Maklīns Elisters

Slepkavu Kuģis Tikšanās Ar Nāvi

Elisters Maklīns

Slepkavu Kuģis Tikšanās Ar Nāvi

Elisters Maklins SLEPKAVU KUĢIS

.

1. nodaļa

No pirmdienas vakara līdz pulksten trijiem naktī

«Miera nesējs» kolts ir pazīstams jau simts gadus, un tā āriene nav piedzīvojusi nekādas izmaiņas. Ja mēs to pērkam šodien, tad tas ne ar ko neatšķiras no tā kolta, kuru nēsāja Vaiets Ērps, kad viņš bija maršals Dodžsitijā. Neapšaubāmi tas ir vecākais un slavenākais rokas ierocis pasaulē. Ja mēs vērtējam šo ieroci, kura uzdevums ir ievainot un nogalināt, vadoties pēc tā jaudas, tad varbūt tas ir labākais rokas ierocis, kāds jebkad ir radīts. Protams, nav mazsvarīgi, ka šim «miera nesējam» ir tādi augstvērtīgi konkurenti kā lugers vai mauzers. Šo abu šaujamo ātrums un mazais kalibrs dod tiem iespēju cauršaul mērķi, atstājot mazu, gludu un tīru caurumiņu, pārpalikušo spēku raidot vēl tālākos plašumos, kamēr lielā, rupjā kolta lode trapa mērķī ar visu spēku, sadragājot kaulus, muskuļus un audus.

īsi sakot, ja «miera nesēja» lode trāpa kājā, tad vairs nav iespējams ne aizbēgt, ne paslēpties, ar vienu roku uztinot cigareti, aizdedzinot Ip un no sava ieroča eleganti iešaujot pretiniekam starp acīm. Ja «miera nesēja» lode trāpa kājā, tad tu bezsamaņā saļimsti. Ja trāpīts ciskā, un laimējies pārdzīvot šoku un šo ievainojumu, tad tu nekad vairs nespēsi pārvietoties bez kruķiem, jo ķirurgam, kura rokās nonāks tava sadragātā ciska, neatliks nekas cits kā amputēt kāju. Šī iemesla dēļ es arī stāvēju nekustīgs un neelpodams, jo tieši šads «miera nesējs» kolts bija nomērķēts uz manu kreiso cisku un rosināja mani uz šīm nepatīkamajām pārdomām.

Un vēl kas: lai darbinātu «miera nesēja» pusautomātisko mēlītes mehānismu, nepieciešams zināms spēks un ārkārtīgs miers. Ja tas nonāk nedrošās rokās, tā darbība var būt ļoti neprecīza. Bet par to šeit nevarēja būt ne runas. Roka, kas turēja koltu un viegli atbalstījās pret raidītāja galdu, bija mierīgākā roka, kādu jebkad biju redzējis. Tā bija nekustīga vārda vistiešākajā nozīmē. Es viņu ļoti labi redzēju, lai ari raidītāja kabīnē bija tumšs. Noliektās galda lampas staru kūlis bija tik ļoti vājš, ka tik tiko apgaismoja metāla galda virsmu un roku līdz elkonim, bet pati roka bija skaidri redzama. Ierocis nekustējās un bija iespaids, ka tas atrodas marmora statujas rokā. Aiz staru kūļa es daļēji redzēju, daļēji sajutu kāda ķermeņa tumšo kontūru, kas bija atbalstījies pret starpsienu. Galva bija noliekta sāņus, no cepures naga apakšas mani uzlūkoja stingas acis. Es vēlreiz paskatījos uz roku. Kolts joprojām bija mērķēts uz mani. Es neapzināti sasprindzināju labo kāju, lai sagatavotos gaidāmajam šokam. Diezgan prātīga rīcība, lai aizsargātos, taču reāli tas palīdzētu tikpat, cik priekšā aizklāta avīze. Šajā brīdī es vēlējos, kaut pulkvedis Sems Kolts būtu izdomājis kaut ko lietderīgāku, piemēram, drošības adatas.

Mierīgi un ļoti lēnām es pacēlu abas rokas plecu augstumā. Kustējos ļoti lēni, lai nervozam cilvēkam neienāktu prātā, ka gatavojos darīt ko neprātīgu, piemēram, pretoties. Varbūt šie bija nevajadzīgi drošības pasākumi, jo šķita, ka vīram ar pistoli vispār nav nervu. Bet es arī nedomāju pretoties. Saule jau sen bija norietējusi, rietumos vēl varēja manīt tās atblāzmu, tā ka es durvīs veidoju skaidru siluetu. Iespējams, ka vīrs aiz galda ar kreiso roku turēja lampu, lai ar tās palīdzību mani momentā apžilbinātu. Un tad vēl šis ierocis. Un tā ir samaksa par risku, par došanos iespējamās briesmās. Bet tā nav samaksa, lai te spēlētu pašnāvnieku ākstu. Es pacēlu rokas pāris centimetrus augstāk un centos izskatīties pēc iespējas draudzīgāk un nevainīgāk. Ja ņem vērā, kā es tagad jutos, tas nebija nekas samākslots.

Vīrs ar ieroci neko neteica un nedarīja. Viņš uzvedās pilnīgi mierīgi. Tagad es jau saskatīju viņa baltos zobus. Spīdošās acis nekustīgi raudzījās manī. Smaids, uz sāniem viegli noliektā galva, ķermeņa nevērīgais stāvoklis šaurajā kabīnē izraisīja stipru briesmu sajūtu. Šī vīra nekustīgums un miers slēpa sevi kaut ko šausmīgu un nedabisku. Viņa aukstasinīgā spēle kā kaķim ar peli likās ļauna un nelaimi vēstoša. Šķita, ka šajā šaurajā kabīnē jau stāv nāve un gaida, lai ar aukstajiem pirkstiem pieskartos savam upurim. Neskatoties uz to, ka divi no maniem vecvecākiem ir skoti, man nav nekādu parapsihologa vai pareģa spēju. Kas attiecas uz šo sfēru, tad te es esmu pilnīgs reālists, un mana reakcija uz to ir kā lūžņu kaudzei. Bet šeit es saožu nāvi.

— Domāju, ka mēs abi pieļaujam kļūdu, — es teicu, — jūs jau nu katrā ziņā. Varēja taču būt, ka esam no vienas komandas. — Tu kā mana rīkle pēkšņi bija pilnīgi sausa un mēle nespēja vārdus izrunāt skaidri, tic veidojās ļoti grūti. Es tos dzirdēju tādus, kādus biju vēlējies, vienlīdz klusu un nomierinošus. Varbūt viņš bija trakais. Tad jācenšas saglabāt viņa labā oma, vienalga, kādā veidā, ka tikai palieku dzīvs. Es pamāju ar galvu un paskatījos uz tabureti, kura atradās stūri pie galda. — Bija grūta diena. Vai neiebildīsicl, ja apsēdīšos un tad runāšu? Apsolu, ka rokas turēšu paceltas.

Nekādas reakcijas. Acu baltumiem piemita aizdomīgs spīdums, un tērauda ierocis palika tēraudeietajā rokā. Jutu, kā manas rokas savelkas dūrēs, un tūlīt tās steidzīgi atlaidu, taču neko nevarēju darīt pret dusmām, kas manī krājās.

Es smaidīju un cerēju, ka smaids ir draudzīgs un nomierinošs, un lēnām devos uz taburetes pusi. Visu laiku lūkojos uz svešo, un no šī krampjainā draudzīgā smaida mani sejas muskuļi sāka sāpēt. Rokas es turēju vēl augstāk nekā līdz šim. Šis «miera nesējs» kolts var nogalēt vērsi sešdesmit metru attālumā, un Dievs vien zinji, ko tas var izdarīt ar mani. Centos par to nedomāt. Galu galā man ir divas kājas, un esmu tām ļoti pieķēries.

Es to paveicu, un manas kājas joprojām ir pie manis. Es apsēdos, rokas augstu turēdams, un uzelpoju. Pats to neapzinādamies, • biju aizturējis elpu, tas ir saprotami, jo mani nospieda citas lietas, piemēram, doma par kruķiem, asiņošanu un tamlīdzīgi, par ko jau šādās situācijās domā.

Kolts bija tikpat nekustīgs kā līdz šim. Stobrs nebija man sekojis, kamēr pārgāju kabīni. Tas joprojām norādīja uz vietu, kur stāvēju pirms desmit sekundēm.

Es strauji metos virsū rokai ar ieroci, tajā pat laikā cenzdamies nebūt pārsteidzīgs. Tagad biju pārliecināts, ka nav vajadzības steigties. Es vēl neesmu sasniedzis solīdo vecumu, lai gan šefs domā, ka izrāda man lielu godu, uzticēdams visnetīrākos darbus, kur uz spēles jāliek viss.

Es barojos kārtīgi un, pateicoties daudzajiem treniņiem, esmu labā fiziskā formā, bet neviena no pasaules apdrošināšanas kompānijām mani savos sarakstos neiekļautu, lai gan ārsti jebkurā brīdī man dotu labas izziņas par veselības stāvokli. Tomēr es nespēju izņemt ieroci no sastingušās rokas. Roka, kura izskatījās kā no marmora, arī šķita tāda esam, tikai vēl aukstāka. Jā, te bija nāve. Taču tā nestāvēja nogaidoši, tā šeit ir bijusi un jau aizgājusi, atstādama šo mirušo ķermeni. Es izslējos un ievēroju, ka aizkari ir aizvilkti. Tad bez trokšņa aizvēru durvis un ieslēdzu kabīnē gaismu.

Stāstos par slepkavībām vecās angļu lauku mājās, reti kad rodas šaubas par to, kad tieši ir iestājusies nāve. Pēc paviršas izmeklēšanas un daudzām pseidomedicīniskām izdarībām labais doktors ļauj noslīdēt lika rokai un saka: — Nāve iestājās pagājušajā nakti ap pulksten divdesmit trijiem un piecdesmit septiņām minūtēm — vai kaut ko līdzīgu, un pēc tam, kad viņa sejai pārslīdējis viegls smīns, kam jānorāda, ka arī viņš ir tikai cilvēks un sīkumos var kļūdīties, vēl piebilst: — Protams, tas varēja notikt arī pāris minūtes agrāk vai vēlāk. — Labais ārsts, kurš nedarbojas kriminālromāna lappusēs, sastopas ar būtiski svarīgākām problēmām. Svars, ķermeņa uzbūve, gaisa temperatūra un miršanas veids stipri un neparedzami ietekmē līķa atdzišanu, tā ka nāves iestāšanās laiks var atšķirties par vairākām stundām.

Es neesmu ārsts. Viss, ko par šo vīru aiz galda varu teikt, ir sekojošais: — Viņš ir miris tik ilgi, ka jau paspējis iestāties līķa stingums. Viņš bija tā sastindzis, it kā būtu nosalis ziemā Sibīrijā. Tātad miris jau pirms vairākām stundām. Bet cik — par to man nav ne jausmas.

Uz piedurknēm viņam bija četras zelta svītras, tas nozīmē, ka runa varētu būt par kapteini. Kapteinis raidītāja kabīnē? Kapteiņus reti var satikt raidītāja kabīnē un nekad pie darbagalda. Viņš sēdēja, sakņupis savā krēslā, sāņus noliektu galvu, pakausi atslējis pret jaku, kura bija pakārta uz āķa pie starpsienas. Līķa stingums lika viņam palikt šādā stāvokli, kaut parasti būtu vajadzējis nokrist uz galda vai noslīdēt uz grīdas.

Es nespēju saskatīt nevienu ārēju pazīmi, kas liecinātu par cīņu, tomēr uzskatīju, ka tas būtu pretrunā ar nejaušības teoriju, ja domātu, ka vīrs miris dabīgā nāvē lajā brīdī, kad gatavojās savu dzīvību aizstāvēt ar «miera nesēja» palīdzību. Es palūkojos apkārt, mēģināju viņu nostādīt taisni, bet viņš negribēja kustēties. Mēģināju vēlreiz un izdzirdēju plīstoša auduma troksni. Pēkšņi biju viņu nostādījis taisni, bet viņš tūlīt nokrita uz galda, turklāt labā roka sāka griezties un nu norādīja taisni uz augšu. Kolta stobrs vērsās pret debesīm kā draudošs pirksts.

Tagad es zināju, kā viņš bija miris un kādēļ agrāk nebija nokritis. Viņš bija nogalināts ar ieroci, kurš nu slējās āra no mugurkaula. Apmēram starp sesto un septīto skriemeli. Ieroča rokturis bija i ķeries pie starpsienas pakārtās jakas kabatā un vīru noturēja.

Savā darba man ir bijusi darīšana ar daudziem cilvēkiem, kuri ir nogalināti visdažādākajos veidos, taču šis ir pirmais gadījums, kad redzu cilvēku, kurš nogalināts ar kaltu. Tas bija pusotru centimetru plats pavisam parasts koka kalts, vienīgi tā spals bija pārvilkts ar velosipēda stūres roktura gumiju, kura bija tā apstrādāta, lai uz tās nepaliktu pirkstu nospiedumi. Kalts bija vismaz desmit centimetrus iedzīts ķermenī, un pat tad, ja tas bulu uzasināts kā bārdas nazis, tam, kurš dūra, jābūt tikpat spēcīgam, cik brutālam cilvēkam. Mēģināju kaltu izvilkt, taču tas neizdevās. Tā bieži var gadīties ar nazi. Ja aso priekšmetu mēģina izvilkt, tad kauli un skriemeļi cieši sakļaujas ap metālu.

Acīmredzot slepkava pats bija mēģinājis izvilkt kaltu, taču bez panākumiem. I.s nemēģināju to darīt vēlreiz. Skaidrs, ka slepkava nebūtu atstājis savu duramo ieroci, ja vien viņam būlu izdevies to izvilkt. Varbūt viņam bija vesela kaudze šādu centimetru platu kaltu, un viņš varēja atļauties vienu vai otru nevērīgi atstāt kādam mugurā.

Un vispār — es nemaz negribēju dabūt šo kaltu. Man bija pašam savs. Nevis kalts, bet nazis. Es lo izņēmu no etvijas, kura bija iešūta manas jakas oderē tieši aiz skausta. Tas izskatījās diezgan nekaitīgs ar apmēram desmit centimetrus garu spalu un kādus septiņus centimetrus garu asmeni. Bet šis mazais asmenītis viegli varēja pārgriezt piecus ccnlimctrus biezu tauvu, asmeņa gals bija ass kā lancetei. Јs to aplūkoju un paskatījos uz durvīm aiz raidītāja galda, kurām vajadzēja vest uz guļamkabīni. Tad no krūšu kabatas izņēmu mazu kabatas lampiņu, piegāju pie durvīm, kuras veda ārā, izslēdzu kabīnē gaismu un gaidīju.

Nevaru pateikt, cik ilgi tur stāvēju. Varbūt divas minūtes, varbūt visas piecas. Kādēļ es gaidīju, to arī nevaru pateikt. Es sev iegalvoju, ka gaidu, lai acis pamazām pierod pie tumsas kabīnē. Bet skaidri zināju, ka tas nebija vienīgais iemesls. Varbūt es gaidīju kādu troksni, varbūt vienkārši kaut ko, vienalga ko, kas varēja notikt, bet varbūt man vienkārši bija bail ieiet pa iekšējām durvīm. Vai es baidījos? Var jau būt, es nezināju. Varbūt man bija bail no tā, ko ieraudzīšu aiz šīm durvīm. Es paņēmu nazi kreisajā rokā — neesmu kreilis, bet dažas lietas varu darīt ar abām rokām —, un tad mani pirksti satvēra iekšējo durvju rokturi.

Bija vajadzīgas apmēram divdesmit sekundes, lai atvērtu durvis un es varētu ielīst pa spraugu iekšā: pie pēdējiem desmit centimetriem sāka čikstēt šarniri. Tas bija pavisam mazs troksnītis. Tāds, kuru parasti nedzirdētu pat divu metru attālumā. Bet ar maniem uzvilktajiem nerviem tas izklausījās kā lielgabala šāviņa duna. Es stāvēju ka piemineklis un biju tik pat nekustīgs kā mirušais man blakus. Dzirdēju, cik mežonīgi dauzās mana sirds, un vēlējos, kaut šis nolādētais miesas gabals reiz nomierinātos.

Ja kāds tur iekšpusē gaidīja, lai mani apžilbinātu ar savu kabatas lukturi, nošautu vai nodurtu ar kaltu, tad viņš nesteidzās. Es ievilku plaušās skābekli un bez trokšņa līdu pa durvīm tālāk. Savu kabatas bateriju turēju, cik vien tālu iespējams, no sevis pa labi. Ja nelieši šautu uz personu, kura viņus ir atklājusi, tad viņi šautu tieši uz lampu, jo parasti jau lampu tur sev priekšā. Šo gudrību es apguvu no kāda sava kolēģa daudzus gadus atpakaļ, kad viņš piedzīvoja plaušu operāciju, kuras laikā izņēma lodi, jo viņš bija aizmirsis šo drošības pasākumu. Kā redzat, muļķīga sagadīšanās. Tādēļ es savu bateriju turēju tālu no sevis, bet izstieptajā kreisajā rokā man bija nazis. Drudžaini cerēju, ka to personu reakcija, kuras varēja atrasties kabīnē, būs lēnāka nekā manējā, un ieslēdzu bateriju. "

Jā, tur kāds atradās, bet par viņa reakciju man galva nebija jālauza. Vairs ne. Viņam reakcijas vienkārši vairs nebija. Viņš gulēja savā kojā ar galvu uz leju, ar tādu tukšu skatienu, kāds mēdz būt tikai mirušajiem. Es ātri pārlūkoju kabīni. Mirušais bija viens pats.

Tāpat kā raidītāja kabīnē, arī šeit nekas neliecināja par cīņu. Lai noskaidrotu nāves cēloni, līķis bija jāapskata tuvāk. No centimetru platās dūriena vietas mugurā bija tecējušas asinis, ļoti maz, nesanāktu pat pilna tējkarote. Es arī neko citu nebiju gaidījis. Ja precīzi pārdur mugurkaulu, sirds ļoti ātri pārstāj pumpēt asinis, tādēļ asiņošana ir neliela. Ķermenī vēl varētu būt iekšējā asiņošana, bet arī ļoti vāja.

Aizkari bija aizvilkti; ar baterijas palīdzību es pamatīgi apskatīju grīdu, audumu un mēbeles. Nezinu, ko gribēju ieraudzīt. Katrā gadījumā neko tādu neatradu. Es izgāju no telpas, aizvēru durvis un ar tādiem pašiem rezultātiem pārmeklēju raidītāja kabīni. Te man vairs nebija ko darīt. Es jau visu biju atradis — arī to, ko nebiju cerējis atrast. Ne reizi es neaplūkoju mirušo sejas. To man ari nevajadzēja darīt, jo tās es pazinu tikpat labi kā to, kuru katru rītu skujoties redzu spogulī. Vēl pirms nedēļas viņi kopā ar mani un mūsu šefu vakariņoja mūsu krodziņā Londonā. Viņi bija tik jautri un atraisīti, cik vien mūsu profesijas cilvēki tādi var būt. Uz īsu brīdi viņu parasto uzmanību pārmāca prieks par dzīves jauko pusi, kura nebija domāta viņiem. Esmu pārliecināts, ka arī šoreiz viņi bija tikpat apzinīgi un modri kā vienmēr. Bet šoreiz viņi nebija pietiekoši uzmanīgi, tādēļ tagad klusē. Tas, kas ar viņiem noticis, neizbēgami atgadās mūsu aroda cilvēkiem, un kad pienāks laiks, arī es nespēšu no tā izvairīties. Un ir vienalga, cik gudrs, spēcīgs vai nežēlīgs tu esi. Agrāk vai vēlāk sastopies ar cilvēku, kurš ir par tevi gudrāks, spēcīgāks un nežēlīgāks. Un tam tur rokās būs kalts, un visa tava agrākos gados sūri gūtā pieredze nav ne nieka vērta, .jo tu pat nemanīsi viņu pienākam. Tu nu beidzot būsi viņā atradis stiprāko pretinieku — un tad tu esi miris.

Es viņus sūtīju nāvē. Neapzināti, bet galu galā tas ir uz manu atbildību. Tā bija mana ideja. Dzimusi manās smadzenēs. Es atspēkoju visas iebildes un pārliecināju ļoti skeptiski noskaņoto šefu tā, ka viņš gan sajūsmā nebija, bet tomēr pukodamies atļauju deva. Es biju tas, kurš abiem vīriem — Beikeram un Dclmontam — teica, ja viņi rīkosies tieši tā, kā esmu plānojis, tad ar viņiem nekas nevarētu notikt. Un viņi man akli uzticējās un tieši tā rīkojās, un tagad viņi gulēja miruši manā priekšā. Nekavējieties, mani kungi, ticiet man, taču neaizmirstiet uzrakstīt testamentu.

Te vairs nebija ko darīt. Biju nosūtījis divus vīrus nāvē, un kaut ko labot vairs nebija iespējams. Nu man bija jāpazūd.

Es atvēru durvis tā, kā ver durvis uz pagrabu, par kuru zināms, ka tas ir pilns ar kobrām. Tas nozīmē, ka, salīdzinot ar tiem dažiem cilvēku rases pārstāvjiem, kuri šonakt viesojās uz kuģa «Nantcsville» klāja, kobras ir mazas nevainīgas radībiņas.

Kad durvis bija atvērtas, es ilgu laiku stāvēju nekustēdamies. Elpoju sekli un vienmērīgi. Šādā brīdī minūte velkas kā puse dzīves. Es klausījos.Varēju dzirdēt viļņu sišanos pret kuģa korpusu, ari to kluso metālisko skaņu, kas rodas, «Nantesvillei» ar enkuru palīdzību cīnoties pret vēju un straumi; arvien pieaugošā vēja brāzmas un kaut kur tālumā kuitalas kliedzienu. Tie bija vientuļi nakts un dabas trokšņi, nekādu briesmu. Tic nebija trokšņi, kurus es gaidīju. Šie trokšņi bija daļa no vispārējā miera. Nekādu briesmas vēstošu vai draudīgu trokšņu nebiju. Ne klusas elpas, ne soļu uz metāla klāja, ne drēbju čaukstoņas, nekā. Ja arī tur ārā kāds gaidīja, viņam piemita pārcilvēciskas spējas gaidīt un nekustēties. Bet šonakt mani nesatrauca pārcilvēki, es domāju par cilvēkiem ar nažiem, ieročiem un kaltiem rokās. Lēnām devos uz priekšu un pārkāpu pār slieksni.

Nekad vēl neesmu naktī pašdarinātā kanoe laiviņā airējis pa Orinoko upi, lai no kāda koka man uzkristu desmit metrus gara anakonda, kā virve aptītos ap kaklu un sāktu lēnām žņaugt. Un pats svarīgākais, ka tam nemaz ar mani nav jānotiek, lai spētu aprakstīt izjūtas šādā brīdī, jo es ļoti labi zinu, kā tas ir. Dzīvnieciskais spēks un mežonīgais ļaunums, kas nāca no milzīgajām rokām, kuras sagrāba manu kaklu, bija šausmīgs. Tādu es līdz šim nebiju pazinis, jā, tāds man pat sapņos nebija rādījies. Pēc pirmā acumirkļa panikas un pilnīga bezspēka man bija tikai viena doma: reiz tas notiek ar mums visiem, tagad ir mana kārta, te ir kāds, kas ir gudrāks, stiprāks un brutālāks par mani.

Ar visu spēku, kāds man bija palicis, spēru atpakaļ, bet vīrs aiz manis pārzināja šos spēles nolickumus. Viņa labā kāja vēl ātrāk un ar lielāku spēku trāpīja manējo. Tas nebija cilvēks, kas stāvēja aiz manis, tas bija kentaurs, un viņam bija lielākā kāja, kādu jebkad biju sastapis. Mana kāja jutās tā, it kā tā nebūtu salauzta, bet vidū saspridzināta. Es sajutu viņa kreisās kājas pirkstus aiz savas kreisās kājas un ar atlikušo spēku spēru pa tiem, bet kad mana kāja piezemējās uz grīdas, viņa pirkstu tur vairs nebija. Man kājās bija plānas gumijas peldčības, un trieciena sāpes aizšāvās līdz pat galvai. Mēģināju satvert viņa rokas mazo pirkstiņu, bet arī te viņš bija veiktāks. Viņa pirksti sakļāvās tēraudeietās dūrēs, turklāt vidējais pirksts dūrās manā kakla artērijā. Nebiju pirmais, kuru viņš nožņaudz, un ja es tagad neko neuzsākšu, tad nebūšu arī pēdējais. Ausīs skanēja saspiesta gaisa šņākoņa, un ar katru bridi gar acīm kļuva arvien raibāks.

Pirmajās sekundēs mani glāba salocītā kapuce un mana ūdenslīdēja tērpa biezā, gumijotā buraudekla apkakle, šis tērps man bija zem jakas. Bet ilgi tas mani neglābtu, jo izskatījās, ka šī zēna uzdevums bija darīt visu, lai viņa rokas satiktos mana kakla vidū. Ņemot vērā viņa līdzšinējos sasniegumus, mērķi viņš sasniegs ātri. Puse darba jau bija paveikta.

Ar aprautu kustību es noliecos uz priekšu. Tagad puse no viņa svara bija man uz muguras, turklāt satvēriena spēks nemainījās. Tajā pat laikā savas kājas viņš atvirzīja iespējami tālu atpakaļ. Tā bija instinktīva reakcija uz manu kustību, jo viņš uzskatīja, ka mēģināšu satvert viņa kāju. Kad vienu brīdi man izdevās izsist viņu no līdzsvara, strauji apgriezos, un mēs abi stāvējām ar muguru pret jūru. Ar visu spēku grūdos atpakaļ, vienu, divus, trīs soļus — arvien ātrāk. «Nantesvillei» nebija modernu tīka koksnes reliņu, tikai parastas šauras ķēdes, žņaudzēja mugurkauls no visa spēka ietriecās augšējā ķēdē.

Ja tā būtu atsities es, man būtu garantēts mugurkaula lūzums vai vismaz tik daudzi ievainoti skriemeļi, ka uz vairākiem mēnešiem varētu nodrošināt ar darbu kādu ortopēdijas ķirurgu. Šis zēns pat nciebļāvās aiz sāpēm, pat neiestenējās, nekādas reakcijas. Varbūt viņš bija mēms. Esmu dzirdējis par mēmajiem, kuriem piemīt fenomenāls spēks, laikam tas ir viens no taisnīguma līdzsvara veidiem.

Taču viņš bija spiests atlaist savu tvērienu un ātri satvert ķēdi, lai mēs abi neiekristu aukstajā Lohhurona ūdenī. Es izrāvos no tvēriena un pagriezos, lai redzētu viņa seju. Ar muguru atbalstījos pret raidītāja kabīnes sienu. Šī siena man bija vajadzīga nekavējoties. Man vajadzēja atbalstu, kamēr noskaidrojās galva un mirušajā labajā kājā atgriezās dzīvība.

Tagad es viņu redzēju, neskaidri, jo bija tumšs, bet redzēju seju, rokas un ķermeņa apveidu.

Domāju, ka man ir darīšana ar milzīgu gigantu, bet viņš nebija gigants. Iespējams, ka manas acis vairs nerāda pareizi. Tas, ko tumsā saskatīju, bija labi veidota, plecīga figūra, nekas vairāk. Viņš pat nebija tik liels kā es. Bet tas neko nenozīmēja — Džordžs Hākenšmits bija tikai metru un septiņdesmit piecus centimetrus garš un svēra kādus deviņdesmit kilogramus, kad «Briesmīgo Turku» uzsvieda gaisā kā futbolbumbu un ar astoņsimt mārciņu smago cementa maisu uz muguras dejoja ringā, lai uztutētu sevi formā. Man neradās sirdsapziņas pārmetumi, ka jābēg no mazāka vīra, un, kas attiecas uz šo zēnu, tad jo tālāk un ātrāk, jo labāk. Bet tagad vēl ne. Mana labā kāja vēl nebija tam gatava. Es izvilku nazi un turēju savā priekšā. Asmeni paslēpu saujā, lai nebūtu manāms tērauda mirdzums.

Mierīgs un nosvērts kā vīrs, kurš skaidri zina, kas darāms, un kurš ne mazākajā mērā nešaubās par sava plāna izdošanos, viņš tuvojās. Dievs zina, arī es nešaubījos, ka viņa pārliecība ir pamatotu \r izstieptu labo roku viņš nāca man virsū no sāniem tā, lai m.in.« k.ija viņu netrāpītu. Viņš atkal gribēja ķerties man pie rīkles. Es pagaidīju, līdz viņa roka ir tikai pāris centimetrus no manas sejas, un ar labo roku dūru no visa spēka uz augšu. Mūsu rokas satikās. Asmenis izgāja cauri viņa plaukstai tieši pa vidu.

Viņš nebija mēms. Trīs īsi vārdi, kurus negribu atkārtot. Tas bija pilnīgi neattaisnojams manu senču apvainojums. Viņš strauji devās atpakaļ, rīvēdams plaukstu gar uzvalku un tad to laizīdams kā dzīvnieks. Viņš skatījās uz asinīm, kuras tecēja no abām plaukstas pusēm un zvaigžņu gaismā izskatījās kā melna tinte.

—     Ahā, ak vīrelim ir nazītis, ko? — viņš klusi teica. Viņa balss mani šokēja. Ņemot vērā šī alu cilvēka spēku, biju gaidījis arī atbilstošu balsi un inteliģences pakāpi. Taču viņš runāja mierīgā, patīkamā balsī bez akcenta kā labi audzināts anglis no dienvidiem.

—    Mums tas nazītis būs jāatņem, vai ne? — Tagad viņš runāja skaļāk. — Kapteini Imrij? — Tā vismaz man izklausījās.

—     Apklusti, muļķi. — Šī dusmīgā balss nāca no komandas telpu puses. — Vai tu gribi…

—    Viss kartībā, kaptein. — Viņš neizlaida mani no acīm. — Man viņš ir rokā šeit pie raidītāja stacijas. Viņš ir bruņots. Ar nazi. Es viņam to tūlīt atņemšu.

—    Tu viņu dabūji? Tu viņu noķēri? Labi, ļoti labi! — Šī vīra balss izklausījās tā, it kā viņš labsajūtā čāpstinātu lūpas un braucītu rokas. Izklausījās, it kā vācietis vai austrietis runātu angliski, īso guturālo skaņu vārdā «labi» nevarēja nepamanīt. — Esi uzmanīgs, šis te man vajadzīgs dzīvs. 2ak! Henrij! Krēmer! Atri! Uz tiltiņa un uz raidītāja staciju.

—    Dzīvs, — draudzīgi teica vīrs man pretī, — tas varētu nozīmēt, ka pilnīgi beigts tomēr ne. — Viņš atkal sūca asinis no ievainojuma plaukstā. — Varbūt tomēr tu man to nazi labprātīgi atdosi? Es ierosinu…

Ilgāk negaidīju. Tas bija vecs paņēmiens. Runāt ar savu pretinieku, lai viņš klausās, ko tu viņam teiksi, un kļūdaini domā, ka pašlaik ir drošībā, kāda labi formulēta teikuma vidū, tieši tajā momentā, kad viņš to vismazāk gaida, ņemt un viņu novākt. Nav sevišķi godīgs paņēmiens, toties drošs diezgan. Man nebija ne mazākās vēlēšanās gaidīt un izbaudīt to uz savas ādas. Nebiju īsti pārliecināts, kā viņš man uzbruks, šķita, ka tas varētu nolikt ar lēcienu, un ja viņš mani nogāzīs uz klāja, tad augšā es vairs nelikšu. Bez palīdzības jau nu noteikti nē. Atri spēru soli viņam pretim un icspīdināju bateriju sejā, redzēju, kā viņš apžilbis aizver acis, un sapratu, ka šis ir vienīgais mirklis, kad man jāsper. Tiesa, spēriens neizdevās tik stiprs, cik bija domāts, jo vēl arvien šķita, ka mana labā kāja ir lauzta. Tumsas dēļ arī tik labi nenolēmēju. Bet šajos apstākļos varēju būt apmierināts. Viņam vajadzēja saliekties un, vaidot aiz sāpēm, vārtīties pa kuģa klāju. Tā vietā viņš saliecās uz priekšu un nekustīgi stāvēja, sevi aptvēris ar rokām. Paldies Dievam, arī viņš bija tikai cilvēks. Varēju saskatīt viņa acu mirdzumu.

Es gāju. Atcerējos reiz Bāzeles zooloģiskajā dārzā redzēto gorillu, šo lielo, melno monstru, kurš rotaļādamies plūkāja sīkās loksnītēs smagā auto riepu. Es labprātāk būtu devies šajā būrī nekā palicis uz klāja, kad šis zēns atkal būs savācis spēkus. Es aizkliboju garām raidītāja stacijai, ierāpos kādā glābšanas laivā un izstiepos visā garumā uz grīdas.

Vīri, kas atradās tiešā tuvumā, bija sasnieguši kāpnes, kas ved uz tiltiņu. Dažiem bija kabatas baterijas. Man bija jābēg uz pašām beigām, lai sasniegtu lamu ar gumijoto āķi, kuru biju uzmetis, lai nokļūtu uz klāja, liet to es nevarēju izdarīt, kamēr nabija tukšs vidusklājs. Un tad jau to vispār nebija iespējams izdarīt. Tagad, kad vairs nebija nepieciešamības slēpties un maskēties, kāds bija ieslēdzis gaismas, kuģa priekšējais klājs un vidusdaļa bija apgaismoti. Viena no lampām atradās kuģa priekšgalā celtņa masta galā tieši virs tās vietas, kur es gulēju. Es jutos kā muša uz baltas sienas. Piespiedos vēl vairāk pie grīdas, it kā gribētu izspiesties tai cauri.

Viņi jau bija uzkāpuši pa trepēm un stāvēja pie raidītāja kabīnes. Es izdzirdēju balsis un lamas un sapratu, ka viņi ir atraduši ievainoto. Nedzirdēju viņa balsi un pieņēmu, ka viņš vēl nav spējīgs runāt.

Valdonīgā balss ar vācu akcentu pārņēma vadību:

—     Ko jūs te kladzināt kā vistas. Apklustiet. Zak, vai tev ir automāts?

—     Jā, kaptein. — Zaks runāja mierīgi, un citos apstākļos viņa balss man šķistu uzticama. Pašreizējā situācijā tā mani nenomierināja.

—    Ej uz kuģa pakaļgalu. Nostājies pie ieejas salonā, skaties uz priekšu un novēro vidusklāju. Mēs iesim uz kuģa priekšgalu, ķemmēsim to un dzīsim viņu uz tavu pusi. Ja viņš tev nepadodas, šauj kājās, man viņš jādabū dzīvs.

Mans Dievs, tas bija vēl sliktāk kā «miera nesējs» kolts. Tas varēja trāpīt tikai vienreiz. Man nebija ne jausmas, kāds automāts ir Zakam. Varbūt tas vienā reizē izšauj divpadsmit vai vairāk šāviņus. Jutu, kā savelkas labās ciskas muskuļi, tas jau veidojas par refleksu.

—    Un kas notiks, ja viņš pārleks pār bortu, ser?

—    Vai man tev tas vēl jāstāsta, Zak?

—    Nē, ser.

Es biju tikpat inteliģents kā Žaks. Arī man to nevajadzēja skaidrot. Man atkal bija nežēlīgi izkaltusi mute un rīkle. Man bija minūte laika, ne vairāk, tad jau būs pr vēlu. Klusi uzlīdu uz raidītāja kabīnes jumta un devos uz stūres klāja malu, kura bija vistālāk no tās vietas, kur kapteinis lmrijs saviem cilvēkiem deva īsas pavēles. Tur es klusi nolaidos atpakaļ uz klāja un lavījos uz airu telpu.

Tur man bateriju nevajadzēja. Pietika ar lielo lampu atspīdumu. Es notupos un tā biju zemāk par logu līniju. Paskatījos apkārt un tūlīt ieraudzīju to, ko meklēju. Metāla kasti ar signālraķetēm nelaimes gadījumiem.

Ar diviem griezieniem pārgriezu ādas siksnas, kuras nostiprināja kasti pie grīdas. Vienu siksnas galu es piestiprināju pie kastes roktura. No jakas kabatas izņēmu plastikas maisu un novilku jūrnieka jaku un bikses, kuras biju uzvilcis virs ūdenslīdēja tērpa. Tās es iebāzu maisā un maisu piesēju ap gurniem. Jaka un bikses spēlēja svarīgu lomu. Persona, kura pa «Nantesvilles» klāju staigātu piloša ūdenslīdēja tērpā, tūlīt piesaistītu uzmanību. Turpretim jūrnieka drēbēs vakara krēslā mani viegli varēja noturēt par komandas locekli. Divreiz tas tā bija noticis. Tikpat svarīgi tas bija, kad dienā atstāju Torbcjas ostu. Persona ūdenslīdēja tērpā laivā tāpat piesaistītu uzmanību, jo rietumu piekrastes un salu iedzīvotāji šajā ziņā ir tikpat ziņkārīgi kā iekšzemes iedzīvotāji. Daži to varbūt formulētu vēl indīgāk.

