus. Intervijas jautājumi būs uzmanīgi sagatavoti, lai viņš tiktu attēlots samulsis un slepkavas gudrības pārspēts. Tas, pēc psihiatres domām, mūsu noziedzniekā radīs triumfa izjūtu, kas viņam nepieciešama. Ceturtdienas izdevumā tajā pašā iedaļā, kurā publicēja manas grāmatas nodaļu par sērijveida slepkavībām, parādīsies manis parakstīta maza zīmīte par tetractys, kuru uzrakstīju Petersenam. Ar to būtu jāpietiek, lai viņam pierādītu, ka vismaz es zinu, ka varu paredzēt nākamās slepkavības simbolu. Šādi viss paliek gandrīz personiskā izaicinājuma līmenī, ko viņš bija izvēlējies sākumā."

"Bet, pieņemot, ka tas darbojas," es izbrīnīts iejautājos, "pieņemot, ka veiksmes gadījumā slepkava ceturtdienas pielikumā izlasa jūsu piezīmi un ka vēl lielākas veiksmes gadījumā tas viņu aptur, ko darīs Petersens, lai viņu beidzot notvertu?"

"Petersens uzskata, ka tas ir tikai laika jautājums. Domāju, viņš cer, ka slepkavu atradīs starp koncerta apmeklētājiem. Lai nu kā, šķiet, ka inspektors ir nolēmis izmēģināt jebko, lai varētu novērst ceturto slepkavību."

"Interesantākais ir tas, ka tagad mums ir viss, lai iztēlotos viņa nākamo soli. Gribu teikt, ka mums gluži kā Frenka loģiskajā virknē ir trīs simboli, un mums būtu jāspēj kaut ko secināt par ceturto slepkavību. Attiecināt tetractys… Uz ko? Joprojām par to neko nezinām kādā veidā slepkavības ir saistītas ar simboliem. Bet es domāju par to, ko teica tas ārsts, Senderss, man šķiet, ka beidzot ir parādījies vienojošais elements visos trijos gadījumos upuri savā ziņā dzīvoja pāri savam laikam, ilgāk, nekā gaidīts."

"Jā, tas tiesa," Seldoms atbildēja, "nebiju par to iedomājies…" Šķita, ka viņa skatiens uz brīdi pazūd tālumā, itin kā būtu pēkšņi noguris, nebeidzamo lietas sazarojumu pārņemts. "Atvaino," viņš noteica, nebūdams īsti drošs, cik ilgi bija aizdomājies, "man ir slikta priekšnojauta. Biju uzskatījis, ka publicēt virkni ir laba doma. Bet varbūt laiks starp rītdienu un ceturtdienu ir pārāk ilgs."

18. NODAĻA

Vēl joprojām glabāju tās pirmdienas Oxford Times eksemplāru ar uzmanīgo mizanscēnu vienam vienīgam iluzoram lasītājam. Tagad, apskatot gulošā mūziķa nedaudz pabalējušo fotogrāfiju, pārskatot ar tinti uzvilktos simbolus un pārlasot Petersenam sagatavotos jautājumus, atkal itin kā no tālienes sajūtu aukstus pieskārienus, drebēšanu, ko dzirdēju Seldoma balsī, kad viņš bārā nomurmināja, ka varbūt līdz ceturtdienai ir pārāk daudz laika. It īpaši, redzot šos pieņēmumus, kas vēl cieši turējās uz papīra, varu saprast šausmas, kuras viņā izraisīja to neparedzamās gaitas reālajā dzīvē. Bet tajā īpaši skaidrajā rītā biju brīvs no ļaunām priekšnojautām un ar aizrautību, kurā bija tāds kā lepnums un, protams, arī muļķīga iedomība, lasīju par šo lietu, pārzinot to gandrīz visā pilnībā.

Lorna man piezvanīja un izklausījās ļoti satraukta. Arī viņa bija tikko avīzē ieraudzījusi šo rakstu un gribēja ar mani pusdienot lai vai kas un dzirdēt no manis pilnīgi visu. Viņa nevarēja piedot ne sev, ne man, ka iepriekšējā vakarā palikusi mājās, bet es biju tur, koncertā. Sacīja, ka par to mani ienīstot un ka pusdienlaikā izskriešot no slimnīcas, lai satiktos ar mani franču kafejnīcā uz Mazās Klarendona ielas, un lai es nemaz nedomājot ieturēt pusdienas kopā ar Emīliju Bronsoni. Satikāmies Cafй de Paris, smējāmies un runājām par slepkavībām, un ēdām pankūkas ar šķiņķi tajā mazliet bezatbildīgajā mīlētāju priekā, ko nekas nespēj ievainot. Izstāstīju Lornai to, ko mums bija atklājis Petersens, perkusionistam bija veikta ļoti smaga plaušu operācija un viņa ārsts bija pārsteigts, ka vīrs nebija miris agrāk.

"Tāpat kā Klārka un īgltonas kundzes gadījumā," es teicu un gaidīju viņas reakciju uz manu nelielo teoriju. Lorna brīdi padomāja.

"Bet tas nav gluži kā īgltonas kundzes gadījumā," Lorna sacīja. "Es veco kundzi satiku slimnīcā divas vai trīs dienas pirms nāves, un viņa staroja no prieka, jo analīzes uzrādīja daļēju vēža remisiju. Ārsts večiņai bija tikko pateicis, ka viņa varēs dzīvot vēl daudzus gadus."

"Nu labi," es noteicu, it kā tas būtu sīks iebildums, "tad tā ir bijusi privāta saruna starp īgltonas kundzi un viņas ārstu un slepkava to nekādi nav varējis zināt."

"Tātad viņš izvēlas tādus cilvēkus, kuri dzīvo ilgāk, nekā cerēts? Vai tas ir tas, ko tu domā?"

Viņas seja uz bridi satumsa, un Lorna norādīja uz televizora ekrānu aiz bāra, kas viņai atradās tieši pretī. Es pagriezos krēslā un ieraudzīju smaidošu meitenīti ar sprogainiem matiem, tālruņa numuru apakšā un lūgumu zvanīt no visas Anglijas.

"Vai tā ir meitenīte, kuru redzēju slimnīcā?" es jautāju. Lorna pamāja ar galvu. "Viņa tagad ir pirmā valsts transplantātu sarakstā, viņai atlikušas, augstākais, četrdesmit astoņas stundas."

"Un viņas'tēvs?" es vaicāju joprojām spilgti atminējos viņa neprātīgo skatienu.

"Neesmu pēdējās dienās redzējusi, domāju, ka viņam bija jāatgriežas darbā."

Viņa pastiepa roku pāri galdam un satvēra manu plaukstu, lai aizgaiņātu pēkšņās skumjas, un palūdza oficiantei vēl vienu kafiju. Uz papīra salvetes uzzīmēju Lornai perkusionista atrašanās vietu lapenē un pajautāju, vai viņa var iedomāties veidu, kādā iespējams izraisīt pēkšņu elpošanas apstāšanos.

Lorna, maisot kafiju, brītiņu padomāja.

"Varu iedomāties tikai vienu paņēmienu, kurš neatstātu pēdas, pietiekami spēcīgam cilvēkam būtu jāpienāk upurim no mugurpuses un ar rokām vienlaikus jāaizspiež gan mute, gan deguns. To dēvē par Bērka nāvi. Tā nosaukta Viljama Bērka vārdā, varbūt esi redzējis viņa vaska figūru Tiso kundzes muzejā. Viņš bija skots, kuram piederēja viesu nams, un tajā viņš šādi nogalināja sešpadsmit ceļotājus un līķus pārdeva tālaika sekciju veicējiem. Pietiktu ar pāris sekundēm, lai nosmacētu cilvēku ar ļoti nelielu plaušu tilpumu. Es teiktu, ka slepkava viņu šādā veidā žņaudza, nezinot, ka perkusionistu atkal apgaismos staru kūlis. Kad tas notika, viņš večuku uzreiz palaida vaļā, bet elpošana un, iespējams, arī sirdsdarbība jau bija apstājusies. Tas, ko redzējāt pēc tam, rokas pie kakla, it kā cilvēku žņaugtu neredzams spoks, ir tipiska reakcija ikvienam, kad tas nespēj elpot."

"Vēl viena lieta," es teicu. "Vai esi vēlreiz runājusi ar savu draugu tiesu medicīnas ekspertu par Klārka autopsiju? Inspektors Petersens domā, ka viņam ir cits izskaidrojums."

"Nē," Lorna atbildēja, "bet viņš mani vairākas reizes ielūdza vakariņās. Tev šķiet, ka man ielūgums būtu jāpieņem un jācenšas to noskaidrot?"

"Nē, nē," es smiedamies sacīju, "varu dzīvot, neuzzinājis šo noslēpumu."

Lorna noraizējusies paskatījās pulkstenī.

"Man jāatgriežas slimnīcā," viņa sacīja, "bet tu man vēl neesi pastāstījis par loģisko virkni. Ceru, ka tas nav nekas pārāk sarežģīts: no matemātikas vairs neko neatceros."

"Nē, pārsteidzošākais ir tieši tas, cik vienkāršs ir risinājums. Virkni neveido nekas vairāk kā tikai skaitļi "viens", "divi", "trīs", "četri"… Tie ir simboliski apzīmējumi, ko lietoja pitagorieši."

"Pitagoriešu brālība?" Lorna jautāja, itin kā tas viņā radītu neskaidras atmiņas.

Es pamāju ar galvu.

"Par viņiem mācījāmies medicīnas vēstures lekciju kursā. Viņi ticēja dvēseļu pārceļošanai, vai ne? Cik varu atminēties, pitagoriešiem bija ļoti cietsirdīga teorija par garīgi atpalikušajiem, kuru vēlāk dzīvē ieviesa spartieši un Krotonas ārsti… Intelekts bija viņu augstākā vērtība, un pitagorieši uzskatīja, ka garīgi atpalikušie ir tādu cilvēku reinkarnācijas, kuri iepriekšējās dzīvēs daudz grēkojuši. Viņi sagaidīja, līdz tie sasniedz četrpadsmit gadu vecumu, kurā Dauna sindroma bērniem ir vislielākā mirstība, un izdzīvojušos izmantoja kā jūrascūciņas savos medicīniskajos eksperimentos. Pitagorieši pirmie mēģināja veikt orgānu transplantāciju… Pašam Pitagoram esot bijis zelta augšstilbs. Viņi bija arī pirmie veģetārieši, taču nedrīkstēja ēst pupas…" Lorna smaidot noteica. "Tagad nudien man jāiet."

Mēs atvadījāmies pie kafejnīcas durvīm. Man bija jāatgriežas institūtā, lai uzrakstītu pirmo atskaiti par stipendijas izlietojumu, un nākamās divas stundas pavadīju, pārskatot papīrus un pārrakstot atsauces. Kā katru pēcpusdienu bez piecpadsmit četros nokāpu uz atpūtas zāli, kurā matemātiķi tikās, lai iedzertu kafiju. Zālē bija vairāk cilvēku nekā parasti, itin kā neviens nebūtu palicis savās darba telpās. Apkārt skanēja satraukta murmināšana. Ieraugot viņus šādi sapulcējušos, kautrīgus, nekoptus, pieklājīgus, atkal prātā ienāca Seldoma teiktais. Jā, šeit viņi bija dedzīgie pitagoriešu skolnieki pēc divarpus tūkstošiem gadu ar monētām plaukstās, gaidot rindā pēc savas tasītes. Uz viena no galdiņiem atvērts gulēja dienas laikraksts, un es iedomājos, ka visi droši vien apspriež vai jautā par simbolu virkni. Taču es kļūdījos. Emīlija man piebiedrojās rindā pēc kafijas un, itin kā ļautu ielūkoties tikai dažiem zināmā noslēpumā, mirdzošām acīm paziņoja:

"Šķiet, ka viņam tas izdevies," viņa sacīja, it kā pati vēl īsti tam neticēdama, un, redzot manu apjukušo skatienu, turpināja: "Endrū Vailss! Viņš palūdza divas papildu stundas rītdienas konferencē par skaitļu teoriju Kembridžā. Viņš pierādīs Šimura-Tanijama varbūtību… Ja viņš tiks līdz galam, būs pierādīta pēdējā Fermā teorēma! Grupa matemātiķu plāno braukt uz Kembridžu, lai būtu tur rīt no rīta. Tā var būt svarīgākā diena matemātikas vēsturē."

Pamanīju, ka zālē ienācis Podorovs, saīdzis kā vienmēr. Ieraudzījis rindu, viņš nolēma apsēsties, lai palasītu avīzi. Es devos uz viņa pusi, balansējot līdz malām pilno kafijas tasi un smalkmaizīti. Podorovs pacēla acis no laikraksta un nicinoši paskatījās apkārt.

"Nu? Jau pieteicāties rītdienas ekskursijai? Varu aizdot savu fotoaparātu," viņš tejca. "Viņi visi vēlas fotogrāfiju ar Vailsa q.e.d.* uz tāfeles."

"Vēl neesmu pārliecināts, vai braukšu," es teicu.

"Kāpēc gan ne? Autobuss ir bez maksas, turklāt Kembridža ir ļoti skaista, ļoti britiska. Vai jau esat tur bijis?"

Viņš izklaidīgi pāršķīra lappusi un ieraudzīja garo rakstu par slepkavībām un simbolu virkni. Podorovs izlasīja pirmās divas vai trīs rindiņas un paskatījās manī ar uztrauktu, piesardzīgu sejas izteiksmi.

"Jūs jau vakar to visu zinājāt, vai ne? Cik ilgi notiek šīs slepkavības?"

Es viņam pastāstīju, ka pirmā notika gandrīz pirms mēneša, bet pavisam nesen policija nolēmusi atklāt simbolus.

"Un kāda ir Seldoma loma tajā visā?"

"Zīmītes pēc katra nāves gadījuma tiek sūtītas viņam. Otrā zīmīte ar zivs simbolu parādījās tieši šeit, uzlīmēta uz ieejas virpuļdurvīm."

"Ak jā, tagad atceros, torīt te bija neliela kņada. Redzēju policiju, bet domāju, ka ir izsists kāds stikls."

Podorovs atgriezās pie avīzes un ātri izlasīja rakstu.

"Bet šeit nekur nav minēts Seldoma vārds."

"Policija nevēlējās to izpaust, bet visas trīs zīmītes bija adresētas viņam."

Podorovs vēlreiz pavērās manī, un viņa skatiens bija mainījies, itin kā viņu kaut kas slepus uzjautrinātu.

"Tātad kāds spēlē kaķi un peli ar vareno Seldomu. Varbūt galu galā pastāv kāda dievišķa taisnība. Matemātikas dievs, protams," viņš mīklaini noteica. "Kā jūs iztēlojaties ceturto slepkavību?" Podorovs jautāja. "Nāve, kas atbilstu senā tetractys svinīgumam…" viņš palūkojās apkārt, kā meklēdams iedvesmu. "Šķiet, ka Seldomam patika boulings, vismaz kādreiz," Podorovs sacīja, "spēle, kas gandrīz nav zināma Krievijā. Atceros, ka savā lekcijā viņš salīdzināja divus tetractys punktus ar ķegļu izvietojumu spēles sākumā. Un ir tāds metiens, kad ar pirmo reizi apgāž visus ķegļus."

"Straiks," es teicu.

"Jā, tieši tā. Vai tas nav brīnumjauks vārds?" Un atkārtoja savā izteiktajā krievu akcentā un dīvainu smaidu uz lūpām, gluži kā varētu iztēloties nepielūdzamu bumbu un ripojošas galvas: "Strike!"

19. NODAĻA

j

Piecos pēcpusdienā biju pabeidzis pirmo atskaites melnrakstu un, pirms izgāju no institūta, iegriezos datortelpā un vēlreiz pārbaudīju e-pastu. Biju saņēmis īsu ziņojumu no Seldoma, kurā viņš lūdza satikties pie Mērtona koledžas pēc viņa semināra, ja būšu brīvs. Steidzos pagūt laikā un, kad devos augšup pa kāpnēm, kas veda uz mazajām aulām, cauri stiklotajām durvīm saskatīju, ka viņš ir palicis dažas minūtes ilgāk un ar diviem studentiem pie tāfeles apspriež kādu jautājumu.