Vēl arvien rāpus es izlīdu pa airu telpas durvīm uz tiltiņa stūres klāja pusē. Nonācis pašā galā, iztaisnojos. Tas nebija viegli. Bet man bija jāriskē. Tagad vai nekad — jau bija dzirdams, kā komanda, mani meklēdama, virzās uz manu pusi. Es pārcēlu kasti ar signālraķetēm pāri malai, cik tālu to atļāva virve, un sāku lēnām iešūpot. Kā lodes grūdējs iešūpo lodi, pirms to izmet.

Kaste svēra mazākais četrdesmit mārciņas, bet es svaru nemaz nemanīju. Ar katru vēzienu kaste iešūpojās arvien vairāk, jau bija sasniegts apmēram četrdesmit piecu grādu leņķis; tas bija labākais rādītājs, kādu varēju sasniegt. Laiks steidzās, un arī veiksme lēnām slīdēja ārā no rokām. Es sev likos kā trapeces dejotājs prožektoru gaismā, un arī tikpat apdraudēts. Pēdējā vēziena laikā es pieliku visu spēku, lai kaste sasniedz vislielāko ātrumu un amplitūdu. Tad pats nokritu aiz buraudekla vējtvera. Krītot atcerējos, ka kastē aizmirsu iztaisīt caurumu. Tagad nu nezināju, vai tā peldēs vai nogrims, bet man bija pilnīgi skaidrs, kas noliks, ja tā nenogrims. Katrā gadījumā skaidrs bijA viens: tagad par to domāt ir par vēlu.

Dzirdēju, ka uz galvenā klāja, apmēram septiņus līdz desmit metrus no tiltiņa, atskanēja kliedziens, domāju, ka mani ir atklājuši, bet tā vis nebija. Sekundi pēe kliedziena dzirdēju skaļus šļakstus un tad balsi, kura, kā šķiet, piederēja Žakam: — Viņš ir aiz borta pie stūres klāja aiz tiltiņa. Dodiet šurp starmeti, ātri! — Viņš laikam pēc pavēles bija devies lejā, ieraudzījis krītam kādu tumšu priekšmetu un izdarījis vienīgo loģisko secinājumu. Zaks bija bīstams, jo spēja ātri domāt. Trīs sekundēs viņš biedriem pateica visu: kas nolicis, un kas viņiem jādara, lai veiktu nepieciešamos pasākumus, pēc kuriem viņš savukārt ar automātu mani varētu sacaurumot kā sietu.

Vīri, kas mani meklēja, tagad skrēja pāri klājam tieši zem manis, jo es biju paslēpies uz tiltiņa vistālākajā stūri.

—    Vai tu viņu redzi, 2ak? — kapteinis Imrijs runāja ļoti ātri un ļoti mierīgi.

—    Vēl ne, ser.

—    Viņš tūlīt iznirs. — Es vēlējos, kaut viņš nebūtu tik ļoti pašpārliecināts. — Šim lēcienam viņam bija vajadzīga dziļa ieelpa. Krēmer, ņem divus vīrus un laivu, dabū lampas un riņķo apkārt, Henrij, kasti ar granātām. Karlo, ātri uz tiltiņa, prožektoru uz stūres klāja.

Es nebiju domājis par laivu, tas jau bija diezgan slikti, bet granātas! Jutu, ka aukstas tirpas pārskrien pār muguru, es skaidri zinu, ko zemūdens eksplozija, arī pali vājākā, var nodarīt cilvēka ķermenim. Tā ir divdesmit reizes nāvējošāka nekā tāda pati eksplozija uz zemes, un pēc pāris minūtēm man jau noteikti bija jābūt ūdenī. Vēl es kaut ko varēju izdarīt ar starmeti, jo tas atradās tikai pusmetru virs manas galvas. Kabelis bija manā kreisajā rokā un nazis labajā, atlika tikai tiem ļaut saskarties. Es beidzu domāt par tām nolādētajām granātām, bet tad man ienāca kas cits prātā. Ja es šo kabeli pārgrieztu, tas būtu apmēram tik pat inteliģenti, kā kad es pārliektos pāri vējtverim un sauktu: — Te es esmu, nāciet noķeriet mani! Droša zīme, ka joprojām atrodos uz kuģa. Ja es iegāzīšu pa galvu Karlo, kad viņš kāps pa kāpnēm augšā, efekts būtu tāds pats. Šos cilvēkus divreiz apvest ap stūri nebūs iespējams. Cik vien ātri varēju, aizkliboju līdz airu telpas aizmugures sienai, nokāpu pa kāpnēm lejā un skrēju uz priekšu. Priekšējais klājs bija jtilnīgi tukšs.

Dzirdēju kādu saucam un pēc tam automātiskā ieroča tarkšķēšanu. Skaidrs, ka tas bija 2aks ar savu automātu. Vai viņš kādu bija pamanījis? Vai kaste būtu uzpeldējusi un viņš tumsā to sajaucis ar mani? Tā tas būs, jo diez vai viņš būtu tērējis munīciju, ja skaidri būtu saskatījis kasti. Lai arī kas tas būtu bijis, Dievs ar viņu. Ja viņi pieņēma, ka tur lejā atrodos es, sacaurumots kā Šveices siers, tad šeit viņi mani nemeklēs.

Viņi bija nolaiduši aizmugures enkuru. Es karājos pār malu, kamēr icdabūju kājas enkura lūkā. No turienes es pārsvicdos uz enkura ķēdi. To šovakar vajadzēja redzēt starptautiskajiem tiesnešiem. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņu hronometri fiksētu jaunu pasaules rekordu tādā sporta veidā kā rāpšanās pa enkura ķēdi.

Odens bija auksts, bet ūdenslīdēja tērpā tas man neko nenozīmēja. Jūra bija mierīga, pašlaik bija paisums: tas man labi noderēja. Es peldēju gar «Nantesville» aizmugures sānu, gandrīz visu laiku zem ūdens, es nevienu neredzēju un arī mani neviens neredzēja. Galvenā darbība risinājās kuģa stūres klāja pusē.

Mans akvalangs, atsvari un pleznas bija tur, kur tos atstāju, piesietus pie dzenskrūves. Tā nebija dziļi ūdenī. Kad jūra paisuma laikā ir nemierīga, ir grūti uzvilkt akvalangu. Bet domas par Krēmeru un viņa granātām man tagad ļoti palīdzēja. Neskatoties uz to, man bija ātri jātiek prom, jo priekšā vēl tāls ceļš un daudz darāmā, kad būšu galā.

Dzirdēju glābšanas laivas motora troksni stūres klāja pusē. Tā man nepietuvojās mazāk kā trīsdesmit piecu metru attālumā. Neviens vairs nešāva. Kapteinis Imrijs laikam bija nolēmis neizman.tot granātas. Es piestiprināju atsvarus pie sava ķermeņa un ieniru ūdens tumšajā drošībā. Šeit es virzienu kontrolēju ar apgaismota rokas kompasa palīdzību. Tad sāku peldēt. Pēc piecām minūtēm uzpeldēju virspusē, pēc nākošajām piecām minūtēm sajutu zemi zem kājām. Tā bija klinšaina sala, kur biju paslēpis piepūšamo gumijas laivu.

Uzrāpos klintīs un paskatījos atpakaļ. «Nantesville» bija pilnīgi apgaismota. Starmetis apgaismoja jūru, un glābšanas laiva joprojām riņķoja ap kuģi. Dzirdēju vienmērīgu žvadzoņu, kad tika pacelts enkurs. Tad es iestūmu ūdenī savu gumijas laivu, iesēdos tajā, satvēru airus un airēju projām dienvidrietumu virzienā. Joprojām atrados prožektora aizsniedzamības zonā, taču pastāvēja niecīga iespēja, ka šajos tumšajos ūdeņos kāds pamanīs melnu laivu ar pasažieri melnās drēbēs.

Kad kādu jūdzi biju airējis, ievilku airus un iedarbināju motoru, proti, es to mēģināju iedarbināt. Motori man parasti strādā perfekti, izņemot tās reizes, kad man ir auksti, esmu izmircis vai pārguris. Kad man tiešām vajag, lai tie darbotos, tie nedarbojas. Tā es atkal ņēmu rokās īsos airus un airēju… airēju… airēju… Vēlāk es jutos tā, it kā būtu airējis veselu mēnesi. Desmit minūtes pirms trijiem no rīta es atkal atgriezos uz «Firccrest» klāja.

2. nodaļa

Otrdiena: no pulksten trijiem rītā līdz dienas sākumam

—    Kalvert? — Hansleta balsi bija grūti uztvert tumsā.

—    Jā. — Vietu, kur viņš virs manis stāvēja uz «Firecrest» klāja, vairāk varēja nojaust nekā saskatīt. No dienvidrietumiem bija savilkušies smagi mākoņi, un pēdējās zvaigznes bija pazudušas. Jūrā krita lielas, smagas un aukstas lietus lāses. — Palīdzi dabūt laivu uz klāja.

—    Kā gāja?

—    Vēlāk, tagad tiksim ar šo galā. Es rāpos pa kāpnēm augšā, turēdams rokā laivas tauvu. Mana labā kāja atkal bija sastingusi, sāka sāpēt un nevarēja noturēt svaru. — Un pasteidzies, var gadīties, ka mums būs ciemiņi.

—    Ak tā, — domīgi teica Hanslets. — Artūronkulis par to noteikti priecāsies.

Es neatbildēju. Mūsu darba devējs, kontradmirālis sers Artūrs Arnfords-Džeisons, K. C. B. un citi alfabēta burti par to nepriecā-

sies nemaz. Mēs uzvilkām uz klāja pilošo laivu, nomontējām motoru un visu aiznesām uz priekšējo klāju.

—   Atnes man pāris ūdensnecaurlaidīgus maisus, — es teicu, — un ievelc enkura ķēdi. Dari to pēc iespējas klusām, neizmanto

bremzi, paņem brezentu.

—    Mēs braucam prom?

—    Ja mēs būtu pie pilna prāta, tad tā darītu. Mēs paliekam. Pacel taču vienreiz enkuru un nolaid to lejā.

Kad viņš atnāca ar maisiem, es jau biju izlaidis gaisu no laivas un iebāzis to buraudekla somā. Novilkto akvalangu kopā ar atsvariem, ūdensnecaurlaidīgo pulksteni, rokas kompasu un dziļuma mērītāju sabāzu vienā no maisiem. Otrajā iebāzu motoru. Man bija

ļoti jāsaņemas, lai to nepārsviestu pār bortu. Šāds motors pats par sevi ir nevainīga lieta, uz katra kuģa tāds ir. Bet mūsu koka glābšanas laivai viens tāds jau bija.

Hanslets bija ieslēdzis elektrisko vinču, un ķēde lēnām pacēlās. Elektriskā vinča vispār ir klusa mašīna, bet, kad paceļ enkuru, troksnis nāk no četrām dažādām vietām: kad ķēde iet caur enkura lūku, tad bremzes zobu klikšķi, tad ķēdes posmu uztīšanās uz veltņa un ķēdes krišana savā nodalījumā. Ar pirmo mēs neko nevarējām darīt. Bet tā kā atslēdzām bremžu veltni, un smagais brezents mazināja ķēdes veltņa troksni, viss izdevās pārsteidzoši klusi. Uz ūdens troksni dzird ļoti tālu, bet tuvākā noenkurotā laiva bija apmēram divsimt metru attālumā, šajā brīdī mēs neilgojāmies pēc citu laivu sabiedrības. Šie divi simti metru jau bija nepatīkami tuvu. Pie mazās pilsētiņas jura ļoti strauji palika dziļa. Trīsdesmit sešu metru dziļums šajā vietā ļāva justies droši, jo mūsu enkura ķēde bija simts metrus gara.

Dzirdēju, kā Hansleta kāja darbina klāja kontaktu. — Ķēde ir augšā.

—    Ieliec uz bridi bremzi, citādi es palikšu bez rokām, ja veltnis pēkšņi sāks griezties. — Es aizvilku maisus uz kuģa priekšgalu, noliecos pār reliņiem un tos ar virvi piesēju pie enkura ķēdes. Kad tas bija izdarīts, nolaidām maisus pār bortu virs ūdens.

—    Es turēšu svaru, — teicu, — lēnām laid ķēdi no veltņa. Mēs laidīsim visu lejā ar rokām. — Nolaist kravu līdz jūras dibenam nebija nekas patīkams ne manai mugurai, ne rokām. Jau pašā sākumā es nebiju labā formā, bet tagad atrados tuvu spēku izsīkumam. Šausmīgi sapeja mugura un kāja, turklāt vēl piemetās drudzis. Es zinu dažus variantus, ka iegūt patīkamu siltumu, bet ja ir tikai viena apakšveļas kārta un jāsēž ārā aukstā, slapjā un vējainā rudens naktī, tad tas nav patīkami. Ja tagad kāds gribētu uzzināt, kas ir piestiprināts mūsu enkura ķēdes galā, viņam būtu vajadzīgs tērauda ūdenslīdēja tērps.

Hanslets aizvēra mūsu dzīvojamās istabas durvis, pa tumsu aizgāja līdz iluminatoram un aizvilka smagos samta aizkarus. Tad viņš ieslēdza mazo galda lampiņu; tā gan nedeva daudz gaismas, bet no pieredzes zinājām, ka tās vājo atspulgu caur samta aizkariem nav iespējams saskatīt no ārpuses. Un nebija nekādas vajadzības kādam parādīt, ka tagad nakts vidū mēs vēl esam nomodā. Hansletam bija tumša, šaura, drūma seja ar spēcīgu žokli, biezām uzacīm un bieziem melniem matiem — seja, kas runā pati par sevi, un kurā reti var manīt pārmaiņas. Pašlaik tā bija loti mierīga un bez jebkādas izteiksmes.

—    Tev drīz jāpērk jauns krekls, — viņš sacīja. — Apkakle ir par šauru, tā atstāj pēdas.

Es beidzu slaucīties un paskatījos spogulī. Pat šajā pustumsā mans kakls izskatījās baigi. Tas bija pietūcis un laistījās visās varavīksnes krāsās, uz tā bija redzami četri saspiedumi, kurus bija atstājuši žņaudzēja īkšķi un rādītājpirksti. Zilā, zaļā un sarkanā krāsā. Izskatījās, ka šīs zīmes būs redzamas vēl ilgu laiku.

—     Viņš uzbruka no aizmugures. Viņš nosit laiku, strādādams par noziedznieku, jo mierīgi varētu būt olimpiskais čempions svarcelšanā. Man paveicās. Bez tam viņam ir ļoti cietas kurpes. — Es pagriezos un apskatīju savu labo cisku. Zilums bija lielāks kā mana plauksta, un ja tur trūka kādas no varavīksnes krāsām, tad bija grūti noteikt, kuras. Vidū bija dziļa vaļēja brūce, no kuras lēnām sūcās asinis. Hanslets to visu aplūkoja ar lielu interesi.

—   Ja tev nebūtu bijis šaurais ūdenslīdēja tērps, tu būtu noasiņojis. Domāju, ka būs labāk, ja tevi pārsiešu.

—    Man nav vajadzīgs pārsējs, bet gan viskijs. Ak, ko te daudz runāt, atvaino, jā, būs labāk, ja tu te visu uzkopsi. Nevaram taču likt saviem ciemiņiem bradāt pa asinīm.

—    Tu esi tik pārliecināts, ka ciemiņi būs?

—     Man šķita, kad es atgriezīšos, tic būs jau priekšā. Noteikti būs. Uti arī kas būtu mūsu draugi uz «Nantesvillcs» klāja, muļķi viņi nav nekādā gadījumā. Viņi jau būs sapratuši, ka es pie viņiem varēju ierasties vienīgi ar gumijas laivu. Viņiem ir skaidrs, ka darīšana nav bijusi ar parastu ziņkārīgo. Ja šīs puses ļaudis grib jokot vai meklēt piedzīvojumus, tad katrā ziņā viņi nelīdīs uz sveša noenkurota kuģa. Turklāt vietējie pat dienas laikā netuvosies Belnanvamai — kapa bezdibenim, kur nu vēl nakts laikā. Pat locis teica, ka šai vietai ir slikta slava. Un neviens vietējais nebūtu tā ģērbres kā es. Un šādā situācijā ikviens vietējais jau sen būtu beigts.

—    Par to es nebrīnītos. Un kas vēl?

—     Tātad, mēs abi neesam vietējie. Mēs esam draugi. Mēs nekādā gadījumā nedzīvotu viesnīcā vai pansijā, mēs būtu pārāk ierobežoti un nevarētu tik brīvi pārvietoties. Mūsu rīcībā vajadzētu būt laivai. Nu, kura vieta būtu laba mūsu laivai? Taču ne ziemeļos no Lohhurona, ja laika prognoze sola sešas, septiņas balles stipru dienvidrietumu vēju. Neviens kuģis nebūtu tik traks, lai uzturētos šajā rajonā. Vienīgā drošā vieta, kur ir pietiekami sekls un var droši noenkuroties, ir pretējā virzienā, pie zunda pie Torbejas — tas ir tikai četras, piecas jūdzes no tās vietas, kur pie Lohhurona izejas atrodas «Nantesville». Nu, kur tad tu mūs meklētu?

—     Es meklētu laivu, kura noenkurojusies Torbejas tuvumā. Kādu ieroci tu gribēsi?

—    Es negribu ieroci, un arī tu negribēsi. Tādi ļaudis kā mēs nenēsā ieročus.

—    Jūras biologi nenēsā ieročus, — viņš piekrita. — Lauksaimniecības un zvejniecības ministrijā strādājošajiem arī nav ieroču. Ierēdņi stāv šādām lietām pāri. Nu tad uzvcdīsimics ļoti smalki. Galu galā tu esi šefs.

—    Es nemaz nejūtos tik viltīgs. Un varu derēt, ka drīz vairs nebūšu šefs. Kad Artūronkulis dzirdēs, kas man viņam stāstāms.

—     Man tu līdz šim vēl neko neesi stāstījis. — Viņš beidza saitēt manu cisku un piecēlās. — Kā tu tagad jūties?

—    LabākPaldies. Vēl labāk es jutīšos, kad tu atkorķēsi pudeli. Uzvelc pidžamu vai ko līdzīgu. Cilvēki, kuri nakts vidu uz kuģa ir pilnīgi apģērbti, izskatās aizdomīgi. — Es slaucīju galvu tik enerģiski, cik to pieļāva manas savainotās rokas. — Daudz jau nav ko stāstīt, un tas pats nav nekas labs. — Viņš man ielēja stipru dzērienu, bet sev kaut ko vieglāku, tad vēl nedaudz pielēja ūdeni. Tas garšoja kā jau viskijs, kad tu stundām ilgi esi peldējis un airējis, un tevi tik tikko nav nogalējuši.

—    Tur es nokļuvu bez grūtībām. Noslēpos aiz Kararas, kamēr palika tumšs, tad airēju uz «Bogha Nuadh». Tur pie kuģa es atstāju laivu. Faktiski runa ir par «Nantesville». Nosaukums un karogs bija citi, mastu bija grūti atpazīt, arī telpas tagad bija nokrāsotas melnas, bet tas ir tas pats kuģis. Es tik tikko paspēju to paveikt. Tas bija īsi pirms paisuma un bēguma maiņas, un man vajadzēja trīsdesmit minūtes peldēt pret straumi. Paisuma un bēguma laikā tur laikam ir baigi.

—    Saka, ka tā ir rietumu piekrastes sliktākā vieta, vēl sliktāka par Korbričanu.

—    Es negribētu būt pirmais, kam tas precizi jāfiksē. Pie kuģa man vajadzēja desmit minūtes atvilkt elpu un savākt spēkus, lai varētu uzmest virvi un pa to uzrāpties uz klāja.

—    Tu esi baigi riskējis.

—    Bija jau gandrīz tumšs. Turklāt, — es ar rūgtumu piebildu, — ir arī drošības pasākumi, par kuriem inteliģenti cilvēki nedomā, kad viņiem darīšana ar trakajiem. Aizmugures telpās atradās tikai kādi divi vai trīs cilvēki. Septiņi vai astoņi apkalpes vīri, ne vairāk, bija uz klāja. Visa vecā komanda pilnībā pazudusi.

—    Un nekas par viņiem neliecināja?

—     Nekas. Ne dzīvu, ne mirušu nevienu no viņiem neredzēju. Turklāt man neveicās. Kad es atstāju aizmugures kabīnes, lai dotos uz tiltiņu, kāds man nāca pretim. Es viegli pamāju un kaut ko nomurmināju. Tas otrs atbildēja, es tikai nezinu, ko. Es sekoju viņam līdz kabīnei un redzēju, ka kambīzē viņš paceļ telefona klausuli un kaut ko ātri un sparīgi ierunā. Viņš teica, ka kāds no vecās komandas ir bijis noslēpies un tagad mēģina aizbēgt. Es nevarēju viņu apturēt, jo viņš visu laiku stāvēja ar seju pret durvīm un turēja rokā pistoli. Man bija jārīkojas ātri, un es devos uz tiltiņa telpām.

—     Ko tu darīji, kad skaidri zināji, ka viņi tevi ir atklājuši?! Vienīgais, ko varu teikt, tev steidzīgi jāiet pie ārsta un jāpārbauda smadzenes.

—    Artūronkulis to droši vien formulēs vēl riebīgāk. Bet tā man bija vienīgā iespēja, un es biju pārliecināts, ka neviens īpaši neuztrauksies, ja runa ir par vienu pārbijušos apkalpes locekli. Ja tas čalis mani būtu redzējis slapjajā ūdenslīdēja tērpā, viņš mani būtu sacaurumojis kā sietu. Ceļā uz kuģa priekšgalu es pagāju garām kādam vīram. Pieņemu, ka viņš bija atstājis tiltiņa telpas īsi pirms trauksmes izsludināšanas. Es nepaliku uz tiltiņa, bet devos uz priekšu un paslēpos aiz krāna pamatnes pajumtes. Apmēram desmit minūtes valdīja liels haoss. Ar kabatas baterijām pārmeklēja tiltiņu, tad es redzēju un dzirdēju, ka vīri dodas uz kuģa pakaļgalu, laikam domāja, ka esmu tur.

Izgāju cauri visām virsnieku kabīnēm, kas atrodas pie tiltiņa. Nevienu neredzēju. Vienā kabīnē, domāju, lā bija inženiera, atklāju salauztas mēbeles un asiņainu paklāju. Nākošajā, tā bija kapteiņa kabīne, koja bija vienās asinīs.

—    Viņus taču brīdināja, lai nepretojas.

—    Es zinu, un tad es atradu Beikeru un Delmontu.

—    Tātad tu viņus atradi, Beikeru un Delmontu.

Hanslets skatījās uz glāzi savā rokā. Es vēlējos, kaut viņa sejā parādītos vismaz niecīgākās emocijas.

—     Delmonts pēdējā brīdī bija mēģinājis dot briesmu signālu. Viņi bija brīdināti to nedarīt, ja nu vienīgi ārkārtēju briesmu gadījumā. Tas nozīmē, ka viņus atklāja. Viņš tika nodurts no aizmugures ar pusotru centimetru platu kaltu un ievilkts guļamtelpā aiz raidītāja kabīnes. Vēlāk laikam bija ienācis Bcikers. Viņš bija uzvilcis kapteiņa uniformu, domāju, tas bija pēdējais izmisīgais mēģinājums maskēties. Viņam rokā bija revolveris, taču viņš skatījās un mērķēja nepareizajā virzienā. Ari viņam bija kalts mugurā.

Hanslets sev pielēja otru glāzi. Šoreiz jau daudz pilnāku. Hanslets dzēra ļoti reti. Pusi dzēriena viņš izmeta vienā rāvienā. Tad viņš teica: — Bet visi jau neaizgāja uz pakaļgalu. Sagaidīšanas komiteju taču atstāja.

—    Viņi ir ļoti veikli un bīstami. Varbūt viņi ir augstākas klases speciālisti nekā mēs, vai vismaz es. Sagaidīšanas komiteju pārstāvēja tikai viens vīrs, bet tāds nezvērs, ka otrs jau būtu bijis par daudz. Es zinu, viņš novāca Beikeru un Delmontu. Man nekad vairs nebūs daudz laimes.

—   Tu taču esi ticis no turienes laukā, tava laime vēl nav izsīkusi.

Bet Beikeram un Delmontam laimes vairs nav. Es zinu, viņš

man liek justies atbildīgam par to. Es zinu, ari Londona prasīs atbildību no manis. Es pats arī. Nebija jau neviena cita, kam varētu uzvelt atbildību.

—    Artūronkulis, — teica Hanslets, — vai tu nedomā…

—     Pie velna Artūronkuli. Kāda man daļa par Artūronkuli? Ko tu domā, kā es tagad jūtos? — Es biju pārskaities. Pirmo reizi Hansleta seja nedaudz izmainījās. Manas jūtas nevienu neinteresēja.

—    Tas nav tas, — viņš teica. — Es par «Nantesvilli». Tagad, kad mēs skaidri zinām, ka tā ir «Nantesville», kad mēs zinām tā jauno vārdu un karogu — starp citu, kā tad viņu tagad sauc?

—    «Alta Fjord.» Norvēģija. Tam tāpat nav nozīmes. Mēs informēsim Artūronkuli …

—   Un ļausim ciemiņiem mūs pārsteigt mašīntclpā. Vai esi traks?

—   Jā, un tu arī, kā pats teici.

—    Es pieļāvu iespēju, ka viņi nāks, ja vispār nāks.

—    Ja vispār nāks… Dieva dēļ, vecīt. Viņi domā, ka es stundām ilgi uzkavējos uz kuģa un tagad katru no viņiem varu raksturot. Patiesībā es nevarētu identificēt nevienu no viņiem, arī viņu vārdus es nezinu. Bet viņi noteikti domā, ka pašlaik es iesniedzu Intcrpolam viņu aprakstu. Varbūtība, ka viņi ir šajos dokumentos, ir piecdesmit pret piecdesmit. Pārāk augsta klase, lai runa būtu par sīkiem blēžiem. Daži no viņiem droši vien ir pazīstami.

—     Tādā gadījumā tik un tā būtu par vēlu. Tad ari viņiem neveiktos.

—    Tā nebūtu, ja viņi uzveiktu vienīgo liecinieku, kurš var nostāties pret viņiem.

—    Domāju, būs labāk, ja paņemsim mūsu pistoles.

—    Nē.

—    Nu tad, Dieva dēļ, pazudīsim.

—    Nē.

—    Tu man nepārmet, ka es pūlos atrast izeju?

—    Nē.

—    Padomā par Beikeru un Delmontu!

. — Neko citu neesmu darījis. Tev nav jāpaliek.

Viņš uzmanīgi nolika savu glāzi. Šonakt viņš tiešām būtu aizgājis. Pēdējo desmit minūšu laikā atkal mainījās viņa sejas izteiksme, un viņš neizskatījās sevišķi iedrošinošs. Tad viņš atkal paņēma rokā glāzi un smīnēja.

—    Tu nesaproti, ko runā, — viņš draudzīgi teica. — Te vainīgs tavs kakls, pārāk ilgi bija pārtraukta asins padeve smadzenēm. Tu pašlaik nespētu cīnīties pat ar savu rotaļu lācīti. Kas par tevi rūpēsies, ja viņi uzsāks kādu jaunu spēlīti?

—     Atvaino, — es teicu un domāju to nopietni. Pēdējo desmit gadu laikā kādas desmit reizes esmu strādājis kopā ar Hansletu un pazinu viņu. Tas liesām bija stulbi no manas puses, ka es kaul ko lādu pateicu. Jo Hanslels nevarēja kādu pamest nelaimē vienu. — Tu tikko runāji par onkuli?

—    Jā, mēs tagad zinām, kur ir «Nanlesville». Onkulis varētu nosūtīt šurp kādu karakuģi, lai viņus nosegtu ar radaru, ja…

—    Es zinu, kur tas bija. Kad es to atstāju, lika pacelts enkurs; līdz rīta gaismai tas jau būs simts jūdzes tālāk. Un Dievs vien zina, kurā virzienā.

—    Tas ir prom? Tad esam piespieduši to bēgt? Par to viņiem noteikti īpašs prieks. Viņš lēnām apsēdās un skatījās. — Bet mums ir tā jaunais apraksts…

—    Es jau tev teicu, ka tas neko nenozīmē. Rīt tas jau izskatīsies savādāk. Varbūt tad tas būs jau «Hokomaru» no Jokohamas ar zaļiem mastiem, japāņu karogu un citu krāsojumu.

—    Varbūt der novērošana no gaisa. Mēs varētu…

—    Kamēr mēs šādu akciju ierosinātu, būtu jākontrolē divdesmit tūkstoši kvadrātjūdžu ūdens. Tu taču dzirdēji laika prognozi. Tā ir slikta. Zemi mākoņi, tas nozīmē, ka jālido zem šiem mākoņiem. Lietderība samazinās par deviņdesmit procentiem. Tam klāt nāk slikta redzamība un lietus. Iespējas līdzinās vienai pret simts, ak, pat vienai pret tūksloti, lai kaut ko skaidri varētu atpazīt. Un gadījumā, ja viņus tiešām atklāj — gadījumā — ko tad? Pilots draudzīgi pamās ar roku? Vairāk jau viņš neko nevar izdarīt.

—    Viņi varētu iesaistīt kara floti…

—    Kuru kara floti? Vai to no Vidusjūras? Vai varbūt no Tālajiem Austrumiem? Kara flotei šodien ir tikai daži kuģi un tikpat kā neviena šajos ūdeņos. Kamēr kāds kara kuģis šeit ierastos, jau atkal būtu nakts, un «Nantesville» jau aiz kalniem. Un ja arī kara kuģis to atrastu, kas tad būtu? Vai tas jānogremdē? Iespējams, ar divdesmit pieciem kravas tilpnē ieslēgtiem komandas locekļiem.

—    Vai viņi nevarētu kuģi ieņemt abordāžā?

—    Ar tiem pašiem divdesmit pieciem vīriem, nostādītiem ierindā uz klāja, un katram pie muguras piespiesta pistole! Kapteinis Imrijs un viņa neģēļi pieklājīgi jautātu, kas mūsējiem padomā.

—     Es uzvilkšu pidžamu, — Hanslets bija noguris. Durvīs viņš apstājās: — Ja «Nantesville» ir prom, tad arī jaunā apkalpe ir prom, un mums ciemiņu nebūs. Vai tu par to esi padomājis?

—    Nē.

—    Es gan tam īsti neticu.

Viņi ieradās divdesmit minūtes pāri četriem no rīta. Viņi bija mierīgi un kārtīgi, viss notika ļoti oficiāli un atbilstoši likumam. Viņi uzkavējās četrdesmit minūtes, un kad viņi mūs atstāja, es netiku skaidrībā, bija tie mūsu meklētie cilvēki vai nē.

Hanslets ienāca manā kajītē, kura atradās pirms stūres klāja. Viņš ieslēdza gaismu un modināja skaļā balsī: — Celies, celies augšā.

Es biju nomodā, nebiju ne aci aizvēris, kopš atgūlos. Es novaidējos un nostenējos, cenzdamies to nepārspīlēt, un savilku samiegojušos seju. Aiz viņa neviens nestāvēja.

—    Kas te notiek. Ko tu gribi? Velns parāvis, kas te notiek? Pulkstenis ir tikai mazliet pāri četriem.

—    Nejautā man, kas te notiek, — Hanslets bija sakaitināts. — Policija. Tikko uzkāpa uz klāja. Saka, esot steidzīgi.

—    Ko tu teici? Policija?

—   Jā, nāc taču. Viņi mūs gaida.

—    Policija uz mūsu klaja? Kas…

—    Pie velna! Cik tu vēl šonakt esi dzēris pēc tam, kad es aizgāju gulēt? Policija! Divi gabali un vēl divi muitnieki. Saka, ka esot steidzīgi.

—     Es ceru, ka lieta tiešām ir steidzoša. Nakts vidū. Vai viņi domā, ka mēs esam izbēguši pasta laupītāji? Vai tad tu viņiem nepaskaidroji, kas mēs esam? Nu labi, pie velna, es jau eju.

Hanslets pazuda, un pēc kādām trīsdesmit sekundēm es sekoju viņam uz salonu. Tur sēdēja četri vīri. Divi policisti un divi muitnieki. Viņi neatstāja noziedznieku bandas iespaidu. Vecākais, lielākais policists piecēlās. Drukns, brūni iedegušu seju, ap gadiem piecdesmit. Viņš aukstasinīgi paskatījās uz mani un tad uz tukšo viskija pudeli un abām lietotajām glāzēm. Tad atkal uz mani. Viņš nevarēja ciest bagātus jahtu īpašniekus. Viņš tos necieta, jo tic naktīs pārāk daudz dzēra un rīta agrumā stāvēja izspūrušiem matiem un asinīm pielijušām acīm. Viņam nepatika šo ļaužu ķīniešu zīda rītasvārki ar pūķiem un zīda šallītes ap kaklu. Arī man šie cilvēki nav patīkami, sevišķi man nepatīk zīda šalles, kas pašreiz skaitās ļoti modernas šajās aprindās. Bet man kaut ko vajadzēja, lai nosegtu pleķus uz kakla.

—    Vai jūs esat šis laivas īpašnieks, ser? — policists apvaicājās. Viņš runāja rietumu augšzemes dialektā, to nevar sajaukt. Viņa balss bija pieklājīga, taču, lai izteiktu vārdu «ser», viņam bija vajadzīgs laiks.

—   Ja jūs man varētu paskaidrot, kāda jums par to daļa, — nelaipni atteicu, — tad es jums varbūt atbildēšu, varbūt ari ne. Privāta laiva ir tas pats kas privāta māja, policista kungs. Pirms te ielaužaties, jums vajadzīgs kratīšanas orderis. Jeb jūs nezināt priekšrakstus?

—     Viņš zina priekšrakstus, — iejaucās viens no muitniekiem, mazs, tumšs tips, kurš pulksten četros no rīta jau bija gludi noskuvies un runāja uzvarētāja balsī, viņš nebija no augšzemes. — Tas jau īstenībā nav viņa darbs. Pirms trīs stundām mēs viņu izcēlām no gultas. Viņš tikai mums izdara pakalpojumu.

Es viņu ignorēju un teicu policistam: — Ir nakts, mēs atrodamies vientuļā skotu līcī. Kā jūs justos, ja nakts vidū uz jūsu kuģa ierastos četras nepazīstamas personas? — Šeit es riskēju. Ja viņi tiešām bija tie, kurus es domāju, un ja es biju tas, kuru viņi meklēja, es nekad neuzdrīkstētos tā runāt. Tikai nevainīgs cilvēks tā runātu. — Vai jums ir kāds dokuments?

—    Man? — Policists nikni uz mani paskatījās. — Esmu policijas priekšnieks Makdonalds. Viss Torbejas policijas iecirknis ir manā pakļautībā jau astoņus gadus. Pajautājiet jebkuram Torbejā, visi mani pazīst. — Ja nu viņš tiešām bija tas, par kuru uzdevās, tad tā varbūt bija pirmā reize, kad kāds viņam prasa uzrādīt dokumentus. Viņš pamāja un norādīja uz sēdošo policistu. — Tas ir uzraugs Makdonalds.

—    Jūsu dēls? — Līdzība bija nepārprotama. — Tad viss paliek ģimenē, vai ne tā? — Es nezināju, vai man viņam ticēt vai ne, bet jutu, ka pietiekoši ilgi esmu spēlējis aizkaitinātu namatēvu. Tagad jānomierinās. — Un muitnieki? Jūsu priekšrakstus es zinu. Jums nevajag kratīšanas orderi. Es domāju, ka policija labprāt stātos pie varas pilnvaru izpildīšanas. Jūs varat iet, kur gribat, nevienam atļauju neprasot. Tā taču ir, vai ne?

—   Jā, ser. — Tas bija jaunākais muitnieks, kurš man atbildēja. Viņš bija vidēja auguma, blonds, ar noslieci uz aptaukošanos, runāja ar īru akcentu, tāpat kā otram, viņam bija zils mētelis, cepure ar nagu, brūni cimdi un bikses ar stingri iegludinātām vīlēm. — Mēs to darām ļoti reti. Mēs dodam priekšroku sadarbībai, mēs labprātāk iztaujājam.

—    Un jūs labprāt pārmeklētu laivu, vai ne? — izmeta Hanslets.

—   Jā, ser.

—    Bet kādēļ? — es izbrīnīts jautāju. Un es tiešām biju pārsteigts, kā man tas tā izdevās. — Ja mēs visi gribam būt tik pieklājīgi un izpalīdzīgi, tad varbūt varētu saņemt kādus paskaidrojumus?

—     Nav iemesla jums tos nesniegt, ser. — Vecākā muitnieka balsī ieskanējās atvainošanās. — Vakarnakt Eršīrā no kādas smagās automašīnas nolaupītas mantas divpadsmit tūkstošu mārciņu vērtībā. Iepriekšējā naktī, ja gribam būt precīzi. To mēs šovakar uzzinājām. Pēc informācijas, kāda ir mūsu rīcībā, laupījums pārkrauts nelielā laivā. Domājam, ka laiva aizpeldēja uz ziemeļiem.

—    Kāpēc?

—    Man žēl, ser, tā ir slepena informācija. Šī ir trešā osta, kuru pārmeklējam, un trīspadsmitā laiva, Torbejā ceturtā pēdējo piecpadsmit stundu laikā. Mēs tiešām esam kārtīgi pastrādājuši, to es jums varu apgalvot. — Mierīga un draudzīga balss, kura vēlējās teikt: — Jūs taču nedomājat, ka mēs jūs turam aizdomās. Mums jādara savs darbs, tas ir viss.

—     Un jūs pārmeklējat visas laivas, kuras nāk no dienvidiem, jeb tikai aizdomīgās? Katrā ziņā tās, kuras tikko ieradušās. Vai jūs esat padomājuši par to, ka neviena laiva ar laupījumu nebrauks pa Krinana kanālu? Tas ir kā slazds vismaz uz četrām stundām. Tad jau viņiem bija jābrauc apkārt gar Kintairu. Mēs te esam kopš pēcpusdienas. Ja kāds šo attālumu grib veikt īsākā laikā, tad viņam jābūt ātrai laivai.

—    Jums ir diezgan ātra laiva, ser, — teica policijas priekšnieks Makdonalds. Es brīnījos, kā tas var būt, ka no rietumu salām līdz pat Austrumlondonas dokiem visiem policijas priekšniekiem bija tā pati kokainā balss, sastingusī seja un aukstais skatiens. Te jābūt kādam sakaram ar uniformu. Es viņu neņēmu vērā.

—    Ko tad mēs — hm — būtu nozaguši?

—    Ķimikālijas. Tā bija kāda ķīmiskā koncerna automašīna.

—     Ķimikālijas? — Es paskatījos uz Hanslctu, pasmaidīju un atkal pievērsos muitniekam. — Ak ķimikālijas? Mūsu laiva ir pilna ar tām, taču baidos, ka nebūs divpadsmit tūkstošu mārciņu vērtībā.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad Makdonalds teica: — Vai jūs mums to nepaskaidrotu?

—    Protams. — Es aizdedzināju cigareti, lai pa īstam varētu izbaudīt savu uzstāšanos, un pasmaidīju. — Šī te ir valdības laiva, Makdonald. Es domāju, jūs to būsiet atpazinuši pēc karoga. Tā pieder lauksaimniecības un zvejniecības ministrijai. Mēs esam jūras biologi. Mūsu aizmugures kabīne ir peldoša laboratorija. Paskatieties uz grāmatām. — Es norādīju uz abiem plauktiem ar speciālo literatūru. — Un, ja jūs vēl šaubāties, varu iedot divus telefona numurus, vienu Glazgovā un vienu Londonā. Tur jūs katrā laikā iegūsiet ziņas par mums. Vai arī piezvaniet slūžu meistaram Krinanā. Tur mēs pavadījām pēdējo nakti.

—     Protams, ser. — Mans skaidrojums uz policijas priekšnieku nebija atstājis nekādu iespaidu. — Kur jūs šovakar devāties ar savu gumijas laivu?

—    Ka jūs teicāt, Makdonald?

—    Jūs novēroja, kad ap pulksten pieciem pēcpusdienā atstājāt kuģi melnā gumijas laivā. — Es jau reiz runāju par aukstām tirpām, kas skrien pār muguru, tagad jutos tā, it kā milzīgs simtkājis ar aukstām kājām ložņātu pa muguru. — Jūs aizbraucāt uz zundu. Pastnieks Makilrojs jūs redzēja.

—    Man ļoti žēl, ka nākas apšaubīt tā cilvēka spējas, kurš tāpat kā es ir ierēdnis, bet viņš būs bijis dzēris. — Dīvaini, ka šāda aukstuma sajuta var likt cilvēkam svīst. — Man nav melnas gumijas laivas, tāda arī nekad nav bijusi. Ņemiet vien savu lupu, Makdonald, un, ja jūs te atradīsiet melnu gumijas laivu, tad es jums uzdāvināšu brūno koka laivu, vienīgo, kura šeit uz «Firecrest» atrodama.

Sastingusī sejas izteiksme nedaudz izmainījās, Makdonalds vairs nebija tik pārliecināts. — Tātad jūs nebijāt izbraucis?

—    Biju, bet ar mūsu pašu laivu. Es apbraucu ap Garvcs salu un no zunda paņēmu dažus paraugus. Varu jums tos parādīt. Ziniet, mēs te neesam atvaļinājumā.

—    Bet lūdzu, lūdzu, es negribēju jūs aizvainot.

Tagad es vairs nebiju plutokrāls, bet gan cilvēks, kuram jāstrādā, un viņš varēja atļauties kļūt pieļāvīgāks. — Makilroja kungam vairs nav tik laba redze kā agrāk, turklāt pret norietošo sauli viss izskatās melns. Man jāsaka, jūs neatstājat tāda vīra iespaidu, kurš piestātu zunda krastā un sabojātu telefona sakarus ar sauszemi.

Simtkājis tagad uzsāka strauju galopu. Nošķirti no sauszemes? Dažiem tas ļoti labi noderētu. Es nemēģināju iedziļināties, kurš varēja sabojāt sakarus. Skaidrs ir viens, ka ar augstākajiem dabas spēkiem tam nav nekāda sakara.

—     Vai ar to jūs gribai sacīt, — es lēnām teicu, — ka turat aizdomās mani …

—    Mēs nevaram pieļaut kļūdas, ser. — Tagad viņš gandrīz vai atvainojās. Es nebiju vienkārši cilvēks, kurš strādā, es biju cilvēks, kurš strādā valdības uzdevumā. Un cilvēki, kuri strādā valdībai, ir visnotaļ respektējami un uzticami pilsoņi.

—   Jums taču nekas nebūs prelī, ka mēs te mazliet pārlūkosim? — tumšmatainā muitnieka balsī ieskanējās žēlums. — Sakari ir pārtrūkuši, un jūs jau zināt… Viņa balss aizķērās, un viņš pasmaidīja. — Ja jūs būtu laupītāji — man ir pilnīgi skaidrs, ka šāda iespēja ir viens pret miljonu, bet tomēr — ja mēs nepārmeklētu laivu — jūs jau zināt, rīt mums būtu jāmeklē cits darbs. Tā ir tikai formalitāte.

—    Es nekādā gadījumā negribētu, ka tas notiek, mister…

—    Tomass. Es jums pateicos. Vai varu redzēt kuģa dokumentus? Ā, paldies. — Tos viņš atdeva jaunākajam vīrietim. — Acumirkli, ak jā, stūres māja. Vai misters Darens varētu stūres mājā dokumentus nokopēt?

—    Protams. Bet vai šeit viņam nebūtu ērtāk?

—    Mēs esam modernizēti, ser, mums ir pārnēsājams fotokopēšanas aparāts, kas pieder pie katra aprīkojuma. Nepieciešama vienīgi tumsa. Kā jau teicu, nepaies ne piecas minūtes. Vai varam sākt apskati jūsu laboratorijā?

Vai viņš to visu nenosauca par formalitāti? Tikai vienā punktā viņam bija taisnība. Ja runa ir par pārbaudi, tad šī bija visneparastākā, kādu jebkad biju piedzīvojis. Pēc piecām minūtēm Darens atgriezās no stūres mājas pie mums, un tad viņi abi ar Tomasu uzsāka lādu «Firecrest» pārmeklēšanu, it kā viņi meklētu Kohinūru.

Vismaz sākumā. Par katru lietiņu, vai tā attiecās uz mašīnas vai elektroierīcēm, bija jāsniedz paskaidrojumi. Viņi ieskatījās katrā skapi un atvilktnē. Viņi pārlūkoja tauvas un spilvenus berzes novēršanai laboratorijas gala nodalījumā, un es pateicos Dievam par to, ka nebiju sekojis savai sākotnējai idejai noslēpt gumijas laivu un ūdenslīdēja tērpu tur. Viņi pat pārmeklēja pakaļgala tualeti. It kā es butu tik stulbs, lai Kohinūru sviestu tur.

Lielāko daļu laika viņi pavadīja mašīntelpā, un bija arī vērts to apskatīt. Viss spīdēja un izskatījās kā jauns. Divi lieli dīzeļdzinēji, katra jauda simts zirgspēki, dīzeļģenerators, radioģenerators, karstā un aukstā ūdens sūkņi, centrālapkures iekārta, lieli eļļas un ūdens rezervuāri un divas garas rindas ar uzlādētām akumulatoru baterijām. Šķita, ka Tomass īpaši interesējas par baterijām.

—    Jums ir ļoti lielas rezerves jaudas, mister Petcrsen, — viņš sacīja. Pa šo laiku viņš jau bija uzzinājis manu vārdu. — Kam tas viss vajadzīgs?

—    Tas nebūt vēl nav pietiekoši. Vai jūs šos abus motorus gribētu iedarbināt ar roku? Laboratorijā mums ir astoņi elektromotori, kurus mēs izmantojam, kad esam ostā. Tad mēs nevaram darbināt ne motorus, ne ģeneratorus, lai dabūtu nepieciešamo strāvu. — Es sāku uzskaitīt, parādot uz pirkstiem. — Šeit mums ir centrālapkure, siltā un aukstā ūdens sūkņi, radars, radio, automātiskā vadība, elektriskais krāns laivai, ceļamkrāns, eholots, navigācijas gaismas, vārītājs…

—     Ir jau labi, ir jau labi. — Tagad viņš bija gandrīz vai draudzīgs. — Ziniet, laivas īstenībā nemaz nav mana darba sfēra. Tagad iesim uz priekšu. Vai neiebilstai?

Dīvainā kārtā inspekcija tika ļoti ātri pabeigta. Salonā Hansletam bija izdevies panākt, ka Torbejas policisli jau atzina «Firecrcst» viesmīlību. Nevarēja teikt, ka policijas priekšnieks Makdonalds bija kļuvis jautrs, bet katrā ziņā daudz cilvēciskāks nekā tad, kad tikko uzkāpa uz klāja. Otrs Makdonalds neizskatījās tik atbrīvots, drīzāk saīdzis. Varbūt viņš nepiekrita tam, ka viņa tēvs runāja kā līdzīgs ar līdzīgu ar vīriem, kuri, iespējams, bija noziedznieki.

Ja salona pārmeklēšana bija pavirša, tad tas, kas notika abās priekšējās kabīnēs, bija farss. Kad mēs atkal bijām salonā, es sacīju:

—    Man ļoti žēl, mani kungi, ka sākumā biju nelaipns, bet es tik labprāt guļu. Vai nevēlaties vēl kaut ko iedzert, pirms aizejat?

—    Nu, — Tomass smaidīja, — ari mēs negribam būt nepieklājīgi. Liels paldies.

Pēc piecām minūtēm viņi bija prom. Tomass vēl pāris reižu uzmeta skatienu stūres mājai. Bet Darens tur jau bija bijis. Viņš vēl ātri ieskatījās kādā klāja nodalijumā, un tas arī bija viss. Uz mums aizdomas nekrita. Pieklājīga atvadīšanās, un viņi bija prom. Tumsā viņu laivu nevarēja labi saskatīt, bet tā šķita diezgan jaudīga.

—    Dīvaini, — es teicu.

—    Kas tad tc ir tik dīvains?

—    Laiva. Vai tev ir kāda nojausma, kā tā izskatījās?

—    Kā lai man tāda būtu? — Hanslets bija aizkaitināts. Arī viņš bija maz gulējis. — Arā bija tumšs kā darvas mucā.

—    Tieši to es arī domāju. Vienīgais, ko varēja redzēt, bija vāja gaisma stūres mājā. Nekādu gaismu uz klāja, nekāda iekšējā apgaismojuma, arī nekādu navigācijas gaismu.

—    Jau astoņus gadus policijas priekšnieks Makdonalds uzrauga šo ostu. Vai tev ir nepieciešams apgaismojums, lai pēc tumsas iestāšanās pārvietotos pa savu istabu?

—    Manā istabā neatrodas divdesmit jahtas un kreiseri, kuri vēja un paisumu un bēgumu ietekmē pastāvīgi maina savu atrašanās vietu. Šie apstākļi mani nespiež mainīt virzienu, kad eju pa savu istabu. Bet šeit visā ostā tikai trim kuģiem ir noenkurošanās gaismas. Viņam kaut kas jāizmanto, lai redzētu, kur brauc.

Tā tas arī bija. Mēs vēl varējām dzirdēt aizejošās laivas dzinēja troksni, kad no tās tumsā izšāvās gaismas stars. Desmit centimetru starmetis, tā jau es domāju. Stars krita uz kādu simts metrus tālāk noenkurotu jahtu. Tad laiva mainīja kursu, stars krita uz citu kuģi, tad atkal kursa maiņa, un laiva peldēja iepriekšējā virzienā.

—     Dīvains bija vārds, kuru tu lietoji, — Hanslets murmināja. — Bet šajos apstākļos ļoti piemērots. Un ko lai domā par šo Torbejas policiju?

—    Kamēr es ar Tomasu un Darenu biju lejā, tu taču ar policijas priekšnieku sarunājies ilgāk nekā es.

—     Es gan labprātāk gribētu domāt kaut ko citu, — izvairīgi teica Hanslets, — tas visu atvieglotu. Bet to es nevaru. Viņš ir īsti vecmodīgs policists, turklāt vēl ari labs. Esmu daudzus tādus saticis, un tu arī.

—    Labs un turklāt vēl godīgs, — es viņam piekritu. — Bet tas, kas notika šeit, bija ārpus viņa parastās darbības jomas, un viņš tika maldināts. Arī mēs tikām maldināti. Līdz šim.

—    To tu saki tagad.

—    Tomass izteica kādu neuzmanīgu piezīmi. It kā starp citu. Tu to nedzirdēji, tad mēs bijām mašīntelpā. — Mani kratīja drebuļi, varbūt no aukstā nakts vēja. — Tas neko nenozīmēja, pilnīgi neko, līdz tam brīdim, kamēr es nesecināju, ka viņi negrib, ka mēs varētu atpazīt viņu laivu. Tomass teica: — Laivas īstenībā nav mana joma. — Varbūt viņam šķita, ka man uzdevis pārāk daudz jautājumu, un tagad vēlējās mani nomierināt. Laivas neesot viņa joma. Muitnieks, kura darbības sfēra nav laivas. Viņi taču praktiski visu dzīvi pavada uz laivām, tās pamatīgi pārmeklēdami. Viņi bāž savu degunu visneiespējamākajos laivu stūros un galos, tā ka beigu beigās par laivām viņi zina vairāk nekā pats izgatavotājs. Un vēl kas, vai tu ievēroji, cik labi viņi bija ģērbušies? Varbūt ministrijas ietekme?

—    Muitnieki vispār neskraida apkārt eļļainos kombinezonos.

—    Šajās drēbēs viņi bija jau divdesmit četras stundas. Šī bija jau kura… trīspadsmitā laiva, kuru viņi pārmeklēja. Vai tavām biksēm pēc šāda darba vēl būtu vīles kā naža asmeņi? Jeb tu gribi teikt, ka pirms šurpnākšanas viņi tās būtu gludinājuši?

—    Ko viņi vēl teica? Ko viņi vēl darīja? — Hanslets runāja tik klusi, ka varēja dzirdēt muitnieku laivas motora troksni pusjūdzes attālumā, kad tā atkal apgaismoja akmeņaino piekrastes mūri. — Vai viņi par kaut ko izrādīja īpašu interesi?

—    Par visu ko. Bet pagaidi. Šķiet, Tomass īpaši interesējās par mūsu akumulatoru baterijām un par lielajām elektriskās strāvas rezervēm.

—     Tiešām? Un vai tu atceries, cik brīvi un viegli abi mūsu draugi pēc atvadīšanās ielēca savā laivā?

—    Nu to taču viņi ir darījuši tūkstošiem reižu.

—    Abiem rokas bija brīvas, viņi neko nenesa — bet kaut kas taču bija jānes.

—    Fotokopēšanas aparāts.

—    Fotokopēšanas aparāts šodien pieder pie parastā aprīkojuma. — Stulbums. Bet ja mūsu blondais draugs nenodarbojās ar kopēšanu, tad tajā laikā viņš darīja ko citu.

Mes devāmies uz stūres māju. Hanslets paņēma lielāko skrūvgriezni no darbarīku plaukta, kas atradās blakus eholotam, un minūtes laikā atskrūvēja radiotelcgrāfa un peilētāja pārseguma plati. Piecas sekundes viņš aplūkoja iekšpusi, tad atkal pieskrūvēja plati atpakaļ. Skaidrs bija viens, šo raidītāju mēs ilgi vēl neizmantosim.

Es aizgriezos un pa stūres mājas logu lūkojos tumsā. Vējš pieņēmās spēkā, melnā jūra blāvi vizēja, un mūsu «Firecrcst» sāka diezgan jūtami šūpoties. Es jutos ļoti noguris, taču acis bija modras. Hanslets man piedāvāja cigareti. Es negribēju, bet tomēr paņēmu. Kas zina, varbūt tā man palīdzēs domāt. Tad es viņu satvēru aiz elkoņa un aplūkoju plaukstu.

—   Jā, jā, — es teicu, — kurpniek, paliec vien pie savām liestēm.

—    Ko tu ar to domā?

—    Nav īstais sakāmvārds, bet momentā neko labāku nevaru atcerēties. Labs meistars strādā tikai ar saviem darbarīkiem. Mūsu draugam ar tieksmi sabojāt radiolampas un kondensatorus par to vajadzēja padomāt. Nav brīnums, ka katru reizi, kad tuvumā bija Darens, mani muguras muskuļi krampjaini sarāvās. Kur tad tu tā sagriezies?

—    Es nesagriezos.

—    Zinu, bet tev plaukstā ir asinstraips. Es nebrīnītos, ja zēns būtu skolojies pie paša Pītcra Sellcra. Uz «Nantesvilles» viņš runā Dienvidanglijas dialektā, uz «Firecrcst» Ziemeļīrijas. Interesanti, kādus vēl viņa mēle var dabūt ārā. Domāju, ka viņš ir nedaudz resns, bet izrādās, diezgan muskuļots. Atceries, viņš ne reizi nenovilka cimdus, pat tad ne, kad ņēma glāzi.

—    Esmu labākais novērotājs, kādu tu jebkad esi saticis. Iegāz man vienreiz ar rungu pa pauri, un es ievērošu pilnīgi visu. — To bija grūti dzirdēt. — Kādēļ tad viņi mūs nenosita? Vismaz tevi? Savu galveno liecinieku?

—    Varbūt tiešām darīšana ir ar cilvēkiem, kuri ir daudz labāki par mums. Ir divi iemesli. Pirmkārt, viņi neko nevarēja darīt, kamēr te bija policisti, īsti policisti. Protams, viņi varēja novākt arī tos. Bet tikai trakais varētu apzināti noslepkavot policijas priekšnieku. Un, lai arī kas šiem zēniem pietrūktu, inteliģence tā nu noteikti nav.

—    Bet kādēļ tad viņi vispār atvilka šurp policiju?

—    Tas piedeva zināmu cienību. Policisti ir ārpus jebkurām aizdomām. Ja nakts vidū pār reliņiem rāpsies policists formā un cepurē, tad tu viņam vis tūlīt negāzīsi ar abordāžas āķi pa galvu. Tu viņu uzaicināsi uz klāja. Bet visus pārējos tu varbūt nositīsi. Jo sevišķi, ja tava sirdsapziņa nav tīra, kā viņi to domāja par mums.

—    Iespējams, par to var strīdēties. Un otrs iemesls?

—     Viņi riskēja, pat ļoti, sūtīdami šurp Darenu. Viņš tika pamests par ēsmu, lai redzētu, kāda būs reakcija. Vai kāds no mums viņu atpazīs.

—    Kādēļ Darens?

—    Vai tad es neteicu? Es iespīdināju viņam sejā kabatas bateriju. Seju nevarēja atpazīt. Tā bija tikai balts plankums ar sarauktām acīm aiz priekšā aizliktas rokas. Īstenībā es skatījos tālāk uz leju, lai redzētu vietu, kur viņam iespēru. Bet to viņi nevarēja zināt. Viņus interesēja viens, vai mēs viņu atpazīsim. Mēs neatpazinām. Ja mēs to būtu izdarījuši, tad būtu gāzuši viņam pa galvu ar visu, kas pagadītos pa rokai, vai ari pieprasītu, lai policija viņus apcietina. Jo, ja mēs esam pret viņiem, tad esam ar policiju. Taču mēs tā nerīkojāmies. Ne mazākās zīmes, ka kāds būtu atpazīts. Tik labs nav neviens. Es uzsveru, ka pasaulē nav tāda cilvēka, kas nakts laikā divreiz satiktu vīru, kurš nogalinājis divus citus un gandrīz arī pašu, un pat ne aci nepamirkšķinātu. Tā visa rezultātā tiešas briesmas ir garām. Šī degošā vajadzība mūs nogalināt ir kļuvusi mazāk aktuāla. Nu viņi ir pārliecināti, ja mēs neatpazinām Darenu, tad nepazīsim nevienu no «Nantesville» un neko neziņosim Intcrpolam.

—    Vai tas nozīmē, ka esam drošībā?

—    Mans Dievs, es vēlētos, kaut tas tā būtu. Bet viņiem ir aizdomas.

—    Bet tu taču tikko teici…

—    Es nezinu kā, bet es to zinu, — uzbudināts teicu. — Es to zinu. Kuģa pakaļpusi viņi pārmeklēja tik uzmanīgi kā loto spēlētājs meklē kartiņu ar sešiem pareizi atminētiem cipariem, kad viņš pēkšņi nav pārliecināts, vai lo ir nodevis. Un tad, kad puse mašīntclpas bija apskatīta — klikt — un vairs nekādas intereses. Vismaz no Tomasa puses ne. Viņš kaut ko būs atklājis. Tu taču viņu vēlāk redzēji salonā. Priekšējās kabīnes un priekšklājs viņam bija pilnīgi vienaldzīgi.

—    Un baterijas?

—    Nē, viņš bija apmierināts ar manu skaidrojumu. Es tikai nesaprotu, kāpēc un kā es to zinu. Bet es zinu, ka man ir taisnība.

—    Tas nozīmē, ka viņi vēl atgriezīsies?

—    Viņi atgriezīsies.

—    Tad es tagad atnesīšu mūsu ieročus.

—    Nesteidzies. Mūsu draugi skaidri zina, ka mēs ne ar vienu nevaram sazināties. Satiksmes kuģis no cietzemes te piestāj divreiz nedēļā. Tas bija šodien, tātad nākošais būs tikai pēc četrām dienām. Galvenie sakari ar sauszemi ir bojāti, un ja es tagad iedomātos, ka tas nav uz ilgu laiku, tad mana vieta ir bērnudārzā. Mūsu raidītājs arī nav lietojams. Ja vēl pieņemam, ka Torbejā nav pasta baložu, tad pasaki man, kā vēl iespējams uzņemt sakarus ar cietzemi?

—    Vēl jau ir «Šangrila». — Tā bija mums vistuvāk esošā laiva

—    balta un mirdzoša, apmēram četrdesmit metrus gara un varēja maksāt ceturtdaļmiljonu mārciņu. — Tai noteikti ir raidītājs pāris tūkstošu mārciņu vērtībā. Bez tam šeit vēl ir divas trīs jahtas, pietiekoši lielas, lai tām butu raidītājs. Pārējām varētu būt tikai uztvērējs, ja vispār kas ir.

—    Un cik raidītāji Torbejas ostā no rīta būs tādā stāvoklī, kā tos var izmantot?

—    Viens.

—     Viens. Par pārējiem mūsu draugi parūpēsies. To viņi arī darīs. Mēs nevaram nevienu brīdināt, jo tā mēs sevi nodotu.

—    Apdrošināšanas kompānijas to pārcietīs. — Viņš paskatījās pulksteni. — Tagad būtu īstais laiks modināt Artūronkuli.

—    Es vairs ilgāk nevaru vilcināties. — Man nebija ne mazākās vēlēšanas runāt ar Artūronkuli.

Hanslets uzvilka biezu mēteli, piegāja pie durvīm un pagriezās:

—    Es domāju, ka labāk iešu uz klāja pastaigāties, kamēr tu sarunāsies. Un ja tā padomā, tad drošības labad paņemšu savu pistoli. Tomass teica, ka viņi ostā pārbaudījuši trīs laivas. Tā kā Makdonalds neiebilda, tas tā varētu būt. Varbūt Torbejā vispār vairs nav nebojātu raidītāju, varbūt mūsu draugi policiju izsēdināja krastā un tagad atgriežas tieši pie mums.

—    Var gadīties. Bet visas tās jahtas ir mazākas nekā «Firecrcst». Bez mums tikai vienai vēl ir atsevišķa stūres māja, pārējām raidītājs būs salonā. Daudzi droši vien arī guļ salonā. Šajā gadījumā laikam īpašnieks vispirms dabū pa galvu, tikai tad var ķerties pie radio. Bet to viņi nekad nevarētu izdarīt, kamēr uz klāja ir Makdonalds.

—    Vai esi gatavs zaudēt derībās savu pensiju? Varbūt Makdonalds katru reizi negāja lidzi uz klāja.

—     Es droši vien nekad nesasniegšu pensijas vecumu. Varbūt tomēr paņemsi savu pistoli?

«Firecrcst» bija nedaudz vecāka par trim gadiem. Sauthcmptonas kuģubūves rūpnīca kopā ar kara flotes radio firmu to būvēja pēc slepena plāna, kuru tās saņēma no Artūronkuļa. Pats viņš to nebija izdomājis, bet neteica arī tiem dažiem cilvēkiem, kuri zināja par šī kuģa eksistenci. Visa iesākums bija kāds japāņu būvēts zvejas kuģis, kurš kursēja zem Indonēzijas karoga, un kuru dzinēja bojājumu dēļ sagūstīja Malajas piekrastē. Nedarbojās tikai viens dzinējs, un kaut arī iebūvēti bija divi, laiva nebija spējīga manevrēt; dīvaina lieta, kura pamudināja sagūstītājas fregates inženierleitnantu šo kuģi kārtīgi pārbaudīt. Neskatoties uz to, ka viņš šo fantastisko ideju nodeva tālāk Arturonkulim, viņa meklējumu beigu rezultāts bija tāds, ka kuģa apkalpe joprojām nīka kādā karagūstekņu nometnē Singapūrā.

«Firecrcst» karjera bija sevišķi ievērojama. Kādu laiku tā bezjēdzīgi kursēja Baltijas jūrā, kamēr iestādēm Mēmelē un Ļeņingradā kļuva slikti, uz viņu skatoties, un tās pasludināja «Firecrcst» par persona non grata un aizsūtīja atpakaļ uz Angliju. Artūronkulis bija nikns, jo īpaši tādēļ, ka viņam nācās skaidroties ar kādu sīkumainu valsts sekretāru par ievērojamajiem izdevumiem šajā sakarā. Tad ūdenspolicija ar šo laivu mēģināja ķert kontrabandistus, bet drīz vien viņi to atdeva atpakaļ, pat paldies nepasacījuši. Tagad nu laiva varēja sevi pierādīt, un cilos apstākļos Artūronkulis būtu sajūsmā.

Tas, kas «Firecrcst» padarīja tik vienreizēju, ir fakts, ka dzinējs tai ir viens, bet dzenskrūves divas. Izskatījās, ka bija divi dzinēji, bet viens no viņiem bija īpašs, apgādāts ar zemūdens izplūdes ventili un vēl citām sevišķām iekārtam, kuras kopā ar priekšējā alumīnija mastā noslēpto teleskopisko radiomastu nepieciešamības gadījumā nodrošināja mūsu raidītāju ar tādu jaudu, ka tas varēja nosūtīt signālu kaut uz Mēnesi. Kā jau Tomass ievēroja, mums bija pietiekoši daudz rezerves jaudu. Un šajā situācijā es negribēju sūtīt signālu uz Mēnesi, bet gan uz Artūronkuļa dzīvokli — biroju Naitsbridžā.

Astoņdesmit procentus no mašīntelpas aizņēma dzinēji un to iekārtas, divdesmit procentus dažādu lietu kolekcija, kuru aplūkodams, pat Jaunā Skotlendjarda priekšnieks būtu ļoti norūpējies. Šeit, starp citu, bija dažas mazas spridzekļu paciņas ar ķīmisku aizdedzes ierīci, kuras mehānismu varēja iedarbināt pat piecu sekunžu laikā. Turklāt tām bija piesūcekņi. Tad vēl vesels mūķīzeru sortiments, dažādi ārkārtīgi sarežģīti mikrofoni, ieskaitot vienu, kuru ar īpašu pistoli varēja izšaut vēlamajā virzienā. Tad vēl dažādas nevainīga izskata tablešu paciņas, kuras piejaucot dzērienam, cilvēku var padarīt nekaitīgu uz ilgāku laiku. Tad vēl četras pistoles un liela munīcijas kaste. Ja kāds visu, kas te atradās, kādreiz gribētu izmantot, tad viņam butu ko darīt ilgu laiku. Divas pistoles bija lugeri un divas 4,5 mm vācu «liliputi», kuras pašlaik skaitījās mazākās automātiskās pistoles, kādas tirgū vispār dabūjamas. «Liliputa» lielā priekšrocība bija tā, ka to ar skavas palīdzību praktiski var piestiprināt jebkurā ķermeņa vietā, pat kreisajā padusē. Tas bija labi gadījumos, kad tavs uzvalks netika piegādāts tieši no ministrijas.

Hanslets paņēma vienu lugeru, pārbaudīja magazīnu un izgāja ārā. Ne jau tādēļ, ka viņš būtu dzirdējis soļus uz klāja, viņš vienkārši negribēja būt klāt, kad Artūronkulis runās ar mani. Patiesībā arī es negribēju būt klāt, kad Artūronkulis tiks pie mikrofona.

Es izvilku abus izolētos gumijas kabeļus un pievienoju smago skavu ar zāģim līdzīgajiem zobiem pie baterijas galiem. Tad uzliku austiņas, ieslēdzu raidītāju, pagriezu vēl vienu slēdzi, kas noraidīja saucējsignālu, un gaidīju. Raidītāju nevajadzēja regulēt, jo tas pastāvīgi bija iestādīts decimetru viļņu frekvencē.

Tad parādījās sarkanā brīdinājuma gaisma, aparāts ieslēdzās. Es noliecos uz priekšu un noregulēju maģisko aci tā, ka zaļie stari vidū satikās.

—    Šeit stacija SPFX, — sacīja kāda balss, — stacija SPFX.

—    Labrīt, šeit Karolīna. Vai varu runāt ar menedžeri?

—    Lūdzu, pagaidiet. — Tas nozīmēja, ka Artūronkulis vēl bija gultā. Viņš nemēdza agri celties. Pagāja trīs minūtes, līdz austiņās sāka zumēt.

—    Labrīt, Karolīna, šeit Anabclla…

—     Labrīt, manas pozīcijas ir 481, 281. — Šādas koordinātes nevarēja atrast nevienā normālā kartē, diez vai bija ducis karšu, kurās tās eksistēja, bet Artūronkulim viena tāda bija, un arī man. īsa pauze, tad: — Es zinu, kur jūs esat, Karolīna, turpiniet.

—    Šodien pēcpusdienā es atradu pazudušo kuģi. Četras vai piecas jūdzes uz ziemeļrietumiem no šejienes. Šovakar biju uz klāja.

—    Ko jūs darījāt, Karolīna?

—     Es biju uz klāja. Vecā komanda ir devusies uz mājām. Ir jauna komanda. Daudz mazāka.

—    Vai Betiju un Doroteju redzējāt? — Lai arī mūsu raidītājiem bija ierīces, kas sarunas traucēja tā, lai tās nebūtu iespējams noklausīties, Artūronkulis vienmēr pastāvēja uz to, ka jārunā kodētos tekstos, katram mums bija iniciāļiem atbilstošs meiteņu vārds. Tā bija sarežģīta procedūra, bet to nācās ievērot. Viņš pats bija Anabclla, es biju Karolīna, Bcikers bija Betija, Delmonts bija Doroteja, Hanslets Haricta. Tas izklausījās kā brīdinājums par viesuļvētrām Kārību jūrā.

—    Es viņas atradu. — Es dziļi ievilku elpu. — Viņas vairs uz mājām nebrauks, Anabclla.

—    Viņas vairs uz mājām nebrauks, — viņš mehāniski atkārtoja. Klusums, es jau domāju, ka viņš pārtraucis sakarus. Bet tad atkal atskanēja neizteiksmīga balss no tālienes. — Es taču jūs brīdināju, Karolīna!

—    Jā, Anabclla. Jūs tādēļ mani brīdinājāt.

—    Un kuģis?

—    Ir prom.

—    Prom, uz kurieni?

—    Es nezinu, uz kurieni, bet prom, pieņemu, ka uz ziemeļiem.

—    Jūs domājat, ka uz ziemājiem. — Artūronkulis nekad nepacēla balsi, un kad viņš turpināja, tā bija tikpat mierīga un bezpersoniska kā vienmēr. Bet pēkšņā atteikšanās lietot sarunā slepenības elementus norādīja uz viņa dusmām un niknumu. — Uz ziemeļiem, uz kurieni? Uz Islandi? Uz norvēģu fjordiem? Vai varbūt preces pārkraušana notiks kaut kur miljons kvadrātjūdžu teritorijā starp Atlantijas okeānu un Beringa jūru? Un kuģis no jums aizbēga. Pēc visa šī laika un neveiksmēm, pēc visiem plānojumiem un izdevumiem tas vienkārši aizmuka! — Plānošanu jau nu viņš varēja nepieminēt, jo tā vienmēr ir bijusi mana darīšana. — Un Betija un Doroteja. — Pēdējie vārdi liecināja, ka viņš atkal ir savaldījies.

—   Jā, Anabclla, kuģis aizmuka. — Es jutu, kā manī aug dusmas. — Un būs vēl sliktākas lietas, ja jūs turpināsiet klausīties.

—    Es klausos.

Es viņam visu pastāstīju, beigās viņš teica: — Es saprotu, kuģis aizbēga, Betiju un Doroteju jūs pazaudējāt, un tagad arī mūsu draugi zina par jūsu eksistenci. Vienīgais slepenības elements un visa operācijas jēga ir zaudējušas jebkādu jēgu. Nekam vairs nav nozīmes. — Pauze. — Es jūs gaidīšu savā birojā šovakar pulksten deviņos. Informējiet Harietu, lai viņa laivu aizved uz bāzi.

—    Jā, ser. — Pie velna ar Anabcllu. — To jau es gaidīju. Esmu pieļāvis kļūdu. Esmu jūs pievīlis. Mani atbrīvos.

—    Šovakar pulksten deviņos, Karolīna. Es jūs gaidīšu.

—    Tad jums nāksies ilgi gaidīt, Anabella.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — Ja Artūronkulim būtu maiga balss, tad šos vārdus viņš būtu izteicis maigi samtainā balsī. Taču viņam tādas nebija, viņš turpināja tikpat monotoni, un tas atstāja daudz lielāku iespaidu nekā labi iestudēta melodiska skatuves balss.

—    Šajā vietā nav lidmašīnu, Anabella, un nākošais pasta kuģis pienāks tikai pēc četrām dienām. Laiks kļūst arvien sliktāks, un es negribētu, ka mūsu laiva jāizmanto, lai tiktu uz cietzemes. Man ļoti žēl, bet esmu te uz ilgāku laiku.

—    Vai jūs mani uzskalāt par pilnigu idiolu, ser? — Tagad ari viņš kļuva nikns. — Rīt agri izkāpsiet krastā, ap pusdienlaiku aizsūtīšu pēc jums glābšanas helikopteri. Rītvakar deviņos manā birojā, un ncliccicl man gaidīt. — Te tev nu bija. Bet es mēģināju vēl pēdējo reizi.

—    Vai jūs man nevarai dot vēl divdesmit četras stundas?

—   Jūs uzvedaties vienkārši stulbi, turklāt jūs tērējat manu laiku. Uz redzēšanos.

—    Es jūs lūdzu, ser.

—    Es jūs uzskatīju par daudz inteliģentāku.

—     Uz redzēšanos. Varbūt mēs vēl tiksimies. Es gan tā nedomāju.

Es izslēdzu raidītāju, aizsmēķēju cigareti un gaidīju. Pusminūti vēlāk nāca izsaucējsignāls. Es vēl pusminūti pagaidīju, tad ieslēdzu raidītāju. Biju ļoti mierīgs. Kauliņi bija mesti, man bija viss vienalga.

—    Karolīna? Vai tā esat jūs, Karolīna? — Es varēju apzvērēt, ka viņa balsī skanēja zināms satraukums. Tas jau bija kaut kas vērā ņemams.

—   Jā?

—    Ko jūs tikko sacījāt? Ko jūs beigās sacījāt?

—    Uz redzēšanos, jūs teicāt — uz redzēšanos, un es teicu uz redzēšanos.

—    Netaisiet man te muļķīgus jokus, ser. Jūs teicāt…

—    Ja gribat, lai rīt kāpju jūsu helikopterā, — es atbildēju, — tad jums kopā ar pilotu jāatsūta sardzes komanda, bruņota komanda. Ceru, ka tā jums ir laba, jo man ir lugers, un jūs jau zināt, ka protu ar to rīkoties. Un ja man kāds ir jānogalina un tādēļ jāstājas liesas priekšā, tad jūs stāvēsiet man blakus, jo nav tāda soda, kuru jūs ar visiem saviem sakariem varētu izvirzīt pret mani. Nekas jums nedod tiesības sūtīt cilvēkus, lai tic mani apcietinātu. Mani, nevainīgu cilvēku. Starp citu, es uzskatu, ka vairāk neesmu jūsu dienestā. Mani ierēdņa līguma nosacījumi pilnīgi skaidri pasaka, ka jebkurā brīdī varu pārtraukt darbu ar nosacījumu, ka dotajā brīdī aktīvi nepiedalos kādā operācijā. Jūs mani tikko atsaucāt no darba un izsaucāt uz Londonu. Tiklīdz šeit darbosies pasts, mans atlūgums atradīsies uz jūsu rakstāmgalda. Beikers un Delmonts nebija jūsu draugi. Viņi bija mani draugi, kopš iestājos dienestā. Un jums pietiek nekaunības tur sēdēt un visu vainu par abu nāvi novelt uz maniem pleciem, kaut gan jūs velnišķīgi labi zināt, ka katrai mūsu operācijai pēdējo atļauju dodat jūs. Un tagad vēl jūs nekaunīgi atļaujaties man laupīt pēdējo iespēju šeit nokārtot visus rēķinus. Man līdz kaklam šis amats. Uz redzēšanos.