Kad studenti izgāja, Seldoms pamāja, lai nāku iekšā, un, noglabādams piezīmes mapē, norādīja uz apļa figūru, kas bija redzama uz tāfeles.

"Mēs atcerējāmies Kūzas Nikolaja ģeometrisko metaforu patiesība kā aplis, un cilvēku mēģinājumi to sasniegt kā ievilktu daudzstūru secība, kuru stūru kļūst arvien vairāk, ja pietuvojas apļa figūras līnijai. Tā ir optimistiska metafora, jo secīgā pietuvošanās ļauj paredzēt gala figūru. Tomēr pastāv arī cita iespēja, kuru mani studenti vēl nezina, un tā ir daudz pesimistiskāka." Viņš ātri blakus aplim uzzīmēja neregulāru figūru ar neskaitāmām smailēm un iedobumiem. "Uz brīdi pieņemsim, ka patiesības forma ir, teiksim, kā Lielbritānijas salai ar ļoti neregulāru krasta līniju, ar bezgalīgu izvirzījumu un padziļinājumu skaitu. Kad jūs šoreiz mēģināt atkārtot figūras pietuvināšanas spēli ar daudzstūriem, sastopaties ar Mandelbrota paradoksu. Mala kļūst nenoteikta, ar katru jaunu mēģinājumu tā fragmentējas sīkākos izvirzījumos un padziļinājumos, un daudzstūru virkne nekonverģē nekādās robežās. Tāpat arī patiesību var nesasniegt ar cilvēcisku tuvinājumu virkni. Ko tas jums atgādina?"

"Gēdela teorēmu? Daudzstūri būtu sistēmas ar vairāk un vairāk aksiomām, bet patiesības daļa vienmēr paliek ārpus sasniedzamības."

"Jā, varbūt zināmā mērā, bet mūsu gadījumā tā atgādina Vitgenšteina un Frenkija secinājumu zināmie virknes nosacījumi, jebkāds nosacījumu skaits vienmēr var būt nepietiekams…" Seldoms vēlreiz norādīja uz tāfeli: "Kā a priori noteikt, par kuru no šīm abām figūrām runājam? Ziniet," viņš pēkšņi noteica, "manam tēvam bija milzīga bibliotēka, kuras centrā bija grāmatplaukts. Tajā viņš glabāja grāmatas, kuras nedrīkstēju lasīt. Grāmatplauktam bija durtiņas, kuras tēvs aizslēdza ar atslēgu. Ikreiz, kad viņš atvēra šīs durtiņas, es tikai varēju izšķirt gravīru, ko viņš tur bija ielicis, vīrieša siluetu ar vienu roku pie zemes un otru izstieptu gaisā. Zem gravīras bija uzraksts kādā nezināmā valodā, tikai vēlāk uzzināju, ka tā ir vācu valoda. Ar laiku arī atklāju kādu grāmatu, kura man šķita brīnumaina, divvalodu vārdnīcu, kuru tēvs izmantoja savās mācību stundās. Citu pēc cita atšifrēju vārdus. Teikums bija vienkāršs un noslēpumains: Cilvēks nav nekas cits kā viņa darbību virkne. Manī radās bērna ticība, absolūta ticība šiem vārdiem, un es sāku skatīties uz cilvēkiem kā pārejošām, nepabeigtām figūrām, ieskicētām, nekad nenotveramām formām. Ja cilvēks nebija nekas vairāk kā viņa darbību virkne, es sapratu, ka to nav iespējams līdz galam definēt pirms nāves pēdējās cilvēka darbības, kas varēja iznīcināt viņa iepriekšējo eksistenci un būt pretrunā ar visu viņa dzīvi. Un tajā pašā laikā tieši manu darbību virkne mani biedēja visvairāk. Cilvēks vairs nebija tas, no kā baidījos visvairāk."

Seldoms parādīja savas krītainās plaukstas. Komiska balta svītra rotāja viņa pieri, itin kā viņš būtu tai nevilšus pieskāries un nosmērējies.

"Došos nomazgāt rokas un pēc minūtes būšu atpakaļ," viņš teica. "Ja nokāpsiet pa šo pusi, atradīsiet kafejnīcu. Vai palūgsiet man dubulto kafiju? Bez cukura, lūdzu."

Pie letes pasūtīju divas kafijas. Seldoms ieradās tieši laikā, lai pats aiznestu savu krūzīti līdz galdiņam, kurš atradās nostāk no pārējiem un no kura varēja redzēt vienu no dārziem. Pa atvērtajām kafejnīcas durvīm bija redzama nebeidzamā tūristu straume, tie šķērsoja ieejas gaiteni, lai dotos uz koledžas iekšējām galerijām.

"Šorīt runāju ar inspektoru Petersenu," Seldoms teica, "un viņš man pastāstīja par dilemmu saistībā ar vakardienas vakara apmeklētāju skaitīšanu. No vienas puses, viņi, saskaitot biļešu pasakņus, ieguvuši precīzu to cilvēku skaitu, kuri Blenheima pils dārzos bija ienākuši pa galveno ieeju, bet, no otras puses, viņi ir saskaitījuši aizņemto krēslu skaitu. Atbildīgais par krēsliem ir īpaši punktuāls un apstiprina, ka pielicis tieši tik krēslu, cik bija nepieciešams. Te nu sākas pats dīvainākais aprēķinot izrādījās, ka cilvēku bijis vairāk nekā krēslu. Trīs apmeklētāji acīmredzot nav izmantojuši savus krēslus."

Seldoms paskatījās uz mani, itin kā gaidīdams, ka nekavējoties sniegšu kādu paskaidrojumu. Es, mazliet samulsis, brītiņu padomāju.

"Un uzskata, ka Anglijā ļaudis nešmauc koncertos bez biļetēm," es noteicu.

Seldoms jautri iesmējās.

"Nē, vismaz ne labdarības koncertos… Nedomā vairs, tās ir muļķības, Petersens tikai gribēja mani izjokot, šodien viņš pirmo reizi bija labā omā. Visi trīs, kuru bija par daudz, bija ratiņkrēslos. Inspektors bija sajūsmā par skaitīšanas rezultātiem. Viņa palīgu sagatavotajā sarakstā apmeklētāju nebija ne par daudz, ne par maz. Pirmo reizi viņam šķiet, ka ir sašaurinājis meklējamo personu loku piecsimt tūkstošu Oksfordšīras iedzīvotāju vietā tagad viņam jānodarbojas ar astoņsimt koncerta apmeklētājiem. Un Petersens domā, ka drīz varēs šo skaitli samazināt."

"Trīs ratiņkrēslos," es noteicu.

Seldoms pasmaidīja.

"Jā, principā trīs apmeklētāji ratiņkrēslos un grupiņa bērnu ar Dauna sindromu no speciālās skolas, kā arī dažas večiņas, kuras tikpat labi varēja būt citi iespējamie upuri."

"Vai domājat, ka izšķirošais izvēlē ir vecums?"

"Zinu, ka jums ir cita teorija… Cilvēki, kuri savā ziņā dzīvo pāri noliktajam laikam, ilgāk, nekā cerēts. Jā, šajā gadījumā vecums nebūtu izslēdzošs faktors."

"Vai Petersens pastāstīja kaut ko vairāk par vakardienas nāvi? Vai viņam bija autopsijas rezultāti?"

"Jā. Inspektors gribēja izslēgt iespēju, ka mūziķis pirms koncerta apēdis ko tādu, kas radīja elpošanas apstāšanos. Skaidrs, ka viņi neko tamlīdzīgu neatrada. Tāpat nav vardarbības pēdu un nospiedumu uz kakla. Petersens sliecas domāt, ka mūziķim uzbrucis kāds, kurš labi pārzināja repertuāru, viņš izvēlējies visgarāko fragmentu, kurā neskan perkusijas. Tas slepkavam nodrošinājis to, lai mūziķis paliktu ārpus staru kūļa. Inspektors arī nedomā, ka tas varētu būt cits orķestra mūziķis. Vienīgā iespēja, ņemot vērā nelaiķa atrašanos lapenes aizmugurē un faktu, ka uz kakla nav palikušas nekādas vardarbības pēdas, ir versija, ka slepkava ir uzkāpis uz skatuves no aizmugures…"

"Un aizspiedis viņam vienlaikus degunu un muti."

Seldoms pārsteigts paskatījās uz mani.

"To man pastāstīja Lorna."

"Jā, man par to vajadzēja iedomāties Lorna zina visu, ko vien var zināt par slepkavībām, vai ne? Patologs domā, ka pārsteiguma radītais šoks radīja tūlītēju elpošanas apstāšanos, pirms mūziķis mēģināja pretoties. Kāds, kurš pienāk no mugurpuses un uzbrūk tumsā… Tas šķiet vienīgais saprātīgais izskaidrojums. Taču tas nav tas, ko mēs redzējām."

"Jūs taču nepārliecina hipotēze par spoku?" es teicu.

Man par pārsteigumu Seldoms nopietni apsvēra manu jautājumu un apstiprinot viegli pamāja ar galvu.

"Jā," viņš sacīja, "no abām iespējām šobrīd labāk izvēlos hipotēzi par spoku."

Viņš iemalkoja no tasītes un pēc mirkļa atkal uz mani paskatījās.

"Vēlmei meklēt izskaidrojumus nedrīkst ļaut iejaukties atmiņās par notikušo. Patiesībā lūdzu, lai jūs šurp atnākat, lai apskatītu šo te."

Viņš atvēra savu nodarbību mapi un izvilka aploksni.

"Petersens man parādīja šīs fotogrāfijas, kad biju pie viņa birojā, un es palūdzu, vai nevaru tās paturēt līdz rītdienai, lai izpētītu sīkāk. Es īpaši gribēju, lai jūs tās redzētu, tās ir īgltonas kundzes slepkavības fotogrāfijas, pirmā nāve, visa sākums. Galu galā inspektors atgriezās pie sākotnējā jautājuma kā ar īgltonas kundzi saistīts aplis pirmajā zīmītē? Jūs jau zināt es uzskatu, ka tur redzējāt kaut ko vairāk, ko vēl neesat apzinājies kā svarīgu, bet kas glabājas kādā jūsu atmiņas nostūrī. Iedomājos, ka fotogrāfijas varbūt palīdzēs atcerēties. Tas viss ir šeit," Seldoms sacīja un pastiepa aploksni. "Viesistaba, pulkstenis ar dzeguzi, guļamkrēsls, scrabble spēles galdiņš. Mēs zinām, ka pirmajā slepkavībā viņš kļūdījās. Tam jānorāda uz kaut ko vairāk…" Viņa skatiens aizklīda tālumā. Seldoms paskatījās uz citiem galdiņiem un koridorā. Pēkšņi viņa seja saspringa, it kā viņš būtu ieraudzījis ko satraucošu.

"Kāds tikko kaut ko ielicis manā plauktā," Seldoms teica, "dīvaini, jo pastnieks jau šorīt bija pienācis. Ceru, ka leitnants Sakss joprojām ir tepat tuvumā. Pagaidiet, es aiziešu apskatīties."

Es pagriezos krēslā un ievēroju, ka no vietas, kur sēdēja Seldoms, var saredzēt liela, sienā iebūvēta tumša koka kartotēku skapja pēdējo posmu. Tieši tur bija nolikta Seldomam adresētā pirmā zīmīte. Manu uzmanību piesaistīja tas, ka koledžas darbinieku korespondence ir tik atklāti pieejama šajā gaitenī, taču galu galā arī Matemātikas institūtā vēstuļu plaukti tika atstāti bez uzraudzības. Kad Seldoms atgriezās, viņš pārskatīja aploksnes saturu un plati smaidīja, gluži kā būtu saņēmis negaidīti labas ziņas.

"Vai atceraties burvju mākslinieku, par kuru stāstīju, Renē Lavandu? Viņš šodien un rit uzstāsies Oksfordā. Šeit man ir ieejas biļetes jebkurai no abām dienām. Kaut gan jāiet šovakar, jo rit došos uz Kembridžu. Vai domājat pievienoties matemātiķu ekskursijai?"

"Nē," es sacīju, "nedomāju, ka braukšu, rit Lornai ir brīvdiena."

Seldoms nedaudz pacēla uzacis.

"Matemātikas vēsturē svarīgākās problēmas risinājums pret skaistu meiteni… Pieņemu, ka meitene tomēr uzvar."

"Bet šovakar es tiešām vēlētos redzēt burvju mākslinieka priekšnesumu."

"Protams, protams," teica Seldoms neparasti aizrautīgā tonī, "jums tas noteikti jāredz. Priekšnesums ir deviņos. Un tagad," viņš sacīja, it kā dotu man mājas uzdevumu, "atgriezieties mājās un uzmanīgi izpētiet fotogrāfijas!"

20. NODAĻA

»