Nu jau viņa balsī varēja saklausīt uzmanību. — Nav taču nekāda iemesla tūlīt tēlot trako. — Esmu pilnīgi drošs, ka līdz šim vēl neviens tā ar kontradmirāli seru Artūru Arnfordu-Džeisonu nebija runājis, bet viņš tādēļ īpaši nesatraucās. Viņš bija viltīgs kā lapsa, un ar savām ātrajām uztveres spējām bija aprēķinājis visus variantus kā skaitļojamā mašīna, vai es te spēlēju spēli, un ja tā, tad cik tālu viņš var piedalīties tajā, neliekot man krist bezdibenī, kura priekšā atrados. Beidzot viņš mierīgi teica: — Jūs taču negribat tur palikt vienīgi tādēļ, lai lietu asaras, jums noteikti ir kas padomā.

—    Jā, ser. Man ir. — Šajā brīdī pats būtu vēlējies zināt, kas man ir padomā.

—    Tātad, es jums dodu divdesmit četras stundas laika, Karolīna.

—    Četrdesmit astoņas.

—    Četrdesmit astoņas, un pēc tam jūs atgriežaties Londonā. Vai apsolāt?

—    Es jums apsolu.

—    Un Karolīna!

—    Ser?

—    Es neņemu ļaunā, kā jūs ar mani tikko runājāt. Ceru, ka tādas sarunas mums nekad vairs nebūs jāatkārto.

—    Nē, ser. Man ļoti žēl.

—    Četrdesmit astoņas stundas. Ziņojiet man pusdienlaikā un pusnaktī. — Klikt, un Artūronkulis bija pazudis.

Kad izgāju uz klāja, debesis bija neskaidrā rīta dūmakā. Jūrā krita auksts kapājošs lietus. Mūsu «Firecrcst» šūpojās šurpu turpu apmēram četrdesmit grādu leņķī. Kā tāds šūpuļdēlis vai balansicris. Es sev noraizējies vaicāju, cik ilgi šo šūpošanos un raustīšanos izturēs virves, ar kurām pie enkura ķēdes piesēju motoru un ūdenslīdēja tērpu.

Hanslets atradās aiz salona. Viņš tur slēpās, lai kaut nedaudz paglābtos no vēja. Viņš redzēja mani nākam un teica: — Ko tu saki par to? — Viņš norādīja uz spīdošo «Šangrilas» apveidu. Tās gaismas spoži spīdēja priekšgalā, tur, kur atradās stūres māja.

—     Tur ir kāds, kam nenāk miegs, — es teicu, — vai kāds, kurš skatās, vai enkurs izturēs. Ko tu domā, kurš tas ir? Mūsu vēlie ciemiņi, kuri tagad ar lauzni sadauza «Šangrilas» radioiekārtu? Varbūt viņi atstās gaismu visu nakti?

—    Gaisma iedegās pirms desmit minūtēm, un paskaties, tagad tā nodzisa. Jocīgi gan. Kā tu tiki galā ar onkuli?

—    Slikti. Vispirms viņš mani patrieca, tad atkal mainīja savas domas. Mums vēl ir četrdesmit astoņas stundas laika.

—    Četrdesmit astoņas stundas? Ko tu šajā laikā gribi izdarīt?

—    Dievs vien zina, ko. Vispirms man vienreiz ir jāizguļas, ari tev, katrā ziņā tagad ir pārāk gaišs, lai gaidītu ciemiņus.

Kad gājām caur salonu, Hanslets it kā starp citu teica: — Es visu vēlreiz pārdomāju. Ko tu īstenībā domā par uzraugu Makdonaldu, par jaunāko?

—    Kā tu to domā?

—    Viņš bija tik nospiests, tik nelaimīgs, it kā kaut kas spiestu viņa plecus pie zemes.

—    Varbūt viņš ir tāds pats kā es, varbūt arī viņam nepatīk celties nakts vidū, varbūt viņš sastrīdējies ar savu meiteni, un ja tas tā, tad man tev diemžēl jāsaka, ka uzrauga Makdonalda mīlas lietas mani šodien interesē vismazāk. Ar labu nakti.

Man tomēr Hansletu vajadzēja vairāk uzklausīt. Viņa paša dēļ.

Treša nodaļa

Otrdiena: no pulksten desmitiem līdz divdesmit diviem

Man nepieciešams miegs tāpat kā visiem citiem. Desmit stundas, varbūt arī tikai astoņas, un es atkal būtu cs pats. Varbūt ne tik starojoši optimistisks un priecīgs. Nebija tādu apstākļu. Bet katrā ziņā modrs un uztvertspējīgs. Mans saprāts tad strādātu tajā formā, ko Artūronkulis apzīmē ar normālu dziļāko līmeni, katrā ziņā labāko, ko cs varu piedāvāt. Bet man nedeva šīs desmit stundas. Pat astoņas ne. Tieši pēc trim stundām, kopš biju aizmidzis, atkal biju pilnīgi pamodies. Labāk teiksim pamodināts. Bija jābūt pilnīgi kurlam vai beigtam, lai varētu gulēt dārdoņā un troksnī, kas nepārtraukti skanēja labi ja metra attālumā no manas kreisās auss.

— Ahoi «Firecrcst»! Ei, jūs tur! — Bum, bum, bum, sitieni pa laivas sāniem. — Vai varu kāpt uz klāja? Ahoi, ahoi, ahoi!

Es nolādēju šo idiotu no visas sirds, kura ilgojās gulēt, un piecēlos no savas kojas. Gandrīz turpat sabruku. Bija tā, it kā man būtu tikai viena kāja, skausts arī šausmīgi sāpēja. īss skats spogulī apstiprināja manas iekšējās izjūtas. Izmocīta, neskūta seja, nedabisks bālums un miglainas, blāvas acis ar tumšiem riņķiem. Bija daudzas lietas, kuras cs no rītiem varēju izturēt, bet ne tādu skatu.

Atvēru pretējās durvis. Hanslets gulēja ciešā miegā un krāca. Es atgriezos savā kabīnē, uzvilku rītasvārkus un sāku siet šallīti. Tas cilvēks tur ārā ar dzelzs plaušām turpināja aurot. Ja cs nepasteigšos, viņš var dot komandu sākt abordāžu, un to cs gribēju aizkavēt. Daudzmaz savedu kārtībā matus un devos uz klāja.

Pasaule bija auksta, slapja un vējaina. Pie velna, kāpēc viņi man neļauj gulēt? Lietus straumēm lija uz klāja, vējš auroja takclāžā un sacēla viļņus kā torņus, tic traucētu jebkuras kuģa laivas pietauvošanos.

Bet nekas netraucēja tās jahtas laivu, kura atradās mums blakus. Laiva nebija tik liela kā «Firecrest», kaut pirmajā brīdī tā šķita. Tā bija pietiekoši liela, lai tur būtu stiklota kabīne un vadības pults ar instrumentiem un kontroles ierīcēm, kuras nedarītu kaunu nevienai tāljūras jahtai. Aizmugurē atradās vaļēja saules terase, kur pietiktu vietas veselai futbolkomandai. Es redzēju trīs komandas locekļus jūrnieku drēbēs un ar nebēdnīgām franču jūrnieku cepurēm, kuru melnās lentas karājās pār pleciem. Diviem no viņiem bija laivu āķi, ar kuriem viņi turējās pie «Firecrcst» reliņiem. Pāris duči piepūsto gumijas spilvenu mūsu laivas sānos nepieļāva, ka vienkārši krāsotā «Firecrcst» sistos pret blakus esošo laivu un sabojātu nevainojamo krāsojumu. Nemaz nevajadzēja censties nolasīt kuģa vārdu no jūrnieku cepurēm vai laivas priekšgala. Tāpat jau bija skaidrs, ka runa ir par laivu, kas parasti aizņem lielāko daļu «Šangrilas» pakaļklāja.

Pa vidu stāvēja būdīga persona baltā uniformā un turēja virs sevis milzīgu golfa lietussargu, kuru ieraugot, pat lielākais golfa čempions kļūtu zaļš aiz skaudības. Šī persona pārstāja dauzīt ar savu cimdā tērpto roku pa «Firecrest» sāniem.

— Ha! — Nekad savā mūžā nebiju nevienu dzirdējis šādi izšnācām šo vārdu. — Te nu jūs beidzot esat. Jums nu gan vajadzēja daudz laika. Es esmu slapjš līdz ādai, cilvēk. Slapjš līdz ādai! Uz viņa baltās jakas skaidri varēja redzēt pāris lietus lāses. — Vai varu uzkāpt uz .klāja? — Viņš nemaz negaidīja manu atļauju un, neskatoties uz saviem gadiem un figūru, ļoti veikli pārlēca šurp, un garām man devās uz mūsu stūres māju. Tas nu gan bija egoists, jo turēja lietussargu virs sevis, kamēr es biju vienos rītasvārkos. Es viņam sekoju un aizslēdzu aiz sevis durvis.

Viņš bija vidēja auguma, spēcīgas miesasbūves, vecumā ap piecdesmit pieciem gadiem, brūnu, rupji veidotu seju, īsiem pelēkiem matiem un uzacīm tādā pat krāsā. Garš taisns deguns un mute, kura izskatījās kā aizvilkta ar rāvējslēdzēju. Viņa tumšās, spīdošās acis uzlūkoja mani no augšas uz leju un atpakaļ, un ja viņš bija pārsteigts par to, ko redzēja, tad ļoti centās to neizrādīt.

—    Man ļoti žēl, — es atvainojos. — Iznāca tā mazāk pagulēt, jo šonakt pie mums bija muitas kontrole, tieši nakts vidū, pēc tam tūlīt nevarēju aizmigt. — Teikt patiesību pašā sākumā vienmēr atmaksājas. Jo īpaši gadījumos, kad pastāv iespēja, ka tā tik un tā atklāsies. Šajā gadījumā tā bija pareiza rīcība, jo kādam tas piešķīra absolūtās patiesības oreolu.

—     Muita? — Izskatījās, ka viņš gribēja teikt «vājprāts» vai «stulbums» vai tamlīdzīgi, bet tad mainīja savas domas un asu skatu mani uzlūkoja. — Neciešams bars dīkdieņu, un vēl naktī. Nevajadzēja viņus laist uz klāja. Vajadzēja pasūtīt tālāk. Pilnīgi neciešami. Ko, pie velna, viņi gribēja? — Viņš atstāja tāda vīra iespaidu, kuram jau agrāk bijušas nepatikšanas ar muitu.

—    Viņi meklēja ķimikālijas, kuras nozagtas kaut kur Eršīrā. Bet šī nebija īstā laiva.

—     Idioti! — Viņš pastiepa uz manu pusi savu masīvo roku. Savu spriedumu par muitu viņš bija pateicis, līdz ar to šis nepatīkamais gadījums viņaprāt bija noskaidrots. — Skurass. Sers Antonijs Skurass.

—    Petcrsens. — Viņa tvēriens lika man sarauties, nevis spēka, bet gan daudzo gredzenu dēļ, kuri rotāja viņa pirkstus. Es nebrīnīšos, ja pāris gredzenus atklāšu arī uz viņa īkšķiem. Es uzlūkoju viņu ar interesi.

—    Ser Antonij Skuras, esmu par jums jau dzirdējis.

—    Noteikti neko labu. Žurnālisti mani necieš, jo skaidri zina, ka cs viņus vispār neņemu vērā. Kiprictis, kurš kuģniecībā savus miljonus uztaisījis ļoti brutāli, viņi saka. Tā arī ir. Grieķu valdība pieprasīja, lai atstāju Atēnas. Jā. Izgāju naturalizācijas procesu Lielbritānijā un nopirku sev titulu. Pilnīgi pareizi. Daudz darīju sabiedrības un labklājības labā. Par naudu var nopirkt visu. Kā nākošo domāju sev nopirkt barona titulu, bet pašlaik tam nav izdevīgs tirgus, cenām neizbēgami jākrītas. Vai varu izmantot jūsu raidītāju? Redzu, ka jums tāds ir.

—    Kā lūdzu? — Es nebiju gatavs šai pēkšņajai tēmas maiņai. Varat iedomāties, kā es jutos.

—   Jūsu radiostaciju. Cilvēk! Vai tad jūs ziņas neklausāties? Visi lielie aizsardzības projekti, kurus Pentagons tagad atcēlis. Tērauda cenas krītas. Jārunā ar savu mākleri Ņujorkā, turklāt nekavējoties.

—    Piedodiet, skaidrs, ka jūs to varat, bet… bet jūsu pašu radiotelefons? Droši vien…

—    Tas nestrādā. — Viņa mute kļuva vēl šaurāka, notika nenovēršamais: tā pazuda pavisam. — Tas ir ļoti steidzīgi, mister Petersen.

—    Bet, protams, tūlīt. Vai jūs zināt, kā rīkojas ar šo aparātu?

Viņš pasmīnēja. Droši vien tas ir vienīgais veids, kā viņš vispār

var pasmaidīt. Salīdzinājumā ar tām ērģelēm, kas viņam ir uz «Šangrilas», mans jautājums par apiešanos ar mūsu raidītāju izklausījās apmēram tā, it kā Transatlantijas reaktīvās lidmašīnas pilotam vaicātu, vai viņš mācētu lidot ar vienpropellcra lidmašīnu.

—    Domāju, ka zinu, mister Pcterscn.

—    Pasauciet mani, kad beigsiet. Es būšu salonā. — Viņš noteikti mani pasauks, kad būs beidzis, viņš mani sauks, tiklīdz būs sācis, bet cs neko viņam nevaru teikt, jo tādas ziņas ātri izplatās. Es nogāju salonā un pārdomāju, vai man nenoskūties, bet šo domu nācās atmest, nebūs laika.

Man bija taisnība. Pēc nepilnas minūles viņš jau parādījās salona durvīs. Viņa seja bija drūma.

—   Jūsu radio nedarbojas, mister Pcterscn.

—    Dažkārt rodas problēmas. Jau diezgan vecs modelis, — taktiski ieminējos, — varbūt varu palīdzēt…

—    Es jau teicu, tas nedarbojas, un ja es tā teicu, tad es zinu, ka tas nedarbojas.

—    Tas nu gan ir dīvaini. Tas darbojās vēl…

—    Vai jūs nebūtu tik laipns un nepamēģinātu?

Es pamēģināju. Nekā. Grozīju visu, ko vien varēju satvert. Nekā.

—    Varbūt bojājums strāvas padevē, — sāku pārdomāt. — Es pārbaudīšu.

—    Vai jūs nebūtu lik laipns un nenoņemtu pārseguma plati?

Pārsteigts uzlūkoju viņu. Pēc neilga laika sprīža kļuvu domīgs.

— Vai jūs, ser Antonij, zināt kaut ko, ko cs nezinu?

—   Jūs to tūlīt uzzināsiet.

Es uzzināju. Es izbaudīju visas tās sajūtas, kuras ir pārsteigtam cilvēkam, kad viņš redz kaut ko pilnīgi neiespējamu un ir ļoti sadusmots. Tad es teicu: — Jūs to zinājāt. Kā jūs to zinājāt?

—    Tas taču skaidrāks par skaidru, vai ne?

—    Jūsu raidītājs, — cs lēnām sacīju. — Tc taču slēpjas kaut kas vairāk. Jums pusnakti bija tic paši ciemiņi.

—   Tāpat ari «Orionam». Viņa mute atkal pazuda. — Tas ir lielais zilais divmastnieks, kas atrodas pavisam tuvu ostai. Vienīgais, kuram vēl bez mums ir radioraidītājs. Sabojāts. F.s nāku tieši no turienes.

—    Sabojāts? Bet, Dieva dēļ, kurš… Te taču darbojas kāds ārprātīgais.

—     Ak! Ārprātīgais? Te nu es kaut ko saprotu. Mana pirmā sieva… — Viņš pārtrauca, pakratīja galvu, tad turpināja: — Cilvēki, kuriem ir traucētas prāta spējas, savā rīcībā ir neizprotami. Bet šeit darbs veikts metodiski un pamatīgi. Nevis uz labu laimi. Tas bija plānots. Tam jābūt kādam iemeslam. Sākumā es domāju, ka iemesls ir pārtraukt manus sakarus ar sauszemi. Bet tas nav tas. Ja man pārtrūkst sakari uz kādu laiku, neviens no tā nevar iegūt, un arī cs neko nezaudēju.

—    Bet jūs tikko runājāt par Ņujorkas biržu…

—    Sīkums, — viņš nicīgi atbildēja. — Labprātīgi neviens naudu nezaudē. Vismaz vairāk kā pāris miljonus ne. Nē, mister Pctcrscn, es neesmu mērķis. Mums šeit ir persona A un persona B. A ir svarīgi, lai tam būtu nepārtraukti sakari ar sauszemi. B savukārt ir svarīgi, ka A nav šo sakaru. Tādēļ B veic pasākumus. Te Torbejā noliek kaut kas ļoti dīvains. Kāds liels darījums. Tādas lietas es saožu jau pa gabalu.

Viņš nebija āksts, jo galu galā tikai dažiem vājprātīgajiem ir izdevies beigt dzīvi kā multimiljonāriem. Es arī nespētu atrast labāku formulējumu.

Es jautāju: — Vai jūs jau ziņojāt policijai?

—     Es tagad turp iešu, vēl tikai pazvanīšu pa telefonu. — Viņa acis pēkšņi kļuva bezpersoniski aukstas. — Laikam jau mūsu draugs abas publiskās telefona kabīnes galvenajā ielā arī būs sabojājis.

—    Vēl sliktāk. Viņš ir nogāzis telefona mastus. Kaut kur lejā zundā. Neviens īsti nezina, kur.

Viņš paskatījās uz mani, pagriezās, lai ietu, tad vēlreiz atgriezās un vaicāja: — Kā tad jūs to zināt? — Viņa tonis atbilda sejas izteiksmei.

—    To pateica policija. Viņi bija kopā ar muitniekiem.

—    Policija? Tas nu atkal ir jocīgi. Kas tai tc bija jāmeklē? — Viņš ieturēja pauzi un uzlūkoja mani ar aukstu, pētošu skatienu. — Personīgs jautājums, mister Petersen. Negribu būt bezkaunīgs, tas ir tikai jautājums, lai izslēgtu dažas varbūtības. Ko jūs īsti šeit darāt? Lūdzu, neuzskatiet to par apvainojumu.

—    Nekāds apvainojums. Mēs ar draugu esam jūras biologi. Šeit esam darba darīšanās. Tā nav mūsu laiva, tā pieder Lauksaimniecības un zvejniecības ministrijai. — Es pasmaidīju. — Mums ir nevainojamas atsauksmes.

—    Ak jūras biologi? Tas ir mans hobijs, varētu teikt, bet esmu tikai diletants. Kādreiz mums par to vajadzētu parunāt. — Viņš runāja, bet viņa domas bija kaut kur citur. — Vai jūs man varētu aprakstīt policistu, mister Petersen?

Es pastāstīju, un viņš piekrītoši pamāja ar galvu. — Tas ir viņš. Jocīgi, man ar Arčiju par to būs jāparunā. « — Arčiju?

—    Ar policijas priekšnieku Makdonaldu. Es te esmu jau piekto sezonu. Kreisēšana ar galamērķi Torbejā. Dienvidfrancija un Egcjas jūra ar šiem ūdeņiem nevar konkurēt. Tādā veidā es pazīstu daudzus vietējos. Vai viņš bija viens?

—     Nē, uzraugs, kā viņš pats teica, viņa dēls viņu pavadīja. Diezgan melanholisks lips.

—     Pīters Makdonalds. Viņam ir iemesls būt melanholiskam. Pirms mēneša gāja bojā abi viņa jaunākie brāļi, sešpadsmit gadus vecie dvīņi. Viņi bija skola Invernisa un aizgāja bojā briesmīgā sniega vētrā Kcrngormsā. Tēvs ir cietāks, viņš to tā neizrāda. Briesmīga traģēdija. Es viņus abus pazinu. Feini puikas.

Es izteicu atbilstošu piezīmi, bet viņš to nedzirdēja.

—    Man jāsteidzas, mister Petersen. Šo nolādēto savādo lietu es nodošu Makdonaldam. Nedomāju, ka viņš varēs daudz ko paveikt. Tad man jādodas īsā izbraukumā.

Es paskatījos pa logu uz tumšajām debesīm, augstajiem viļņiem un nebeidzamo lietu. — Jūs nu gan esat izmeklējis īsto dienu!

—    Jo mežonīgāk, jo labāk. Man patīk mežonīga jūra tāpat kā visiem citiem, kuri labprāt dodas jūrā. Klaidā iegādājos jaunus stabilizatorus — mēs tc ieradāmies tikai pirms divām dienām, un šodien būs piemērota diena, lai tos izmēģinātu. — Viņš pēkšņi

pasmaidīja un pastiepa roku. — Man žēl, ka te tā ielauzos un jūs aizkavēju. Pieņemu, ka atstāju diezgan nepieklājīga cilvēka iespaidu. Daži saka, ka cs tāds arī esmu. Vai jums un jūsu draugam nebulu vēlēšanās ierasties pie manis uz kādu kokteili? Jūrā mēs ēdam ļoti agri. Teiksim astoņos? Es atsūtīšu laivu. — Tas nozīmēja, ka mēs neliekam vērtēti tik augstu, lai mūs aicinātu uz vakariņām. Tā būtu laba maiņa mūžīgajām ceptajām pupiņām, kuras gatavoja Hanslets, bet pat šāda veida ielūgums daudziem šīs zemes solīdo māju iedzīvotājiem izraisītu skaudību. Anglijā tas nebija noslēpums, ka viszilākās asinis, neskaitot karaliskās, par gada vislielāko sabiedrisko pasākumu uzskatīja ielūgumu pavadīt brīvdienas Albānijas piekrastē uz salas, kura piederēja Skurasam. Viņš negaidīja manu atbildi. Es viņam to nevarēju pārmest, jo viņš, bez šaubām, piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri jau sen bija apguvuši cilvēka dabas nemainīgos likumus, ka cilvēks ir tāds, kāds ir, un ka neviens neatteiksies no šāda ielūguma.

— Jūs laikam nākat, lai man pateiktu, ka sabojāts jūsu raidītājs, un lai pavaicātu, ko, pie velna, cs šajā sakarā domāju darīt, — teica policijas priekšnieks Makdonalds. Viņš bija noguris. — Nu, mister Pcterscn, cs par to visu jau zinu. Pirms pusstundas šeit bija sers Antonijs Skurass. Seram Antonijam bija vesels lērums, ko teikt. Tāpat arī misteram Kempbelam, «Oriona» īpašniekam, viņš tikko aizgāja.

—     Man ne, Makdonald. Es nemīlu gari izplūst. — Es viņam pazemīgi uzsmaidīju — tā man vismaz pašam likās. — Protams, izņemot tos gadījumus, kad policija un muita mani nakts vidū izceļ .nd gultas. Es pieņemu, ka mūsu draugi jau ir prom?

—   Tajā pašā brīdī, tiklīdz viņi mūs izsēdināja krastā. Muitnieki tiešām ir kaut kas nepatīkams. — Viņš izskatījās tāpat kā es — arī viņam nenāktu par ļaunu pāris stundas pagulēt. — Atklāti sakot, mister Pcterscn, es riezinu, ko lai dara sabojāto raidīšanas iekārtu sakarā. Dieva dēļ, kuram ienāca prātā darīt kaut ko tik muļķīgu un zemisku?

—   Tas ir iemesls, kādēļ esmu atnācis un ko jums gribēju pajautāt.

—   Es, protams, varu doties pie jums uz klāja, — lēnām teica Makdonalds. — Varu ņemt savu piezīmju grāmatiņu, visu pārlūkot un meklēt, vai neatradīšu kādas pēdas. Bet es nezināšu, ko īsti meklēju. Ja ko zinātu par pirkstu nospiedumiem, analīzēm un mikroskopiem, varbūt tad es kaut ko atrastu. Bet par tādām lietām cs neko nezinu. Esmu policists, kurš uz šīs salas ir izaudzis, nevis piecu vīru izmeklēšanas komisija. Šajā gadījumā mums jāziņo Glazgovai. Bet es šaubos, vai kāds atsūtīs kriminālizmeklēšanu, lai izmeklētu gadījumu ar pāris sabojātām radiolampām.

—    Vecajam Skurasam ir tīri labi sakari.

—    Ser?

—    Viņš ir varens. Viņam ir ietekme. Ja Skurass vēlēsies, lai kaut kas notiek, esmu pārliecināts, viņš to arī panāks. Ja viņam tas liksies nepieciešams vai viņš tā gribēs, viņš var kļūt ļoti neērts, par to esmu pārliecināts.

—      Nav labāka un draudzīgāka cilvēka par viņu, — teica Makdonalds. Viņa cietā, brūnā seja varēja noslēpt visu. Bet šoreiz tā neslēpa neko. — Varbūt viņš nav tāds kā es. Varbūt viņš ir nelokāms veikalnieks. Varbūt ir tā, kā raksta avīzes, ka viņa privātā dzīve neizturētu nevienu izmeklēšanu. Tas mani neinteresē, bet ja jūs te, Torbejā, gribēsiet atrast kādu, kurš par viņu saka kaut vienu sliktu vārdu, jums nāksies diezgan papūlēties, mister Pcterscn.

—    Jūs mani pārpratāt, Makdonald, — es teicu, — es šo vīru ļoti maz pazīstu.

—    Tas tiesa, bet mēs viņu pazīstam. Paskatieties šeit. — Pa policijas iecirkņa sānu logu viņš norādīja uz lielu zviedru stilā celtu koka māju ostas tuvumā. Tas ir mūsu jaunais pagasta nams. Viņi to sauc par rātsnamu. Sers Antonijs ziedoja līdzekļus tā celtniecībai. Vai redzat tās sešas mazās mājeles pakalnā? Veciem cilvēkiem. Atkal par sera Antonija naudu. Kurš ņem līdzi mūsu skolas bērnus uz spēlēm Obanā — sers Antonijs uz savas «Šangrilas». Viņš dod naudu visiem labdarības fondiem, kādi mums šeit ir. Tagad viņš plāno celt laivu būves rūpnīcu, lai Torbejas jaunajiem cilvēkiem rastu nodarbinātības iespējas — kopš zvejnieku laivas ir prom, tc vairs nav daudz ko darīt.

—   Jā, vecais labais Skurass, — es teicu. — Izskatās, ka viņš šo vietu būs adoptējis. Laimīgā Torbejā. Es tikai vēlētos, lai viņš nopērk man jaunu raidītāju.

—    Es turēšu ausis un acis vaļā, mister Pcterscn. Neko vairāk nevaru izdarīt. Ja kas noliks, cs jums ziņošu.

Es viņam pateicos un gāju projām. Vispār jau nemaz nebiju domājis viņu uzmeklēt, bet kā gan tas izskatītos, ja es neparādītos un nesūdzētos kopējā korī ar citiem.

Es biju ļoti apmierināts, ka tomēr turp aizgāju.

Pusdienu sakari ar Londonu bija ļoti slikti. Nevarēju aizbildināties, ka naktīs sakari vienmēr ir labāki, šoreiz vaina bija apstāklī, ka nevarēju izmantot mūsu lelcskopmastu. Kaut kā jau tomēr izdevās. Onkuļa balss bija svaiga, skaidra un liecināja par darbotiesgribu.

—    Nu, Karolīna? Mēs jau atradām mūsu pazudušos draugus, — viņš sacīja.

—    Cik? — cs uzmanīgi jautāju. Artūronkuļa divdomīgie izteicieni ne vienmēr bija tik skaidri, kā viņš pats iedomājās.

—    Visus divdesmit piecus. — Tas nozīmēja, ka runa ir par iepriekšējo «Nantesville» apkalpi. — Divi no viņiem ir smagi ievainoti, bet viņi izdzīvos. — Tas izskaidroja asinis kapteiņa un inženiera kajītēs.

—    Kur? — es jautāju.

Viņš man iedeva kartes koordinātes, tas bija uz ziemeļiem no Vcksfordas. No Bristolcs «Nantesville» bija devusies taisnā ceļā jūrā. tāk varēja būt ceļā pāris stundas, kad to piemeklēja grūtības.

—    Pielietota tieši tā pali procedūra, kas iepriekšējās reizes, — Artūronkulis turpināja. — Divas naktis viņi tika turēti vientuļā zemnieku mājā. Tur bija pietiekoši ēdamā un dzeramā, bija segas, lai viņi nesaltu. Tad kādu rītu viņi pamodās un redzēja, ka sargi ir prom.

—     Bet apturot… mūsu draugu lika pielietota cita metode? — Gandrīz palcicu «Nantesville», Arturonkulis nebūtu priecīgs, to dzirdot.

—    Kā parasti. Jāatzīst, ka viņi ir diezgan attapīgi. Vispirms ostā viņi savus cilvēkus dabū uz klāja, lad izmēģina variantu ar grimstošu zvejnieku laivu. Ierodas policijas laiva, un tad jahta, uz kuras klāja kādam ir akūts aklās zarnas iekaisums. Es jau domāju, ka kaul kad viņi beidzot sāks atkārtoties. Bet arī šoreiz izdomāts kas jauns. Varbūt šī ir pirmā reize, kad viņi kuģi iegūst nakts stundās. Viņi ieradās ar plostiem it kā no grimstoša kuģa, desmit, kuri palikuši dzīvi. Ap plostiem jūrā bija eļļa. Maza vāja avārijas lampiņa bija vienīgais gaismas signāls, to pat jūdzes attālumā nebija iespējams saskatīt. Acīmredzot tas viss bija apzināti tā ierīkots. Pārējo jūs jau zināt.

—    Jā, Anabclla. — Es zināju. Tad sekoja allaž viens un tas pats. Izglābtie pateicās īpašā veidā. Viņi izvilka savas pistoles, sadzina visu komandu kopā, uzvilka viņiem galvā melnus maisus, lai neredz kuģi, kurš stundas laikā būs klāt un viņus aizvāks. Tad tumsā tos pārdzen uz otru kuģi un kaut kur vientuļā piekrastē izlaiž krastā. Tad seko gājiens zemes iekšienē, kamēr tiek atrasta vieta, kas kalpos par cietumu. Pamesta zemnieku māja. Vienmēr pamesta zemnieku māja. Un vienmēr Īrijā. Trīsreiz ziemeļos un tagad divreiz dienvidos. Pa to laiku jaunā apkalpe ar nolaupīto kuģi jau ir prom, Dievs vien zina, kur. Un kad pēc divu trīs dienu ilga gūsta īsta apkalpe liek līdz pirmajam telefonam, lai paziņotu par kuģa nolaupīšanu, to beidzot uzzina pasaule.

—   Betija un Doroteja, — es vaicāju, — vai viņas vēl bija drošā slēpnī, kad apkalpi aizvāca no kuģa?

—    Es tā domāju, bet īsti nezinu, jauna informācija pienāk ik pēc stundas. Cik zinu, tad ārsti vēl nevienu pie kapteiņa nelaiž. — Tikai kapteinis zināja par Beikera un Dclmonta atrašanos uz kuģa. — Vēl četrdesmit viena stunda, Karolīna. Ko jūs līdz šim darījāt?

Uz bridi apjuku un nezināju, par ko viņš runā. Tad atcerējos. Viņš man deva četrdesmit astoņas stundas laika. Septiņas no tām jau varēja nosvītrot.

—   Trīs stundas es gulēju. — Tā bija pilnīga laika nosišana, jo, pēc viņa domām, darbiniekiem miegs vispār nebija vajadzīgs. — Es runāju ar vietējo policiju un ar kādu bagātu jahtas īpašnieku. Šovakar iesim pie viņa draudzīgā atbildes vizītē.

Iestājās īsa pauze. — Ko jūs šovakar darīsiet, Karolīna?

—    Iesim ciemos, esam uzaicināti. Haricta un cs. Uz kokteili.

Šoreiz pauze bija jūtami garāka. Tad viņš teica: — Jums vēl ir

četrdesmit viena stunda laika, Karolīna.

—   Jā, Anabclla.

—    Es gribēlu cerēt, ka, neskatoties uz visu, jūs vēl esat pie pilnas saprašanas.

—    Es zinu, kādi uzskati valda šajā sakarā, bet domāju, ka šoreiz viss ir kārtībā.

—    Jūs taču nebūsiet pārtraucis savu darbību? Nē, to ne. Tam jūs esat pārāk stūrgalvīgs un… un…

—    Stulbs?

—    Kam pieder tā jahta?

Es pateicu. Tas prasīja laiku, jo vārdu nācās ziņot ar kodu grāmatas palīdzību, turklāt cs sīki izstāstīju visu, ko Skurass bija teicis man un ko Makdonalds bija teicis par Skurasu. Kad viņa balss atkal atskanēja ēterā, tā skanēja modri un kaut kā īpaši uzmanīgi.

Viņš mani neredzēja un atļāvos ciniski pasmaidīt. Pat ministriem bija grūti dabūt no Skurasa ielūgumu uz vakariņām, toties praktiski visiem valsts sekretāriem, vīriem, kuru rokās bija patiesā vara, tur bija savi pastāvīgie salvešu riņķi ar iegravētiem iniciāļiem. Bet valsts sekretāri bija Artūronkuļa dzīves posts.

—   Jums tur jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem, Karolīna.

—    Betija un Doroteja vairs nebrauks mājās, Anabella. Kādam par to ir jāmaksā. Es gribu, ka kāds par to maksā. Jūs arī to gribat, mēs visi to gribam.

—    Grūti iedomāties, ka vīrs viņa stāvoklī un ar viņa bagātību…

—    Man ļoti žēļ, Anabella, es neko nedzirdu.

—    Bet šis vīrs! Pie velna, es viņu labi pazīstu, mēs kopā vakariņojam. Mēs saucam viens otru vārdā. Viņa pašreizējo sievu cs pazīstu vēl labāk. Bijusī aktrise. Viņš ir tāds pats filantrops kā es. Tur viņš uzturas jau piekto sezonu. Vai tāds vīrs, turklāt vēl miljonārs, tērētu savu laiku un naudu, lai…

—    Skurass? — Atkal izmantoju kodus. Neticami, bet man tikai tagad pieleca, ko Artūronkulis tikko pateica. — Es taču neesmu teicis, ka turu aizdomās viņu. Tam nav pamata.

—     Ahā! — Tik īsā vārdā ir grūti ielikt visu savu prieku, apmierinājumu un atvieglojumu, kas nāk no visas sirds, bet onkulim tas izdevās bez īpašām pūlēm. — Kādēļ tad jūs tur gribai iet? — Ja kāds noklausītos, tas noteikti viņa balsī saklausītu sāpīgu greizsirdību. Artūronkulim bija viena vājība — viņš bija ārkārtīgi liels sabiedrības snobs.

—    Gribu redzēt viņa sabojāto raidītāju.

—    Kāpēc?

—    Sauksim to par nojautu, Anabella, nekas vairāk.

Šodien nu reiz bija tā diena, kad Artūronkulis ieturēja lielas pauzes. Tad viņš sacīja: — Nojauta? Šorīt jūs man teicāt, ka esat kaut ko atklājis.

—     Vēl kas cits. Gribu, lai jūs uzņemat sakarus ar Skotijas Pasta krājbanku. Ari ar dažu skolu dienas avīžu arhīviem, piemēram, «Glasgow Herald», «Scottish DaiIy Exprcss» un jo īpaši ar nedēļas avīzi «Oban Times».

—     Ahā! — Šoreiz nekāda atvieglojuma, tikai apmierinājums. — Tas jau izskatās pēc jums, Karolīna. Ko jūs gribai un kāpēc?

Es pateicu ko un kāpēc gribu.

Atkal nācās lielot veselu rindu šo muļķīgo kodu. Kad biju pateicis, viņš sacīja: — Tūlīt likšu saviem cilvēkiem darboties. Domāju, ka līdz pusnaktij dabūšu visu informāciju, kas jums nepieciešama.

—    Tad jūs man vairs nebūsiet vajadzīga, Anabella. Pusnakts man ir par vēlu. Tad vispār nekam vairs nav nozīmes.

—    Neprasiet neiespējamo, Karolīna. — Viņš kaut ko nomurmināja, ko es neuztvēru, un teica: — Darīšu visu, kas manos spēkos, Karolīna. Teiksim, deviņos vakarā.

—    Četros, Anabella.

—    Četros šo pēcpusdien? — Arturonkulis nespēja noticēt. — Pēc četrām stundām? Jūs vairs neesat normāls.

—    Desmit minūšu laikā jīis varat likt rīkoties desmit cilvēkiem. Divdesmit minūšu laikā divdesmit. Kur tad ir tās durvis, kuras jus nevarat atvērt? Jo īpaši policijas prezidenta vietnieka. Profesionālie slepkavas nenogalina vienkārši prieka pēc. Tas viņiem jādara. Lai iegūlu laiku. Katra stunda viņiem ir dzīvības un nāves jautājums. Ja tas tā ir viņiem, tad ko lai saka par mums? Varbūt jūs domājat, ka mums darīšana ar amatieriem, Anabella?

—    Labi, četros, — viņš bija aizskarts. — Paskatīšos, ko jums būšu dabūjis. Ko tālāk darīsiet, Karolīna?

—    lešu gulēt, — teicu, — vismaz mēģināšu.

— Protams. Kā jūs pareizi sacījāt, laikam tagad ir liela nozīme. To nedrīkst izniekot, vai ne, Karolīna? — Viņš pārtrauca sakarus. Izklausījās rūgti. Šaubu nav, ka viņš bija sarūgtināts. Bet lai vai kā — ja arī viņš necieta no bezmiega — nākošajā naktī viņam būs iespēja pietiekoši izgulēties. Tas bija vairāk, nekā cs varēju. Ne cs varēju paredzēt, ne es biju gaišreģis, man bija tikai nojauta par «Šangrilu», nevis maza, bet gan tik liela, ka to pat nebūtu iespējams noslēpt aiz Empire State Building ēkas.

Desmit minūtes pirms četriem sadzirdēju pēdējās modinātāja zvana skaņas. Tagd jutos vēl sliktāk, jo gulēt aizgāju ar nožēlojamām pusdienām vēderā — blanšētu liellopu gaļu un kartupeļu pulvera biezputru. Ja vecais Skurass būtu kaut nedaudz cilvēciskāks, tad būtu mūs uzaicinājis uz kādu maltīti. Es ne tikai lēnām novecoju, bet tā ari jutos. Jau pārāk ilgi strādāju pie Artūronkuļa. Samaksa bija laba, bet darba laiks un noteikumi bija neaptverami. Varu derēt, ka kopš otrā pasaules kara Arturonkulis nav pat paskatījies uz blanšētās liellopu gaļas kārbām. Pastāvīgās bailes par to, cik vēl atlicis dzīvot, var pilnībā iznīcināt cilvēku.

Tajā pat brīdī, kad iznācu no savas kabīnes, arī Hanslets atstāja savējo. Viņš izskatījās tāpat kā es. Ja jāpaļaujas uz tādiem novecot sākušiem klaidoņiem, kādi bijām mēs, tad nākošajām paaudzēm būs drūms skats uz dzīvi. Kamēr gāju cauri salonam, dusmojos uz cilvēkiem, kuri rajonu ap Torbeju sauca par jahtu braucēju paradīzi, kādas otras vairs Eiropā nav. Acīmredzot viņi tur nekad nav bijuši. Viņu dzimtene ir Flītstrīta, un savu māju tic . nekad nav atstājuši. Tas ir muļķu bars, kurš par civilizācijas ziemeļu robežu uzskata Kingskrosas dzelzceļa staciju.

Pulkstenis bija četri kādā rudenīgā pēcpusdienā, bet izskatījās vairāk pēc nakts nekā pēc dienas. Saule vēl nebija norietējusi. Bet tai nebija spēka izlauzties caur tumšo mākoņu masu, kuri pazuda aiz horizonta. Un kapājošais lietus samazināja jau tā slikto redzamību līdz 400 metriem, l'usjūdzcs attālumā esošo ciematu nevarēja saskatīt. Ziemeļrietumos ievēroju kāda kuģa navigācijas gaismas, kuras parādījās aiz salas. Tam jābūt Skurasam, kurš atgriežas no jauno stabilizatoru izmēģinājuma brauciena. «Šangrilas» spīdošajā kambīzē šefpavārs jau noteikti gatavo izcilas

vakariņas, uz kurām mēs neesam ielūgti. Centos atvairīt domu par ēdienu, taču nesekmīgi. Beigās ar visu samierinājos un sekoju Hanslctam uz mašīntelpu.

Hanslets paņēma rezerves austiņas un notupās man blakus, piezīmju grāmatiņu turēdams uz ceļiem. Stenogrāfiju viņš pārvaldīja tik pat labi kā visu pārējo. Varēju tikai cerēt, ka Artūronkulis pateiks kaut ko tādu, kas Hansleta klātbūtni padarīs nepieciešamu. Tā arī bija.

—    Sirsnīgi sveicieni, Karolīna, — teica Artūronkulis bez lieka ievada. — Jūs tiešām esat uzdūries kaut kam sevišķam. — Ja vien monotonajā, neizteiksmīgajā balsī būtu iespējams sajust siltumu, tad šis bija tas gadījums. Viņa balss izklausījās pat draudzīga. Katrā ziņā mūsu sarunu viņš neuzsāka ar lamāšanos.

—   Atradām pasta krājgrāmatiņas, kuras jūs meklējāt, — viņš turpināja, nobērdams to numurus, iemaksu datumus un summas, lietas, kuras mani pilnīgi neinteresēja. Tad viņš teica: — Pēdējās iemaksas lika veiktas 27. decembrī. Abos gadījumos tikai 10 mārciņas, 14 šiliņi un 6 pensi. Abos kontos summa ir vienāda. Un konti nav slēgti.

Viņš brīdi nogaidīja, lai varu viņu apsveikt, ko es arī darīju. Tad viņš turpināja.

—    Tas bija tikai sīkums, Karolīna. Klausieties tālāk, tas attieksies uz jūsu interesi par dažādiem mistiskiem negadījumiem, bojāejam un pazušanu rietumu piekrastē lnvcrnisas grāfistē vai Ardžila, un lietām, kas algadījušās šejienes iedzīvotājiem. Esam uzdūrušies naftai, Karolīna, esam kļuvuši bagāti. Ak, Dievs, kādēļ gan agrāk mēs par to nepadomājām? Vai jums ir zīmulis pie rokas?

—     Man blakus sēž Harieta. — Nu tad sāksim. Šogad laikam pēc ilgiem gadiem ir sliktākā sezona kuģošanai ar jahtām Rietumskotijā. Taču vispirms par iepriekšējo gadu. Ceturtajā septembri pulksten astoņos no rīta nevainojamā četrdesmit piecus metrus garā tāljūras jahta «Pinto» atstāja Kailu pie Lohalšas, lai dotos uz Obanu. Tur tai vajadzēja ierasties tās pašas dienas pēcpusdienā. Bet tā bez pēdām pazuda.

—    Kāds toreiz bija laiks?

—    Es jau domāju, ka jūs to jautāsiet, Karolīna. — Šī pieticības un klusējošās pašapmierinātības kombinācija dažreiz varēja kļūt kaitinoša. — To cs liku pārbaudīt meteoroloģiskajā institūtā. Vēja stiprums viens, jūra mierīga, mākoņu nav. Tagad par šo gadu. Par 6. un 26. aprīli. Tc runa būs par divām zvejnieku laivām — «Evening star» un «Jeannie Rosc» — no austrumu piekrastes, viena no Bakijas un otra no Frazerburgas.

—    Bet abas stāvēja rietumu piekrastē?

—    Es varu tikai vēlēties, kaut jūs atļautu arī man kādreiz paspīdēt, — Artūronkulis pārmeta. Abas bija omāru zvejas laivas un atradās Obanā. «Evening star» bija pirmā, kura pazuda. To atrada uz zemūdens klintīm pie Aislejas. «Jeannie Rose» pazuda bez pēdām. Neviens no abu laivu komandu locekļiem arī nekad nav atrasts. Tad seko 17. maijs. Šoreiz runa ir par ļoti pazīstamu sacīkšu jahtu «Cap Gris Nez», lai arī franču vārds, bet tā būvēta Anglijā un arī piederēja angļiem. Ļoti pieredzējis kapteinis, stūrmanis un komanda, kuri jau ilgu laiku ar labām sekmēm piedalījās Karaliskā Okeāna sacensību kluba rīkotajās regatēs. Tātad tiešām augstākā klase. Viņi atstāja Londonderiju, lai dotos uz Ziemcļskotiju. Laiks bija labs, bet viņi pazuda. Jahtu, patiesībā to, kas no tās bija palicis pāri, atrada gandrīz mēnesi vēlāk Skaijes salā.

—    Un kas ar apkalpi?

—    Jūs vēl jautājat? Viņus nekad vairs neatrada. Un pēdējais gadījums bija pirms pāris nedēļām, 8. augustā. Vīrs, sieva un divi pusaudži bērni, dēls un meita, kuriem piederēja pārbūvēta glābšanas laiva «Kingfishcr». Cik zināms, tad vīrs bija pieredzējis burātājs jau ilgus gadus, bet nekad nebija braucis naktī. Un tādēļ kādā mierīgā vakarā viņi nolemj, ka šoreiz burās visu nakti. Beigas. Gan laivai, gan komandai.

—    No kurienes viņi devās jūrā?

—    No Torbejas.

Ar šo vārdu viņš šopēcpusdicn uzlika punktu uz i. Es sacīju: — Vai arī tagad jūs vēl domājat, ka «Nantesville» ir ccļā uz Islandi vai Ziemcļnorvēģijas fjordiem?

—    Es tā nekad neesmu domājis. — Artūronkuļa cilvēcības barometrs pēkšņi no atzīmes «draudzīgi» nokrita uz atzīmi «normāli», bet tas nozīmēja «vēsi, ledaini». — Ceru, ka svarīgāko nepalaidāt garām?

—    Nē, Anabclla, nepalaidu. — Zvejnieku laivu «Evening star» no Bakijas atrada Aislejas klintīs trīs dienas pēc tam, kad Īrijas dienvidu piekrastes rajonā pazuda tvaikonis «Holmwood». «Jeannie

Rosc» pazuda trīs dienas pēc mistiskās motorkuģa «Antara» pazušanas Seni Džordža kanālā. Tad vēl sacīkšu laiva «Cap Gris Nez», kuru Saika salas klintīs izskalo tajā pal dienā, kad kaut kur Ziemeļīrijas tuvumā pazūd motorkuģis «Hcadlev Pioneer». Un tad vēl šī pārbūvētā glābšanas laiva «Kingfishcr», kura pa Mīda divas dienas pēc tam, kad tvaikonis «Hurricane Spray» bija aistajis Klaidu, tos abus neviens vairs nav redzējis. Nejauša sagadīšanās. Bet tos visus, kuri noliedz nejaušības eksistenci, es pielīdzinu tādiem inteliģences snobiem kā Dienvidāfrikas prezidents. Tik precīza datu sakritība varētu būt izskaitļota tikai zvaigznēs. Četru mazo laivu un to apkalpju pazušanu tik mazā teritorijā es uzskatu par pēdējo naglu nejaušības zārkā. To cs arī pateicu Artūronkulim.

—     Netērēsim laiku ar to, kas mums jau zināms, Karolīna, — onkuļa atbilde bija auksta. To es uzskatīju par nepateicību, jo tā bija mana ideja, kuru pirms četrām stundām iestādīju viņa galvā. — Galvenais — ko tagad darīt? No Aislejas līdz Skaijei ir diezgan liela teritorija. Par cik mēs tagad esam pavirzījušies uz priekšu?

—    Kādas jums būtu iespējas piesaistīt televīziju un radio?

Iestājās īsa pauze, tad viņš sacīja: — Par ko jūs tagad domājat,

Karolīna? — Balss skanēja draudīgi.

—    Par kāda paziņojuma iekļaušanu ziņu raidījumā.

—    Nu ja. — Tad pēc garākas pauzes: — Tādas lietas notika katru dienu kara laikā. Pēc tam tas izmantots vienu vai divas reizes. Es, protams, nevaru nevienu piespiest. Gan BBC, gan ITA ir diezgan, augstprātīgi vīri. Viņa balss tonis skaidri norādīja, ko viņš domāja par šiem stūrgalvigajiem reakcionāriem, kuri nemīlēja iejaukšanos no malas. Dīvaina reakcija no tāda vīra puses, kuru iejaukšanās jomā varēja uzskatīt par absolūtu meistaru. — Ja nu viņus izdotos pārliecināt, ka tas nav saistīts ar politiku un atbilst nacionālajām interesēm, tad varbūt iespēja arī atrastos, ko jūs gribat?

—    Ziņu, ka no kādas grimstošas laivas kaut kur uz dienvidiem no Skaijes uztverts sauciens pēc palīdzības. Precīza atrašanās vieta nav zināma. Signāli pārtrūkuši, esam gatavi uz visļaunāko. Rīt no rīta sāksies glābšanas kampaņa jūrā un no gaisa. Tas viss.

—    To es varbūt arī spēšu. Kāds ir iemesls, Karolīna?

—   Gribu mazliet pārlūkot apkārtni, tādēļ man vajadzīgs pamatojums, lai brīvi pārvietotots, un lai nevienam nerastos aizdomas.

—    Vai varbūt gribat piedāvāt «Firecrcst» kā brīvprātīgo šajā meklēšanas akcijā un tad braukt tur, kur citādi jūs netiktu?

—     Mums katram ir savas kļūdas, Anabella, ari Harictai un man, bet mēs neesam vājprātīgi. Ar šo tupeli pat labos laika apstākļos cs nedotos pāri dīķim. Jūrā ir septiņas balles. Turklāt meklēšana ar laivu šajā apvidū prasītu vairāk nekā vienas dzīves ilgumu. Man nedod mieru sekojošais: Torbejas salas austrumu galā apmēram piecas jūdzes no cicma ir mazs, vientuļš, smilšains līcis. Tas veido ko līdzīgu puslokam, un to aizsedz augsta zāle un priedes. Vai varat noorganizēt, lai rīt līdz ar saullēktu tur būtu helikopters, piemērots gariem pārlidojumiem?

—    Šķiet, ka uzskatāt mani par jukušu, — Artūronkulis auksti atcirta. Biju pārliecināts, ka viņam kremt mana piebilde par viņa mīlulītes «Firecrcst» kuģošanas spējām. — Jās laikam iedomājaties, ka man atliek tikai pamāt ar pirkstu, un heisā!, rīta agrumā helikopters jau ir tur. No šī brīža tās ir četrpadsmit stundas, Karolīna.

—    Šorīt piecos gan jūs bijāt gatavs pamāt ar pirkstu, lai jau pusdienlaikā helikopters būtu tc. Tās bija septiņas stundas, tieši puse no vajadzīgā laika. Bet tas jau bija kaut kā ļoti svarīga dēļ, piemēram, lai mani savāktu uz Londonu, tur nolamātu vienreiz par visām reizēm un padzītu.

—   Sazināsimies pusnaktī, Karolīna. Ceru, ka jūs zināt, ko darāt.

—    Jā, ser, — atbildēju. Ar to cs nedomāju: Jā, ser, cs zinu, ko •daru — ar to es domāju: Jā, ser, cs ceru, ka zinu, ko daru.

Ja arī «Šangrilas» salonā esošais paklājs maksāja kaut vienu peniju mazāk par 5000 mārciņām, vecais Skurass to bija nopircis jau lietotu. Tā izmēri bija septiņi reiz desmit metri, dominēja bronzas, sarkani brūnā un zelta krāsa. Tas radīja nogatavojušās labības lauka ilūziju, kuru vēl vairāk pastiprināja tā biezums. Pa to bija jābrien vārda vistiešākajā nozīmē. Nekad savā mūžā kaut ko tamlīdzīgu nebiju redzējis, izņemot varbūt vienīgi šos aizkarus, kuri nosedza divas trešdaļas no ūdensnecaurlaidīgās starpsienas. Tieši šo aizkaru-dēļ paklājs izskatījās tik apvalkāts. Aizkari droši vien nāca no Persijas vai Afganistānas un bija no smaga spīdoša auduma, kas atstāja mirdzošu iespaidu, kuru labi varēja redzēt, «Šangrilai» šūpojoties viļņos. Aizkari bija no griestiem līdz pat grīdai. Redzamais starpsienas pārpalikums bija apšūts ar kāda gluda un cieta tropu koka līstītēm. Tāda bija arī bāra apdare. Bagātīgi polsterētie soli, atzveltnes krēsli un bāra taburetes, apšūti ar tumši zaļu ādu un zelta maliņu, tāpat bija maksājuši kaudzi naudas. Un kur nu vēl pa visu telpu it kā nevērīgi izbārstītie vara kalumi, tos pārdodot, piecu cilvēku ģimeni varētu pabarot visa gada garumā. Un nevis kaut kur, bet Londonas viesnīcas «Savoja» grillrestorānā.

Pie aizmugures sienas bija divas Sezana gleznas, pie priekšējās sienas divi Rcnuāri. Tā bija kļūda. Šajā telpā tās neizcēlās. Kambīzē tās noteikti justos labāk.

Starp citu, es arī. Biju pārliecināts, ka Hanslets tāpat. Tam par iemeslu nebija tikai mūsu āriene. Mūsu sportiskā stila žaketes un zīda šalles diez ko labi nesaderēja ar vispārējo noformējumu un ar mūsu namatēva un viņa viesu melnajiem tauriņiem un smokingiem. Ne vienreiz vien izklausījās, ka sarunas noliek tikai tādēļ, lai mums parādītu, ka mūs te uzskata par amatnieku šķiru. Turklāt par ļoti primitīvu amatnieku šķiru. Visas šīs sarunas par opcijām un obligācijām, par veikalu pārpirkšanām, par miljonu miljoniem dolāru uz zemākajām klasēm atstāj diezgan demoralizējošu iespaidu. Bet nevajadzēja būt ģēnijam, lai saprastu, ka šīs runas nav mūsu dēļ. Tā bija šo cilvēku ikdiena un būtiskākais, par ko bija vērts runāt. Starp citu, šī doma par atrašanos kaut kur citur neattiecās tikai uz mums ar Hanslctu vien. Vēl vismaz divi jutās tāpat kā mēs, plikpaurains baņķieris vārdā Henrijs Biskarte, kurš nēsāja kazbārdiņu, un būdīgais skotu advokāts Makkolums.

Ja šo ainu rādītu mēmajā filmā, nevienam nenāktu prāta, ka tc kaut kas nav kārtībā. Viss bija tik ļoti komfortabli un civilizēti. Dziļie klubkrēsli aicināja uz patīkamu atpūtu. Kamīnā sprēgāja uguns. Un Skurass bija šī smaidošā un jautrā bara namatēvs. Glāzes ne uz brīdi nepalika . tukšas — neredzams zvans izsauca kalpotāju nevainojami baltā tērpā, kurš klusējot piepildīja glāzes un tūlīt atkal pazuda. Viss bija tik ērti, draudzīgi un mierīgi. Līdz tam brīdim, kad ieslēgtu skaņu, un tas bija moments, kad vislabprātāk es būtu atradies virtuvē.

Šo četrdesmit piecu minūšu laikā, kopš mēs te atradāmies, Skurass jau ceturto reizi bija piepildījis savu glāzi un uzsmaidīja savai sievai, kura sēdēja klubkrēslā kamīna otrā pusē. Viņš pacēla glāzi un uzsauca tostu: — Uz tavu veselību, mana dārgā. Par pacietību, ar kādu tu mūs visus te paciet. Tev šis ceļojums ir ļoti garlaicīgs. Es tevi apsveicu.

Es paskatījos uz Šarloti Skurasu. Ikviens paskatījās uz viņu. Tas nebija nekas sevišķs, jo miljoniem cilvēku bija redzējuši Šarloti Skurasu, kad viņa vēl bija pieprasītākā aktrise Eiropā. Bet pat tajā laikā viņa nebija ne īpaši jauna, ne skaista. Tas arī nebija vajadzīgs, jo viņa bija liela aktrise, nevis tukša filmu zvaigzne ar lielām krūtīm. Tagad viņa bija vecāka, vairs neizskatījās tik labi un nebija tik slaida. Bet vīrieši joprojām atskatījās uz viņu. Viņai jau bija pie četrdesmit, un viņa varētu sēdēt kaut invalīdu ratiņos, vīrieši uz viņu lūkotos tik un tā. Viņai bija interesanta seja, kurā varēja lasīt, ka tā domāta dzīvei un priekam, lai domātu, justu un ciestu, tā bija seja ar brūnām, nogurušām un zinošām acīm. Seja, kuras vismazākajā līnijā un grumbiņā bija vairāk kvalitātes un rakstura nekā veselā bataljonā mūsdienu meiteņu. Te cs domāju visas tās, kuras ik nedēļu redzamas ilustrēto žurnālu lappusēs ar savām skaistajām, gludajām sejiņām un brīnišķīgajām tukšajām acīm. Ja tādas bulu kopā ar Šarloti vienā telpā, viņas neviens vispār neievērotu. Šī masveidā sakopētā reklāma nekad nespēļu konkurēt ar liela mākslinieka eļļas gleznas oriģinālu.

—    Tas ir ļoti jauki no tavas puses, Anlonij. — Šarlotei bija zema balss ar nelielu ārzemnieces akccnlu. Šajā brīdi viņa pasmaidīja, šis nogurušais smaids labi saskanēja ar tumšajiem lokiem zem viņas brūnajām acīm. — Bet man nekad nav garlaicīgi. Goda vārds. Tu taču to zini.

—   Šinī barā? — Skurasa smaids bija tik pat plats kā vienmēr. — Tā vietā, lai tiktos ar taviem jaukajiem un dižciltīgajiem draugiem, burājol pa Lcvanti, tu esi nokļuvusi Skurasa uzņēmumu direktoru sapulcē rietumu salās. Ņemsim par piemēru Dolmani. — Viņš pamāja vīram blakus. Tas bija garšun tievs briļļainis, kura jau tā plānie mati kļuva vēl plānāki, un kurš izskatījās tā, it kā viņam būtu nepieciešami bārddziņa pakalpojumi. Džons Dolmans bija Skurasa rēderejas ģenerāldirektors. — Nu ko, Džon? Kā jūs sevi vērtētu kā jaunā Grāfa Horlcja aizvietotāju? Es te domāju to ar zāģu skaidām smadzeņu vietā un piecpadsmit miljoniem mārciņu bankā.

—    Baidos, ka man būtu slikti panākumi, ser Antonij. — Dolmans bija tikpat atjautīgs kā Skurass. Izskatījās, ka viņš nemana, ka atmosfēra šeit ir nedaudz īpatnēja. — Pat ļoti slikti. Man ir daudz vairāk prāta un daudz mazāk naudas, un nav nepieciešamības būt par atjautīgu un jautru izklaidētaju.

—     Jaunais Horlejs tiešām bija katra pasākuma dvēsele, vai ne? Sevišķi, ja manis nebija klāt, — Skurass domīgi piebilda. Tad viņš paskatījās uz mani. — Vai jūs viņu pazīstat, mister Pcterscn?

—    Esmu par viņu dzirdējis. Bet cs neapgrozos šajās aprindās, ser Antonij. — Centos būt tikpat izveicīgs runātājs kā pārējie.

—     Hm. — Skurass jautājoši palūkojās uz abiem vīriem man blakus. Viens no viņiem atsaucās uz veco labo anglosakšu vārdu Hermans Lavorskis. Tas bija liela auguma jautrs vīrs ar dzirkstošām acīm, dārdošiem smiekliem un nebeidzamiem pikantu anekdošu krājumiem. Kā man stāstīja, viņš bija Skurasa finansu padomnieks. Nebiju redzējis vēl nevienu, kurš tik ļoti izskatītos pēc padomnieka. Laikam tāpēc, ka viņš bija labākais šajā jomā. Otrs bija vīrs vidējos gados ar noslieci uz plikpaurību,noslēgtu seju un biezām, nokarenām ūsām, kādas senāk bija modē mežonīgajos rietumos, un galvu, kura līdzinājās melonei. Tas bija lords Čarnlejs, kurš, neskatoties uz savu titulu, bija spiests strādāt par mākleri Londonas Sitijā, lai varētu iegūt eksistences līdzekļus. — Un ko tu domā par abiem mūsu labajiem draugiem, Šarlote? — Sirsnīgs un plats smaids pavadīja jautājumu.

—    Man žēl, bet es tevi nesaprotu. — Šarlote Skurasa uzlūkoja savu vīru mierīgi un bez smaida.

—    Bet, bet skaidrs, ka tu saproti. Es joprojām runāju par šo drūmo sabiedrību, kuru esmu savācis tādai jaunai un atraktīvai sievietei kā tu. — Viņš paskatījās uz Hansletu. — Viņa taču ir izskatīga un jauna sieviete, vai ne, mister Hanslct?

—     Ziniet. — Hanslets atgāzās savā krēslā un salika kopā pirkstu galus tā, kā to dara izglītots cilvēks, kurš nodarbojas ar viņam adresētu jautājumu. — Kas gan ir jaunība, ser Antonij? Es to nezinu. — Viņš uzsmaidīja Šarlotei. — Lēdija Skurasa nekad nekļūs veca. Un izskatīga — šis jautājums ir gandrīz lieks. Desmit miljoniem Eiropas vīriešu un arī man lēdija Skurasa bija sava laika izskatīgākā aktrise.

—    Bija, mister Hanslct? Bija? — Vecais Skurass savā krēslā saliecās uz priekšu; no smaida bija palikusi tikai atblāzma. — Un tagad, mister Hanslct?

—    Lēdijas Skurasas producentiem bijuši sliktākie operatori pasaulē. — Hansleta tumšajā pirāta sejā neizmainījās ne vaibsts, tad viņš uzsmaidīja Šarlotei Skurasai. — Jūs man piedosiet šo personīgo piezīmi.

Ja man šajā brīdī rokās būtu zobens un atļauja to izmantot, tad es Hanslctu būtu sacaurumojis. Katrā ziņā pēc tam, kad būtu devis kārtīgu cirtienu Skurasam.

—     Jā, bruņniecības dienas vēl nav pagājušas, — Skurass smaidīja. Redzēju, kā Makkolums un Biskartc, bārdainais baņķieris, kļūst nemierīgi. Situācija bija nožēlojama. Skurass turpināja: — Ar to cs tikai gribēju teikt, mani mīļie, ka Čarnlejs un Lavorskis ir slikti aizvietotāji tik spīdošām jaunām sabiedrības dvēselēm kā Vclšblūds, jaunajam amerikāņu naftas īpašniekam, vai Domeniko, spāņu grāfam ar kaislību uz astronomiju. Es domāju to, kuram patika tevi pavadīt uz aizmugures klāju, lai rādītu zvaigznes pār Egcju. — Viņš atkal skatījās uz Čarnleju un Lavorski. — Man ļoti žēl, mani kungi, bet jūs tam neesat piemēroti.

—    Es nezinu, vai tādēļ man jājūtas stipri aizvainotam, — vienā mierā atbildēja Lavorskis. — Čarnlejam un man ir savas labās īpašības. Turklāt sen neesmu redzējis jauno Domeniko. — Viņš uzrādītu labus rezultātus, aizpildot anketu ar iztrūkstošajiem vārdiem, mūsu draugs Lavorskis, viņam ir bijis labs treniņš, izteikt īstos vārdus īstajā brīdī.

—    Jūs viņa trūkumu izjutīsiet vēl ilgu laiku, — Skurass ļauni sacīja. — Vismaz uz manas jahtas un manās mājās. — Pauze. — Un visa tā tuvumā, kas pieder man. Es viņam apsolīju, ka gribēšu redzēt viņa kastīlieša asiņu cēlo krāsu, ja vēl reizi manas acis viņu pamanīs. — Viņš pēkšņi iesmējās. — Man jums jāatvainojas, ka šādu nulli vispār pieminēju mūsu sarunā. Mister Hanslct, mister Pcterscn, jūsu glāzes ir tukšas.

—    Jūs esal (oli laipns, ser Anlonij. Mēs tiešām ļoti labi izklaidējāmies. — Vecais stulbais Kalvcrls bija pārāk aprobežots, lai pamanītu, kas te notiek. — Mēs labprāt dotos atpakaļ. Šonakt ir diezgan stipra vētra, un Hanslets un es gribētu nolikt «Firecrest» drošībā aiz Garvcs salas. — Piecēlos un aizgāju pie loga, un atvilku vienu no afgāņu aizkariem. Tas brja tik smags kā teātra dzelzs priekškars. Nav brīnums, ka Skurasam jahtai nepieciešami stabilizatori, jo tc bija tik daudz papildus svara. — Tas ir iemesls, kādēļ mēs atstājām navigācijas un kabīņu apgaismojumu. Lai varam redzēt, vai neesam mainījuši pozīciju. Nedaudz agrāk šovakar mēs diezgan novirzījāmies.

—    Tik drīz? Tik drīz? — Viņš izklausījās vīlies. — Bet, protams, ja jūs uztraucaties… — Viņš nospieda kādu pogu, ne to, ar kuru izsauc kalpotāju, tūlīt atvērās durvis uz salonu. Vīrs, kurš ienāca, bija «Šangrilas» kapteinis, uz aproces viņam bija divas zelta uzšuves, kapteinis Bleks. Viņš pavadīja Skurasu, kad pašā sākuma pavirši iepazināmies ar «Šangrilu». Tad arī apskatījām bojāto radioraidītāju. Nebija šaubu — tas nedarbojās.

—     Hallo, kapteini Blek, tūlīt lieciet padot tenderi pie trapa. Misters Petersens un misters Hanslets vēlas, cik ātri vien iespējams, doties atpakaļ uz «Firecrest».

—   Jā, ser. Es tikai baidos, ka var rasties aizkavēšanās.

—    Aizkavēšanās? — Vecais Skurass bija pārsteigts.

—   Baidos, ka vecā vaina, — atvainodamies sacīja kapteinis Bleks.

—    Šie nolādētie sadalītāji, — Skurass lamājās. — Jums bija taisnība, kapteini Blek, pilnīga taisnība. Tas ir pēdējais tenderis, kuru aprīkoju ar benzīna motoru. Dodiet man ziņu nekavējoties, tiklīdz bojājums ir novērsts. Nolieciet kādu matrozi, lai novēro «Firecrcst» un neizlaiž no acīm. Misters Petersens baidās, ka laiva var novirzīties.

—    Neraizējieties, ser. — Nesapratu, vai Bleks to saka man vai Skurasam. — Ar laivu viss kārtībā.

Viņš pazuda. Skurass vēl kādu brīdi slavināja dīzeļmotorus un lamāja benzīna motorus. Viņš piespieda mūs vēl iedzert viskiju, pilnīgi ignorēdams manus protestus, kurus radīja ne tik daudz mana nepatika pret to un pret Skurasu vispār, bet gan manas pārdomas par sagatavošanos šai naktij. īsi pirms deviņiem viņš atkal nospieda kādu pogu, kura atradās krēsla atzveltnē, automātiski atvērās kāda skapja durvis, atklādamas lielu televizora ekrānu.

Artūronkulis mani nebija pametis likteņa varā. Diktors sniedza dramatisku paziņojumu par pēdējām ziņām no jahtas «Morav Rose», kura zaudējusi vadību un lēnām grimsi kaut kur Skaijes salas dienvidos. Tika izsludināta meklēšana jūrā un no gaisa.

Skurass izslēdza televizoru. — Pa jūru tiešām maisās vesels bars stulbeņu, kurus pat kanālā nedrīkstētu laist kuģot. Starp citu, kāda ir pēdējā laika prognoze? Vai kāds to zina?

—   Ziņās jūrniekiem pulksten septiņpadsmilos un piecdesmit astoņās brīdināja par astoņas balles stipru vētru no Hebridu salu puses, — mierīgi sacīja Šarlote Skurasa. — Dienvidrietumu virzienā.

—    Kopš kura laika tu klausies laika ziņas? — gribēja uzzināt Skurass. — Un kopš kura laika tu vispār klausies radio? Ak jā, protams, mana mīļā, es aizmirsu. Tev taču šeit nav daudz ko darīt, vai ne? Astoņas balles un dienvidrietumu virzienā? Tas nozīmē, ja jahta nāk no Kailas pie Lohalšas, tad tā iebrauc tieši epicentrā. Tiem jābūt trakiem. Un viņiem ir raidītājs — viņi taču nosūtījuši paziņojumu, tas jau norāda par viņu ārprāta augsto pakāpi. Vai nu viņi nav dzirdējuši laika prognozi, vai arī dzirdējuši un tomēr braukuši, tiem jābūt trakiem. Tādu šodien pilna pasaule.

—    Varbūt šajā brīdī kāds no šiem trakajiem mirst vai slīkst, vai varbūt jau noslīcis, — teica Šarlote Skurasa. Ēnas zem viņas tumšajām acīm šķita esam vēl tumšākas un lielākas kā parasti. Bet šajās brūnajās acīs joprojām bija uguns.

Kādas piecas sekundes Skurass viņu nekustīgi vēroja. Es jutu, ja tagad piesistu knipi, tas skanētu kā skaļš šāviens, lik uzlādēta bija atmosfēra. Tad Skurass ar smaidu pievērsās man: — Paskatieties likai uz šo mazo sievieti, mister Petcrsen. Maza māte — nav tikai bērnu. Pastāstiet man, Petcrsen, vai jūs esat precējies?

Es atsmaidīju, kaut gan iekšēji cīnījos ar sevi: iegāzt savu viskiju viņam ģīmī vai ar ko smagu nosist viņu gar zemi. Tad nolēmu, ka tomēr nevajag. Neskatoties uz to, ka tas visu lietu padarītu vēl smagāku, man nebija īpašas vēlēšanās peldus doties atpakaļ uz «Firecrest». Es pasmaidīju un sacīju: — Baidos, ka ne, ser Antonij.

—    Baidāties, ka ne? — Viņš smējās savus draudzīgos un biedriskos smieklus, smieklus, kurus es tā nevaru cicst, un tad aprauti turpināja: — Jūs vairs neesat tik jauns, lai sacītu kaut ko tik naivu. Nu tad aiziet, mister Pcterscn, kas jūs esat?

—    Man ir trīsdesmit astoņi gadi, un nav vēl bijusi tāda iespēja, — cs jautri atbildēju. — Tas pats vecais stāsts, ser Antonij. Tā, kuru cs gribēju, negribēja mani, un otrādi. — Tā arī bija patiesībā. Bentlija vadītājs nogalināja manu laulību, kad tā vēl nebija pat divus mēnešus veca, kā apgalvoja daudzi ārsti, viņš bija izdzēris veselu pudeli viskija. Tas arī izskaidroja manas rētas sejas kreisajā pusē. Tas bija laiks, kad Artūronkulis mani pārvilināja pie sevis no kādas kuģu glābšanas firmas, un kopš tā brīža nevienai inteliģentai meitenei neradās domas mani apprecēt. Tas nozīmē, kad viņa uzzināja, ar ko es nodarbojos. Visu vēl sarežģīja tas, ka nedrīkstēju teikt patiesību. Un arī rētas mani traucēja.

—    Jūs neizskatāties pēc klauna, — Skurass smaidīja, — ja tā varu teikt, jūs neapvainojot. — Tas nu atkal bija vecais bagātais Skurass, kurš bija norūpējies, kaut likai kādu neapvainotu. Rāvējslēdzējmule nedaudz izmainījās, tagad es to nosauktu par pasaules sāpju smaidu. — Es jokoju. Tik drūmi jau nav. Vīrietim arī ir jābūt saviem priekiem. Šarlote?

—   Jā? — Brūnās acis raudzījās uzmanīgi.

—    Es labprāt vēlētos kaut ko no mūsu kajītes, vai 1u…?

—    Vai tad stjuarte nevar…?

—     Mana dārgā, runa ir par kaut ko ļoti personīgu. Un kā jau misters Hanslets norādīja, vismaz tā to varēja saprast, tu esi daudz jaunāka par mani. — Viņš uzsmaidīja Hanslctam, lai parādītu, ka 1as nav uzskatīts par apvainojumu. — Foto no mana drēbju skapja.

—      Ko? — Viņa pēkšņi saslējās savā krēslā, un rokas tā sagrāba atzveltnes, it kā viņa gribētu piclekt kājās. Kaut kas Skurasā bija mainījies. Smaidu acīs nomainīja auksts skats. Tas ilga īsu brīdi, jo viņa sieva to pamanīja ātrāk nekā es. Viņa apsēdās un izlīdzināja kleitas īsās aproces pār saulē iedegušajām rokām. Atri un eleganti, taču ne pietiekami ātri. Kādas divas sekundes aproces bija atkritušas līdz pleciem, un apmēram desmit centimetrus no pleca katrai rokai bija zils asinsizplūduma riņķis. Visapkārt rokai. Izplūdums, kas nerodas no sitieniem vai saspiedumiem, bet no virves.

Skurass alkal smaidīja. Viņš nospieda pogu, lai izsauktu kalpotāju. Neteikdama ne vārda, Šarlote Skurasa piecēlās un ātri atstāja telpu. īsu brīdi šaubījos, vai tik es sev neiegalvoju, ka visu to redzēju, bet man bija skaidrs, ka tik tiešām to visu redzēju. Galu galā es par to saņemu naudu.

Pēc pāris mirkļiem viņa alkal atgriezās. Rokā viņai bija apmēram piecpadsmit reiz divdesmit centimetrus liels fotorāmis. To viņa atdeva Skurasam un ātri apsēdās. Šoreiz viņa uzmanījās ar aprocēm, bet neviens to neievēroja.

— Mani kungi, tc jūs redzat manu sievu, — teica Skurass. Viņš piecēlās no sava krēsla un rādīja visiem fotogrāfiju, kur bija redzama smaidoša tumšmate, smaids izcēla viņas slāviskos augstos vaigu kaulus. Tā ir mana pirmā sieva Anna. Bijām precējušies trīsdesmit gadus. Laulība nemaz nav tik slikla liela. Tā ir Anna, mani kungi.