Kad ierados savā istabā, pagatavoju krūzi kafijas, uzklāju gultu un citu pēc citas uz pārvalka izvietoju fotogrāfijas. Tās apskatot, atminējos, ka reiz kā aksiomu biju dzirdējis kāda figurālā gleznotāja vārdus: fotogrāfijā vienmēr ir mazāk realitātes, nekā var ietvert gleznā. Patiesi šķita, ka kaut kas ir neatgūstami zudis šajā sadrumstalotajā attēlā, kuru veidoja uz gultas izvietotās fotogrāfijas, skaidras un bezvainīgas. Mēģināju tās izkārtot citādi, apmainot vietām. Kaut kas, ko biju redzējis. Mēģināju vēlreiz, izvietojot fotogrāfijas pēc tā, ko biju redzējis, kad ienācu īgltonas kundzes viesistabā. Kaut kas, ko biju redzējis, bet Seldoms ne. Kāpēc tikai es, kāpēc arī viņš to nebūtu varējis ieraudzīt? Tāpēc, ka jūs bijāt vienīgais, kurš nebijāt sagatavots, bija teicis Seldoms. Jā, varbūt tas ir kā ar šiem datora radītajiem trīsdimensiju attēliem, kuri bija tik moderni izvietoti Londonas laukumos pilnīgi neredzami uzmanīgam skatienam, tie parādījās tikai pamazām, kā bēgot, kad uzmanība atslāba. Pirmais, ko ieraudzīju, bija Seldoms, kurš ātri soļoja manā virzienā pa grantēto taciņu. Šeit nebija neviena attēla ar Seldomu, bet es skaidri atcerējos sarunu pie durvīm un bridi, kad viņš vaicāja par īgltonas kundzi. Es viņam norādīju uz motora ratiņkrēslu galerijā, tātad viņš bija redzējis šo ratiņkrēslu. Viesistabā ienācām abi kopā, atceros, kā Seldoms pagrieza rokturi un durvis klusi atvērās. Pēc tam viss ir daudz neskaidrāks. Atminējos pulksteņa tikšķus, taču nebiju drošs, vai paskatījos pulkstenī. Lai nu kā, fotogrāfijai ar durvīm no iekšpuses, ieejas pakaramo un pulksteni vienā malā jābūt secībā pirmajai. Šķiet, ka šis skats bija pēdējais, kuru, izejot no mājas, redzēja slepkava. Noliku to atpakaļ vietā un jautāju sev, kurai jābūt nākamajai. Vai biju pamanījis vēl kaut ko, pirms ieraudzījām īgltonas kundzi? Es viņu intuitīvi meklētu tajā pašā puķainajā atzveltnes krēslā, kurā sēžot viņa mani pirmo reizi sveicināja. Uz labu laimi paņēmu fotogrāfiju, kurā bija redzami divi krēsliņi uz paklāja ar rombu rakstu. Aiz viena krēsla atzveltnes atspīdēja viņas ratiņkrēsla rokturu hromējums. Vai toreiz biju pamanījis ratiņkrēslu aiz atzveltnes? Nē, neesmu pārliecināts. Tas bija kaitinoši pēkšņi nekas vairs nedevās rokās, vienīgais manas atmiņas fokuss bija īgltonas kundzes līķis guļamkrēslā ar atvērtajām acīm, itin kā šis skats izstarotu pārāk spilgtu gaismu, kas visu pārējo nostumj ēnā. Tomēr, pienākot tuvāk, biju redzējis scrabble galdiņu un divus burtu paliktņus viņas pusē. Viena no fotogrāfijām bija iemūžinājusi spēles galdiņa novietojumu. Tā bija uzņemta ļoti tuvu, un, nedaudz piepūloties, varēja izšķirt visus vārdus. Jau reiz ar Seldomu bijām runājuši par vārdiem uz galdiņa. Neviens no mums nedomāja, ka tie varētu atklāt ko interesantu vai kaut kādā veidā būt saistīti ar pirmo simbolu. Ari inspektors Petersens tiem nebija pievērsis nekādu uzmanibu. Bijām vienisprātis, ka simbols ir izvēlēts pirms slepkavības, nevis mirkļa iespaidā. Es tomēr apskatīju fotogrāfijas ar abiem spēļu kauliņu paliktņiem. Biju pārliecināts, ka tos neesmu redzējis. Vienā no tiem bija tikai viens burts A. Otrā bija divi burti R un O, un tas nešaubīgi norādīja uz faktu, ka īgltonas kundze pirms iemigšanas bija spēlējusi līdz galam, līdz bija beigušies visi burtu kauliņi maisiņā. Kādu bridi centos iedomāties vārdus angliski, kurus vēl varētu izveidot uz galdiņa ar šiem pēdējiem burtiem, bet šķita, ka tāda vārda nav, un iedomājos, ka īgltonas kundze to noteikti būtu atminējusi, ja tāds būtu. Kāpēc nebiju pamanījis kauliņu paliktņus agrāk? Centos atcerēties to izvietojumu uz galda. Tie atradās uz galda stūra, pie kura bija stāvējis Seldoms, rokā turot spilvenu. Es iedomājos, ka varbūt man jāmeklē tieši tas, ko nebiju redzējis. Vēlreiz pārskatīju fotogrāfijas, lai ievērotu citus sikumus, kurus biju palaidis garām, līdz nonācu pie pēdējās fotogrāfijas ar joprojām izbiedēto, nedzīvo īgltonas kundzes seju. Nevarēju atrast neko tādu, ko nebūtu jau iepriekš pamanījis. Tātad tai jābūt kādai no trim lietām: burtiem paliktņos, pulkstenim vestibilā, ratiņkrēslam. Ratiņkrēsls… Vai tas nebija simbola izskaidrojums? Trīsstūris mūzikai, akvārijs Klārkam un īgltonas kundzei aplis, ratiņkrēsls. Vai arī burts 0 vārdā "omertā", bija teicis Seldoms. Jā, aplis joprojām varēja simbolizēt gandrīz jebko. Bet interesanti, ka vienā no paliktņiem bija palicis burts 0. Vai ari tas nebija nekas cits kā tikai muļķīga sakritība? Varbūt Seldoms bija ievērojis burtu 0, un tāpēc viņš bija iedomājies par šo vārdu omertā. Seldoms pēc tam sacīja vēl kaut ko, kad iegājām Segtajā tirgū…

Ka uzticas manam skatienam jo īpaši tāpēc, ka es neesmu anglis. Bet ko gan varētu nozīmēt neanglisks skatīšanās veids?

Mani pēkšņi pārsteidza troksnis, kāds pūlējās pa durvju spraugu iestumt aploksni. Atvēru durvis un ieraudzīju Betu, kas nosarka un ātri piecēlās. Viņai rokās bija vēl citas aploksnes.

"Domāju, ka neesi mājās," viņa teica, "citādi būtu pieklauvējusi. Ielaidu viņu iekšā un pacēlu aploksni. Tajā bija kartīte ar Alises un Oliņa Boliņa attēlu no "Alises Aizspogulijā" un uzrakstu reljefā: Ielūgums uz kāzu atlikšanas svinībām.

Es viņai neizpratnē uzsmaidīju.

"Lieta tāda, ka mēs vēl nevaram precēties," Beta sacīja. "Un šķiršanās prāva var būt ļoti gara… Taču mēs gribam sarīkot svinības." Viņa pamanīja aiz manis gultā izkaisītās fotogrāfijas. "Vai tās ir tavas ģimenes fotogrāfijas?"

"Nē, man nav ģimenes tradicionālajā izpratnē. Tās ir fotogrāfijas, kuras policija uzņēma dienā, kad nogalināja īgltonas kundzi."

Iedomājos, ka Beta pilnīgi noteikti bija angliska un viņas skatiens tikpat raksturīgs kā jebkuram britam. Toties Beta bija pēdējā, kura redzēja īgltonas kundzi dzīvu, un varbūt varēja noteikt kādas izmaiņas nelielajā ainā. Es Betai pamāju, lai pienāk tuvāk, bet viņa vilcinājās, izbīlī iepletusi acis. Visbeidzot viņa pagāja dažus soļus uz priekšu un ātri paskatījās uz fotogrāfijām, it kā bīdamās pie kādas no tām apstāties.

"Kāpēc tev tās ir iedotas pēc tik ilga laika? Ko viņi domā tajās atrast?"

"Viņi grib atrast saikni starp pirmo simbolu un īgltonas kundzi. Varbūt tagad, tās apskatot, tu varētu ieraudzīt vēl kādu detaļu, kuras trūkst vai kura novietota citādi…"

"Bet es jau inspektoram Petersenam teicu, ka nevaru atcerēties, kur tieši atradās katrs priekšmets brīdi, kad devos prom. Kad nokāpu pa trepēm, ieraudzīju, ka viņa ir aizmigusi, un pēc iespējas klusāk devos prom, pat otrreiz turp nepaskatoties. Esmu jau reiz tam izgājusi cauri tajā vakarā, kad tēvocis Artūrs bija atnācis uz teātri pastāstīt par notikušo, viņi mani augšā viesistabā gaidīja, arī līķis vēl bija turpat." Beta pacēla fotogrāfiju ar guļamkrēslā izstiepušos īgltonas kundzes līķi, itin kā vēlēdamās pārvarēt šausmu sajūtu. "Vienīgais, ko viņiem varēju pateikt," viņa sacīja, pieliekot pirkstu pie fotogrāfijas, "bija tas, ka uz kājām nebija uzlikta sega. Nekad, pat viskarstākajās dienās, viņa nenogūlās, neuzlikusi segu uz kājām. Viņa negribēja, lai kāds ierauga viņas rētas. Todien meklējām segu visā mājā, bet tā arī neatradām."

"Tas tiesa," es noteicu, pārsteigts, ka nebijām to ievērojuši. "Nekad nebiju redzējis īgltonas kundzi bez šīs segas. Kāpēc slepkava būtu gribējis, lai rētas paliek redzamas? Vai varbūt viņš segu paņēma līdzi kā suvenīru un glabā to kā piemiņas lietu no slepkavības?"

"Nezinu, negribu atkal par to visu sākt domāt," Beta teica, ejot uz durvju pusi. "Tas man ir bijis kā murgs. Es vēlētos, kaut viss jau būtu beidzies. Kad redzējām, kā koncerta vidū nomirst Benito un uz skatuves parādās Petersens, man šķita, ka pati tūlīt nomiršu. Vienīgais, par ko varēju domāt, bija, ka viņš kaut kādā veidā atkal vainos mani."

"Nē, viņš uzreiz atmeta domu, ka tas varētu būt kāds no orķestra. Slepkava uzrāpās un uzbruka večukam no aizmugures."

"Lai būtu kā būdams," Beta, grozot galvu, noteica, "es tikai ceru, ka viņu ātri notvers un viss būs beidzies." Viņa satvēra rokturi un pagriezās pret mani, sakot: "Protams, arī tava draudzene var ierasties uz svinībām. Tā ir meitene, ar kuru spēlēji tenisu, vai ne?"

Kad Beta bija aizgājusi, fotogrāfijas lēnām ieliku aploksnē. Kartīte ar ielūgumu bija palikusi atvērta uz gultas. Attēls patiesībā vairāk atbilda dzimšanas dienas svinībām. Vienai no trīssimt sešdesmit četrām nedzimšanas dienas svinībām, par kurām joko Lūiss Kerols. Čārlzs Dodžsons* kā loģiķis zināja, ka tas, kas paliek ārpus katra apgalvojuma, vienmēr ir bezgalīgi lielāks. Sega bija mazs, uztraucošs brīdinājuma signāls. Cik daudz vairāk katrā slepkavības gadījumā mēs nebijām spējuši ieraudzīt? Varbūt tieši to Seldoms no manis gaidīja ka es varētu iztēloties to, kā tur nebija un kas mums bija jāpamana.

Pirms gāju dušā, atvilktnē sameklēju drēbes, joprojām domājot par Betu. Iezvanījās tālrunis. Tā bija Lorna. Izrādījās, ka viņai šis vakars galu galā būs brīvs. Pajautāju, vai viņa nevēlas nākt mums līdzi uz burvju mākslinieka priekšnesumu.

"Protams," Lorna iesaucās. "Negribu palaist garām nevienu no taviem izbraukumiem. Bet droši vien tagad, kad būšu arī es, redzēsim tikai muļķīgus trusīšus lienam laukā no cilindriem."

21. NODAĻA

»

Kad ieradāmies teātrī, pirmajās rindās nebija brīvu vietu. Seldoms Lornai laipni piedāvāja savu biļeti, bet pats apsēdās tālāk aizmugurē. Skatuve grima tumsā, kaut gan varēja saskatīt galdu, uz kura stāvēja tikai liela glāze ūdens un krēsls ar augstu atzveltni, kas bija novietots pret skatītājiem. Mazliet tālāk ducis tukšu krēslu bija pusaplī novietoti galda sānos un aizmugurē. Bijām ienākuši zālē ar pāris minūšu nokavēšanos, un, kad apsēdāmies savās vietās, gaismas jau sāka dzist. Tikai uz sekundes daļu teātri apņēma tumsa, un, kad skatuvi no jauna izgaismoja staru kūlis, ieraudzījām krēslā apsēdušos burvju mākslinieku, itin kā viņš tur būtu atradies vienmēr. Viņš pētīja publiku, pielicis plaukstu virs acīm kā cepures nagu.

"Gaismu, vairāk gaismas!" viņš pavēlēja, piecēlās kājās, apgāja apkārt galdam un, turot plaukstu virs acīm, piegāja pie skatuves malas, lai mūs aplūkotu.

Spilgta gaisma kā operāciju zālē izgaismoja viņa salīkušo stāvu. Tikai tad pārsteigts ievēroju, ka viņam trūkst vienas rokas. Mākslinieka labā roka bija amputēta pie paša pleca, itin kā tās nekad nebūtu bijis. Viņš pacēla kreiso roku valdonīgā žestā.

"Vairāk gaismas!" viņš atkārtoja. Burvju māksliniekam bija rupja, varena balss bez akcenta. "Gribu, lai redzat visu, lai neviens nevarētu teikt tas bija dūmu un ēnu efekts… Pat ja tas nozīmē, ka saskatīsiet manas grumbas. Manas septiņkārtīgās grumbu krokas. Jā, esmu ļoti vecs, vai ne tā? Gandrīz neticami vecs. Un tomēr arī man reiz bija astoņi gadi. Kādreiz man bija astoņi gadi, divas rokas tāpat kā jums un es vēlējos apgūt maģiju. "Nē, nerādiet man trikus," teicu savam skolotājam. Es gribēju kļūt par burvi un nevēlējos mācīties trikus. Taču mans skolotājs, kurš bija gandrīz tikpat vecs, kā esmu tagad, teica: "Pirmais solis ir zināt trikus."" Viņš iztaisnoja rokas pirkstus un izpleta tos kā vēdekli priekšā sejai. "Varu jums pastāstīt, jo tam vairs nav nozīmes, ka mani pirksti bija veikli, neiedomājami ātri. Man bija dabas dots talants, un pavisam drīz es ceļoju pa visu valsti mazais burvju mākslinieks, gluži kā cirka dīvainis. Bet desmit gadu vecumā iekļuvu nelaimes gadījumā. Vai varbūt tas nebija nelaimes gadījums? Kad pamodos, gulēju slimnīcas gultā un man bija palikusi tikai šī kreisā roka. Man, kurš gribēja kļūt par burvi, man, labrocim. Bet tad vēlreiz ieradās mans vecais skolotājs, un, kamēr vecāki raudāja, viņš tikai pateica: "Šis ir otrais solis, varbūt kādreiz kļūsi par burvju mākslinieku." Skolotājs nomira, un neviens man nepastāstīja, kāds ir trešais solis. Un kopš tā laika ikreiz, kad kāpju uz skatuves, sev jautāju, vai ir pienākusi šī diena. Varbūt tas ir kas tāds, ko varat pateikt tikai jūs. Tāpēc vienmēr lūdzu gaismu un aicinu uzkāpt uz skatuves, nākt tuvāk un skatīties. Nāciet šurp," viņš lika uzkāpt uz skatuves pusei skatītāju no pirmās rindas, lai tie apsēstos tukšajos krēslos ap burvju mākslinieku. "Tuvāk, vēl tuvāk. Gribu, lai skatāties uz manu roku, neļaujiet sevi pārsteigt, jo atcerieties, ka šodien es nevēlos rādīt trikus."

Viņš izstiepa kailo roku pār galdu, starp rādītājpirkstu un īkšķi turēdams kaut ko baltu un maziņu, ko nevarēja saredzēt no mūsu sēdvietām.

"Es nāku no valsts, kuru dēvē par pasaules maizes klēti. "Nebrauc prom, dēliņ," man teica māte, "šeit tev nekad netrūks maizes rikas." Bet es aizbraucu. Es devos prom, taču vienmēr ņemu sev līdzi šo maizes drupaču." Viņš pagriezās un, turēdams pirkstos balto maizes lodīti, parādīja to no visām pusēm un uzmanīgi nolika uz galda. Tad ar apļveida kustībām uzspieda tai ar plaukstu, it kā mīcīdams. "Maizes drupačas iet dīvainus ceļus. Putni tās naktīs uzknābā, un tās vairs nevar atgriezties. "Ja atgriezīsies," māte teica, "tev nekad netrūks maizes rieciena." Taču es nespēju atgriezties. Cik gan dīvainus ceļus iet maizes drupačas! Ceļus, lai dotos, bet ne atgrieztos." Burvju mākslinieka plauksta hipnotiski riņķoja virs galda. "Tāpēc pa ceļam neizmetu visas maizes drupačas. Un, lai kurp es dotos, vienmēr tās ņemu sev līdzi…" Viņš pacēla roku, un uz galda tagad atradās maza, iegarena maizīte "maizes rieciens".

Viņš pagriezās uz vienu pusi un pastiepa pretī roku pirmajam cilvēkam, kas sēdēja pusaplī.

"Nebaidieties, pagaršojiet!" Un viņa roka kā pulksteņa rādītājs pagriezās pie nākamā krēsla, un, viņam atverot plaukstu, atkal bija redzams apaļš un neskarts maizes galiņš. "Varat paņemt lielāku gabalu, ņemiet, nogaršojiet!" Viņš griezās un griezās, līdz visi paņēma gabaliņu maizes.

"Jā," viņš beigās domīgi noteica un atvēra plaukstu, kurā gulēja maza, neskarta maizīte. Burvju mākslinieks izstiepa pirkstus, savus garos pirkstus, itin kā spiestu maizīti no abiem galiem, un lēni savilka plaukstu dūrē. Kad viņš to atkal atvēra, tajā bija palikusi tikai maizes lodīte; viņš to vēlreiz parādīja, turēdams starp rādītājpirkstu un īkšķi: "Nevajag pa ceļam izmest visas maizes drupačas."