Ja manī atrastos kaul grams cilvēciskās pieklājības, es būtu viņu notriecis zemē un nospārdījis. Neticami, ka cilvēks publiski parāda, ka blakus gultai tur pirmās sievas foto, un tagadējai sievai vēl liek izciest pēdējo pazemojumu, kad šis foto jāatnes. Šie pazemojumi un virves nospiedumi liek šaubīties, vai nošaušana nebūs viņam par labu? Bet cs neko nevarēju darīt. Vecais lempis runāja no visas sirds un ar asarām acīs. Ja tas bija teātris, tad katrā ziņā labākais, kādu biju redzējis. Asara, kas lēnām tecēja no viņa labās acs, katru gadu kopš filmu industrijas pastāvēšanas butu Oskara vērta. Un ja tas nebija teātris, tad mēs redzam vientuļu un bēdīgu vīru, kurš vairs nav jauns un pašlaik aizmirsis pasauli, un norūpējies aplūko to vienīgo, kuru ir mīlējis un mīlēs mūžīgi. To vienīgo, kura viņam uz mūžu ir atņemta.

Ja nebūtu tās otrās, nekustīgās, lepnās un pazemotās Šarlotes Skurasas, kura aklu skatu raudzījās ugunī, tad varbūt ari man kamols būtu iesprūdis kaklā. Bet man nebija grūti apvaldīt savas sajūtas. Bet kāds to nespēja, un tās nebija simpātijas pret Skurasu, kas lika viņam rīkoties. Makkolums, skotu advokāts, piecēlās bāls aiz dusmām, nomurmināja, ka slikti jūtas, atvadījās un izgāja. Bārdainais baņķieris viņam cieši sekoja. Skurass neredzēja viņus aizejam. Viņš smagnēji atgriezās savā krēslā un sastingušu skatienu raudzījās sev priekšā; tāpat kā sievai, viņa acis raudzījās tukšumā.

Likās, ka liesmu dzīlēs viņi kaul ko saskata. Fotogrāfija lagad atradās viņam uz ceļiem, ar attēlu uz leju. Viņš pat nepaskatījās, kad ienāca kapteinis Bleks, lai paziņotu, ka tenderis ir gatavs, lai mūs vestu uz «Firecrcst».

Kad bijām atgriezušies uz savas laivas, nogaidījām, kamēr tenderis bija veicis pusi no atpakaļceļa uz «Šangrilu», aizslēdzām durvis uz salonu un sarullējām tepiķi. Uzmanīgi pacēlu avīzes gabalu, un plānajā miltu kārtā, kura bija noklāta zem papīra, skaidri bija redzami četri pēdu nospiedumi. Pēc tam pārbaudījām abas priekšējās kabīnes, mašīntclpu un aizmugures kabīni. Visi zīda diedziņi, kurus pirms izbraukšanas uz «Šangrilu» ar tādām pūlēm piestiprinājām, bija pušu.

Spriežot pēc pēdu nospiedumiem, mazākais, divas personas bija pārmeklējušas «Firecrest». Viņi netraucēti varēja rīkoties veselu stundu, un mums bija vajadzīga vesela stunda, lai izdibinātu, kādēļ viņi te bijuši. Neko neatradām, pat pirkstu nospiedumus ne.

—    Nu, — teicu, — tagad vismaz zinām, kāpēc viņi tā gribēja mūs dabūt uz «Šangrilas».

—    Lai tc visu netraucēti varētu pārmeklēt? Tāpēc taču tenderis nebija kārtībā, tas bija šeit.

—    Kā gan citādi?

—    Vēl ir kaut kas cits. Es nezinu kas, bet ir.

—   Rīt agri man visu izstāstīsi. Kad pusnaktī zvanīsi Artūronkulim, tad palūdz, lai viņš ievāc visu iespējamo informāciju par cilvēkiem uz «Šangrilas». Un arī par ārstu, kurš ārstēja mirušo lēdiju Skurasu. Es gribu visu zināt arī par mirušo lēdiju Skurasu. — Es pateicu, ko tieši gribu zināt. — Tagad dosimies uz Garves salu. Man jau pusčetros jāceļas. Tu vēl varēsi gulēt vai visa mūža garumā.

Man vajadzēja ieklausīties Hanslctā. Un atkal man vairāk vajadzēja ieklausīties Hansletā. Viņa paša dēļ. Bet toreiz es vēl nezināju, ka Hanslctam tiešām būs jāguļ uz visu mūžu.

Ceturtā nodala

Trešdiena: no pieciem rītā iīdz vakara krēslai

Kā šajā apvidu saka: bija melns kā elles valdnieka veste. Debesis bija melnas, mežs bija melns, un ledainais kapājošais lietus liedza jebkuru iespēju kaut ko saskatīt. Vienīgā iespēja pamanīt koku bija ieskriet tajā, un vienīgā iespēja pamanīt bedri bija iekrist tajā.

Kad pulksten trijos un trīsdesmit minūtēs Hanslets mani pamodināja, tad arī pastāstīja, ka Artūronkulis neredz jēgu manai rīcībai, kaut gan helikopters man būšot noorganizēts. Viņš to visu uzskata par pilnīgu laika nosišanu. Tas bija viens no tiem retajiem gadījumiem, kad es viņam pilnībā piekritu.

Izskatījās tā, ka šo nolādēto helikopteri nekad neatradīšu. Es nekad nedomāju, ka noiet piecas jūdzes nakts laikā pa mežainu apvidu būs tik grūti. Man nevajadzēja cīnīties pret straujām upēm un kalnu strautiem un mežonīgiem biezokņiem. Torbcja bija nedaudz mežaina un pauguraina sala, un tās šķērsošana varēja būt viegla svētdienas pēcpusdienas pastaiga. Nebiju nekāds • astoņdesmitgadīgais, lai gan tā jutos, bet tagad arī nebija svētdienas pēcpusdiena.

Grūtības sākās, jau piestājot Torbejas krastā. Pat dienas laikā tc varētu lauzt kaklu, kamēr dabūtu gumijas laivu pāri glumajiem piekrastes akmeņiem, kur daži bija pāris metru augstumā, likās, ka šie apmēram divdesmit metri nekad nebeigsies. Absolūtā tumsā tas ir nevainojams ccļš ikvienam potenciālajam pašnāvniekam. Kad nogāzos trešo reizi, saplīsa mana kabatas baterija. Kad biju dabūjis vēl pāris rētas un pūnus, tas pats piemeklēja kompasu. Palika vienīgi dziļuma mērītājs. Tas tiešām ir labs palīgs, ja jāatrod ccļš tumšā mežā nakts vidū.

Kad biju izlaidis gaisu no laivas, to. kopā ar pumpi satinis un paslēpis, devos ceļā uz Torbejas piekrasti tālu prom no ciema. Loģiski, ja es šajā virzienā turpinātu iet, tad beigās sasniegtu smilšu līci, kurš atrodas vistālākajā salas punktā, un kur man norunāta tikšanās ar helikopteri. Tikpat loģiski bija tas, ka, neko neredzēdams un sekodams koku līnijai krasta virzienā, kur ceļā trāpījās vesela rinda mazu līcīšu, regulāri iegāzos ūdenī. Pēc trešās peldes mainīju plānus un devos salas iekšienē. Ne jau tāpēc, ka man bailes no slapjuma — man likās muļķīgi vilkt ūdenslīdēja tērpu, jo jāiet caur mežu un tad jāsēž helikopteri. Tādēļ tagad biju cauri slapjš. Iemesls tam nebija arī iespēja samērcēt signālgaismas, kuras man bija līdzi, lai dotu zīmi helikoptera pilotam. Iemesls tam, ka cs tagad kā aklais sāku taustīties caur mežu, bija vienkāršs: ja es joprojām pieturētos pie krasta līnijas, tad tikšanās vietu nesasniegtu ātrāk kā uz pusdienlaiku.

Vienīgie pieturas punkti bija vējš, kapājošais lietus un salas ģeogrāfiskais novietojums. Licis, kuru cs meklēju, atradās salas austrumos, un orkānveidīgais vējš pūta tieši no rietumiem, tātad, ja vējš pūta tieši mugurā, tas nozīmēja, ka eju apmēram pareizajā virzienā. Atcerējos, ka salas vidū jābūt uzkalnam virzienā no austrumiem uz rietumiem. Ja jutu, ka zeme uz vienu vai otru pusi no manis kļuva lēzenāka, tad zināju, ka eju nepareizā virzienā. Bet arī vējš ar lietu mainījās. Te mežs kļuva biezāks, te izbeidzās. Diezgan līdzenajam uzkalnam bija arī pēkšņi, stāvi paaugstinājumi, kuru pārvarēšana man prasīja diezgan daudz laika. Kādu pusstundu pirms saullēkta — to es secināju pēc pulksteņa, jo arvien vēl bija tumšs kā pusnaktī — mani pārņēma šaubas, vai vispār sasniegšu mērķi laikā.

Un tad man radās jautājums, vai helikopters vispār atlidos. Es nešaubījos, ka tas varēs nosēsties — līcis austrumos ir aizsegā —, bet vai tas atlidos, tas jau bija cits jautājums. Man bija aptuvens priekšstats, ka zināmos apstākļos helikopters zaudē manevrēšanas spējas, bet tieši kādam jābūt vēja stiprumam, es nezināju. Un gadījumā, ja tas neatlido, man atkal priekšā būs garš un slapjš ceļojums atpakaļ uz vietu, kur noslēpu savas mantas. Būšu nosalis un izsalcis, kamēr sagaidīšu tumsas iestāšanos, lai nepamanīts varētu atgriezties uz «Firecrest». Tagad manā rīčībā bija divdesmit četras stundas. Līdz ar tumsas iestāšanos būs tikai divpadsmit. Es sāku skriet.

Piecpadsmit minūtes vēlāk, kad, Dievs vien zina, cik reižu jau biju klupis, cs to sadzirdēju. Sākumā ļoti tālu un ar pārtraukumiem, tad arvien skaļāk un skaļāk. Tā bija helikoptera motora skaņa. Nolādēts, viņš ir par agru. Viņš nosēdīsics, nevienu neatradīs un tūlīt aizlidos atpakaļ. Nekas manu stāvokli neraksturos labāk kā tas, ka man pat prātā neienāca, ka viņam vispirms ir jāatrod šis smilšu līcis, pirms nolaisties, un šajā absolūtajā tumsā tas bija neiespējami. Vienu brīdi man iešāvās prātā doma, ka jāaizdedzina viena signāluguns, lai viņam vismaz parāditu, ka es tc esmu. Gandrīz jau to biju izsaiņojis, kad atcerējos norunu, ka šo lāpu drikstu aizdedzināt vienīgi, lai norādītu pilotam nosēšanās laukumu. Ja cs to izdarīšu tagad, viņš var mani pārprast un nolaisties priežu galotnēs. Tās būtu beigas mūsu plānotajam izbraucienam.

Es skrēju vēl ātrāk. Tas bija jau daudzus gadus atpakaļ, kad pēdējo reizi biju skrējis vairāk kā simts metrus, tāpēc tagad manas plaušas sāka svilpt un šņākt kā vecas plēšas. Skrēju, cik jaudāju, leskrēju kokos, aizķēros aiz saknēm un kritu bedrēs. Zemākie zari kapāja manu seju, bet visļaunākais, cs atsitos pret šiem nolādētajiem kokiem. Izstiepu sev priekšā rokas, bet tas neko daudz nelīdzēja. Pacēlu kādu nolūzušu zaru, pār kuru nokritu, un turēju sev priekšā. Bet, lai arī kā viņu turēju, likās, ka koki tomēr no visām pusēm pamanījās man uzskriet virsū. Šķiet, ka Torbejas salā vairs nav neviena koka, kam es nebūtu uzskrējis virsū. Es sev šķitu kā tāda ķegļu lode, kura izmantota katru vakaru vesela gada garumā. Vienīgā atšķirība bija tā, ka lode apgāž ķegļus, bet mani apgāza koki. Trīs reizes dzirdēju helikoptera motora troksni, kad tas nozuda austrumu virzienā, tagad biju pārliecināts, ka tas vairs neatgriezīsies. Bet tas tomēr atgriezās. Austrumos pamazām kļuva gaišs, bet helikopteri vienalga nevarēja saskatīt. Arī pilotam droši vien viss te lejā izskatījās tumšs kā peklē.

Pēkšņi zeme zem manām kājām beidzās, un cs kritu. Sasprindzināju muskuļus un izstiepu rokas, lai sagatavotos atsitienam. Bet rokas neko neatrada, un cs turpināju krist. Tad sāku ripot pa krūmiem noaugušu nogāzi. Un pirmo reizi šajā naktī būtu laimīgs, ja manā ceļā pagadītos koks, kas apturētu manu vclšanos. Nezinu, cik koku bija šajā nogāzē, bet manā ceļā negadījās neviens. Tas bija grāvis, pats lielākais Torbejas salas grāvis. Es ripoju, aizķēros aiz velēnām un tad uz muguras piezemējos slapjās smiltīs. Kamēr tur pūlu un stenēju un mēģināju ievilkt plaušās gaisu, man bija laiks pateikties labajai augstākajai varai, ka tā visas klintis, kuras te bija pirms miljons gadiem, pārvērtusi smiltīs.

Es piecēlos. Biju nonācis īstajā vietā. Man stāstīja, ka Torbejas salas austrumos ir tikai viens smilšu līcis, un tagad jau bija pietiekoši gaišs, lai redzētu, ka tas ir īstais, kaut gan izskatījās daudz mazāks nekā uz kartes. Helikopters alkal tuvojās no austrumiem, kā man šķita, ne augstāk kā apmēram simts līdz simtu trīsdesmit metrus virs zemes. Es aizskrēju līdz līča vidum, izvilku vienu no signālgaismām, noplēsu aizsargslāni, norāvu aizdedzes kabeli un aizdedzināju šo lāpu. Zili baltā magnēzija gaisma mani apžilbināja, ar brīvo roku piesedzu acis. Liesma dega tieši trīsdesmit sekundes, bet ar to pielika. Kad lā izdzisa, un manu degunu sāka kairināt nepatīkamā smaka, arī helikopters bija klāt. Tika ieslēgti divi pāri prožektoru, viens priekšā un viens aizmugurē, kuri baltās smiltis pārvērta gaismas jūrā. Pēc divdesmit sekundēm riteņi iegrima mīkstajās smiltis. Motora troksnis apklusa, un rotors lēnām pārstāja griezties. Nekad vēl savā mūžā nebiju lidojis ar helikopteri, bet daudzus biju redzējis. Pustumsā izskatījās, ka šis varētu būt lielākais starp redzētajiem.

Labas puses durvis atvērās, un kāds man sejā iespīdināja kabatas bateriju. Kāda balss, kura runāja tādā velsiešu dialektā, ka tur varēja paslēpt visu Velsu, teica: — Vai jūs esat Kalverts?

—    Tas esmues; vai varu iekāpt?

—    Kā lai es zinu, ka jūs esat Kalverts?

—    Es jums lo saku. Nepadariet lietu vēl sarežģītāku, jums nav pilnvaru, lai pārbaudītu manu identitāti.

—    Vai jums nav nekādu pierādījumu vai dokumentu?

—    Jūs vispār apjēdzat, ko sakāt? Vai tad jūs nezināt, ka ir personas, kuras nekad nenēsā līdzi nekādus dokumentus? Jūs domājat, ka cs te sava prieka pēc stāvu vai nēsāju līdzi signālraķetes? Vai jūs vēl pirms rīta iestāšanās gribat zaudēt darbu? — Tas bija ļoti cerīgs mūsu iepazīšanās sākums.

—   Es saņēmu pavēli būt uzmanīgam. — Viņš bija uztraucies un aizkaitināts kā kaķis, kuram, guļot saulītē, jāšķauda. Viņa balsij joprojām trūka draudzīguma pieskaņas. — Jūras gaisa karaspēka virsleitnants Skots Viljamss. Jums nāksies pameklēt kādu admirāli, lai mani atlaistu no darba. Kāpiet iekšā.

Es ierāpos, aizvēru durvis un apsēdos. Viņš pastiepa roku sveicienam. Tad iededza kabīnē gaismu un teica: — Pie velna, kas ir ar jūsu seju?

—    Kas tad ir?

—    Asinis un simtiem mazu skrambu.

—    No priežu skujām. — Es viņam izstāstīju, kā tas notika.

—     Kādēļ tik liela mašīna? Te taču pietiek vietas veselam bataljonam.

—    Četrpadsmit personām, ja gribam būt precīzi. Esmu veicis daudzas trakas lietas, Kalvcrt, bet šādos laika apstākļos cs nelidotu ar tām mazajām piecu grašu mašīnītēm. Tās mūs pa tiešo no debesīm nogādātu zem zemes. Kādēļ mēs esam tikai divi? Abi rezervuāri tālajiem lidojumiem ir pilni.

—    Vai varēsim lidot visu dienu?

—    Vairāk vai mazāk, tas atkarīgs no tā, cik ātri lidosim. Ko vēl gribēsiet no manis?

—    Pirmkārt, lai jās uzvedaties kā civilais. Vai varbūt jums nepatīk rītos agri celties?

—    Esmu apmācīts glābšanas pilots, Kalvcrt. Šī ir vienīgā mūsu rīcībā esošā mašīna, ar kuru šādos laika apstākļos var kaut ko meklēt. Es gribētu nekavējoties uzsāki meklēšanu nevis izklaidēties, spēlējot kaķi un peli. Man ir vienalga, cik las ir svarīgi, bet varbūt tur lejā Atlantijas okeānā ir cilvēki, kuri turas pie koka gabala vai glābšanas laivas un gaida manu palīdzību. Tas ir mans darbs. Esmu saņēmis pavēli. Ko jūs vēlaties?

—    Vai jūs domājat «Moray Rosc»?

—    Vai esat dzirdējis par lo? Jā, tieši to es domāju.

—    Tāda vispār neeksistē. Nekad nav bijusi.

—    Ko jūs te runājat? Ziņās taču…

—    Es jums saku tieši tik, cik jums nepieciešams zināt, virslcitnant. Tas ir vajadzīgs, lai, nepievēršot sev uzmanību, mēs varētu pārmeklēt šo teritoriju. Un avarējusī «Moray Rosc» tam ir labs iegansts. Tādēļ ari bija šis paziņojums.

—    Viltus informācija?

—   Jā.

—    Un jūs kaut ko tādu varat noorganizēt? — viņš lēnām teica. — Jūs varat panākt, ka televīzija un radio sniedz nepatiesas ziņas?

—   Jā.

—    Tad jau laikam patiešām jūs varētu panākt, ka mani atbrīvo no darba. — Tagad viņš pirmo reizi pasmaidīja. — Ziniet ko, ser, virsleitnants Viljamss — jums cs būšu vienkārši Skotijs — atkal būs vecais labais paziņa. Ko darīsim?

—    Vai labi pazīstat krastu un salas šajā rajonā?

—    No gaisa?

—   Jā.

—    Šeit esmu jau divdesmit mēnešus kā jūras gaisa karaspēka glābšanas pilots. Vēl es nodarbojos ar briesmās nonākušu alpīnistu meklēšanu un piedalos sauszemes un jūras karaspēku manevros. Pārsvarā strādāju ar jūras karaspēka komandējošām vienībām. Man šķiet, ka pazīstu šo apvidu tik labi, cik vien tas ir iespējams.

—     Es meklēju vietu, kur varētu noslēpt kuģi. Diezgan lielu kuģi, ap piecpadsmit, pat divdesmit metriem. Tā varētu būt liela laivu māja, varbūt kāds liels, pār upi pārkāries koks. Varbūt pat kāda maza pamesta osta, kuru no jūras nevar saskatīt, rajonā starp Aisleju un Skaiji.

—    Tas viss? Vai jūs vispār zināt, cik simtiem jūdžu gara būs krasta līnija, ja gribēsim apskatīt visas salas? Tie varētu būt vairāki tūkstoši. Cik mums tam ir laika? Mēnesis?

—    Šovakar līdz saulrietam. Pagaidiet, mēs varam atmest visas apdzīvotās vietas, kur ir vairāk kā divas mājas, visus zvejas rajonus, tāpat arī vietas, kuras savieno jūras satiksme. Vai tas palīdz?

—    Pat ļoti. Un ko tad mēs meklējam?

—    To jau es jums pateicu.

—    Labi, labi. Tā nav mana darīšana. Vai jums ir kāda doma, kur mēs varētu sākt meklēšanu?

—    Vispirms lidosim uz austrumiem sauszemes virzienā. Apmēram divdesmit jūdzes gar piekrasti, tad divdesmit jūdzes uz dienvidiem. Tad pārmeklēsim Torbejas zundu un salu, bet pēc tam salas, kuras atrodas tālāk uz rietumiem un ziemeļiem.

—    Torbejas zundu šķērso tvaikoņa maršruts.

—   Atvainojiet, man vajadzēja teikt regulārā satiksme, jo Torbejā tas piestāj divreiz nedēļā.

—    Piesprādzējieties un uzlieciet austiņas. Šodien mūs pamatīgi izkratīs. Ceru, ka neslimojat ar jūras slimību.

Tās bija lielākās austiņas, kādas jebkad biju redzējis. Apmēram desmit centimetrus platas, ar bieziem polsteriem, izskatījās, ka tās ir no gumijas. Pie stīpas bija piestiprināts mazs mikrofons, kas karājās tieši mutes priekšā.

—   Tās ir ausīm, — draudzīgi sacīja virsleitnants, — Lai nepārplīst jūsu bungādiņas, un lai pēc lidojuma jūs nedēļu nestaigātu kurls. Vai varat aptuveni iedomāties, kā justos, ja atrastos milzīgās tērauda bungās pašā fabrikas vidū, un šīs bungas dauza ducis pneimatisko āmuru? Ja varat, tad jums ir skaidrs, kāds troksnis būs, kad sāksim lidot.

Pat ar visām austiņām izklausījāš tā, it kā mēs atrastos šajās tērauda bungās un ducis pneimatisko āmuru apstrādātu to ārsienas. Šķita, ka austiņas nemaz neaizsargā. Troksnis sitienveidīgi iedarbojās uz katru sejas un muskuļu nervu, bet tas bija nieks salīdzinājumā ar patieso troksni. Kad uz sekundi atbrīvoju ausi, lai paklausītos, vai troksnis tiešām ir tik liels un vai austiņas arī aizsargā, man ienāca prātā virsleitnanta sacītais par saplēstajām bungādiņām.

Tas nebija joks. Ar visām austiņām jau pēc pāris stundām likās, ka man tūlīt pārplīsīs galva. Šad un tad paskatījos uz jauno velsieti, kuram šis troksnis jāpacieš dienu no dienas visu gadu.

Viņš atstāja ļoti normālu iespaidu. Biju pārliecināts, ka jau pēc nedēļas atrastos trakonamā.

Par laimi man helikopteri nebija jāpaliek uz nedēļu. Pietika ar astoņām stundām, kuras man šķita kā garais gads.

Mūsu pirmais lidojums gar sauszemi uz ziemeļiem izrādījās pirmā neveiksme. Kad atstājām Torbeju, jau pēc divdesmit minūtēm atradām mazu upīti, kura ietecēja jūrā. Kādu jūdzi lidojām pret straumi un ieraudzījām abos krastos kokus, kuru zari tālu pārkārās pār ūdeni.

Es kliedzu mikrofonā: — Gribu paskatīties, kas tur lejā atrodas.

Viljamss pamāja: — Apmēram pusjūdzi atpakaļ mēs pārlidojām pār laukumu, kur varētu nosēsties.

—   Jums taču ir vinča, vai nevarat mani tāpat nolaist lejā?

—   Ja jūs zinātu, kāds spēks ir vējam ar ātrumu četrdesmit līdz piecdesmit jūdzes stundā kalnu ieskautā ielejā, — viņš atbildēja, — tad jūs tā nerunātu pat pa jokam. Es gribētu atgriezties bāzē ar nesabojātu mašīnu.

Viņš atgriezās un bez grūtībām mani izlaida. Jau pēc piecām minūtēm biju sasniedzis to vietu, kur koki no abām pusēm nosedza upi. Bet vēl pēc piecām minūtēm biju atpakaļ helikopteri. — Vai veiksmīgi? — jautāja virsleitnants.

—    Nē. Tas bija vecs ozols, kura zari izskatījās pēc paslēptuves.

—    Vai kāds tc varētu kaut ko tādu ierīkot?

—    Ozols sver vismaz divas trīs tonnas un tā saknes ir vismaz divu metru dziļumā.

—    Tas nekas. Nevar jau gribēt, ka paveiksies pirmajā piegājienā, vai ne?

Pēc pāris minūtēm bija jauna upes ieteka. Neizskatījās, ka tur vispār laiva varētu izbraukt cauri, bet katram gadījumam mēs lidojām uz upes augšteci. Pusjūdzi no ietekas ūdens bija piena baltā krāsā, it kā tecētu caur daudziem atvariem. Mēs griezāmies atpakaļ.

Nu jau bija gaiša diena, un mēs bijām sasnieguši izvēlētā rajona tālāko punktu ziemeļos. Šeit valdīja augstas klintis, kas gandrīz stāvus krita ūdenī. — Cik tālu no šejienes vēl ir līdz ziemeļiem? — es jautāju.

—    Apmēram desmit, divpadsmit jūdzes līdz Loklegrai.

—    Vai pazīstat to vietu?

—   Jā, esmu turp vairākkārt lidojis.

—    Alas?

—    Nevienas pašas.

īstenībā arī cs domāju tāpat. — Kā tur izskatās? — Es norādīju uz rietumiem, kur, neskatoties uz spēcīgo lietu un zemajiem mākoņiem, kļuva redzama klinšaina krasta līnija. Izskatījās, ka tā stiepjas no pašas Loklegras līdz Torbejas zunda sākumam.

—    Ticiet man, tur pat nav vietas, kur kaijām nolaisties.

Es viņam ticēju. Mēs lidojām pa mūsu maršrutu atpakaļ, līdz sasniedzām sākuma punktu, un tad devāmies uz dienvidiem. No

Torbejas salas līdz pat sauszemei jūra izskatījās kā putojoša masa, kura caur tumšajiem fjordiem plūda austrumu virzienā. Nekur neredzēja nevienu laivu. Pat lielie kuģi bija ostās, tik slikti bija laika apstāk|i. Šādā vētrā arī mūsu helikopterim neklājās viegli. To mētāja no vienas puses uz otru, dažkārt likās, ka tu sēdi ātrvilcienā, kas tūlīt noskries no sliedēm. Šis lidojums man radīja nepatiku pret helikopteriem uz visu mūžu. Bet doma, kā būtu, ja es tagad atrastos lejā putojošās jūras vidū laivā, manī lika uzvirmot simpātijām pret šo lidaparātu.

Mēs lidojām divdesmit jūdzes uz dienvidiem — ja šo šūpošanos var nosaukt par lidošanu. Tā mēs nolidojām sešdesmit jūdzes. Bija jāizpēta katrs zunds starp salām un sauszemi, katra dabiski radusies osta, katra ieteka un līcis. Mēs lidojām diezgan zemu, apmēram septiņdesmit metrus virs ūdens līmeņa, bet dažkārt pat tikai kādu trīsdesmit metru augstumā. Spēcīgs vējš sita smagas lietus lāses pret vējstiklu, un loga tīrītāji nespēja to notīrīt. Tādēļ mums bija jālido, cik vien iespējams zemu, lai vispār kaut ko saredzētu. Neskatoties uz to, esmu pārliecināts, ka mēs neizlaidām neapskatītu nevienu metru ne sauszemes, ne salu piekrastē. Mēs redzējām visu, bet nesaskatījām neko.

Es paskatījos pulkstenī. Bija deviņi un trīsdesmit minūtes. Laiks gāja, bet mēs vēl neko nebijām atraduši. Es teicu: — Cik ilgi vēl helikopters izturēs šo šūpošanos?

—    Esmu lidojis ar to piecdesmit jūdzes pāri Atlantijas okeānam vēl daudz sliktākos laika apstākļos. — Nevarēja manīt, ka lidošana virsleitnantu Viljamsu būtu nogurdinājusi vai uztraukuši, drīzāk jau izskatījās, ka viņš priecājas par šo iespēju. — Svarīgi būtu zināt, cik ilgi jūs šo lidošanu spēsiet izturēt.

—    Ilgi vairs ne, bet mums jādodas tālāk. Atgriezīsimies līcī, kur jūs mani uzņēmāt, un no turienes nolidosim gar Torbejas piekrasti. Vispirms gar dienvidu malu, tad uz ziemeļiem, tad gar rietumu krastu, un visbeidzot uz austrumiem, kamēr atkal nonāksim zunda dienvidu krastā.

—    Kā pavēlēsiet. — Viljamss pagrieza helikopteri uz ziemeļrietumiem un veica tādu ātruma uzņemšanas manevru, ka man kļuva nelabi. — Kastē jums aizmugurē ir kafija un maizītes. — Es tām nepicskāros.

Vajadzēja gandrīz četrdesmit minūtes, lai izpētītu divdesmit piecas jūdzes līdz Torbejas salas austrumu malai. Mums nācās cīnīties pret vēju. Redzamība bija tik slikta, ka lidot varēja, vadoties vienīgi pēc instrumentu rādītājiem, un stiprā pretvēja dēļ varējām par kādu jūdzi kļūdīties. Bet,, neskatoties ne uz ko, sasniedzām mūsu smilšu līci precīzi, it ka mūs būtu vadījis radars. Mana uzticība Viljamsam pieauga. Tas bija vīrs. kurš zina, ko dara. Bet es lēnām zaudēju uzticību sev un šaubījos, vai vispār zinu, ko gribu darīt. Iedomājos par Artūronkuli, taču tūlīt nolēmu domāt par kaut ko citu.

— Tur. — Viljamss uz kaut ko norādīja. Bijām pārlūkojuši apmēram pusi no Torbejas dienvidu piekrastes. — Izskatās, ka tur kaut ko varētu paslēpt. Vai arī jūs tā domājat? — Tā tas izskatījās. Liela balta akmens māja karaļa Džordža laikmeta stilā. Tā atradās izcirtumā apmēram simts metrus no piekrastes. Tādas mājas dučiem var atrast visneiedomājamākajās vietās dažās vientuļās Hebridu salās. Dievs vien zina, kas, kad un kādēļ tās cēlis. Tā nebija pati māja, bet gan laivu māja mazās dabīgās ostas galā, kura piesaistīja manu uzmanību. Ne vārda neteicis, Viljamss nolaidās koku aizsegā. Tagad mēs atradāmies aiz mājas.

No maisiņa, kuru biju paslēpis zem krekla, es izvilku divas pistoles. Lugcru iebāzu kabatā, bet mazo vācu liliputu paslēpu kreisajā padusē. Viljamss nekustīgi skatījās uz priekšu un sāka svilpot.

Šī māja jau gadiem ilgi netika apdzīvota. Daļa jumta bija iebrukuši. Sāļais gaiss bija saēdis sienu krāsojumu. Pa izbirušajiem logiem redzēju tukšas isjabas un tapešu galus uz grīdas. Ceļš uz mazo ostu bija aizaudzis ar sūnām, un mani papēži tajās atstāja pēdas, pirmās kopš ilgiem laikiem. Laivu māja bija liela, iekštelpa vismaz desmit reiz divdesmit metri. Bet tas ari bija viss, ko varu pateikt. Abi lielie vārti bija aizslēgti, atslēgas un eņģes sarūsējušas. Sajutu kabatā smago lugcru un jutos muļķīgi. Devos atpakaļ uz helikopteri.

Nākošo divdesmit minūšu laikā vēl divas reizes nonācām līdzīgā situācijā. Tās atkal bija karaļa Džordža laikmeta stila mājas ar lielām laivu novietnēm. Biju pārliecināts, ka aizdomas ir veltīgas, bet man tomēr viss bija jāpārbauda. Rezultātu nekādu. Šo māju iedzīvotāji bija miruši, pirms es biju piedzimis. Tās noteikti bija lielas, bagātas un godkārīgas ģimenes, kuras ar abām kājām stingri stāvēja uz zemes un nebaidījās no nākolnes. Citādi jau nebūtu cēlušas tik varenas mājas. Bet tagad šie cilvēki bija prom, palikušas vienīgi lielās pussagruvušās mājas, kuras liecina par maldīgu ticību nākotnei. Pirms dažiem gadiem līdzīgas mājas es redzēju Dicnvidkarolīnas un Džordžijas plantācijās, ārēji tās bija dažādas, bet tām visām bija šīs lielās baltās kolonnas. Kādas uz mūžiem zudušas pasaules zīmes.

Arī Torbejas salas rietumu krastā nekādu panākumu. Apmetām lielu loku virs Torbejas pilsētas un Garves salas un gar dienvidu piekrasti lidojām uz austrumiem līdz zundam. Tur bija divi pamesti ciemi, nekas vairāk.

Atkal atgriezāmies savā smilšu līcī un no turienes lidojām uz ziemeļiem, līdz sasniedzām zunda ziemeļu piekrasti, tad gar piekrasti uz rietumiem. Divreiz apstājāmies, vienreiz, lai pārbaudītu kādu ar kokiem aizaugušu ostu, kura bija šaurāka par četrdesmit metriem, un otrreiz, lai apskatītu kādu rūpniecības celtņu kompleksu, kas agrāk, tā vismaz apgalvoja Viljamss, esot ražojis augstvērtīgas smiltis, kuras bijušas kādas populāras zobu pastas sastāvdaļa. Neko gan neatradām. Tur mēs uzkavējāmies kādas piecas minūtes. Virsleitnants Viljamss bija izsalcis. Es nc. Pamazām biju pieradis pie helikoptera, bet ēst man negribējās. Bija pusdienlaiks. Puse atvēlētā laika bija pagājusi, bet mēs vēl neko nebijām atraduši. Izskatījās, ka tā arī neko neatradīsim. Artūronkulis par to tikai priecāsies. Es pētīju Viljamsa karti.

—    Tagad darbosimies uz labu laimi. No zunda lidosim uz Dolmanhedu. Tad būsim pretim Garves salai, no turienes tālāk uz Lohhainertu. — Tas bija apmēram septiņas jūdzes garš ezers virzienā uz austrumiem, kurā bija daudz mazu salu. Nevienā vietā tas nebija platāks par pusjūdzi. — No turienes lidosim atpakaļ uz Dolmanhedu un no turienes gar pussalas dienvidu krastmalu līdz Karcrapointai. Tad gar Lohhurona krastu tālāk uz dienvidiem.

—     Lohhurons. — Viljamss pamāja. — Mežonīgākie ūdeņi un bīstamākās vietas kuģošanai visā rietumu Skotijā. Tur gan nav jēgas meklēt, mister Kalvcrt, varat par to nešaubīties. Neko vairāk kā vrakus un skeletus tur neatradīsiet. Tur divdesmit jūdžu rajonā ir vairāk klinšu, atvaru un zemūdens klinšu nekā visos Skotijas ūdeņos kopā. Neviens vietējais zvejnieks tur nerādās. — Viņš rādīja karli. — Vai redzat šo caurbrauktuvi starp Dabsgeiras un Belcras salām pie ieejas Lohhuronā. Šī ir visbīstamākā viela. Jums būtu jāredz, kā vietējie zvejnieki tver viskija glāzes, kad par lo runā. Viņi to sauc par Belnenvamu, kapa malu.

— Vietējie tiešām ir jautri cilvēki. Bet nu mums jādodas tālāk.

Vējš vēl arvien bija ļoti stiprs, jūra izskatījās tik pat draudīga, bet lietus bija mitējies. Tas nedaudz atviegloja meklēšanu. No zunda līdz Dolmanhedai neko neatradām, pie Lohhainerla ezera arī ne. Līdz Karerapointai astoņas jūdzes uz rietumiem bija tikai divas nelielas apmetnes. Mājas atradās pie pašām kailajām klintīm, un grūti iedomāties, no kā pārtiek to iedzīvotāji, ja lādi te vispār bija. Karcrapointa bija vētru appūsta vientuļa vieta. Pret milzīgajām asajām klintīm triecās viļņi māju augstumā. Klinšu piekājē atradās neliela bāka. Organizēto atpūtas ceļojumu rīkotājiem nebūtu ilgi jādomā, vai tc nevajag uzcelt kādu atpūtas vielu.

Vispirms mēs devāmies uz ziemeļiem, tad ziemeļaustrumiem, vēlāk uz austrumiem un nolidojām gar visu Lohhurona dienvidu piekrasti.

Daudzām vietām ir slikta slava. Bet tikai dažas to pierāda jau pirmajā piegājienā. Skotijā tāda ir Klenso kalnu pāreja, kur kādreiz notika briesmīgs slaktiņš, tāda ir arī Brcndera kalnu pāreja, un, bez šaubām, ari Lohhurons.