Viņš piecēlās kājās, lai saņemtu pirmos aplausus, un no skatuves malas atvadījās no divpadsmit skatītājiem, kuri bija sēdējuši krēslos. Otrajā grupā, kura uzkāpa, bijām mēs ar Lornu. Sēžot burvju māksliniekam slīpi aiz muguras varēju apskatīt viņu profilā līks deguns, ogļu melnas ūsas, kas izskatījās kā iemērktas tintē, taisni un sirmi mati, kas bija cieši pieglausti pie večuka galvas. īpaši liela un kaulaina bija roka, ar vecuma plankumiem. Viņš satvēra glāzi ar ūdeni, iedzēra malku un turpināja.

"Man patīk dēvēt šo numuru par Palēninājumu," viņš teica un izvilka no kabatas kāršu kavu, kuru fantastiskā ātrumā sāka jaukt ar savu vienīgo roku. "Mans skolotājs teica, ka triki neatkārtojas. Bet es negribēju rādīt trikus, es gribēju nodarboties ar maģiju. Vai maģijas priekšnesums var atkārtoties? Tikai sešas kārtis," viņš noteica un no kaudzītes citu pēc citas izņēma sešas kārtis. "Trīs sarkanas un trīs melnas. Sarkans un melns, melna nakts un sarkana dzīve. Kurš spēj valdīt pār krāsām? Vai kāds spēj noteikt to kārtību?" Ar īkšķa kustību burvju mākslinieks nometa kārtis pa vienai uz galda ar attēlu uz augšu: "Sarkans, melns, sarkans, melns, sarkans, melns," kārtis gulēja vienā rindā pārmaiņus melnā un sarkanā krāsā. "Un tagad skatieties uz manu plaukstu, gribu to izdarīt ļoti lēni." Viņš izstiepa roku, lai savāktu kārtis tādā secībā, kā tās gulēja uz galda. "Kurš spēj noteikt to kārtību?" viņš vēlreiz noteica un ar tādu pašu īkšķa kustību izmeta tās uz galda: "Sarkans, sarkans, sarkans, melns, melns, melns. To nevar izdarīt vēl lēnāk," viņš teica, savācot kārtis. "Bet varbūt… jā, varbūt to varētu izdarīt vēl lēnāk." Un viņš atkal izmeta kārtis, ļaujot tām lēni nokrist uz galda: sarkans, melns, sarkans, melns, sarkans, melns. Burvju mākslinieks pagrieza galvu uz mūsu pusi, lai mēs nepalaistu garām nevienu kustību, gliemeža lēnumā izstiepa roku un ar pirkstu galiem pieskārās tikai pirmajai kārtij. Viņš tās bezgalīgi maigi savāca, un, kad atkal izmeta uz galda, krāsas atkal bija kopā: sarkans, sarkans, sarkans, melns, melns, melns.

"Bet šis jaunais cilvēks," viņš sacīja, pēkšņi pievērsdams skatienu man, "joprojām ir skeptisks, varbūt viņš ir izlasījis kādu burvju mākslinieku rokasgrāmatu un domā, ka triks slēpjas veidā, kādā es savācu kārtis, vai paņēmienā, izvelkot otro kārti no apakšas. Jā, viņš to darītu tādā veidā. Arī es tā darīju, kad man bija abas rokas. Taču tagad man ir tikai viena roka. Un varbūt kādudien nebūs nevienas." Viņš vēlreiz pa vienai izmeta kārtis uz galda: sarkans, melns, sarkans, melns, sarkans, melns, un viņa pavēlošais skatiens atkal pievērsās man: "Savāciet kārtis! Un tagad, neļaujot man tām pieskarties, apgrieziet tās citu pēc citas otrādi!" Es paklausīju, un, kad kārtis bija apgrieztas, tās atkal bija sarindojušās pēc sava prāta: sarkans, sarkans, sarkans, melns, melns, melns.

Kad, aplausiem skanot, atgriezāmies savās vietās, man šķita, ka saprotu, kāpēc Seldoms bija uzstājis, ka man jāredz šis priekšnesums. Katrs no turpmākajiem numuriem bija tāds kā šie ārkārtīgi vienkāršs un tajā pašā laikā ārkārtīgi tīrs, itin kā vecais burvju mākslinieks būtu sasniedzis zelta mirkli, kurā rokas vairs nav vajadzīgas. Turklāt šķita, ka viņš slepus uzjautrinās, citu pēc cita apgāžot sava aroda likumus. Viņš bija atkārtojis trikus un visas izrādes laikā nosēdinājis cilvēkus sev aiz muguras, bija atklājis paņēmienus, kurus citi burvju mākslinieki gadsimtiem ilgi bija izmantojuši, lai panāktu līdzīgu efektu. Kādā brīdī pagriezos un ievēroju, ka Seldoms ir pilnībā apburts, apbrīnas pilns un laimīgs kā bērns, kuram neapnīk redzēt vienu un to pašu brīnumu atkal un atkal. Atcerējos nopietnību, kādā viņš bija teicis, ka trešās nāves gadījumā labāk izvēlas hipotēzi par spoku, un sev jautāju, vai tiešām būtu iespējams, ka Seldoms tic šādām lietām. Tomēr bija grūti nepadoties burvju mākslinieka valdzinājumam katra priekšnesuma izveicība bija pilnīgā atkailinātībā, kas šķita nepieļaujam nevienu citu izskaidrojumu kā tikai vienīgo neiespējamo. Izrādei pārtraukuma nebija, un pavisam drīz burvju mākslinieks paziņoja par savu pēdējo numuru.

"Jūs noteikti vēlaties uzzināt," viņš teica, "kāpēc tik liela glāze, ja galu galā esmu iedzēris tikai vienu malku? Šeit vēl ir pietiekami daudz ūdens, lai tajā varētu peldēt zivtiņa." Viņš izvilka sarkanu zīda kabatlakatu un lēni noslaucīja stiklu. "Un, ja kārtīgi notīrīsim stiklu un iztēlosimies krāsainus akmentiņus, varbūt kā Prevēra dzejolī par būri varēsim notvert zivi." Viņš noņēma lakatiņu, un mēs ieraudzījām, ka glāzē peld sārta zelta zivtiņa un glāzes dibenā guļ krāsaini akmentiņi.

"Jūs jau zināt, ka mēs, magi, esam nežēlīgi vajāti gadsimtiem ilgi, jau kopš pirmā sārta, kurā sadega mūsu senākie priekšteči, pitagoriešu burvji. Jā, matemātikai un maģijai ir kopīgas saknes, un ilgu laiku tās glabāja vienu un to pašu noslēpumu. Šķiet, visnežēlīgākā vajāšana sākās pēc cīņas starp Pēteri un Simonu Magu, kad kristieši oficiāli aizliedza maģiju. Viņi baidījās, ka vēl kāds, izņemot viņus, varētu pavairot maizi un zivis. Tieši tad magi izstrādāja savas izdzīvošanas stratēģiju viņi sarakstīja rokasgrāmatas ar acīmredzamākajiem trikiem un izplatīja tās starp ļaudīm, un savos priekšnesumos izmantoja muļķīgas kastes un spoguļus. Pamazām viņi visus pārliecināja, ka aiz katra priekšnesuma slēpjas triks, un kļuva par salona burvju māksliniekiem, nenošķiramiem no vienkāršiem triku meistariem, un šādi savu vajātāju degungalā varēja slepus turpināt uzburt maizi un zivis. Jā, visilgākais un smalkākais triks bija visus pārliecināt, ka maģija neeksistē. Es pats tikko izmantoju šo kabatlakatiņu. Taču īstiem magiem kabatlakatiņš neaizsedz triku, tas aizsedz daudz senāku noslēpumu. Tāpēc atcerieties," mefistofeliski smaidot, viņš noteica, "vienmēr atcerieties maģija neeksistē." Viņš uzsita knipi, un ūdenī ielēca otra sarkana zivtiņa. "Maģijas nav." Viņš vēlreiz uzsita knipi, un glāzē ielēca trešā zivtiņa. Viņš pārklāja akvāriju ar kabatlakatiņu, un, kad to noņēma, vairs nebija ne glāzes, ne akmentiņu, ne zivju. "Maģija… neeksistē."

22. NODAĻA

y

Mēs sēdējām The Eagle and Child, un Seldoms un Lorna smējās par to, cik ilgi kavējos, lai izdzertu pirmo kausu alus.

"Nav iespējams dzert lēnāk… Bet varbūt tomēr, varbūt var dzert vēl lēnāk," teica Lorna, imitējot rupjo un zemo burvju mākslinieka balsi.

Dažas minūtes pēc priekšnesuma uzkavējāmies Lavanda ģērbtuvē, bet Seldomam neizdevās viņu pārliecināt nākt mums līdzi. "Ak jā, skeptiskais jaunietis," viņš izklaidīgi teica, kad Seldoms ar mani iepazīstināja, un, uzzinājis, ka esmu argentīnietis, mani uzrunāja spāņu valodā, kas izklausījās tā, it kā viņš nebūtu to ilgi lietojis: "Maģija ir labi aizsargāta, pateicoties skeptiķiem."

"Esmu ļoti noguris," viņš sacīja, atgriežoties pie angļu valodas. Burvju mākslinieks ar katru reizi savus priekšnesumus gatavoja arvien īsākus, taču viņš nevarēja apmānīt savus vecos kaulus. "Mums jāaprunājas, pirms dodos prom," izejot pa durvīm, viņš teica Seldomam. "Ceru, ka grāmatā, kuru tev iedevu, atradi to, par ko man vaicāji."

"Ko jūs vaicājāt burvju māksliniekam? Par kādu grāmatu viņš runāja?" paļāvīgā ziņkārē iejautājās Lorna. Šķita, ka alus viņā izraisa dīvainu biedriskumu, ko biju pamanījis viņas smaidā, saskandinot glāzes ar Seldomu, un es atkal sev jautāju, cik tālu bija nonākusi abu draudzība.

"Tas saistīts ar mūziķa nāvi," Seldoms atbildēja. "Kādu ideju, ko uz brīdi apsvēru, kad atcerējos veidu, kādā nomira Krafordas kundze."

"Ak jā," Lorna aizrautīgi noteica. "Gadījums ar telepātu."

"Tas ir viens no slavenākajiem gadījumiem, kuru izmeklējis Petersens," Seldoms sacīja, vērsdamies pie manis. "Krafordas kundze bija ļoti bagāta večiņa, kas vadīja vietējo spiritistu pulciņu. Tas notika laikā, kad šeit norisinājās šaha pasaules čempionāta kvalifikācijas turnīrs. Oksfordā bija ieradies slavens indiešu telepāts, un Krafordu pāris organizēja privātu vakaru savā savrupmājā, lai izmēģinātu eksperimentu ar telepātiju no attāluma. Krafordu māja atrodas Samertaunā, netālu no vietas, kur dzīvojat jūs. Telepātam bija jāatrodas uz Folibridža tilta otrā pilsētas galā. Ar šo attālumu bija paredzēts uzstādīt kaut kādu muļķīgu rekordu. Kraforda kundze bija labprātīgi pieteikusies būt par pirmo brīvprātīgo. Indiešu telepāts ar lielu pompu uzlika viņai galvā tādu kā cepurīti, lika apsēsties viesistabas centrā un pats devās tilta virzienā. Noteiktajā laikā tika izslēgtas gaismas. Cepure bija fluorescējoša un tumsā spīdēja, un sanākušie skatītāji varēja saredzēt, ka Krafordas kundzes seju ieskauj spektrāls nimbs. Pagāja trīsdesmit sekundes, te pēkšņi atskanēja šaušalīgs kliedziens, un tam sekoja ilga čurkstēšana, kā cepot olas. Kad Kraforda kungs ieslēdza gaismu, sanākušie atklāja, ka večiņa ir mirusi savā krēslā. Kraforda kundzes galvaskauss bija pilnīgi sadedzis, itin kā viņai būtu iespēris zibens. Nabaga indieti drošības apsvērumu dēļ ielika cietumā, līdz viņš pierādīja, ka cepurīte ir pilnīgi nekaitīga auduma gabals ar fluorescējošām krāsām, kas paredzēts tikai teatrālākam efektam. Indietis bija tikpat samulsis kā pārējie savu priekšnesumu ar telepātiju no attāluma viņš bija veicis daudzās valstīs un dažādos laikapstākļos, bet tā diena bija īpaši skaidra un saulaina. Petersens, protams, kā pirmo turēja aizdomās Kraforda kungu. Viņš zināja, ka Kraforda kungam ir dēka ar kādu daudz jaunāku sievieti, taču nebija gandrīz nekādu pierādījumu, kas norādītu uz viņu. Bija pat grūti iztēloties, kā viņš to būtu izdarījis. Petersens viņu apsūdzēja, izmantojot vienu vienīgu elementu: todien Krafordas kundzei galvā bija, kā viņa to pati dēvēja, "izejamā parūka", kuras iekšpusē bija stiepļu tīkliņš. Visi bija redzējuši, kā tieši pirms gaismas izdzišanas Kraforda kungs bija maigi noskūpstījis savu sievu. Petersens apgalvoja, ka tajā brīdī viņš bija pievienojis vadu, lai nogalinātu sievu ar elektrisko lādiņu, vadu, kuru novāca* kad pēc tam simulēja palīdzības sniegšanu. Tas nebija neiespējami, taču, kā vēlāk tika pierādīts tiesas procesā, tas bija diezgan sarežģīti izdarāms. Kraforda advokātam savukārt bija cits vienkāršs un savā ziņā ģeniāls izskaidrojums ja paskatāties pilsētas kartē, tieši pusceļā starp Folibridža tiltu un Samertaunu atrodas Oksfordas teātris, kurā notika šaha čempionāts. Nāves brīdī gandrīz simt šahistu, neganti koncentrējušies, sēdēja pie šaha dēlīšiem. Aizstāvība apgalvoja, ka telepāta atbrīvoto prāta enerģiju strauji uzlādējusi visu šahistu prātu enerģija, kā viesulis trāpot Samertaunai… Un tas izskaidrotu, kāpēc sākotnēji nekaitīgs smadzeņu impulss beigās pārogļoja Krafordas kundzi kā zibens spēriens. Kraforda tiesas prāvas sadalīja Oksfordu divās nometnēs. Aizstāvība aicināja uzstāties mentālistu armiju, iedomātus paranormālo parādību ekspertus, kuri, kā jau paredzams, atbalstīja šo teoriju ar dažādiem smieklīgiem izskaidrojumiem parastajā pseidozinātniskajā žargonā. Interesantākais jo teorijas bija trakākas, jo vairāk šķita, ka zvērinātie un visa pilsēta ir gatava tām noticēt. Tajā laikā es tikai sāku savus pētījumus par domāšanas estētiku un mani fascinēja pārliecības spēks, ko varēja radīt aizraujoša ideja. Protams, var jau teikt, ka zvērinātie ir cilvēki, kas nebūt nav apguvuši zinātnisko domāšanu, ļaudis, kuri vairāk pieraduši uzticēties horoskopiem vai taro kārtīm nekā apšaubīt parapsihologus un telepātus. Taču interesantākais bija fakts, ka visa pilsēta pieņēma šo ideju un vēlējās tai ticēt nevis iracionalitātes uzliesmojuma, bet gan šķietami zinātnisku iemeslu dēļ. Savā ziņā tā bija cīņa racionalitātes iekšienē, un teorija par šahistiem vienkārši šķita pavedinošāka, skaidrāk definēta, nobriedušāka, kā teiktu gleznotāji, nekā teorija par vadu zem parūkas. Taču, kad prāvas iznākums jau sliecās Kraforda pusē, Oxford Times publicēja kādas diezgan fanātiskas detektīvromānu lasītājas Lornas Kraigas vēstuli," teica Seldoms un ar savu kausu norādīja uz Lornu. Abi sasmaidījās kā par senu joku. "Vēstulē bija teikts, ka žurnāla Ellery Queen vecā numurā ir stāsts, kurā attēlota līdzīga nāve, ko radījusi telepātija no attāluma. Vienīgā atšķirība bija fakts, ka smadzeņu impulss šahistu salona vietā bija šķērsojis futbola laukumu soda sitiena laikā. Smieklīgākais bija tas, ka stāstā teorija par smadzeņu viesuli, kuru aizstāvēja Kraforda advokāts, tika uzskatīta par noslēpuma patieso atrisinājumu. Cik gan mainīga ir cilvēka daba tiklīdz cilvēki uzzināja, ka Krafords varētu būt kopējis šo ideju, visi nostājās pret viņu. Advokāts, cik spēdams, mēģināja pierādīt, ka Krafords nav sevišķi aizrautīgs lasītājs un diez vai varēja zināt šo stāstu, bet viss bija velti. Ideja kā atkārtojums bija zaudējusi daļu pievilcības un tagad skanēja tik absurdi, ka varētu ienākt prātā tikai rakstniekam. Zvērinātie Krafordam piesprieda mūža ieslodzījumu, kaut arī nevarēja atrast citus pierādījumus par viņa vainu. Teiksim tā vienīgais reālais pierādījums visa tiesas procesa laikā bija fantastikas stāsts, kuru nabaga Krafords nebija lasījis."

"Nabaga Krafords uzcepa savu sievu!" Lorna iesaucās.

"Kā redzat," Seldoms smejoties noteica, "bija cilvēki, kuri bija pilnībā pārliecināti un kuriem nevajadzēja nekādus pierādījumus. Lai būtu kā būdams, atcerējos par šo gadījumu koncerta vakarā. Atcerieties, ka mūziķa noslāpšana notika brīdī, kad orķestris sasniedza kulmināciju; es vēlējos pajautāt Lavandam par ietekmi, ko var radīt no attāluma. Līdz ar ieejas biļetēm viņš man iedeva grāmatu par hipnozi, bet man vēl nav bijis laika to izlasīt."

Pienāca oficiante, lai pieņemtu pasūtījumus. Lorna man norādīja ēdienkartē uz savu tradicionālo zivi ar ceptiem kartupeļiem un piecēlās, lai aizietu uz tualeti. Kad Seldoms pasūtīja ēdienu un oficiante mūs atstāja vienus, es atdevu aploksni ar fotogrāfijām.

"Vai varējāt atcerēties?" Seldoms jautāja un, ieraudzījis manu domīgo sejas izteiksmi, sacīja: "Tas ir grūti, vai ne? Atgriezties sākumā, it kā neko nezinātu. Atmest visu, kas nācis pēc tam. Vai ieraudzījāt ko tādu, ko pirms tam bijāt palaidis garām?"

"Tikai to, ka īgltonas kundzes līķim, kad mēs viņu atradām, uz kājām nebija segas," es teicu.

"Tas… varētu būt interesanti," Seldoms sacīja. "Jā, kad to sakāt, lieliski atceros, ka viņai vienmēr bija skotu pleds, vismaz esot ārpus mājas."

"Beta ir pārliecināta, ka īgltonas kundzei pleds vēl bijis uz kājām, kad Beta nokāpusi pa trepēm pulksten divos. Pēc tam pledu meklēja pa visu māju un tā ari neatrada. Petersens par to mums neko nav stāstījis," es viegli aizvainots noteicu.

"Labi," Seldoms atbildēja, ļaujot balsī ieskanēties vieglai ironijai. "Petersens ir Skotlendjarda atbildīgais inspektors par šo lietu un varbūt neuzskatīja par pienākumu mums ziņot par visiem sīkumiem."

Es iesmējos.

"Bet mēs zinām vairāk nekā viņš," es sacīju.

"Varbūt tikai tādā ziņā, ka mēs labāk zinām Pitagora teorēmu," Seldoms teica.

Viņa seja satumsa, itin kā šī saruna viņā būtu atmodinājusi sliktākās priekšnojautas. Viņš pieliecās uz manu pusi, it kā vēlētos man ko uzticēt.

"Petersena meita man pastāstīja, ka viņš naktīs neguļot un, kad viņa dažkārt sastopot tēvu agri no rīta, tas lasot matemātikas grāmatas. Šorīt no viņa saņēmu vēl vienu zvanu. Man šķiet, Petersens baidās, ka piektdien jai! varētu būt par vēlu."

"Bet piektdiena ir jau parīt," es teicu.

"Pasado manana*…" atkārtoja Seldoms, mēģinot piešķirt nozīmi spāņu izteicienam. "Interesants laiku sajaukums," viņš teica. "Pagātne ar nākotni… Lieta tāda, ka rītdiena nav parasta diena. Tieši tāpēc man zvanīja Petersens. Viņš grib aizsūtīt dažus savus vīrus uz Kembridžu."

"Kas rīt notiek Kembridžā?" Lorna bija atgriezusies, atnesusi vēl trīs alus kausus un tos izkārtoja uz galda.

"Baidos, ka tas saistīts ar vienu no grāmatām, kuras pats iedevu inspektoram Petersenam. Grāmatu ar diezgan fantastisku versiju par Fermā teorēmas vēsturi. Tā ir senākā neatrisinātā matemātikas problēma," viņš teica Lomai. "Vairāk nekā trīssimt gadu matemātiķi ar to cīnās, un, iespējams, rit Kembridžā to pirmo reizi izdosies pierādīt. Grāmatā teikts, ka šīs teorēmas izcelsme meklējama pitagoriešu triādēs, vienā no sektas pirmā posma noslēpumiem pirms dedzināšanas sārtos, kad, kā sacīja Lavands, maģija un matemātika vēl nebija nošķīrušās. Pitagorieši uzskatīja, ka skaitliskās īpašības un attiecības attēlo slepenu dievišķuma skaitli, kuru nedrīkst izplatīt ārpus sektas. Izmantošanai ikdienas dzīvē varēja izplatīt teorēmas, taču nekad to pierādījumus, tāpat kā magi zvērēja neatklāt savus trikus. Par šī noteikuma pārkāpšanu sodīja ar nāvi. Grāmatā uzsvērts, ka pats Fermā aizstāvējis modernāku loģiku, kas tomēr nav bijusi mazāk stingra kā pitagoriešiem. Slavenajā piezīmē uz Diofanta "Aritmētikas" malas Fermā bija paziņojis, ka viņam ir savs varbūtības pierādījums, bet pēc matemātiķa nāves viņa papīros nevarēja atrast ne šo, ne citus pierādījumus. Kaut gan pieņemu, ka Petersenu uztraukuši daži dīvaini nāves gadījumi, kuri ir saistīti ar teorēmas vēsturi. Skaidrs, ka trīssimt gadu laikā miruši daudzi cilvēki, tostarp ari tie, kuri bija tuvu teorēmas pierādīšanai. Bet grāmatas autors ir apveltīts ar asu prātu un visu izkārto tā, lai dažas no šīm nāvēm šķistu nudien aizdomīgas. Piemēram, ne tik senā Tanijamas pašnāvība un dīvainā vēstule, kuru viņš atstāja savai iecerētajai."

"Tātad šajā gadījumā slepkavības būtu…"

"Brīdinājums," Seldoms turpināja. "Brīdinājums matemātiķu pasaulei. Sazvērestība, kas attēlota grāmatā, un es jau to Petersenam pateicu man šķiet atjautīgu muļķību apkopojums. Taču mani uztrauc viens fakts Endrū Vailss pēdējos septiņus gadus strādāja absolūtā slepenībā. Nevienam nav ne mazākās nojautas par to, kāds būs viņa pierādījums, viņš pat man ne reizi nav Jāvis apskatīt savus pierakstus. Ja pirms pierādījuma ar viņu kaut kas notiks un šie papīri pazudīs, varbūt paies vēl trīssimt gadu, pirms kāds atkārtos Vailsa pierādījumu. Upēc neatkarīgi no tā, ko es domāju, nebūtu slikti, ja Petersens nosūtītu dažus savus vīrus uz Kembridžu. Ja ar Endrū kaut kas notiktu," Seldoms teica, un viņa seja satumsa, "es nekad sev to nepiedotu."

23. NODAĻA

»

Trešdien, 23. jūnijā, es piecēlos dienas vidū. No Lornas mazās virtuvītes plūda kafijas smarža un tikko pagatavotu vafeļu debešķīgais aromāts. Seram Tomasam, Lornas kaķim, bija izdevies novilkt lielu daļu gultas pārklāja uz grīdas, un tagad tas, saritinājies kamolā, gulēja pie gultas. Es pagāju runcim garām un devos uz virtuvi apskaut Lornu. Uz galda gulēja atvērta avīze, un, kamēr Lorna gatavoja kafiju, ātri to pārskatīju. Slepkavību sērija ar noslēpumainajiem simboliem, neslēptā vietējā lepnumā ziņoja Oxford Times, bija kļuvusi par galveno ziņu lielākajos Londonas laikrakstos. Pirmajā lapā bija redzami lielie virsraksti, kuri iepriekšējā dienā bija parādījušies valsts laikrakstos, taču tas bija viss, un acīmredzot par šo lietu citu jaunumu nebija.

Avīzes iekšējās lappusēs mēģināju sameklēt kādu ziņu par semināru Kembridžā. Atrast izdevās vienīgi īsu rakstiņu ar ļoti piesardzīgu nosaukumu "Matemātiķu Mobijs Diks", kurā bija uzskaitīts Fermā teorēmas neveiksmīgo pierādījumu garais saraksts. Raksta beigās bija minēts, ka Oksbridžā tiek slēgtas derības par to, kas tajā pēcpusdienā notiks pēc trešā, pēdējā referāta, un šobrīd likme bija seši pret vienu Vailsam par sliktu.

Lorna bija rezervējusi tenisa kortu uz pulksten vieniem. Devāmies uz Kanlifa aleju, lai paņemtu manu raketi, un spēlējām ilgi, bez pārtraukuma, nepievēršot uzmanību nekam citam kā tikai bumbiņai, kas šķērsoja tīklu šajā laika neietekmētajā mazajā taisnstūrī. Kad izgājām no kortiem, kluba pulkstenis rādīja, ka ir gandrīz trīs pēcpusdienā, un pavaicāju Lornai, vai mēs varētu pirms atgriešanās uz brīdi ieiet institūtā. Ēkā neredzēja nevienu cilvēku, un, kāpjot pa trepēm, nācās ieslēgt lampas. Iegāju datorzālē, kas arī bija pamesta, un atvēru savu e-pastu. Tajā bija īss ziņojums, kuru kā paroli izplatīja matemātiķiem visā pasaulē: Vailss to ir izdarījis! Sīkākas informācijas par galīgo pierādījumu nebija. Bija tikai minēts, ka ar savu pierādījumu viņam bija izdevies pārliecināt speciālistus un ka uzrakstītā veidā tas varētu sasniegt divsimt lappušu

"Vai labas ziņas?" Lorna jautāja, kad iekāpu automašīnā.

Es viņai izstāstīju par notikušo, un šķita, ka Lorna manā apbrīnas pilnajā balsī saklausa dīvaino un pretrunīgo lepnumu par matemātiķiem.

"Varbūt šopēcpusdien tu būtu labāk izvēlējies būt tur," viņa teica un smiedamās turpināja: "Ko es varētu darīt, lai to kompensētu?"

Atlikušo pēcpusdienu mēs mīlējāmies kā divi aplam laimīgi trusīši. Septiņos vakarā, kad jau sāka satumst un mēs joprojām pārguruši klusībā gulējām viens otram blakus, manā pusē iezvanījās tālrunis. Lorna pārliecās man pāri, lai to paceltu. Viņas sejai pārslīdēja satraukuma un pēc tam šausmu un bēdu izteiksme. Viņa man norādīja, lai ieslēdzu televizoru, un, ar zodu turot klausuli, sāka ātri ģērbties.

"Pie Oksfordas robežas noticis satiksmes negadījums, vietā, kuru dēvē par "aklo trīsstūri". Kāds autobuss pārrāvis tilta barjeru un nolidojis no kraujas. Redklifas slimnīcā domā, ka ieradīsies vairākas ātrās palīdzības mašīnas ar ievainotajiem, es būšu nepieciešama radioloģijas nodaļā."

Es pārslēdzu kanālus, līdz atradu vietējo ziņu raidījumu. Korespondente runāja, tuvodamās pārrautajai tilta barjerai, un kamera viņai sekoja. Nospiedu vairākas pogas, bet man neizdevās ieslēgt skaņu.

"Skaņa nestrādā," Lorna teica. Viņa jau bija pilnībā apģērbusies un drēbju skapī meklēja savu formas tērpu.

"Seldoms un visa matemātiķu grupa šovakar ar autobusu atgriežas no Kembridžas," es sacīju. "Uz kura pievedceļa notika negadījums?"

Lorna pagriezās, it kā viņu būtu pārņēmusi slikta priekšnojauta, un pienāca pie manis.

"Mans Dievs, viņiem bija jāšķērso šis tilts, ja viņi brauca no turie-

„ „ „ it nes.

Izmisumā sastinguši skatījāmies televizora ekrānā. Tajā bija redzami stiklu fragmenti blakus tiltam un vieta, kurā tika pārrauta aizsargbarjera. Kad žurnāliste pārliecās pāri malai un norādīja uz leju, kameras teleobjektīva palielinājumā ieraudzījām samīcītu metālu kaudzi, par ko bija pārvērties autobuss. Kamera kustējās un līgojās, sekojot žurnālistei, kura kāpa lejup pa stāvo nogāzi. Vietā, kur acīmredzot autobuss bija pirmoreiz ietriecies zemē, bija atdalījusies daļa šasijas. Kad kamera vēlreiz fokusēja kraujas apakšu, tagad daudz tuvāk ieraudzījām, ka tur bija piebraukušas vairākas ātrās palīdzības mašīnas un sākušas pasažieru glābšanu. Parādījās sirdi plosošs tuvplāns ar mēmiem un sadragātiem autobusa logiem un oranžs mašīnas korpusa fragments ar emblēmu, kuru nepazinu. Lorna sažņaudza man roku.

"Tas ir skolas autobuss," viņa teica. "Mans Dievs, tie ir bērni! Vai tev šķiet, ka…" viņa nomurmināja, nespēdama pabeigt jautājumu, un šausmās paskatījās manī, itin kā bezrūpīgā spēle, kuru spēlējām, pēkšņi būtu pārvērtusies pavisam reālā murgā. "Man jābrauc uz slimnīcu," viņa teica un ātri mani noskūpstīja. "Ja dosies prom durvis aizslēdzas pašas."

Es paliku stāvam, skatīdamies uz hipnotizējošo attēlu virkni ekrānā. Kamera parādīja autobusu no visām pusēm un pietuvināja vienu no logiem, pie kura pulcējās glābšanas vienība. Acīmredzot kādam no glābējiem bija izdevies iekļūt iekšpusē un viņš pa turieni mēģināja dabūt laukā vienu no bērniem. Vispirms parādījās tievas un kailas kājas, kas nevienādi šūpojās, līdz tās no apakšas satvēra vairākas rokas, veidojot nestuves. Zēnam kājās bija vingrošanas šorti, vienā pusē notraipīti ar asinīm, un spilgti baltas treniņčības. Kad bērns bija redzams visā garumā, pamanīju, ka viņam mugurā ir sporta krekliņš bez piedurknēm un liels cipars uz krūtīm. Kameras atkal nostādīja fokusā logu. Divas lielas rokas ārkārtīgi uzmanīgi no aizmugures pieturēja bērna galvu. Pāri zēna locītavām, it kā neapturami tecētu no skausta, zemē pilēja lielas asins lāses. Kamera parādīja viņa sejas tuvplānu, un zem garas, blondas matu cirtas es pārsteigts pamanīju nepārprotamos Dauna sindroma slimnieka mongoloīdos sejas vaibstus. Aiz viņa pirmo reizi parādījās autobusā esošā vīrieša seja. Viņš atvēra muti un izmisis atkārtoja pāris vārdu, pastiepis uz āru asinīm noplūdušās rokas žestā, ka autobusā vairs neviena nav. Kamera sekoja glābējiem, kuri nesa pēdējo zēnu apkārt autobusam.