Nemaz nevajadzēja bagātu iztēli, lai saprastu, ka tc ir tumša un bīstama viela. Krasta līnija bija melna un klinšaina. Drūmuma ziņā šīs četras salas nemaz neatpalika no tuksneša. Jau pa gabalu varēja redzēt, ka ziemeļos un dienvidos krasti gandrīz sakļaujas, veidojot dziļu bezdibenim Tajā salu pusē, kas atradās aizvējā, ūdens bija melns kā darva, bet otrā pusē tas mutuļoja balts. Šie bīstamie putojošie virpuļi mēģināja izlauzt sev ceļu starp salām un piekrasti. Odens dumpis. Bclncnvamā — kapa malā — starp abām pirmajām salām putojošais ūdens piena krāsā izskatījās kā paisums, kurš pavasaros, kad sāk kust sniegs, Makenzi upes krāces pārvērš milzīgā ūdenskritumā. Paradīze jūrniekiem! Tikai trakais vadītu savu laivu šajos ūdeņos.

Acīmredzot tomēr bija daži tādi idioti. Bijām pārlidojuši pirmo salu Dabsgeiru, kad pēkšņi starp klintīm sauszemes dienvidos ievēroju nelielu līci, ja to tā vispār drīkst nosaukt. Tas nebija lielāks par diviem tenisa laukumiem, ieeja tajā nebija platāka par

desmit metriem. Apskatījos juras kartē — Maza pakava licis. Nav oriģināli, toties precīzi gan. Tur bija kāda diezgan liela laiva. Cik varēja saskatīt, tad tā bija pārbūvēta motorlaiva. Gan no priekšpuses, gan aizmugures tā bija noenkurota līča vidū. Aiz līča atradās neliels plato, apaudzis ar sūnām vai zāli, īsti nevarēja saskatīt. Aiz tā atradās kaul kas līdzīgs sausai upes gultnei, aiz kuras slējās augstas klintis. Uz plato bija četras lellis haki krasa un vairāki vīri.

—    Tas varētu būt šeit, vai ne? — teica Viljamss.

—    Tas varētu būt šeit. — Bet tā bija kļūda. īsais skatiens uz tievo briļļaino vīru ar šķidro bārdiņu, kurš mani steidzās sagaidīt, kad kāpu ārā no mašīnas, mani pārliecināja, ka te nav 1as, ko es meklēju. Otrs skatiens uz pārējiem septiņiem vai astoņiem bārdaiņiem vilnas mēteļos un šallēs, kuri atradās aiz viņa un nevis strādāja, kā man šķita, bet gan cīnījās ar vēju, kas draudēja noplēst viņu teltis no plato, deva man zināmu drošību. Šis bariņš nespētu nozagt pat laivu. Viņu laivai bija bojāts pakaļgals, un labais boris bija ievērojami dziļāk ūdenī.

—   Hallo, hallo, — vīrs ar šķidro bārdu mani sveicināja. — Labdien, labdien, man jāsaka, mēs esam ārkārtīgi priecīgi jūs redzēt.

Es paskatījos uz viņu un paspiedu sveicienam izstiepto roku. Tad apskatīju ar labo bortu ūdenī guļošo laivu un teicu: — Var jau gadīties, ka jūs esat piedzīvojuši avāriju, bet jūs atrodaties drošībā. Jūs neesat uz pamestas salas, bet gan uz cietzemes. Drīz ieradīsies palīdzība.

—    0 jā, mēs zinām, kur atrodamies. — Viņš noraidoši pamāja • ar roku. — Mēs te noenkurojāmies pirms trīs dienām, bet diemžēl

naktī vētras laikā mūsu laiva dabūja sūci. Augstākā mērā nožēlojami un neizdevīgi.

—    Vai laiva dabūja sūci, atrazdamās šeit? Tieši tāpat noenkurota kā pašlaik?

—   Jā.

—    Tā ir neveiksme. No Oksfordas vai Kembridžas?

—    Skaidrs, ka no Oksfordas. — Viņš bija saīdzis manas vēsās atturības dēļ. — Esam jaukta ģeoloģiskā un jūras bioloģiskā komisija.

—    Katrā ziņā jums te būs pietiekoši klinšu un jūras ūdens, — cs sacīju. — Cik liels ir bojājums?

—    Vienā plankā ir caurums, un tā ir saplaisājusi. Baidos, ka tā ir tāda lieta, kuru paši nevarēsim salabot.

—    Vai jums pārtikas produktu pietiek?

—    Protams.

—    Vai jums nav raidītāja?

—    Nē, tikai uztvērējs.

—    Helikoptera pilots tūlīt noraidīs ziņojumu, lai izsūta inženieri, tiklīdz uzlabosies laika apstākļi. Uz redzēšanos.

Viņam atkārās žoklis. — Vai jūs jau lidosiet tālāk?

—     Dienesta lidojums. Vakarnakt saņēmām signālu par kādu grimstošu kuģi.

—   Jā, to mēs dzirdējām.

—    Es domāju, ka tie varbūt esat jūs, un priecājos, ka tas tā nav. Mums vēl jāpārmeklē liels rajons.

Mēs lidojām tālāk uz Lohhurona austrumu malu. Kad puse ceļa jau bija aiz muguras, es tcicu: — Tas ir diezgan tālu, apskatīsim vispirms vēl tās četras salas Lohhuronā. Sāksim ar vistālāko austrumos — kā viņu sauca, ak jā, Ailīnorena —, tad lēnām lidosim atpakaļ, kamēr nonāksim Lohhurona sākumā.

—    Jūs taču teicāt, ka gribat pārlidot visu ezeru.

—    Es mainīju savas domas.

—    Šodien cs dancoju pēc jūsu stabules. — Virsleitnants gan bija vienaldzīgs tips. — Tātad uz ziemeļiem, uz Ailīnorcnu.

Trīs minūšu laikā mēs jau bijām virs salas. Salīdzinot ar Ailīnorcnu, Alkatrazas labošanas iestāde bija zaļa, patīkama atpūtas vieta. Te bija puskvadrātjūdze iespaidīgu klinšu. Un vientuļa māja, no kuras skursteņa cēlās dūmi. Blakus mājai bija laivu šķūnis, bet laivas gan nemanīja. Dūmi nozīmēja, ka te kāds dzīvo, un lai arī kā viņš pelnīja sev iztiku, ar auglīgas zemes kopšanu tas vis nenotika. Tas nozīmēja, ka vismaz vienai laivai tc jābūt, lai zvejotu un lai uzturētu sakarus ar cietzemi. Ja nu kas bija droši, tad tas, ka pasažieru tvaikoņi Ailīnorenā nav piestājuši kopš tiem laikiem, kad Roberts Fultons tos izgudroja. Viljamss mani izsēdināja uz salas divdesmit metrus no šķūņa.

F.s apgāju apkārt laivu mājai un pēkšņi apstājos. Parasti es tik pēkšņi apstājos, kad man vēderā iespiež lauzni, piemēram. Pēc pāris minūtēm biju spējīgs ievilkt plaušās gaisu un iztaisnoties.

Tas bija garš kalsns vīrs ap gadiem sešdesmit. Vismaz nedēļu viņš nebija skuvies un kādu mēnesi nebija mainījis savu kreklu. Tuvāk apskalot, tas arī nemaz nebija lauznis, ko viņš izmantoja, bet ierocis. Nevis kaul kāda pistole, bel gan labs un vecmodīgs medību ierocis, tāds, kurš luvā attālumā — manā gadījumā las bija ap pusmetru — varēja sacensties pat ar miera nesēju — koltu, ja kādam vajadzēja atdalīt galvu no pārējā ķermeņa. Viņš mērķēja manā labajā acī. Man bija tāda sajūta, ka skatos lielā tumšā tunelī. Kad viņš sāka runāt, tūlīt bija redzams, ka viņš nebija lasījis visas tās skaistās grāmatas, kuras stāsta par skotu plakankalnes iedzīvotāju neiztrūkstošo laipnību.

—    Pie velna, kas jūs tāds esat? — viņš ņurdēja.

—    Mans vārds ir Džonsons. Nolieciet ieroci. Es…

—    Un ko jūs te gribat?

—    Kā būtu, ja jūs mēģinātu runāt mazliet pieklājīgākā tonī? To šeit lieto visur. Liela viesmīlība…

—    Es vairāk nejautāšu, mister.

—    Mēs veicam glābšanas akciju. Šajā rajonā kādai laivai draud briesmas…

—    Neesmu redzējis nevienu laivu. Un jūs tagad aizvāksieties no manas salas. — Viņš nolaida savu ieroci un tagad mērķēja man vēderā. Varbūt viņš domāja, ka, ja tagad nospiedīs gaili, tad visa šī lieta neizskatīsies tik netīra, ja viņam nāktos mani apbedīt. — Tagad uz priekšu!

Es pamāju un paskatījos uz ieroci: — Tā dēļ jūs varat nonākt cietumā.

—    Varbūt, bet varbūt arī ne. Vienīgais, ko cs zinu, ir tas, ka neciešu svešus uz savas salas, un ka Donalds Makīčerns labi sargā savu īpašumu.

—    Man jāatzīst, jūs to darāt tiešām labi, Donald, — cs teicu. Ierocis sakustējās, un es tūlīt turpināju: — Es jau eju, un nepūlieties teikt uz redzēšanos, jo cs te nekad vairs nea(griezīšos.

Kad lidojām prom no salas, Viljamss teica: — Es viņu redzēju diezgan pavirši. Vai tas nebija ierocis, ko viņš turēja?

—    Tā katrā ziņā nebija draudzīgam sveicienam pastiepta roka, — atbildēju ar rūgtuma pieskaņu balsī.

—    Kas viņš bija?

—    Tas bija skotu tūrisma apvienības biedrs, kurš apgūst slepenā treniņa kursu, lai iegūtu īpašā vēstnieka vietu ārzemēs. Viņš nav no tiem, kurus es meklēju, to es zinu skaidri. Viņš arī nav trakais, bet gan tāds pats kā jūs. Taču iebaidīts un izmisis.

—     Jūs neieskatījāties laivu šķūnī, lai gan gribējāt izdibināt, vai tur nav laivas. Varbūt tur bija kāds, kurš pavērsis savu ieroci pret viņu?

—    Tā bija viena no domām, kas lika man ātri no turienes pazust. Es taču to ieroci viņam varēju atņemt kurā katrā laikā.

—   Ja būtu izdevība, viņš varēja jūs nošaut.

—    Ieroči ir mana specialitāte. Drošības slēdzis nebija atvilkts.

—    Es atvainojos. — Viljamsa seja rādīja, ka šo amatu viņš īsti neizprot. Viņš arī nebija tik trenēts, lai apslēptu savas emocijas. — Un ko tagad darīsim?

—    Lidosim uz otru salu, kura ir tepat rietumos. — Es paskatījos uz karti. — Uz Kregmoru.

—   Jūs velti tērēsiet laiku. — Viņš runāja ļoti nopietni. — Esmu tur bijis, lai nogādātu Glazgovas slimnīcā smagi ievainotu vīrieti.

—    Kā tā?

—     Viņš bija sev pārgriezis cisku ar vaļu šķēržamo nazi. Rēta jau bija iekaisusi.

—    Ar vaļu šķēržamo nazi? Nekad neesmu dzirdējis, ka…

—     Haizivīm. Tās te sildās saulē, un viņas var sastapt tikpat bieži kā makrcles. Haizivis medī, lai no aknām iegūtu gandrīz vai tonnu eļļas. — Viņš kartē parādīja mazu punktiņu ziemeļu piekrastē. Te ir Kregmoras ciems. Kopš pirmā Pasaules kara tas esot pamests. Tūlīt tur būsim. Daži savas mājas tiešām uzcēluši visneiedomājamākajās vietās.

Un tā las tiešām arī bija. Man būtu grūti izvēlēties, kur labāk celt māju — šeit vai Ziemeļpolā. Četras mazas, pelēkas mājiņas atradās salas pašā galā tuvu krastam. Daži draudīgi rifi veidoja dabisku ostas dambi. Iebraukšana izskatījās vēl bīstamāka. Vētra mētāja starp rifiem divas no enkura norāvušās laivas. Mājai, kura atradās vistuvāk krastam, vētra bija noplēsusi vienu sānu. Apmēram demit metrus garā laukumā starp māju un jūru cs redzēju trīs haizivis. Pie mājas noplēstās sienas stāvēja bars vīriešu un māja mums ar rokām.

—    Tas ir dīrāšanas šķūnis, — teica Viljamss. — Haizivis lur nonāk tieši no ūdens.

—    Tā arī ir viena no iespējām nopelnīt iztiku. Vai» varat mani tc izlaist?

—    Kā jūs to domājat, mister Kalvcrt?

—     Es domāju, ka tas tomēr neizdosies. — Tas neizdosies jau tādēļ vien, ka tad viņam nāktos nosēsties uz kādas mājclcs jumta. — Tas ievainotais vīrs jums bija jāpaceļ ar vinčas palīdzību, vai ne?

—   Jā, bet cs negribētu jūs nolaist ar vinču, ja jums nekas nav pretī. Šajos laika apstākļos un bez otra pilota, kurš man varētu palīdzēt. Vai jūs tik noteikti tc gribat nolaisties?

—    Tik ļoti nē. Vai jūs galvotu par šiem cilvēkiem?

—    Es galvotu. Tie ir godīgi ļaudis. Es pazīstu viņu bosu Timu Hatčinsonu, austrālieti, tik lielu kā māja. Lielākā daļa rietumu piekrastes zvejnieku par viņiem galvotu.

—    Labi, es jums ticu. Tagad uz Balaras salu.

Balarai mēs pārlidojām likai vienu reizi, un ar to pašu pietika. Pal muša te nespētu dzīvot.

Tagad mēs bijām virs kanāla starp Balaru un Dabsgeiru, un uz Bclnenvamu pavērās tāds skats, kas aizbaidītu pat visdrosmīgāko zivi. Katrā ziņā mani jau nu noteikti. Tikai piecas minūtes šajos laika apstākļos, vai laivā vai ūdenslīdēja tērpā, un ar mani būtu cauri. Te bēgums cīnījās ar vēju, neko tādu līdz šim nebiju redzējis, un tas man šķita kā lielākais raganu saiets. Tie nebija viļņī, bet krāču un mutuļu sajaukums, kas reizē netecēja nekur un visur. Krāču virspuse bija balta, bet lejā, dziļumā viss bija melns un draudīgs. Tā nu nebija īstā vieta, kur rudens pēcpusdienā airu laivā vizināt Glcdisas tanti.

Dīvainākais ir las, ka turpat tuvumā Dabsgeiras austrumu un rietumu piekrastē bija arī tādas vietas, kur Glcdisas tanti varēja vizināt. Šo mutuļojošo krāču veidošanos nosaka paisums un bēgums, un tepat blakus var redzēt pilnīgi mierīgu ūdeni. Tas ir līdz šodienai vēl nenoskaidrots dabas fenomens.

—    Vai jūs skaidri zināt, ka gribat tieši šeit nosēsties? — Viljamss jautāja.

—    Vai tas ir grūti?

—    Pavisam vienkārši. Helikopteri Dabsgeirā ir nolaidušies bieži. Manējais ne — citi. Es tikai baidos, ka jūs uzņems tāpat kā Ailīnorenā. Daudzas no rietumu piekrastes mazajām salām ir privātīpašums, un īpašnieki nav priecīgi par nelūgtiem ciemiņiem. Dabsgeiras īpašnieks šādus apmeklētājus ļoti ienīst.

—    Man jāsaka, ka pasaulslavenā plakankalnes iedzīvotāju viesmīlība dažkārt rada bažas. Šķiet, ka, skotam viņa māja arī ir viņa pils, vai ne tā?

—    Šeit ir viena pils. Dolvinniju dzimtas māja. Vismaz man šķiet, ka tā.

—    Dolvinnija ir pilsēta un nevis dzimta.

—    Nūja, kaut kas, ko grūti izrunāt. — Tas bija vienkārši, ja tā padomā, ka viņa senči nāca no dzimtām, kuru uzvārdus rakstīja Rhosllanerchrugogs vai Ponlrhydfendgaids. — Lords Kirksaids, kurš šeit dzīvo, ir dzimtas galvenais. Kādreiz viņš bija šī apriņķa komandants, svarīga persona, bet tagad dzīvo pilnīgi noslēgti. Savu salu viņš atstāj ļoti reti, ja nu vienīgi, lai piedalītos plakankalnes spēlēs vai lai reizi mēnesī dotos uz dienvidiem un Lordu palātā uzstātos pret Kcnterberijas arhibīskapu.

—    Tad jau viņam dažkārt ir ļoti grūti zināt, kur pašlaik atrodas. Esmu par viņu jau dzirdējis. Šķiet, ka par Apakšnamu viņš ir ļoti zemās domās, un katru reizi, būdams Lordu palātā, viņš uzstājas ar atbilstoša satura runu.

—     Precīzi. Tāds viņš ir, bet ir jau notikušas arī izmaiņas. Nesen aviokatastrofā viņš zaudēja savu vecāko dēlu un nākošo znotu. Ļaudis saka, tas esot salauzis viņa sirdi. Cilvēki viņu ciena.

Pa to laiku bijām aplidojuši Dabsgeiras dienvidu galu un pēkšņi ieraudzījām pili. Tai bija apaļi torņi un lieli vārti, tās dzegās bija šaujamlūkas, bet ar Vindzoras un Balmorālas pilīm tā tomēr nevarēja konkurēt. Pārāk maza. Taču atrašanās vieta gan pārspēja abas minētās. Tā atradās kādas piecdesmit metrus augstas klints pašā galā, un ja kads pārāk daudz izliektos pa savas guļamistabas logu, tad klintis būtu pirmās, kas apturētu viņa lidojumu.

Pa labi no pils pašā lejā simtiem gadu laikā klintis bija izveidojušas apmēram trīsdesmit metrus platu krastu, kur, sūri grūti strādājot, bija izbūvēta osta. Nogruvumi un akmeņi bija izmantoti tā, lai izveidotu pakavveidīgu dambi ar sešus septiņus metrus platu icbrauktuvi. Ostas galā bija tikpat plata un gara laivu māja. Neko vairāk kā palielu airu laivu tur novietot nevarētu.

Viljamss pacēla mašīnu gaisā, un mēs pārlidojām pilij apmēram septiņdesmit metru augstumā. Tā bija celta taisnstūra formā, un suszemes pusē tai nebija sienas. Jūras pusē sienai abos galos bija torņi ar šaujamlūkām. Viena torņa galā plīvoja karogs, bet otrā tornī bija ļoti gara antena. No estētiskā viedokļa tornis ar karogu bija skaistāks. Pārsteidzoši, bet sala nemaz nebija tik neauglīga, kā tas izskatījās no jūras puses. Netālu no pils virzienā uzz ziemeļiem atradās kādus divsimt metrus plata ar zāli apaugusi josla. Nebija tā, ka tur varētu spēlēt tenisu, bet tomēr tā bija zāle, turpat ganījās ari kazu bars. Viljamss mēģināja tur nolaisties, bet vējš bija pārāk stiprs. Beigu beigās piezemējāmies pils austrumu pusē, aizvējā, tuvu, bet arī ne pārāk tuvu klints malai.

Es izkāpu un, aplūkodams kazu baru, devos pils virzienā, un likumā saskrējos ar kādu meiteni. Es biju iedomājies nejaušu tikšanos ar meiteni vientuļā Hebridu salā. Viņai mugurā būs skotu svārciņi, jo tur meitenes bez tiem nav iedomājamas, vilnas džemperis un jaciņa, un cietas brūnas sporta kurpes. Viņai jābūt melniem matiem un zaļām mežonīgām un nebēdnīgām acīm. Tikai tā un ne savādāk. Viņas vārds būs Deirdre un ne savādāk. Šī meitene pilnīgi neatbilda maniem priekšstatiem, izņemot acis, kuras nebija ne zaļas, ne nebēdnīgas, taču katrā ziņā pietiekoši mežonīgas. Maz jau gan varēju redzēt, jo viņas blondajiem matiem bija moderns griezums — garākie no abām pusēm satikās zem zoda, un priekšējie bija nogriezti līdz ar acīm. Tā bija frizūra, kas pat nelielā vējā aizsedz deviņas desmitdaļas sejas. Viņai mugurā bija zilibaltsvītraina blūze un izbalējuši džinsi, kas izskatījās tā, it kā ar pārnēsājamo šujmašīnu būtu uzšūti viņai tieši uz auguma. Es nevarēju iedomāties, kā citādi viņa tajos varēja tikt iekšā. Apziņa, ka civilizācija iespiedusies vistālākajos impērijas nostūros, nomierināja.

Es teicu: — Labdien, mis…

—    Vai ar jūsu motoru kaut kas nav kārtībā?

—    Īstenībā nē…

—     Kaut kas cits nav kārtībā? Nē? Tad es jūs brīdinu, ka atrodaties uz privāta zemes īpašuma. Es ierosinu lidot prom. Tūlīt, lūdzu!

Izskatījās, ka man tc tiešām nav ko darīt. Ja viņa butu pastiepusi roku sveicienam un smaidījusi, tad cs viņu tūlīt būtu pieskaitījis pie citiem aizdomīgajiem. Bet te viss notika kā parasti. Nogurušu ceļinieku pie vārtiem sagaida nevis sveicienam pastiepta roka, bet gan dūre zem deguna. Neskatoties uz to, ka viņai bija labāka figūra un viņa neturēja ieroci, es saskatīju līdzību ar misteru Makičcrnu. Es noliecos, lai caur blondajiem matiem saskatītu viņas seju. Likās, ka lielāko daļu nakts un priekšpusdienas viņa būtu pavadījusi pils vīna pagrabos. Seja bāla, lūpas bālas, zem skaidrajām zilpelēkajām acīm tumši riņķi.

—    Pie velna, kas te ir ar jums? — viņa gribēja zināt.

—    Nekas, tikai kāda sapņa gals. Deirdrc nekad tā nerunātu. Kur tad ir jūsu vecais kungs?

—     Mans vecais kungs? — Acs, kuru varēju saskatīt, iedegās tā, it kā tai būtu pieslēgts augstspriegums. — Vai jūs tc domājat manu tēvu?

—    Lordu Kirksaidu, piedodiet^,— JNebjja grūti uzminēt, ka viņa ir šī vīra meita, jo parasti iw^duiWiemaz nespēj izteikties tik īpašā aristokrātiskā tonī.

—    Es esmu lords Kirksaids. — Es apgriezos, lai paskatītos uz rupjās balss īpašnieku, kurš stāvēja man aiz muguras. \pmēram piecdesmit gadus vecs, gara auguma, vēju rūdīts lips ar izliektu degunu, biezām sirmām uzacīm un ūsām. Viņam mugura bija pelēks tvīda uzvalks, galvā pelēka mednieku cepure un rokā pastaigu spieķītis. — Kas tc notiek, Sju?

Sjū. Man to vajadzēja iedomāties. Nu mans sapnis par Hcbridu salām pagaisa pilnībā. Es sacīju: — Mans vārds ir Džonsons. Esmu no jūras gaisa karaspēka glābšanas vienības. Kāds kuģis «Morav Rose» nonācis briesmās kaut kur uz dienvidiem no Skaijes salas. Ja tas vairs nebija manevrētspējīgs, tad to varēja atpūsl uz šo pusi.

, Mēs gribējām jautāt, vai…

—    Un Sjū jau gribēja jūs nomest no klintīm, pirms vispār paspējāt muti atvērt? — Viņš pasmaidīja un ar mīlestības pilnu skatienu palūkojās uz savu meitu. — Tāda nu ir mana Sjū. Baidos, ka viņa necieš reportierus.

—     Daži cieš un daži necieš. Bet kādēļ viņa izmeklēja tieši mani?

—     Kad jums bija divdesmit viens gads, vai jūs, kā lai to tā skaisti pasaka, spējāt atšķirt reportieri no normāla cilvēka? Es ne. Bet tagad es varu, un jau pa simts metriem. Es varu atšķirt ari īstu glābšanas helikopteri, un arī tev tas būtu jāvar, mana mīļā jaunā dāma. Man ļoti žēl, mister Džonson, bet mēs jums nevaram palīdzēt. Es un mani cilvēki pagājušajā naktī vairākas stundas pavadījām klinšu galā, lai redzētu, vai kaut ko nemanīsim. Gaismas, avārijas signālus vai tamlīdzīgi. Man žēl, ka man jums las jāsaka.

—     Es jums pateicos, ser. Es varu likai vēlēties, kaut vairāk būtu šādu brīvprātīgo palīgu. — No šīs vietas, kur pašlaik stāvēju, virzienā uz dienvidiem skaidri varēju saskatīt Oksfordas ekspedīcijas šūpojošos mastus Mazā pakava līcī. Pašu laivu un teltis nosedza līča austrumu mala. Es jautāju lordam Kirksaidam: — Bet kādēļ tieši reportierus, ser? Dabsgeira jau nav tik vienkārši pieejama kā Vestminstera.

—   Tā ir, mister Džonson. — Viņš pasmaidīja, bet viņa acis ne.

—    Varbūt būsiet dzirdējis — ē, nu, par mūsu ģimenes traģēdiju. Par manu vecāko dēlu Džonatanu un Džonu Rollinsonu — Sjū līgavaini.

Es zināju, kas tagad sekos. Vēl tagad Sjū zem acīm ir tumši loki. Viņa to laikam bija ļoti mīlējusi. Ar grūtībām spēju tam noticēt.

—     Es neesmu reportieris, ser. Ziņkārība nav mana joma. — Tā tiešām nebija mana joma. Tā bija manas dzīves uzdevums, manas eksistences patiesais iemesls. Bet vēl nebija īstais laiks, lai viņam to sacītu.

—   Tā bija lidmašīnas katastrofa. Džonatanam bija sava lidmašīna.

—    Viņš rādīja zālāja virzienā uz ziemeļu klintīm. — Kādu rītu viņš tc startēja. Viņi — reportieri — par to nekavējoties gribēja ziņot un ieradās gan ar laivām, gan helikopteriem. Tur rietumu krastā ir iespējams nolaisties. — Atkal smaids bez prieka. — Jūs šeit neuzņēma īpaši draudzīgi. Vai nevēlaties iedzert, jūs un jūsu pilots? — Pēc visa tā, ko man stāstīja Viljamss, izskatījās, ka lords Kirksaids bija citāds nekā viņa meita vai misters Donalds Makīčerns. No otras puses, kā to labi zina Kcnterberijas arhibīskaps, lords Kirksaids bija daudz cietāks riekstiņš nekā viņa meita vai Makīčerns.

—    Es jums pateicos, ser. Tas ir ļoti jauki no jūsu puses, bet mums nav daudz laika. Paliek arvien tumšāks.

—    Es saprotu, saprotu. Kā gan es neiedomājos. Neticu, ka vēl ir cerības.

—    Īstenībā jau vairs nav. Bet jūs jau zināt, kā tas ir, ser.

—    Mēs turēsim īkšķi par jums un šo niecīgo cerību. Visu labu, mister Džonson. — Viņš paspieda man roku un aizgriezās. Viņa meita vilcinājās, tad arī viņa man pasniedza roku un pasmaidīja. Vēja brāzma nopūta matus no viņas sejas, un šajā brīdī šķita, ka sapnis par Deirdri un Hcbridu salām nemaz nav tik nereāls. Es devos atpakaļ uz helikopteri.

—     Mums ir maz laika un maz benzīna, — tcica Viljamss, — vēl kāda stunda, tad jau būs tumšs. Kurp tagad, mister Kalvert?

—    Uz ziemeļiem. Lidojiet virs šīs joslas, izskatās, ka tā būtu ierīkota kā nosēšanās vieta vieglām lidmašīnām, tad tālāk pāri klintīm. Bet, lūdzu, lēnām.

Viņš darīja, kā lūdzu. Apmēram desmit minūtes lidojām uz ziemeļiem. Kad no salām mūs vairs nevarēja novērot, pagriezām atpakaļ uz rietumiem, tad uz dienvidiem un beigās uz austrumiem un lidojām uz sākotnējo starta laukumu.

Saule bija norietējusi, un kad mēs sasniedzām savu smilšu līci Torbejas salas austrumu malā, vairāk bija nakts nekā diena. Tumsā neskaidri varēja redzēt kokus salas piekrastē, bāli vizēja smiltis un ūdens pie ieejas līcī. Man nolaišanās likās ļoti bīstama, bet Viljamss izskatījās tik bezrūpīgs, kā tāda jaunā māmiņa bērnu skatē, kura jau iepriekš tiesnesim iešķiebusi piecu mārciņu naudas zīmi. Labi, ja viņam nav jāuztraucas, kādēļ las jādara man? Es neko nesapratu no helikopteriem, bet pietiekoši labi pazinu cilvēkus, lai noteiktu, ka man darīšana ar pirmklasīgu pilotu. Vienīgais, kas manī radīja bažas, bija nolādētais atpakaļceļš caur briesmīgo mežu. Bet bija jau arī savs labums, šoreiz man nebija jāsteidzas.

Viljamss jau izstiepa roku, lai ieslēgtu abus prožektorus, bet gaisma nāca sekundes simtdaļu ātrāk, pirms viņš paspēja nospiest slēdzi. Tā nenāca no mašīnas, bet gan no lejas. Tas bija apžilbinošs prožektors, kas atradās kaut kur starp ūdens līniju un koku galotnēm. Vienu brīdi gaisma šūpojās šurpu turpu, tad apspīdēja kabīni, un cs strauji aizgriezos, lai izvairītos no spožā stara. Es redzēju, kā Viljamss parāva rokas uz augšu un smagi nokrita uz priekšu. Miris. Redzēju, kā viņa baltais linu krekls paliek sarkans no lielas rētas krūtīs. Tajā pat brīdī melos uz priekšu un tad atpakaļ, lai izvairītos no ložmetēja kanonādes, kura sašķaidīja vējstiklu. Helikopters nebija vadāms, las nosvērās uz priekšu un riņķoja ap savu asi. Es tvēru pēc stūres, lai to atbrīvotu no mirušā rokas, bet lajā brīdī šāvējs mainīja mērķi. Varbūt tādēļ, ka helikoptera sasvēršanās bija viņu uz bridi pārsteigusi. Atkal atskanēja apdullinošs troksnis, jo šāviņi tagad cauršāva mašīnas korpusu. Mašīna pēkšņi apklusa, it kā kāds būtu izslēdzis dzinēju. Helikopters vienkārši karājās gaisā. Ilgi tas tā nebūs, bet es tc nekā nespēju līdzēt. Es sagatavojos spēcīgajam atsitienam, kad kritīsim ūdenī. Kad atsitiens nāca, tas bija tik spēcīgs, kādu nebiju iedomājies. Mēs neiekritām ūdenī, bet uzgāzāmics klinšu rifiem, kuri ieskāva mazo līci.

Mēģināju tikt līdz durvīm, bet tas neizdevās, jo bijām iekrituši ūdenī uz deguna tādā pozīcijā, ka cs tiku aizsviests zem instrumentu paneļa. Durvis bija virs manis, un cs tās nespēju aizsniegt. Es biju pārāk apdauzits un vājš, lai nopietni papūlētos likt līdz durvīm. Pa sašauto vējstiklu un korpusu iekšā gāzās auksts ūdens. Vienu brīdi bija kluss kā kapā. Tekošā ūdens troksnis to vēl vairāk izcēla. Tad no jauna sāka tarkšķēt ložmetējs. Šāviņi sacaurumoja korpusa lejas daļu, kura atradās aiz manis, un virzījās uz vējstiklu virs manis. Divreiz sajutu, kā trakojošās lodes cauršauj manas jakas labo plecu, un centos paslēpt galvu vēl dziļāk aukstajā ūdenī. Un tad, laikam jau tādēļ, ka ūdens bija piepildījis priekšgalu un šāviņi ķēra pakaļgalu, helikopters slīdēja uz priekšu, uz brīdi apstājās, tad turpināja slīdēt pa rifu un beidzot kā akmens ar degunu pa priekšu iegāzās jūras dzelmē.

Piektā nodaļa

Trešdiena: no vakara krēslas

līdz pulksten divdesmit diviem četrdesmit

Viena no stulbākajām, visnepamatotākajām un visizplatītākajām pasaciņām ir tā, ka nāve noslīkstot esot micriga, vienkārša un īstenībā pat patīkama lieta. Tā nav. Tas ir kas šausmīgs. Es to zinu, jo slīku, un tas man nesagādāja ne mazāko baudu. Man bija tāda sajūta, it kā mana galva būtu piepumpēta. Acis un ausis sāpēja šausmīgi. Deguns,mute un kuņģis bija pilni ar jūras ūdeni, manās plīstošajās plaušās laikam bija nonācis benzīns, kas to vien gaidīja, lai kāds te aizdedzina sērkociņu. Ja cs tagad atvērtu muti, lai tiktu vaļā no šīm sāpēm plaušās, tas laikam būtu mans pēdējais elpas vilciens. Varbūt tad arī viss būtu mierīgi, vienkārši un patīkami.

Nolādētās durvis bija iesprūdušas. Ja ņem vērā visu, kas tām bija jāiztur, ieskaitot kritienu uz rifa un pēc tam gāšanos jūrā, tad būtu jābrīnās, ja tās nebūtu iesprūdušas. Es rāvu, grūdu un situ ar dūrēm. Nekā. Asinsspiediens manas ausis plēsa vai pušu, degošas skrūvspīles lauza krūtis, spieda ribas un plaušas. Ar abām kājām atspiedos pret instrumentu paneli, ar abām rokām sagrābu durvju rokturi, atspēros un izmantoju rokas kā sviras ar tādu pārcilvēcisku spēku, kāds parādās tad, ja tu skaidri zini, ka nāve ir tepat blakus. Rokturis padevās. Atspēriena rezultātā kritu uz aizmuguri, no turienes nonācu korpusa pašā pakaļgalā. Pēkšņi manas plaušas vairs neizturēja. Nāve nevar būt ļaunāka par šo agoniju. Gaiss spiedās ārā pa muti un degunu, kas bija pilni ar jūras ūdeni, un es vienreiz dziļi ieelpoju. Plaušas pilnas ar jūras ūdeni. Ar mani ir beigas. Plaušas bija pilnas nevis ar jūras ūdeni, bet gan ar gaisu, kurš oda pēc benzīna un eļļas. Bet tas tomēr bija gaiss. Ne asais sāļais Egejas gaiss, ne arī Norvēģijas priežu smarža, pat ne augsto Alpu gaiss. Šīs visas smaržas man bija zināmas, un pat visas kopā bija nožēlojams aizstājējs šai slāpekļa, skābekļa, benzīna un eļļas mikstūrai, kura atradās gaisa kabata korpusa nesašautajā aizmugures daļā. Es izgaršoju šo gaisu.

Ūdens man bija līdz kaklam. Vairākkārt kari tvēru pēc elpas. Ar to pietika, lai nodzēstu uguni manās plaušās un panāktu daudzmaz normālu pulsu, lai tas neplēstu pušu galvu. Es atliecos atpakaļ un spiedos augstāk, kamēr sasniedzu augstāko punktu korpusa iekšienē. Tagad ūdens man bija līdz krūtim. Tumsā māju ar roku, lai secinātu, cik ilgi man pietiks gaisa. Šķita, ka desmit līdz piecpadsmit minūtēm.

Es pavirzījos pa kreisi, dziļi ievilku gaisu un atgrūdos uz leju un uz priekšu. Apmēram Iris metrus aiz pilota sēdekļa bija pasažieru durvis. Varbūt man izdosies atvērt tās. Es tās atradu tūlīt, tas ir, nevis durvis, bet caurumu tajā vietā, kur kādreiz bija durvis. Sitiens, kas manas puses durvis bija saspiedis, šīs puses durvis bija izrāvis. Es atkal devos atpakaļ ieelpot gaisu. Šoreiz tas man vairs tā negaršoja kā pirmo reizi.

Tagad, kad zināju, ka varu mašīnu pamest jebkurā laikā, cs vairs nesleidzos. Tur augšā mani noteikti gaida zēni ar šaujamajiem. Un ja runājam par viņu pienākuma izpildes raksturīgākajām īpašībām, tad noteikti tas bija pamatīgums. Par puspadarītu darbu nevarēja būt ne runas. Te viņi varēja ierasties tikai ar laivu, un lai tepal kaut kur bija jābūt. Tā noteikti būs piepeldējusi vēl tuvāk, varbūt, ka tā būs tieši virs vietas, kur nogrima helikopters. Biju pārliecināts, ka apkalpe tagad nesēž ar kokteiļu glāzēm rokās un nepriecājas par panākumiem, bet gan ar starmešu palīdzību rūpīgi pārlūko apkārtni, lai pārliecinātos, vai tikai kāds necenšas iznirt virspusē.

Ja man kādreiz vēl izdosies nokļūt atpakaļ uz «Firecrest» vai uzņemt sakarus ar Artūronkuli, ko es viņam varēšu pastāstīt! Es biju pazaudējis «Nantcsvilli», biju atbildīgs par Beikera un Dclmonla nāvi, kādam svešam ienaidniekam biju atklājis savu identitāti. Ja tas vēl nebija skaidrs pēc viltus muitnieku vizītes, kad viņi sabojāja mūsu raidītāju, tad tagad tas bija acīmredzami. ^Tagad biju atbildīgs arī par virsleitnanta Skota Viljamsa dzīvību un par dārgo jūras karaspēka helikopteri. No Artūronkuļa atvēlētajām četrdesmit astoņām stundām palikušas vairs tikai divpadsmit. Un ja Artūronkūlis jau nolēmis, ko ar mani darīt, lad arī tām vairs nav nozīmes. Tad manas aģenta dienas ir skaitītas, ar mani ir cauri uz visiem laikiem. Ar tām atsauksmēm, kuras cs varētu saņemt no viņa, es nedabūšu pat veikala detektīva vietu. Tam tagad vairs nebija nozīmes, ko Artūronkulis par mani domā. Beikers, Delmonts un Viljamss bija miruši. Tā bija smaga vaina, un tā ir jāizpērk. Visa šī lieta vairs neatradās tikai Artūronkuļa rokās. Manā pašreizējā situācijā neviens pasaules bukmeikers neliktu uz mani pat ne viens pret tūkstoti, ka šo vainu kādreiz varētu arī izpirkt. Tikai muļķis nostātos pret absolūtu patiesību.