Kāds aizšķērsoja operatora ceļu, tomēr uz mirkli vēl varēja saredzēt garu rindu ar nestuvēm, kurās gulēja pilnībā apsegti augumi. Ekrānā atkal parādījās ziņu studija. Viņi rādīja fotogrāfiju ar bērnu grupu pirms sporta mača. Tā bija basketbola komanda no skolas ar Dauna sindroma slimniekiem, kuri atgriezās no skolu turnīra Kembridžā. Ekrāna apakšā uz īsu bridi parādījās zēnu vārdi: pieci spēlētāji un pieci rezervisti. Teksts apakšā apstiprināja, ka visi desmit ir miruši. Ekrānā pavīdēja vēl viena fotogrāfija ar jaunu vīrieti, kurš šķita kaut kur redzēts, kaut gan vārds zem fotogrāfijas man bija pilnīgi nezināms Ralfs Džonsons. Tas bija autobusa šoferis. Pirms sadursmes šoferim acīmredzot bija izdevies izlēkt no autobusa, bet arī viņš bija miris ceļā uz slimnīcu. Fotogrāfija pazuda no ekrāna, un to nomainīja saraksts ar traģēdijām, kas notikušas tajā pašā vietā.

Es izslēdzu televizoru un atkritu gultā, uzlicis spilvenu uz acīm un mēģinādams atcerēties, kur iepriekš biju redzējis šofera seju. Šķita, ka fotogrāfija ir uzņemta pirms vairākiem gadiem. Ļoti īsi, sprogaini mati, asi vaļgu kauli, iekritušas acis… Biju viņu iepriekš redzējis nevis kā šoferi, bet citā vietā… Kur? Es saniknots piecēlos no gultas un ilgi mazgājos dušā, prātā pārcilādams ikkatru seju, kuru biju ievērojis šajā pilsētā kopš pirmās dienas. Kamēr ģērbos un atgriezos istabā pēc kurpēm, mēģināju iztēloties ekrānā redzēto seju. Mazās, ciešās matu cirtas, fanātiskā izteiksme… Jā. Es apsēdos gultā, sastindzis no pārsteiguma un dažādajām netiešajām norādēm. Bet es nevarēju kļūdīties, galu galā Oksfordā nebiju iepazinis pārāk daudz cilvēku. Es piezvanīju uz slimnīcu un palūdzu savienot ar Lornu. Tiklīdz viņu izdzirdu, neapzināti pieklusinot balsi, jautāju: "Autobusa vadītājs bija Ketlīnas tēvs, vai ne?"

"Jā," viņa pēc brīža atbildēja, un es ievēroju, ka arī viņa gandrīz čukst.

"Vai tas ir tas, ko es domāju?" es teicu.

"Nezinu, es neko negribu teikt. Viena no plaušām bija derīga. Ketlīnu tikko ieveda operāciju zālē, viņi domā, ka meiteni vēl var glābt."

24. NODAĻA

9

"Pirmajās stundās man šķita, ka notikusi kļūda," Petersens teica. "Domāju, ka īstais mērķis bija autobuss ar jums, matemātiķiem. Tas brauca pavisam netālu aizmugurē. Šķiet, ka daži matemātiķi pat redzēja, kā autobuss nokrita no kraujas, vai ne?" Petersens sacīja, vērsdamies pie Seldoma.

Mēs sēdējām mazā kafejnīcā Mazajā Klarendonas ielā. Petersens bija mūs šeit uzaicinājis ārpus viņa biroja it kā par kaut ko atvainodamies vai vēlēdamies pateikties. Inspektors bija tērpies melnā uzvalkā, un es atminējos, ka tajā rītā bija paredzēta īpaša izvadīšana mirušajiem bērniem. Seldomu es redzēju pirmo reizi pēc atgriešanās no Kembridžas. Viņš bija nopietns un kluss, un Petersenam bija jāatkārto uzdotais jautājums.

"Jā, mēs redzējām, kā tas pārrāva barjeru un noripoja lejā. Mūsu autobuss nekavējoties apstājās, un kāds piezvanīja uz Redklifas slimnīcu. Daži teica, ka varējuši dzirdēt kliedzienus no kraujas apakšas. Dīvainākais ir tas," Seldoms teica, itin kā atcerētos kādu neloģisku murgu, "ka tad, kad paskatījāmies lejā, tur jau stāvēja divas ātrās palīdzības mašīnas."

"Tās tur stāvēja, jo šoreiz par slepkavību paziņoja pirms tās izdarīšanas, nevis pēc. Tas bija pirmais, ko es pamanīju. Arī zīmīte nebija adresēta jums, kā tas bija iepriekšējās reizēs, bet gan tieši slimnīcas neatliekamās palīdzības dienestam. Viņi mani informēja, kad ātrās palīdzības mašīnas devās ceļā."

"Kas bija teikts zīmītē?" es jautāju.

"Ceturtais sērijā ir tetractys. Desmit punkti aklā trīsstūrī. Tas bija tālruņa zvans, kurš, par laimi, tika ierakstīts. Mums ir arī citi viņa balss ieraksti, un, kaut ari viņš to mēģināja nedaudz maskēt, par tās piederību šaubu nav. Mēs pat zinām, no kurienes tika zvanīts telefona būdiņas degvielas uzpildes stacijā Kembridžas nomalē, kur viņš bija apstājies, it kā lai ielietu degvielu. Šeit mēs atklājām pirmo intriģējošo sīkumu, kuru ievēroja leitnants Sakss, pārskatot čekus, viņš bija ielējis pavisam maz benzīna, daudz mazāk, nekā izbraucot no Oksfordas. Kad pēc avārijas pārbaudījām autobusu, atklājām, ka degvielas tvertne ir gandrīz tukša."

"Viņš negribēja, lai autobuss pēc kritiena aizdegas," teica Seldoms, itin kā negribīgi piekrizdams neapstrīdamai loģikai.

"Jā," Petersens atbildēja. "Es sākumā iedomājos, ka saskaņā ar iepriekšējo shēmu viņš bija paziņojis iepriekš, jo varbūt neapzināti vēlējās, lai viņu notveram, vai arī tā bija daļa no viņa izklaides slepkava mums deva handikapu. Taču vienīgais, ko viņš gribēja, bija, lai mirušie neaizdegtos un tuvumā būtu ātrās palīdzības automašīnas, kas garantētu, ka orgāni pēc iespējas ātrāk nonāk slimnīcā. Viņš zināja, ka desmit mirušie nodrošina lielu iespējamību atrast piemērotu orgānu transplantēšanai. Pieņemu, ka savā ziņā viņš triumfēja, kad mēs sapratām, kas notiek, bija jau par vēlu. Operāciju veica gandrīz nekavējoties, tajā pašā dienā, tiklīdz bija iegūta piekrišana no pirmā upura vecākiem, un, cik man zināms, meitene izdzīvos. Faktiski sākām viņu turēt aizdomās tikai vakar, kad pārbaudē konstatējām, ka viņa vārds atrodams Blenheima pils apmeklētāju sarakstā. Viņš bija atvedis citu skolas bērnu grupu uz koncertu. Viņam bija jāgaida autostāvvietā. Viņš bija lieliskā situācijā, lai apietu lapenei no otras puses, nožņaugtu perkusionistu un vispārējā kņadā, neviena nemanīts, nekavējoties atgrieztos savā vietā. Redklifas slimnīcā mums apstiprināja, ka viņš pazinis īgltonas kundzi, medmāsas bija redzējušas, ka viņš pāris reižu ar viņu sarunājies. Zinām arī, ka īgltonas kundze uzgaidāmajā zālē ir lasījusi jūsu grāmatu par loģiskajām virknēm. Iespējams, viņa slepkavam pastāstīja, ka pazīst jūs personīgi, neapzinoties, ka tāpēc kļūs par pirmo upuri. Un beigās starp viņa grāmatām atradām vienu par spartiešiem, vienu par pitagoriešiem un transplantācijām senajos laikos un vēl vienu par Dauna sindroma bērnu fizisko attīstību: viņš gribēja pārliecināties, ka plaušas būs derīgas."

"Un kā viņš nogalināja Klārku?" es jautāju.

"Tagad es vairs nevarēšu apstiprināt savu teoriju, bet domāju, ka viņš Klārku nenogalināja. Viņš vienkārši gaidīja, līdz no palātas, kuru, kā viņš zināja, apmeklēja Seldoms, izstums ratiņus ar mirušo. Līķus reizēm pat vairākas stundas uzglabā kādā telpā tajā pašā stāvā, un neviens tos neuzrauga. Viņš tikai iegāja šajā telpā un Klārka rokā iedūra tukšas šļirces galu, lai atstātu dūriena pēdas un simulētu slepkavību. Šis vīrietis nudien mēģināja nodarīt pēc iespējas mazāku kaitējumu. Lai izprastu viņa domāšanu, manuprāt, ir jāsāk no beigām. Tas ir jāsāk ar Dauna sindroma bērnu grupu. Iespējams, ka viņš sāka domāt šajā virzienā kopš brīža, kad otro reizi atteica ziedot plaušu viņa meitai. Tajā laikā Džonsons katru rītu veda šos bērnus savā autobusā. Viņš sāka uz tiem skatīties kā uz veselu plaušu krājumu, kuram katru dienu ļāva izsprukt sveikā, kamēr viņa meita mira. Atkārtošanās rada vēlmi, jā, un vēlme rada apsēstību. Varbūt iesākumā viņš domāja nogalināt tikai vienu, bet viņš zināja, ka nav tik viegli atrast derīgu plaušu. Slepkava arī zināja, ka daudzi šīs skolas bērnu vecāki ir pārliecināti katoļi šādu bērnu vecāku vidū pievēršanās reliģijai ir ļoti izplatīta parādība. Daži pat uzskata, ka viņu bērni ir eņģeļi. Viņš negribēja izvēlēties uz labu laimi, riskējot vēlreiz saņemt transplantēšanas atteikumu, un viņš ari nevarēja tā vienkārši nobraukt ar autobusu no klints. Vecāki par to uzreiz iedomātos, un neviens negribētu ziedot sava bērna plaušu. Visi zināja, ka Džonsons neprātīgi vēlējās glābt savu meitu un ka drīz pēc viņas ievietošanas slimnīcā bija pārbaudījis, vai Anglijas likumdošana pieļauj pašam ziedot plaušu, izdarot pašnāvību. Viņam bija vajadzīgs kāds, kurš nogalinātu bērnus viņa vietā. Pieļauju, ka tā bija viņa dilemma, līdz Džonsons vai nu, pateicoties īgltonas kundzei, izlasīja jūsu grāmatas nodaļu par sērijveida slepkavībām, vai ieraudzīja to publicētu turpinājumos laikrakstā. Tā viņam deva vajadzīgo ideju. Viņš sagatavoja plānu. Tas bija vienkāršs ja reiz nevarēja dabūt nevienu, kurš nogalinātu bērnus viņa vietā, viņš izgudros slepkavu. Iedomātu sērijveida slepkavu, kuram visi ticētu. Iespējams, Džonsons jau bija lasījis par pitagoriešiem, un viņam nebija grūti iedomāties simbolu virkni, ko varētu uzskatīt par izaicinājumu matemātiķim. Kaut gan varbūt otrajam simbolam, zivij, varētu būt personiska blakusnozīme tas ir pirmo kristiešu simbols. Iespējams, tas bija veids, kā parādīt, ka viņš atriebjas. Zinām arī to, ka viņu īpaši fascinēja tetractys, tas ir uzvilkts uz gandrīz visu viņa grāmatu malām, laikam sakritības dēļ ar skaitli desmit, pilnu basketbola komandu, bērnu skaitu, kurus plānoja nogalināt. Viņš izvēlējās īgltonas kundzi, lai sāktu sēriju, jo bija grūti iedomāties vieglāku upuri: pavecāka kundze, invalīde, kura katru pēcpusdienu paliek viena pati mājās. Pirmām kārtām viņš negribēja, lai iesākumā iesaistās policija. Tas bija plāna pamatelements lai pirmās slepkavības būtu diskrētas, nemanāmas, lai mēs uzreiz netiktu viņam uz pēdām un atliktu laiks nonākt līdz ceturtajai. Viņam pietika informēt tikai vienu vienīgu cilvēku jūs. Šajā pirmajā slepkavībā kaut kas nogāja greizi, taču jebkurā gadījumā viņš bija gudrāks par mums un kļūdas vairs nepieļāva. Jā, savā ziņā viņš uzvarēja. Dīvaini, bet man ir grūti viņu nosodīt. Arī man ir meita. Nekad nevar zināt, cik tālu var nonākt, lai glābtu bērnu."

"Vai jums šķiet, ka viņš mēģināja izglābties?" Seldoms iejautājās.

"Domāju, ka to mēs nekad neuzzināsim," Petersens noteica. "Pēc autobusa izpētes atklājās, ka stūres iekārta bija nedaudz bojāta. Teorētiski tas viņam iesākumā būtu devis alibi. Taču, ja viņš plānoja lēkt laukā, viņš to būtu varējis izdarīt agrāk. Domāju, ka viņš gribēja vadīt autobusu līdz beigām, lai būtu pārliecināts, ka tas patiešām nokritīs. Viņš izlēca tikai tad, kad autobuss pārrāva aizsargbarjeru. Kad Džonsonu atrada, viņš bija bezsamaņā un nomira ātrās palīdzības mašīnā, nenonācis slimnīcā." Inspektors pasauca viesmīli un paskatījās pulkstenī. "Labi, es negribētu nokavēt dievkalpojumu. Gribu tikai vēlreiz pateikt, ka patiešām novērtēju jūsu palīdzību," un pirmo reizi atklāti uzsmaidīja Seldomam. "Cik nu varēju, izlasīju grāmatas, kuras man iedevāt, bet matemātika nekad nav bijusi mana stiprā puse."

Mēs reizē piecēlāmies un noskatījāmies, kā viņš dodas Svētā Žila baznīcas virzienā, kur jau bija sapulcējies liels pūlis. Dažām sievietēm bija melns plīvurs, un citām bija jāpalīdz nokļūt baznīcā, it kā viņām būtu pārāk smagi vienām pārvarēt nedaudzos ieejas pakāpienus.

"Vai atgriezīsieties institūtā?" Seldoms man jautāja.

"Jā," es teicu. "Faktiski nedrīkstu kavēt ne minūti, man šodien pat ir jāpabeidz un jānosūta stipendijas atskaite. Un jūs?"

"Es?" Seldoms paskatījās baznīcas ieejas virzienā, un uz mirkli viņš šķita ļoti vientuļš un dīvaini bezpalīdzīgs. "Domāju, ka pagaidīšu šeit, līdz beigsies dievkalpojums, gribu pievienoties procesijai uz kapsētu."

25. NODAĻA

>

Turpmākās pāris stundas, gluži kā noguris barjerskrējējs arvien biežāk paklūpot, aizpildīju virkni muļķīgu ailīšu savā atskaites veidlapā. Četros pēcpusdienā man beidzot izdevās izdrukāt failus un ielikt visas lapas lielā kartona aploksnē. Nokāpu līdz sekretariātam, atstāju aploksni Kimai, lai to ar pēcpusdienas pastu nosūta uz Argentīnu, un izgāju uz ielas vieglā atbrīvošanās eiforijā. Atpakaļceļā uz Kanlifa aleju atcerējos, ka jāsamaksā Betai īre par otro mēnesi, un izmetu nelielu līkumu, lai izņemtu naudu no bankomāta. Ievēroju, ka atkārtoju tieši to pašu maršrutu, ko pirms mēneša, un gandrīz precīzi tajā pašā stundā. Pēcpusdienas gaiss bija tikpat silts, ielas tikpat mierīgas, šķita, ka viss dubultojas, itin kā tā būtu pēdējā iespēja atgriezties atpakaļ dienā, kad viss bija sācies. Izvēlējos iet pa to pašu Brenberijas ceļa saulainās puses ietvi un soļoju, aizskardams ligustru dzīvžogus un pakļaudamies noslēpumainajai atkārtošanās sakritībai. Nonācis līdz Kanlifa alejas pagriezienam, uz ceļa pamanīju pēdējās āpša ādas skrandas. Pirms mēneša tās tur vēl nebija. Piespiedu sevi pieiet tuvāk. Automašīnas, lietus un suņi bija paveikuši savu darbu. Asinis vairs nebija redzamas, un palicis bija tikai pēdējais izkaltušās, sarainām spalvām klātās ādas fragments, gluži kā izžuvusi miza. "Āpsis dara visu, lai izglābtu savu mazuli," bija teikusi Beta. Vai no rīta nebiju dzirdējis līdzīgu frāzi? Jā, tie bija inspektora Petersena vārdi: "Nekad nevar zināt, cik tālu var nonākt, lai glābtu bērnu." Es sastindzis apstājos, neatraudams skatienu no šīm pēdējām paliekām un ieklausīdamies klusumā….

Pēkšņi es to zināju, es to zināju visā pilnībā. Es redzēju, it kā tas vienmēr būtu tur bijis, to, ko Seldoms gribēja man parādīt pašā sākumā. Viņš man to bija teicis, gandrīz burtu pa burtam, un es nebiju mācējis ieklausīties. Viņš to bija atkārtojis simts dažādos veidos, viņš bija acu priekšā nolicis fotogrāfijas, un es visu laiku biju saskatījis M burtus, sirsniņas un astotniekus.

Es apgriezos un soļoju atpakaļ visas avēnijas garumā, tikai vienas domas vadīts man jāsatiek Seldoms. Izgāju cauri tirgum, devos pa Haistrītu un iegriezos Karaļa Edvarda ielā, lai pēc iespējas drīzāk nokļūtu Mērtona koledžā. Bet Seldoma tur nebija. Mazliet apjucis, kādu brīdi paliku stāvam pie reģistratūras lodziņa. Pajautāju, vai kāds viņu ir redzējis atgriežamies pusdienās, bet neviens profesoru pa dienu nebija redzējis. Man ienāca prātā, ka Seldoms varbūt ir slimnīcā un viesojas pie Frenka Kalmana. Man kabatā bija daži pensi, un no koledžas tālruņa es piezvanīju Lornai un palūdzu, lai mani savieno ar otro stāvu. Nē, Kalmana kungu šodien neviens nebija apmeklējis. Lūdzu, lai mani vēlreiz savieno ar Lornu.

"Vai vari iedomāties vēl kādu vietu, kur viņš varētu būt?"

Otrajā līnijas galā iestājās klusums, un es nezināju, vai Lorna vienkārši domā vai mēģina izlemt, vai man stāstīt ko tādu, kas varētu atklāt viņas īstās attiecības ar Seldomu.

"Kāds šodien datums?" viņa pēkšņi iejautājās.

Bija 25. jūnijs. Lorna kā piekrītot nopūtās.

"Šajā datumā nomira viņa sieva, tas ir avārijas datums. Domāju, ka viņu atradīsi Ashmoīean muzejā."

Es vēlreiz gāju atpakaļ pa Magdalēnas ielu un devos augšā pa muzeja kāpnēm. Šeit biju pirmo reizi. Izgāju cauri mazai portretu galerijai, kuras priekšgalā raudzījās Džona Djūija neizdibināmā seja, un sekoju bultām, kuras veda uz asīriešu lielo frizi. Seldoms bija vienīgais cilvēks zālē. Viņš bija apsēdies uz viena no soliņiem, kas bija novietoti noteiktā attālumā no centrālās sienas. Kad pienācu tuvāk, ievēroju, ka frizē gluži kā šaurs un garš akmens pergaments stiepjas no viena zāles gala līdz otram. Tuvodamies neapzināti pieklusināju soļus šķita, ka Seldoms ir iegrimis dziļā apcerē, viņa skatiens bija ieurbies kādā akmens detaļā, nekustīgs un bez izteiksmes, it kā to nemaz neredzētu. Pēkšņi sev jautāju, vai nebūtu vajadzējis pagaidīt viņu ārpusē. Kad Seldoms pagriezās pret mani, šķita, ka viņš ir pārsteigts, mani šeit ieraugot, un savā vienmēr vienkāršajā tonī tikai noteica:

"Ja esat nokļuvis līdz šejienei, tad tāpēc, ka zināt, vai jums šķiet, ka zināt, vai ne? Apsēdieties," un Seldoms norādīja uz soliņu sev blakus, "ja vēlaties redzēt visu frīzi, jums jāsēž šeit."

Es apsēdos norādītajā vietā un aplūkoju daudzkrāsainu attēlu virkni, kas atgādināja milzīgu kaujas lauku. Dzeltenīgajā akmenī ar apbrīnojamu precizitāti bija izkaltas mazas figūras. Šķita, ka ikkatrā kaujas ainā tikai viens kaujinieks stājas pretī veseliem ienaidnieku leģioniem. To varēja atpazīt pēc garas bārdas un zobena, kas izcēlās citu vidū. Kad apskatīju frīzi no kreisās puses uz labo, kaujinieka nebeidzamā atkārtošanās radīja dzīvu priekšstatu par kustību. Aplūkojot to vēlreiz, pamanīju, ka kaujinieka secīgos stāvokļus var skatīt kā virzību laikā un ka frizēs otrā galā bija daudz vairāk kritušo, itin kā kaujinieks viens pats būtu pieveicis visu karaspēku.

"Karalis Nisams, mūžīgais karotājs," Seldoms noteica dīvainā intonācijā. "Ar šādu nosaukumu frīzi uzdāvināja karalim Nisamam, un ar tādu pašu nosaukumu tas nonāca Britu muzejā pēc trīstūkstoš gadiem. Bet akmenī glabājas arī cits stāsts, kuru var saskatīt pacietīgs vērotājs. Manai sievai izdevās frīzi gandrīz pilnībā rekonstruēt, kad to šurp atveda. Ja izlasīsiet to izkārtni, uzzināsiet, ka darbs bija uzticēts Hasiri, nozīmīgākajam asīriešu skulptoram, par godu karaļa dzimšanas dienai. Hasiri bija dēls Nemrods, kuram viņš bija iemācījis savu mākslu un ar kuru strādāja kopā. Nemrods bija saderinājies ar ļoti jaunu meiteni Agartisu. Dienā, kad tēvs un dēls sagatavoja akmeni, lai sāktu darbu, karalis Nisams medību laikā upes krastā sastapa šo meiteni. Viņš gribēja iegūt Agartisu ar varu, bet viņa karali nepazina un mēģināja aizbēgt mežā. Karalis viņu viegli panāca, izvaroja un ar zobenu nocirta viņai galvu. Kad karalis atgriezās pilī un pagāja garām skulptoriem, tēvs un dēls pamanīja meitenes galvu karājamies pie pārējā medījuma. Kamēr Hasiri devās nodot skumjās ziņas meitenes mātei, viņa dēls izmisumā iekala akmenī karaļa figūru, kas nocērt galvu ceļos nokritušai sievietei. Kad Hasiri atgriezās, viņš ieraudzīja savu satrakojušos dēlu kaļam akmenī attēlu, kas viņam nozīmētu nāvessodu. Viņš atrāva dēlu no akmens sienas, lika atgriezties mājās un palika viens ar savu dilemmu. Hasiri būtu varējis viegli nodzēst šo attēlu no akmens. Bet viņš bija seno laiku mākslinieks un uzskatīja, ka ikkatrā darbā slēpjas noslēpumaina patiesība, kuru sargā dievišķi spēki, patiesība, kuru cilvēkiem nav tiesību iznīcināt. Iespējams, viņš, tāpat kā dēls, gribēja, lai cilvēki nākotnē uzzinātu par notikušo. Tajā naktī viņš akmens sienu apklāja ar audeklu un lūdza, lai viņam ļauj strādāt slepenībā, audekla aizsegā. Hasiri teica, ka darbs, kuru viņš veido, ir atšķirīgs no visiem agrākajiem darbiem, tāds, kuru pirmajam būtu jāskata pašam karalim. Hasiri ar šo pirmo attēlu akmeni bija tāda pati dilemma kā ģenerālim Čestertona grāmatā Tēva Brauna vientiesība: kur vislabāk noslēpt smilšu graudu? Protams, pludmalē. Bet ko darīt, ja nav pludmales? Kur vislabāk noslēpt mirušu zaldātu? Protams, kaujas laukā. Bet ja nav kaujas? Ģenerālis var uzsākt kauju un skulptors… to var iztēloties. Karalis Nisams, mūžīgais karotājs, nav piedalījies nevienā karā viņa valdīšanas laiks bija neparasti mierīgs, un varbūt viņš savā dzīves laikā nogalināja tikai neapbruņotas sievietes. Kaut ari kara motīvs karalim šķita mazliet dīvains, frīze viņam glaimoja, un karalis uzskatīja, ka tā ir laba doma novietot frīzi pilī, lai iebiedētu kaimiņzemju karaļus. Nisams un nākamās paaudzes redzēja tikai to, ko mākslinieks gribēja, lai tie redz: nebeidzamu attēlu virkni, no kuras skatītājs ātri novērš acis, jo uzskata, ka ir atklājis atkārtošanos, domā, ka ir uztvēris likumsakarību, ka ikkatra daļa attēlo veselumu. Tas ir slazds, kuru rada zobena turētājas figūras atkārtošanās. Bet ir kāda niecīga, apslēpta daļa, kas ir pretrunā un atceļ pārējo, kas pati par sevi ir cits veselums. Man nebija jāgaida tik ilgi kā Hasiri. Es gribēju, lai kāds, kaut vai viens cilvēks, to atklātu, lai kāds zinātu patiesību un kļūtu par tiesnesi. Pieņemu, ka man jāpriecājas, ka beidzot to esat ieraudzījis."

Seldoms piecēlās kājās, atvēra logu man aiz muguras un uztina cigareti. Viņš turpināja runāt, stāvot kājās, it kā negribēdams vairs apsēsties:

"Tajā pirmajā vakarā, kad mēs iepazināmies, biju saņēmis zīmīti, jā, bet tā nebija no nepazīstama cilvēka, no kāda jukušā, bet gan kāda, par nelaimi, man diezgan tuva cilvēka. Tā bija atzīšanās slepkavībā un izmisīgs lūgums pēc palīdzības. Kā teicu Petersenam, zīmīte bija ielikta manā plauktā, kad devos uz nodarbību, bet es to paņēmu un izlasīju pēc stundas, kad nokāpu lejā kafejnīcā. Nekavējoties devos uz Kanlifa aleju un pie ieejas durvīm satiku jūs. Es vēl cerēju, ka zīmītes saturs varētu būt pārspīlēts. "Esmu izdarījusi kaut ko šausmīgu," tajā bija rakstīts, bet es nekad nebūtu varējis iztēloties to, ko mēs ieraudzījām. Kāda, kuru paceļat rokās kā mazu meitenīti, visu atlikušo dzīvi jums šķiet kā maza meitenīte. Vienmēr esmu viņu aizsargājis. Es nebūtu spējīgs piezvanīt policijai. Ja es būtu tur bijis viens pats, pieņemu, ka mēģinātu dzēst pēdas, notīrīt asinis, aizvākt spilvenu. Bet es biju kopā ar jums, un man bija jāzvana policijai. Biju jau lasījis par Petersena lietām un zināju, ka, tiklīdz viņš pārņems vadību un ķersies pie Betas, viņa būs zudusi. Kad gaidījām policistus, arī es biju Hasiri dilemmas priekšā. Kur noslēpt smilšu graudu? Pludmalē. Kur noslēpt kareivi ar zobenu? Kaujas laukā. Un kur noslēpt slepkavību? To vairs nevarēja noslēpt pagātnē. Patiesība bija vienkārša, bet briesmīga palika tikai nākotne, to varēja noslēpt slepkavību sērijā. Tiesa, ka pēc manas grāmatas publicēšanas biju saņēmis zīmītes no visdažādākajiem prātā jukušajiem. Visspilgtāk atmiņā iespiedies kāds, kurš apgalvoja, ka nogalina vienu bezpajumtnieku ikreiz, kad viņa autobusa biļetes numurs ir pirmskaitlis. Nebija grūti iztēloties slepkavu, kurš katrā slepkavības vietā kā izaicinājumu atstāj simbolu no loģiskās virknes. Protams, es nebiju gatavs izdarīt slepkavibas. Vēl nebiju drošs, kā to atrisināšu, bet man ari nebija pārāk daudz laika, lai to apdomātu. Kad tiesu medicīnas eksperts noteica, ka nāve iestājusies laikā starp diviem un trim pēcpusdienā, sapratu, ka Betu nekavējoties aizturēs, un nolēmu riskēt. Lapiņa, kuru iemetu papīrgrozā tajā pēcpusdienā, bija kāda kļūdaina pierādījuma melnraksts, kuru vēlāk gribēju paņemt atpakaļ. Biju pārliecināts, ka Brents atcerēsies par šo lapiņu, ja policija viņam to pajautās. Izdomāju īsu ziņu kā atgādinājumu par satikšanos. Galvenokārt gribēju nodrošināt viņai alibi pats svarīgākais bija laiks. Izvēlējos trīs pēcpusdienā, maksimālo robežu, kuru bija noteicis eksperts. Zināju, ka šajā laikā Beta jau būs mēģinājumā. Kad inspektors man jautāja, vai zīmītē bija vēl kāda detaļa, atcerējos, ka bijām ar jums runājuši spāniski un ka, ieraugot scrabble galdiņu, pamanīju, ka no kauliņiem izveidots vārds "aro" aplis. Tūlīt pat iedomājos par apli tieši tas bija simbols, kuru pats savā grāmatā ierosināju kā pirmo simbolu virknē ar vislielāko nenoteiktību."

"Aro," es noteicu, "jūs gribējāt, lai es to ieraugu fotogrāfijās."

"Jā, es to mēģināju pateikt visos iespējamos veidos. Tikai jūs, kas neesat anglis, būtu varējis savienot burtus un izlasīt vārdu tā, kā to izlasīju es. Pēc mūsu liecību pierakstīšanas, kad gājām uz teātri, galvenokārt gribēju zināt, vai esat pamanījis šo vārdu vai arī kādu citu sīkumu, ko es būtu palaidis garām un kas varētu norādīt uz Betu. Jūs norādījāt uz galvas novietojumu ar skatienu uz atzveltnes pusi. Viņa pēc tam man atzinās, ka nav varējusi izturēt šo stingo un atvērto acu skatienu."

"Un kāpēc viņa noslēpa segu?"

"Teātrī es Betai lūdzu, lai soli pa solim izstāsta visu tieši tā, kā noticis. Tāpēc palūdzu Petersenam, lai man ļauj viņai paziņot par notikušo, gribēju, lai Beta ar mani runā, pirms stājas pretī policijai. Man viņai bija jāizstāsta savs plāns, un es galvenokārt gribēju zināt, vai viņa bija pieļāvusi vēl kādu neuzmanības kļūdu. Viņa teica, ka izmantojusi vakartērpa cimdus, lai neatstātu nospiedumus, bet ar īgltonas kundzi tiešām bijis jācīnās, un Beta saplēsusi segu ar kurpes papēdi. Viņa domāja, ka pēc šīs norādes policija varētu secināt, ka slepkava bijusi sieviete. Sega joprojām bija viņas somā, un mēs vienojāmies, ka es tikšu no tās vaļā. Viņa bija ļoti nervoza, un es domāju, ka meitene neizturēs pirmo Petersena nopratināšanu. Es zināju, ka gadījumā, ja inspektors izmeklēšanā galveno uzmanību pievērsīs Betai, ar viņu būs cauri. Lai iedzīvinātu teoriju par slepkavību sēriju, pēc iespējas ātrāk man bija Petersenam jānodrošina nākamā slepkavība. Par laimi, mūsu pirmajā sarunā tieši jūs man devāt vajadzīgo ideju, kad runājām par nemanāmajām slepkavlbām, kuras neviens neuzskata par slepkavībām. Es sapratu, ka patiesi nemanāmai slepkavībai nemaz nav jābūt slepkavībai. Uzreiz iedomājos par Frenka palātu. No turienes mirušos izveda katru nedēļu. Man bija tikai jādabū šļirce un, kā uzminēja Petersens, pacietīgi jāgaida, līdz gaiteņa telpā parādīsies pirmais mirušais. Bija svētdiena, un Beta bija izbraukusi uzstāties ar orķestri. Tas bija ideāls laiks, lai viņu atbrīvotu no aizdomām. Es ievēroju laiku, kas bija minēts zīmītē pie mirušā locītavas, lai nodrošinātu alibi arī sev, un līķa rokā iedūru tukšu šļirci, tikai lai atstātu dūriena pēdas. Tiktāl es biju gatavs iet. Kādā pētījumā par neatrisinātām slepkavībām biju lasījis, ka patologanatomiem jau kādu laiku radušās aizdomas par ķīmiskas vielas esamību, kura izšķīst pāris stundu laikā, neatstājot pēdas. Man pietika ar šīm aizdomām. Turklāt tika uzskatīts, ka mans slepkava ir tik labi sagatavots, lai izaicinātu ari policiju. Biju izlēmis, ka otrais simbols būs zivs un ka simbolu virknei jābūt pitagoriešu pirmajiem skaitļiem. Tiklīdz izgāju no slimnīcas, uz institūta virpuļdurvīm uzlīmēju līdzīgu zīmīti tai, kādu biju aprakstījis Petersenam. Inspektoram izdevās rekonstruēt šo daļu, un domāju, ka viņš kādu laiku turēja mani aizdomās. Tieši pēc otrā nāves gadījuma leitnants Sakss sāka man visur sekot."

"Bet koncertā jūs to nevarējāt izdarīt jūs sēdējāt man blakus!" es teicu.

"Koncerts… Tā bija pirmā zīme tam, no kā es baidījos. Lāsts, kas mani vienmēr ir vajājis. Savā plānā biju cerējis, ka notiks satiksmes negadījums tieši tajā vietā, kuru izvēlējās Džonsons, lai nobrauktu no tilta. Tā ir vieta, kurā es pats cietu avārijā, un vienīgā iespēja, kuru varēju iedomāties trešajam virknes simbolam trīsstūrim. Domāju pēc tam nosūtīt zīmīti, kurā parastu satiksmes negadījumu pasniegtu kā slepkavību. Slepkavību, kura bija sasniegusi maksimālo pilnību neatstāt nekādas pēdas. Tāda bija mana izvēle, un tā būtu bijusi pēdējā no nāvēm. Tūlīt pēc tam es sniegtu atrisinājumu loģiskajai virknei, kuru pats biju uzsācis. Mans iedomātais intelektuālais sāncensis pieņemtu sakāvi un pazustu, varbūt atstādams kādas maldinošas pēdas, lai policija kādu laiku vēl dzītos pakaļ spokam. Bet tad koncertā nomira tas vīrs. Tā bija nāve, un es meklēju nāvi. No vietas, kur mēs sēdējām, tiešām šķita, ka kāds viņu žņaudz. Nebija grūti noticēt, ka redzam, kā tiek noslepkavots cilvēks. Bet, iespējams, pats neparastākais bija tas, ka šis vīrietis spēlēja trīsstūri. Tā šķita labvēlīga zīme, it kā mans plāns būtu pieņemts kādā augstākā sfērā un dzīve pati nogludinātu ceļu. Kā jau jums teicu, nekad neesmu mācējis lasīt reālās pasaules zīmes. Iedomājos, ka savai sērijai varēšu izmantot arī šo nāvi, un, kamēr jūs kopā ar pārējiem skrējāt pie skatuves, es pārliecinājos, vai neviens mani nevēro, un no programmiņas izplēsu vajadzīgos vārdus. Pēc tam zīmīti vienkārši atstāju uz krēsla un sekoju jums. Kad inspektors mums pamāja un nāca no otra rindas gala, es apzināti, it kā pārsteigumā paralizēts, apstājos pirms savas sēdvietas, lai tieši viņš paceltu zīmīti. Tas bija mans nelielais iluzionisma priekšnesums. Protams, liktenis man palīdzēja vai vismaz šķita palīdzam, jo visu drāmu redzēja arī Petersens. Ārsts, kurš uzkāpa uz skatuves, paziņoja to, kas man bija acīmredzams, par spīti tik dramatiskajam paskatam, tā bija dabiska elpošanas apstāšanās. Es būtu bijis pirmais pārsteigtais, ja autopsijā atklātos kas dīvains. Tad atlika atrisināt problēmu, ko jau reiz biju izdarījis, kā pārvērst parastu nāvi slepkavībā un nodrošināt pārliecinošu hipotēzi, lai Petersens šo nāves gadījumu pieskaitītu slepkavību sērijai. Šoreiz to bija grūtāk panākt, jo es nevarēju pieiet klāt līķim un, teiksim, saspiest plaukstas ap viņa kaklu. Tad es atcerējos gadījumu ar telepātu. Vienīgais, kas man ienāca prātā, bija norādīt, ka runa varētu būt par hipnozi no attāluma. Tomēr es zināju, ka Petersenu būtu gandrīz neiespējami par to pārliecināt, pat ja viņš nebija pārliecināts par Krafordas kundzes nāves apstākļiem. Kā saka, tas neiekļāvās inspektora domāšanas estētikā, viņa varbūtību lokā. Bet galu galā tas nebija vajadzīgs Petersens bez problēmām pieņēma daudz nepārliecinošāku hipotēzi par zibenīgu uzbrukumu no aizmugures. Viņš to pieņēma, lai arī pats bija koncertā un redzēja to pašu, ko mēs, ka, par spīti nāves teatralitātei, neviena cita uz skatuves nebija. Inspektors hipotēzi pieņēma tā paša cilvēciskā iemesla dēļ viņš gribēja ticēt. Iespējams, interesantākais ir fakts, ka Petersens pat neapsvēra iespēju, ka tā varētu būt dabiska nāve. Pat ja inspektors bija brīžiem šaubījies, tobrīd viņš jau bija absolūti pārliecināts, ka izseko reālu sērijveida slepkavu, un viņam šķita pilnīgi saprotami uz katra soļa atrast slepkavības, tostarp arī tajā vienīgajā vakarā, kad ar meitu bija devies uz koncertu."

"Vai jums nešķiet, ka mūziķim būtu varējis uzbrukt Džonsons, kā uzskata Petersens?"

"Nē, es tā nedomāju. Tas būtu iespējams, ja sekotu Petersena argumentācijai. Tas ir, ja Džonsons būtu ieplānojis arī īgltonas kundzes un Klārka slepkavību. Bet līdz pat koncerta vakaram Džonsonam būtu bijis ļoti grūti pareizi saskatīt sakarību starp abām pirmajām nāvēm. Domāju, ka tajā vakarā Džonsons, tāpat kā es, pārprata šo zīmi. Varbūt viņš večuka nāvi nemaz neredzēja, jo viņam bija jāpaliek autobusā un jāgaida bērni. Bet nākamajā dienā viņš noteikti izlasīja rakstu avīzē. Viņš ieraudzīja simbolu virkni, kurai zināja turpinājumu. Džonsons bija fanātiski lasījis par pitagoriešiem un, tāpat kā es, sajuta, ka no kādas augstākas sfēras viņam ir dota iespēja īstenot savu plānu. Basketbola komandas zēnu skaits sakrita ar tetractys skaitli. Viņa meitai bija atlicis dzīvot tikai četrdesmit astoņas stundas. Viss šķita viņam sakām: tā ir iespēja, pēdējā iespēja. Tas ir tas, ko mēģināju jums paskaidrot parkā, murgs, kas mani pavada kopš bērnības, sekas, bezgalīgā sazarošanās, prāta iedomu radīti briesmoņi. Es tikai vēlējos novērst to, ka Betu ieliek cietumā, bet tagad uz maniem pleciem gulstas vienpadsmit cilvēku nāve."

Seldoms uz brīdi apklusa, skatīdamies laukā pa logu.

"Visu šo laiku jūs bijāt mana mēraukla. Zināju ja spēšu jūs pārliecināt par slepkavību sēriju, pārliecināšu arī Petersenu. Es zināju ari, ka gadījumā, ja kaut ko neievērošu, iespējams, jūs uz to priekšlaikus norādīsiet. Taču tajā pašā laikā gribēju būt pret jums godīgs, ja tas ir īstais vārds, un dot visas iespējas, lai jūs varētu atklāt patiesību… Kā jūs to beigās sapratāt?" viņš pēkšņi ievaicājās.

"Atcerējos, ko jums šorīt teica Petersens, ka nekad nevar zināt, ko darītu tēvs, lai glābtu meitu. Dienā, kad tirgū redzēju jūs kopā ar Betu, šķita, ka sajūtu dīvainas attiecības jūsu starpā. Man īpaši interesants likās fakts, ka viņa vērsās pie jums, it kā vēlētos saņemt apstiprinājumu kāzām. Es sev jautāju: vai ir iespējams, ka jūs ar slepkavību sēriju aizsegtu cilvēku, kuru pārāk bieži neredzējāt?"

"Jā, pat izmisumā viņa zināja, pie kurām durvīm klauvēt. Patiešām nezinu un nedomāju, ka kādreiz to uzzināšu, vai tas, ko viņa domā, ir patiesība. Nezinu, ko Betas māte viņai izstāstījusi par mums. Viņa nekad agrāk par to neko nebija teikusi. Bet varbūt, lai nodrošinātu to, ka viņai palīdzēšu, Beta izspēlēja savu trumpi." Viņš uzvalka iekškabatā sameklēja četrās daļās pārlocītu papīra lapiņu un pasniedza to man. "Esmu izdarījusi kaut ko šausmīgu," dīvaini bērnišķīgā rokrakstā bija rakstīts pirmajā rindiņā. Otrajā, kas šķita pievienota pēkšņā izmisumā, ar lieliem, sāpju pilniem burtiem bija rakstīts: "Lūdzu, lūdzu, tev man jāpalīdz, tēti"

EPILOGS

Kad devos lejup pa muzeja kāpnēm, saule vēl spīdēja labvēlīgā, plašā vasaras pēcpusdienas gaišumā. Soļoju atpakaļ uz Kanlifa aleju, aiz sevis atstājot zeltaino observatorijas kupolu. Lēnām devos augšā pa Brenberijas ceļa slīpumu, jautājot sev, ko darīt ar tikko uzklausīto atzīšanos. Dažās mājās iedegās gaisma un logos redzēju iepirkumu maisiņus, ieslēgtus televizorus, civilizētos fragmentus dzīvēm, kas turpinājās aiz dzīvžogiem. Pie Rolisona ceļa sev aiz muguras divas reizes izdzirdēju īsu un priecīgu automašīnas signāltaures skaņu. Pagriezos, domādams, ka tā būs Lorna. Ieraudzīju mazu, pavisam jaunu, metāliski zilu automašīnu ar paceļamo jumtu, kurā sēdēja Beta un māja, lai nāku tuvāk. Es piegāju pie ietves malas, viņa sakārtoja izspūrušos matus un, plati smaidot, pārliecās pār pasažiera sēdekli, lai mani uzrunātu:

"Vai nevēlies, lai tevi aizvedu?"

Viņa pastiepa roku, lai atvērtu durvis, bet tā apstājās pusceļā, jo Beta manā skatienā laikam ieraudzīja ko neparastu. Es mehāniski paslavēju jauno automašīnu un pēc tam ieskatījos viņai acīs, itin kā redzētu meiteni pirmo reizi un gribētu Betā ieraudzīt kaut ko atšķirīgu. Bet viņa bija tikai laimīgāka, bezrūpīgāka un skaistāka.

"Vai kaut kas nav kārtībā?" viņa jautāja. "No kurienes tu nāc?"

"Es tikko runāju ar Artūru Seldomu."

Betas acīs atplaiksnīja nemiera pazīmes.

"Matemātika?" viņa jautāja.

"Nē," es teicu. "Mēs runājām par slepkavibām. Viņš man visu izstāstīja."

Meitenes seja satumsa, un, pēkšņi saspringusi, viņa uzlika abas rokas uz stūres.

"Visu? Nē, nedomāju, ka viņš tev būtu pastāstījis visu," viņa nervozi pie sevis pasmaidīja, un šķita, ka uz brīdi Betas acīs parādās sens rūgtums. "Viņš nekad neuzdrošinātos tev pastāstīt visu. Bet es jau redzu," viņa teica, piesardzīgi palūkodamās uz mani, "redzu, ka esi viņam noticējis. Un ko tu tagad darīsi?"

"Neko. Ko gan es varētu darīt? Ari viņš droši vien nokļūtu cietumā," es sacīju. Es skatījos Betā, un no visiem jautājumiem īstenībā bija tikai viens, kuru gribēju uzdot. Es pieliecos uz meitenes pusi un vēlreiz ielūkojos viņas tumši zilajās acis: "Kas tevi pamudināja tā rīkoties?"

"Kas tev lika izlemt, ka brauksi tieši uz šejieni?" viņa teica. "Tu taču neatbrauci tikai mācīties matemātiku, vai ne? Kāpēc izvēlējies Oksfordu?" Betas skropstās lēnām parādījās asaras. "Tas bija tavs teikums. Tajā dienā, kad redzēju tevi tik laimīgu izkāpjam no tās automašīnas. Kad runājām par stipendijām. "Tev to vajadzētu izmēģināt," tu teici. Es nevarēju vien beigt to sev atkārtot: tev tas jāizmēģina. Es domāju, ka viņa drīz nomirs un ka man vēl būs iespēja sākt jaunu dzīvi. Bet pēc pāris dienām viņa saņēma jauno analīžu rezultātus vēzis pamazām izzuda, un ārsts bija teicis, ka viņa varēs dzīvot vēl desmit gadus. Vēl desmit gadus piesieta pie tās vecās raganas… Es to nebūtu varējusi izturēt."

Aizturētā asara noritēja pa Betas vaigu. Viņa, mazliet nokaunējusies, to notrausa ar asu kustību un pastiepa roku, lai cimdu nodalījumā sameklētu salveti. Viņa uzlika rokas uz stūres, un es atkal ievēroju viņas mazo īkšķīti.

"Tad tu kāpsi iekšā?"

"Nākamreiz," es atbildēju. "Ir skaista pēcpusdiena, gribu vēl mazliet pastaigāt."

Automašīna aizbrauca un pavisam drīz saruka un izzuda tālumā Kanlifa alejas pagriezienā. Sev jautāju, vai tas, ko minēja Beta, ka Seldoms nekad neuzdrošinātos man izstāstīt, man jau bija zināms vai bija vēl kas vairāk, kaut kas, ko neuzdrīkstējos iztēloties. Es sev vaicāju, cik daudz no patiesības es tiešām zināju un ar ko sākt, kad rakstīšu savu otro atskaiti. Pie Kanlifa alejas pagrieziena paskatījos uz leju un vairs nevarēju saredzēt, kur bija notriekts āpsis: pēdējās ādas paliekas bija izzudušas un ietve zem kājām, ciktāl varēja saskatīt, atkal bija tīra, skaidra un nevainīga.

paskaidrojumi

[1] siclliešu klusēšanas likums. [Tulk. piez.)

[1] Rigor mortis (latīņu vai.) nāves stingums, līķa sastingšana pēc nāves. (Tulk. piez.)

[1] gaucho argentīnas metiss. (tulk. piez.)

[1] vecās Derības grāmata "Zālamans mācītājs". (Tulk. piez.)

[1] Čūska, kas iekodusies pati savā astē. (Tulk. piez.)

[1] Saīsinājums, kuru matemātikā lieto pierādījuma beigās. (No latīņu quord era demonstrandum "kas arī bija jāpierāda".) (Tu/lc. piez.)

[1] rakstnieka, matemātiķa, fotogrāfa Lūisa Kerola īstais vārds. (Tulk. piez.)

[1] Pasado manana (spāņu vai.) parit, burtiski "pēc rītdienas". (Tulk. piez.)

Content

Martiness Giljermo Slepkavības Oksfordā

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

EPILOGS

paskaidrojumi