Es sev jautāju, cik ilgi zēni tur augšā vēl gaidīs. Biju simtprocentīgi pārliecināts, ka viņi gaida. Un tad cs sajutu mutē sausu sāļu garšu, tai nebija nekāda sakara ar slikto gaisu. Tas gan palika arvien sliktāks, bet cilvēks spēj elpot sliktu gaisu pārsteidzoši ilgi. Skābekļa pielika vairs likai dažām minūtēm.

Jautājums nebija par lo, cik viņi ilgi gaidīs, bet gan, cik ilgi es spēšu gaidīl. Varbūt vilcinos pārāk ilgi? Jutu, kā mani aug panika.

Mēģināju atcerēties, ko vēl zināju no jūras glābšanas vienības darba. Cik ilgi jau esmu zem ūdens, cik dziļi? Cik ilgi mēs grimām?

Šādos apstākļos laiks zaudē jebkādu nozimi. Teiksim, četrdesmit sekundes. Apmēram pusceļā es pēdējo reizi normāli ieelpoju, tad pār mani jau gāzās ūdens, kas piepildīja helikopteri. Tad pagāja minūte vai pusotra, kad cinijos ar iesprūdušajām durvīm, tad vēl minūte, kamēr atpūtos, tad kāda pusminūte, kamēr atradu otras durvis, cik tad kopā sanāk, septiņas? Katrā ziņā mazāk gan ne. Varēju rēķināties" ar to, ka zem ūdens biju nepilnas desmit minūtes. Atkal mani pārņēma panika, kas kā kamols spiedās kaklā.

Cik dziļi es biju?, Tas bija dzīvības vai nāves jautājums. Pēc spiediena likās, ka esmu diezgan dziļi. Bet cik? Divdesmit? Divdesmit piecu? Trīsdesmit metru dziļumā? Mēģināju iedomāties Torbejas zunda jūras karti. Dziļākā kanāla vieta — un kanāls bija diezgan tuvu salas dienvidu krastam — bija apmēram simtpiecdesmil metri. Tas nozīmē, ka krasts te var būt ļoti slāvs. Mans Dievs, varbūt es atrados četrdesmit metru dziļumā. Ja lā, tad neko vairs nevar darīt. Cauri. Kā tur bija rakstīts priekšrakstos? Ja cilvēks desmit minūtes atrodas spiediena ietekmē četrdesmit metru dziļumā, tad viņam pēc pacelšanās ūdens virspusē nepieciešamas desmit minūtes, lai panāktu spiediena izlīdzināšanos. Ja zem spiediena ieelpo gaisu, pārpalikušais skābeklis uzkrājas audos, un, kad iznirst no ūdens, šo slāpekli uzņem asinis un novada plaušās, no kurienes to lēnām izelpo. Ja iznirst pārāk ātri, izdalīšanās var aizkavēties, slāpeklis asinīs veido pūslīšus, kas izsauc ļoti sāpīgu saslimšanu ar saspiesto gaisu, jo īpaši tas tā ir zemūdens peldētājiem, tas var cilvēku padarīt par kropli uz visu mūžū. Jau pēc trīsdesmit metru dziļuma man vajadzēs sešas minūtes, lai panāktu spiediena izlīdzināšanos. Bija skaidrs, ka manā gadījumā nevar būt ne runas par kaul kādu spiediena izlīdzināšanas laiku. Es būšu kroplis uz visu mūžu. Neskatoties uz to, ka tur augšā mani gaida bruņoti vīri, izniršana man likās ļoti vilinoša salīdzinājumā ar to, kas vēl ar mani varētu notikt. Cik vien dziļi iespējams, ieelpoju, tad izelpoju, lad vēlreiz ievilku elpu, ieniru ūdenī un izpeldēju pa izlauztajām durvīm. Cik vien lēni iespējams, cēlos ūdens virspusē.

Es jau reiz ceļā uz leju biju zaudējis orientāciju laikā, tagad las pats ar mani notika ceļā augšup. Es peldēju mierīgi un patērēju tik daudz spēka, cik nepieciešams, bet ne tik daudz, lai izmantotu visu skābekli. Ik pēc pāris sekundēm pa muti izlaidu nedaudz gaisa, tik, lai varētu regulēt spiedienu plaušās. Skatījos uz augšu, bcl ūdens masas virs manis bija tumšas kā linlc. Virs manis noteikti ir kādi piecdesmit metri ūdens. Gaismu nemaz neredz. Kad gaisa rezerves jau bija izsīkušas, un atkal sāka sāpēt plaušas, ūdens vairs nebija tik tumšs, un cs ar galvu atsitos pret kaut ko cietu. Es to satvēru, pieturējos un izniru. Dziļi ieelpoju auksto, sāļo un brīnišķīgo gaisu un gaidīju, kad sāks sāpēt locītavas. Taču tas nenotika. Es nebiju bijis dziļāk par divdesmit pieciem metriem, pat tad jau man vajadzēja kaut ko sajust. Varbūt te bija seklāks par divdesmit metriem.

Pēdējo desmit minūšu laikā mans prāts bija saņēmis tikpat daudz triecienu kā jebkura cita ķermeņa daļa, bet būtu bijis vēl sliktāk, ja es nebūtu sapratis, pie kā turos. Tā bija laivas stūre, un ja vēl ir vajadzīgi apstiprinājumi, tad tos man dotu abas dzenskrūves, kuras kūla ūdeni pusmetra attālumā no manas galvas. Biju izniris tieši zem laivas. Man tiešām bija paveicies. Es varēju atsisties arī pret kādu no dzenskrūvēm, tad mana galva jau butu uz pusēm. Ari tagad, ja stūrmanis pēkšņi nolemtu pabraukt atpakaļ, cs nonāktu dzenskrūves darbības zonā un izskatītos kā apstrādāts ar mikseri. Biju jau tik daudz piedzīvojis, lai tagad vēl sāktu baidīties.

Labajā pusē redzēju rifu, uz kura bijām uzkrituši. No klāja to apgaismoja divi starmeši. Mēs atradāmies apmēram četrdesmit metru attālumā. Motori darbojās tik stipri, lai noturētu laivas pozīciju pret vēju un straumi. Šad un tad ar prožektoru kāds pārlūkoja ūdens virsmu. Nevienu nevarēju saskatīt, bet man tāpat bija skaidrs, ko viņi dara. Arī laivu neredzēju, bet man to noteikti vajadzētu atpazīt, ja būs tāda iespēja to vēlreiz satikt. No paslēptuves pie kakla es izņēmu nazi un iegriezu lielu V stūres apakšdaļā. Pirmo reizi izdzirdēju četras balsis, un nebija grūti noteikt to īpašniekus. Ja arī cs nodzīvotu līdz tādam vecumam kā Mctuzāls, nevienu no šīm balsīm nespētu aizmirst.

—    Tavā pusē nekā, Kvinn? — Tas bija kapteinis Imrijs, kurš organizēja manas medības uz «Nantesvilles».

—    Nekā, kaptein. — Es jutu, kā mati saceļas stāvus. Kvinns, Darens. Viltus muitnieks. Vīrs, kurš mani gandrīz nožņaudza.

—    Kā izskatās tavā pusē, Žak? — kapteinis atkal jautāja.

—    Nekā nav, ser. — Tas bija automātu speciālists. — Nu jau pagājušas astoņas minūtes, kopš esam šeit, un piecpadsmit, kopš viņi nogrima. Tam cilvēkam tiešām jābūt labām plaušām, lai tik ilgi paliktu zem ūdens, kaptein.

—     Pietiek, — teica Imrijs, — par šīs nakts darbu katrs no mums saņems īpašu prēmiju. Krēmcr?

—     Kapteini Imrij? — Viņam bija tāda pali guturāla balss kā kapteinim.

—    Ar pilnu jaudu uz priekšu, uz zundu.

Es atgrūdos uz aizmuguri un dziļi ieniru. Ūdens virs manis sagriezās putās. Es biju kādu trīsarpus metru dziļumā un peldēju uz rifa pusi. Cik ilgi, to es nevaru pateikt. Katrā ziņā mazāk par minūti. Manas plaušas vēl nebija tik spēcīgas. Kad izniru, man galvā bija tumšā ūdenslīdēja ccpurc. Bet nebija nekādas vajadzības, jo kuģis ātri attālinājās. Prožektori bija izslēgti. Ja kapteinis Imrijs uzskatīja, ka darbs ir pabeigts, tas arī bija pabeigts. Protams, kuģis atkal virzījās bez jebkādām navigācijas un klāja gaismām.

Lēnām aizpeldēju līdz rifam, sasniedzu kādu klinti un turējos pie tās tik ilgi, kamēr atguvu spēkus, lai būtu savu sāpošo muskuļu un iztukšotā ķermeņa pavēlnieks. Nekad nedomāju, ka piecpadsmit minūtēs cilvēks tik ļoti var izmainīties. Es mierīgi varēju atpūsties kaul stundu, bet šoreiz laiks strādāja pret mani. Es ieniru un peldēju uz krastu.

Trīs reizes mēģināju no gumijas laivas uzrāplics uz «Firecrcst» klāja, un trīs reizes man tas neizdevās. Tikai pusotrs metrs. Pat desmitgadīgs bērns to spētu, bet Kalverts ne. Kalverts bija vecs vīrs. Es saucu Hansletu, bet viņš nenāca. Saucu trīs reizes, bet viņš nenāca. «Firecrest» bija tumša un mierīga, un klusa. Velns parāvis, kur viņš ir? Guļ? Aizbraucis uz krastu? Nē, to viņš nedarīs, jo apsolīja palikt uz klāja, ja nu gadījumā pienāk kāda ziņa no Artūronkuļa.

Laikam jau guļ savā kabīnē! Es jutu, kā manī aug dusmas. Tas jau nu bija par daudz, ja salīdzina, ko man šodien nācās paveikt. Un viņš guļ! Es kliedzu, cik skaļi vien varēju, un ar lugera rokturi dauzīju pret bortu. Viņš nenāca.

Ar ceturto reizi man izdevās. Turot gumijas laivas tauvu, es pāris sekundes gulēju uz vēdera uz klāja. Tad man beidzot izdevās uzslieties kājās. Piesēju laivu un gāju meklēt Hansletu. Man viņam bija-ko tcikl.

Bet man tas vairs nebija lemts. Uz klāja viņa nebija. Pārmeklēju visas vielas. Nekādu pazīmju, ka viņš steigā būtu pametis laivu. Nekādu ēdiena pārpalikumu salonā uz galda, nekādu netīru trauku virtuvē. Nekas neliecināja par cīniņu, viss bija vislabākajā kārtībā. Tikai Hansleta nebija.

Pāris minūtes es sakritis sēdēju salonā un mēģināju izskaidrot, kāpēc viņa nav. Bet tobrīd es nebiju spējīgs neko secināt. Tad devos atpakaļ uz klāju, lai savāktu gumijas laivu un motoru. Šoreiz neko neslēpu. Es tīri fiziski to nebiju spējīgs izdarīt, un paslēpju laiks jau arī bija garām. Laivu un motoru noliku aizmugures skapī. Un ja nu kāds nāk uz klāja un sāk tos meklēt? Ja nāks, tad lode būs pirmā, kas viņu sagaidīs; man ir vienalga, vai tas būs augsta ranga policijas virsnieks vai muitnieks. Katrā ziņā pirmā lode viņu ķers rokā vai kājā, tad es labprāt paklausīšos viņa paskaidrojumus.

Ja las būs kāds no maniem draugiem no «Nantesville» vai no rifa sabiedrības, lad lode trāpīs tieši galvā.

Es devos atpakaļ lejā. Biju slims. Helikopteris kopā ar pilotu gulēja jūras dibenā. Man bija slikti. Es izģērbos un noslaucījos, las paņēma manus pēdējos spēkus. Visa šī skriešana, klupšana un krišana tumšajā mežā, tad, kamēr atradu un piepumpēju laivu, kamēr pār glumajiem akmeņiem to aizvilku līdz ūdenim. Tam visam nevajadzēja mani tā iztukšot. Es biju slims, un šī slimība bija manā sirdī un smadzenēs.

Es aizgāju uz savu kabīni un ar grūtībām uzvilku tīras drēbes, neaizmiršu arī zīda šallīti. Asinsizplūdumi uz kakla, kurus man sagādāja Kvinns, tagad bija piepampuši un izpletušies, šallīte bija jāsien gandrīz vai līdz ausu ļipiņām, lai 4os apslēptu. Paskatījos spogulī. Tas varētu būt mans vectēvs nāves gultā, kurš raudzījās man pretī. Seja bija vaska bālumā, šo krāsu parasti piedēvē mirušajiem, vienīgie asins liecinieki bija priežu skuju atstātās rētas. Es izskatījos pēc tāda, kam būtu piemeties buboņu mēris.

Pārbaudīju, vai lugers un liliputs ir kārtībā. Tos abus biju ielicis ūdensnecaurlaidīgā maisiņā, kad atstāju Dabsgeiru. Viss kārtībā. Tad gāju uz salonu un piclēju sev lielo viskija glāzi. Tas caur manu rīkli izskrēja kā tāds sesks caur trušu būri. Nogurušie sarkanie asins ķermenīši lēnām sāka atdzīvoties. Šķila, ja es tiem vēl iedošu šīs zāles, tie kļūs pavisam mundri. Es jau tvēru pēc pudeles, kad izdzirdēju tuvojošos motora skaņu. Noliku pudeli atpakaļ plauktā, izslēdzu salonā gaismu, lai gan samta aizkari tāpat neļautu neko saskatīt, un nostājos aiz atvērtajām salona durvīm.

Biju diezgan pārliecināts, ka visi šie drošības pasākumi ir lieki, jo tam jābūt Hansletam. Bet kādēļ viņš neizmantoja mūsu gumijas laivu, jo tā joprojām atradās laivas pakaļgalā? Acīmredzot kāds viņu bija pārliecinājis, ka jādodas uz sauszemi, un tagad ved atpakaļ.

Motorlaivas dzinējs samazināja apgriezienus, tad tika ieslēgta tukšgaita. Viegls piesitiens, īsa saruna, un kāds uzkāpa uz klāja, bet laiva tūlīt attālinājās.

Es dzirdēju virs sevis soļus, kad apmeklētājs — viņš bija viens — devās uz stūres māju. Tie bija tāda vīra soļi, kurš skaidri zina, kas viņam darāms. Tikai viena lieta mani mulsināja: tic nebija Hansleta soļi. Es piespiedos pie kabīnes sienas, izņēmu lugcru, atlaidu drošinātāju un sagatavojos uzņemt ciemiņu tā, kā tas te, plakankalnē, bija pieņemts, to es tikko biju apguvis.

Dzirdēju, kā tiek atvērtas un tūlīt arī aizvērtas stūres mājas durvis. Tad redzēju kabatas baterijas gaismu, kuru nācējs turēja sev priekšā, kāpdams četrus pakāpienus lejā salonā. Viņš bridi nogaidīja, tad gaismas stars meklēja slēdzi. Es iznācu no aizdurves un reizē paveicu trīs lietas: apliku viņam roku ap kaklu, iedūru ceļgalu viņa mugurā un lugera stobru iespiedu viņa labajā ausī. Tas bija brutāli, bet ne pārāk, jo te darīšana varēja būt ar manu veco draugu Kvinnu. Sāpju kliedziens pierādīja, ka Kvinns tas tomēr nav.

—    Tas, ko jūs te jūtat, mans draugs, ir lugers un nevis dzirdes aparāts. Jūs esat tikai viena maza soļa attālumā no kādas labākas pasaules, tādēļ neuztrauciet mani.

Labākā pasaule viņu īpaši neiespaidoja, un mani viņš neuztrauca. No viņa rīkles nāca dīvainas skaņas, vai nu viņš mēģināja runāt vai elpot, viņš stāvēja nekustīgi, galvu viegli atliecis atpakaļ. Es vairs nespiedu.

—    Ar kreiso roku ieslēdziet gaismu, ļoti uzmanīgi, lēnām.

Viņš to darīja ļoti lēnām un uzmanīgi. Pēkšņi salons bija gaišs.

—    Turiet rokas virs galvas, cik augstu vien varat.

Viņš tiešām bija priekšzīmīgs gūsteknis, jotieši tā, kā cs tcicu. Es griezu viņu apkārt un iegrūdu telpas vidū, pavēlot skatīties uz mani.

Viņš bija vidēja auguma, valkāja karakula mēteli un kazaku tipa kažokādas cepuri. Viņa bārda un ūsas bija teicami frizētas. Pa vidu bārdai atradās taisna melna svītra. Viņa brūnā seja bija sarkana, vai nu no dusmām vai gaisa trūkuma. Es pieņēmu, ka no abiem. Bez uzaicinājuma viņš nolaida rokas, apsēdās, izņēma monokli, ielika to labajā acī un pārskaities lūkojās manī. Es darīju tāpat. Kad kādu brīdi tā bijām skatījušies viens uz otru, es ielēju viskiju un pasniedzu Artūronkulim. Kontradmirālim seram Artūram Arnfordam-Džeisonam, K. C. B.

—   Jums vajadzēja pieklauvēt, ser, — es pārmetoši tcicu.

—    Man vajadzēja pieklauvēt. — Viņa balss joprojām skanēja sasaistīti. Varbūt tiešām biju pielietojis vairāk spēka, nekā nepiccicšams. — Vai jūs vienmēr šādā veidā sasveicināties ar saviem ciemiņiem?

—    Tc tādu nav, ser. Un draugu man arī nav, katrā gadījumā rietumu salās ne. Vienīgais, kas man ir, tie ir ienaidnieki. Katrs, kas pa šīm durvīm ienāk, ir ienaidnieks. Jūs es te negaidīju.

—     Es tā ceru. Kad es atceros jūsu paraugdemonstrējumus, kurus man tikko sniedzāt, tad ļoti gribu tā cerēt! — Viņš parīvēja kaklu, tad nedaudz iedzēra viskiju un ieklepojās. — Es nedomāju, ka te ieradīšos. Vai zināt, cik zelta bija uz «Nantesville»?

—    Cik man zināms, tad apmēram miljons mārciņu.

—    Es arī tā domāju. Bet bija astoņi miljoni mārciņu. Tas bija zelts, kuru no Eiropas sūtīja uz Fortnoksas seifiem. Stienis sver apmēram divdesmit astoņas mārciņas. Drošības labad parasti sūtījumi notiek mazās partijās, ja nu kas notiek. Bet banka zināja, ka šoreiz nekas nevar notikt, jo uz kuģa būs mūsu aģenti. Tā bija iekavējusi maksājumus un, nevienam neko nesakot, iekrāva seši simti piecdesmit zelta stieņus. Nu banka ir uztraukusies. Un man tā putra tagad jāizstrebj.

Tagad viņš bija ieradies šeit, lai cs to putru izstrebju. — Jūs gan varējāt man paziņot. Es domāju jūsu ierašanos.

—     To cs arī mēģināju darīt. Šodien pusdienlaikā jūs nebijāt pie raidītāja, un tas ir viens no elementārākajiem un nopietnākajiem pārkāpumiem. Kalvcrt! Jūs pārkāpāt norunu. Jūs vai Hanslets. Tajā brīdī cs sapratu, ka situācija ir pasliktinājusies un ka man jārīkojas pašam. No Karaliskajiem Gaisa spēkiem paņēmu lidmašīnu un glābšanas laivu. — Tā varēja būt ātrgaitas jahta, kuru redzēju zundā cīnāmies pret viļņiem, kad tuvojāmies līcim. — Kur ir Hanslets?

—    Es nezinu, ser.

—    Jūs nezināt? — Tagad viņš runāja mierīgajā un neizteiksmīgajā balsī, kuru es tā nevarēju ciest. — Jūs vairs nekontrolējat situāciju, Kalvcrt, tā ir vai nav?

—   Jā, ser. Baidos, ka viņu aizveduši ar varu, tikai īsti nesaprotu, kā. Ko jūs darījāt pēdējās divas stundas, ser?

—     Vispirms runājiet jūs. — Es vēlējos, kaut viņš reiz beigtu kārtot acī to nolādēto monokli. Pēc tā nebija nekādas vajadzības, jo ar šo aci viņš gandrīz neko neredzēja, las bija sava veida manierisms, kurš mani kaitināja. Šobrīd mani kaitinātu pilnīgi viss.

—    Šī glābšanas jahta, kas jūs tikko izlaida, tc varēja būt jau pirms divām stundām. Kādēļ jūs nepalikāt uz klāja tad?

—    Es te biju. Nākdami no sauszemes puses, mēs tumsā gandrīz uzskrējām virsū «Firecrest». Tc neviena nebija. Es gribēju kaut ko uzēst, bet tc jau nekā cita nav kā vienīgi ceptas pupiņas.

—    Viesnīcā «Kolumba» jums arī neko vairāk nepiedāvātu. Varbūt piedevām kādu grauzdētu maizīti, ja palaimēsies. — Tā bija vienīgā viesnīca Torbejā.

—     Es ēdu kūpinātu foreli, fileju «Minjona» un dzēru izcilu Rcinas vīnu. Es vakariņoju uz «Šangrilas». — To viņš pateica ar mazu smīniņu. Atkal parādījās Artūronku|a vājības. Lordus viņš mīlēja par visu vairāk pasaulē.

—    Uz «Šangrilas»? — Es paskatījos uz viņu un tad atcerējos. — Ak jā, jūs taču man teicāt, ka labi pazīstat lēdiju Skurasu, nē, vēl vairāk, jūs teicāt, ka ļoti labi pazīstat lēdiju Skurasu un labi pazīstat viņas vīru. Kā tad iet mīļajam seram Antonijam?

—     Lieliski, — viņš vēsi atteica. Artūronkulim piemita humora izjāta, bet uz nelabvēlīgām piezīmēm par dižciltīgajiem viņš reaģēja ļoti jūtīgi.

—    Un lēdija Skurasa?

—    Nu, labi…

—    Nebūt ne lik labi. Bāla, sevī ierāvusies, nelaimīga, zem acīm tumši riņķi. Vīrs pret viņu izturas slikti, pat ļoti slikti gan garīgi, gan fiziski. Pagājušajā naktī daudzu vīriešu priekšā viņš to ļoti pazemoja. Viņai uz rokām ir rētas no virvēm. Kādēļ, ser Artūr?

—    Tas nevar būt. Tās ir tikai iedomas. Es pazinu arī pirmo lēdiju Skurasu, es tc domāju to, kura šogad slimnīcā nomira. Viņa…

—    Viņa ārstējās slimnīcā, kas domāta garīgi slimajiem. Apmēram tā man stāstīja Skurass.

—    Tam nav nozīmes. Viņa to apbrīnoja. Viņš apbrīnoja viņu. Vīrietis tā nevar izmainīties. Sers Antonijs… Sers Antonijs vienkārši ir džentlmenis.

—    Tiešām? Tad pastāstiet, kā viņš nopelnīja savus pirmos miljonus. Jūs taču redzējāt lēdiju Skurasu, vai ne?

—    Ja, redzēju, — viņš lēnām noteica. — Viņa ieradās pārāk vēlu. Kopā ar fileju «Minjona». — Viņam šī piezīme nelikās komiska. — Viņa neizskatījās īpaši labi, man likās, ka viņai uz labajiem deniņiem ir rēta. Kāpjot no laivas jahtā, viņa esot pakritusi un pret reliņiem sasitusi galvu. — Es teiktu, ka viņa drīzāk uzskrējusi virsū vīra dūrei. Vēl viens jautājums: kad šodien pirmo reizi bijāt uz «Firecrest», vai jūs to pārmeklējāt?

—     Es pārmeklēju. Visu, izņemot aizmugures kabīni, jo tā bija aizslēgta. Iedomājos, ka tur varētu būt kaut kas, ko jūs negribat rādīt nejaušiem apmeklētājiem.

—     Tur bija kaut kas, ko jums nevajadzēja redzēt, — es lēnām atbildēju. — Hanslets un kāds, kas viņu uzmanīja. Viņi gaidīja ziņu par manu nāvi, lai tad viņu nogalinātu vai aizvestu kā gūstekni. Ja ziņa par manu nāvi nebūtu pienākusi, tad viņi gaidītu manu atgriešanos, lai mani sagūstītu vai lai mūs abus nogalinātu. Tajā brīdī viņi jau bija informēti, ka cs zinu pārāk daudz, lai varētu palikt dzīvs. Vajag daudz laika, lai atvērtu seifu un izņemtu tik daudz zelta. laiks ir viņu lielākais ienaidnieks, un viņi ir satraukti. Bet joprojām domā un paredz visu.

—    Viņi gaidīja ziņu par jūsu nāvi. To es nesaprotu.

—    īsi pēc saulrieta helikopteri, kuru jūs man atsūtījāt, apšaudīja. Pilots ir beigts, un mašīna guļ jūras dibenā. Viņi domā, ka es arī esmu beigts.

—     Saprotu, Kalvcrt. — Nekādas reakcijas. Varbūt viņš sāka lēnām noreibt. Bet visdrīzāk gan šajā brīdī pārdomāja precīzu formulējumu, lai ātri un droši mani paaugstinātu bezdarbnieku kārtā. Viņš aizdedzināja garu, tievu melnu cigāru un, sevī iegrimis, to lēnām kūpināja. — Kad atgriezīsimies Londonā, atgādiniet, ka man jums jāparāda savs slepenais ziņojums par jums.

—   Jā, ser. — Ak tad tā tas notiks.

—     Pirms divām dienām man bija tas gods vakariņot kopā ar valsts sekretāru. Viņš man jautāja, kurai Eiropas valstij ir vislabākie aģenti. Es teicu, ka nezinu. Un vēl cs tcicu, kuru pēc visiem rādītājiem uzskatu par labāko aģentu Eiropā: Filipu Kalvcrtu.

—    Tas bija ļoti jauki no jūsu puses, ser. — Kaut es varētu aizvākt viņa bārdu, viskiju, cigāru vai monokli, trīs no šīm lietām vienmēr aizsedza viņa seju. Tad varbūt cs spētu kaul nedaudz nojaust, kas īsti notiek viņa smadzeņu rievās. — Tieši pirms trīsdesmit sešām stundām jūs mani gribējāt izmest uz ielas.

—   Ja jūs tam ticat, tad ticat visam. — Viņš izpūta biezu dūmu mākoni un turpināja: — Ziņojumā ir arī šādi vārdi: — Nelietojams parastā izmeklēšanā, jo tūlīt zaudē jebkādu interesi. Vislabprāt strādā ekstremālos apstākļos. Tc viņš ir ncaizvietojums.— Tas rakstīts jūsu dokumentos, Kalvcrt. Es taču neiešu amputēt savu labo roku.

—    Ser, vai zināt, kas jūs īstenībā esat?

—    Makjavelli tipa vecs velns, — Artūronkulis bija apmierināts.

— Vai jūs zināt, kas tc notiek?

—   Jā, ser.

—    Ielejiet man vēl viskiju, manu zēn, daudz, un pastāstiet, kas nolicis jums zināms un kas jums tikai šķiet zināms.

Es viņam piclēju pilnu glāzi ar viskiju un pastāstīju par visu, kas noticis un ko zināju.

Viņš visu noklusījās un tad tcica: — Tātad jūs domājat Lohhuronu?

—   Jā, Lohhuronu. Es ne ar vienu par to neesmu runājis un, kā man šķiet, neviens mani neredzēja. Bet kāds tomēr mani ir atpazinis. Varbūt pa radio tika nodots mans apraksts. Laiva, kas sagaidīja mūs ar Viljamsu, nāca no Torbejas vai tās apkārtnes. Laiva no Lohhurona nekad nespēļu veikt šo attālumu, pašai ātrākajai vajadzētu piecreiz ilgāku laiku, nekā mums lidojot. Kaut kur šeit tuvumā uz sauszemes vai jūrā ir uztvērējs. Un kaut kur ārpusē Lohhuronā ir otrs.

—   Vai tai universitātes ekspedīcijas laivai, kuru jūs salikāt Lohhurona dienvidu krastā, varēja būt raidītājs?

—     Nē, ser, tie bija zēni ar bārdām. — Es piecēlos, atvilku salonā aizkarus un atkal apsēdos. — Es jau jums teicu, ka laiva bija bojāta un gulēja uz sāniem. Tā bija noenkurota no priekšpuses un aizmugures un pilna ar ūdeni. Paši viņi tādu bojājumu netaisītu, te nav runa arī par avāriju. Kāds ir par to parūpējies. Atkal viens no starpgadījumiem, kuri tik bieži pēdējā laikā notiek rietumu piekrastē.

—    Kādēļ jūs tagad atvilkāt aizkarus?

—    Tieši šo starpgadījumu dēļ, ser. Esmu pārliecināts, ka drizumā arī šeit kaut kas notiks. Kaut kad šonakt kāds mēģinās tikt uz klāja. Šie cilvēki domā, ka mēs ar Hanslclu esam miruši. Vismaz es. Hanslets vai nu ir miris vai atrodas viņu gūstā. Viņi nekādā gadījumā nevar te atstāt «Firecrcst», lai nepiesaistītu uzmanību un neierosinātu izmeklēšanu. Viņi ieradīsies, pacels enkuru un dosies ar «Firecrcst» savas laivas pavadībā uz zundu. Tur tiks inscenēta avārija, un viņi no savas laivas noskatīsies, kā «Firecrest» nogrimsi tāpat kā helikopters. Visai pārējai pasaulei mēs ar Hansletu rīta agrumā būsim aizceļojuši.

—    Un vētra un negaiss jūs būs nogremdējuši, — Artūronkulis piekrītoši pamāja. — Vai esat pārliecināts par sevi, Kalvcrt?

—    Varat mierīgi teikt, ka esmu absolūti par sevi pārliecināts.

—    Bet kādēļ jūs atvilkāt tos nolādētos aizkarus?

—    Slicinātāju komanda var ierasties no jebkuras puses, varbūt tikai pēc pāris stundām. Labākais laivu gremdēšanas laiks ir bēgums, ja viņi noteikti grib, lai laiva nogrimst tieši tajā vietā un nekur citur. Un pilnīgs bēgums nav ātrāk par vieniem naktī. Bet ja kāds te ieradīsies, tikko aizkari ir atvilkti, tad tas pierādīs, ka mūsu meklētais uztvērējs un draugi, kas viņu apkalpo, uzturas kaut kur tepat līcī.

—     Kāds pierādījums? — Artūronkulis bija apmulsis. — Kādēļ viņiem tūlīt būtu jāierodas?

—   Jūs zināt, ka viņiem ir Hanslets, vismaz man tā šķiet. Citādi nespēju izskaidrot viņa prombūtni. Viņi domā, ka esmu miris, bet nav par to īsti pārliecināti. Un tad pēkšņi logā gaisma. — Kas tad tas? — viņi teiks. Vai Kalverts piccēlics no miroņiem? Varbūt tas ir kāds trešais un ceturtais Kalverta un Hansleta kolēģis, par kuriem mēs neko nezinām? Lai vai kā, bet tic ir jāapklusina tūlīt. Vai arī jūs šādā gadījumā nesteigtos?

—    Nav iemesla šo lietu tā vienkāršot, — iebilda Artūronkulis. — Katrā gadījumā vajadzēja konsultēties ar mani, Kalvcrt. — Tagad viņš nervozi grozījās savā krēslā. Bet sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš bija izcils administrators, bet tādi lietu īstenošanas darbi kā cilvēku novākšana vai nogrūšana no klints nebija domāti viņam. — Es jau jums tcicu, ka ierados, lai pārņemtu komandēšanu.

—    Man ļoti žēl, ser Artūr, bet tad jau labāk izmainiet ziņojuma tekstu par Eiropas labāko vīru.

—    Kuš, kuš… Jūs sakāl, ka viņi mums uzbruks tumsā? Tad jau droši vien viņi ir ceļā pie mums, šie slepkavas? Vai tad… vai mums nevajadzētu sākt gatavoties aizstāvēties? Velns parāvis, man pat nav līdzi pistoles.

—    Tā jums nebūs vajadzīga. Varbūt jūs man nepiekritīsiet. — Es viņam iedevu savu lugeru. Viņš to paņēma un pārbaudīja, pārliecinājās, ka drošinātājs kustas viegli.

—    Vai mums nebūtu kaut kas jādara, Kalvert? Mēs te esam kā dzīvais mērķis.

—     Mums vēl būs bridis jāuzgaida. Tuvākā māja vai laiva ir jūdzi uz austrumiem no šejienes. Viņi nedrīkst izmantot motoru, tikai vēju un paisumu. Vai viņi ieradīsies ar buru laivu vai gumijas airu laivu, jebkurā gadījumā viņiem ir tāls ceļš priekšā. Bet neskatoties uz to, mums ir maz laika, ser, un daudz darāmā. Atgriežoties vēlreiz pie Lohhurona, ekspedīciju varam neņemt vērā. Tic nebūtu spējīgi sagūstīt pat gumijas laivu, nemaz nerunājot par pieciem smagiem kravas kuģiem. Mūsu draugs Donalds Makīčerns uzvedas ļoti aizdomīgi. Viņš bija satraukts līdz nāvei, varbūt pusducis ieroču tēmēja viņam mugurā, kad viņš savējo bāza man pie deguna. Bet tas viss bija pārāk labi, lai būtu ticami. Profesionāli noziedznieki tā nerīkojas.

—    Varbūt profesionālie noziedznieki gaida, lai kolēģis rīkojas tāpat. Jūs teicāt, ka viņš bija nobijies?

—    Var jau būt, ka viņam ar to ir kāds sakars. Varbūt netieši. Un tad vēl tur ir haizivju zvejnieki, tiem ir laivas un iespējas, un viņi noteikti ir rūdīti zēni. Bet te ir pretruna, jo viņi tur dzīvo jau ilgus gadus. Tas apvidus mudž no haizivīm. Bez grūtībām varētu noskaidrot, vai haizivju aknas tiek regulāri nogādātas uz cietzemi. Turklāt viņus visus piekrastē labi pazīst un ciena. Domāju, ka viņus visus var viegli pārbaudīt katrā laikā. Tad nāk Dabsgeira un lords Kirksaids ar savu skaisto meitu Sjū.

—   Lēdija Sjūzcna, — teica Artūronkulis. Tas nemaz nav tik vienkārši, bezpersoniskā balsī izteikt zināmu nosodījumu. Taču viņam tas izdevās bez grūtībām. — Es pazīstu lordu Kirksaidu. — Tas skanēja tā, it kā būtu dīvaini, ja viņš to nepazītu. — Ja attiecībā uz seru Antoniju es arī kļūdos, tad varu derēt, ka lords Kirksaids nav spējīgs veikt vai atbalstīt kaut kādas nelegālas darbības.

—    Es domāju tāpat.

—    Un viņa meita? Vēl neesam pazīstami?

—    Ļoti moderna meitene. Ģērbjas un runā pēc pēdējās modes: — Es esmu stipra, es pati varu parūpēties par sevi. Paldies. — Viņa nebūt nav tik stipra, bet gan jauka, vecmodīga meitene jaunmodīgās drēbēs.

—    Katrā ziņā uz viņiem abiem aizdomas nekrīt. — Artūronkuļa balsī skanēja atvieglojums. — Tad vēl paliek ekspedīcija, lai arī jums par viņiem nāk smiekli. Makīčerna sala un haizivju zvejnieki. Es izšķirtos par zvejniekiem.

Man bija vienalga, par ko viņš izšķirtos. Tagad bija jādodas uz klāja, to cs an pateicu.

—    Tas taču nebūs ilgi, vai ne?

—     Es tā nedomāju, ser. Salonā gaismu izslēgsim; viņiem tas liktos dīvaini, ja pa logu tur nevienu neredzētu. Ieslēgsim abas gaismas kabīnēs un kuģa priekšgalā. Tā viņiem būs slikta redzamība. Viss aizmugures klājs būs gaišs, bet priekšgals būs tumsā. Mēs paslēpsimies tumsā.

—    Kur tumsā? — Tas skanēja neticīgi.

—    Jūs ejiet stūres mājā. Durvis veras uz ārpusi. Turiet visu laiku roku viegli uz roktura. Ja jūtat, ka tas lēnām un uzmanīgi tiek nospiests, tad varat derēt, ka tie ir mūsu draugi. Pagaidiet, kad durvis mazliet pavērsies, un no visa spēka speriet pa tām zem roktura. Ja jums neizdosies viņu pārgrūst pār bortu vai salauzt viņam deguna kaulu, tad vismaz viņš būs apstrādāts tik lielā mērā, ka būs vajadzīgas protēzes. Es parūpēšos par pārējiem.

—    Kā?

—    Es paslēpšos uz salona jumta. Tas ir apmēram metru zemāk par stūres māju, tā viņi mani ēnā neredzēs arī no sāniem.

—    Bet ko jūs gribat darīt?

—    Es viņu vai viņus mēģināšu notriekt gar zemi. Paņemšu lauzni no mašīntclpas un aptīšu ar maisu. Būs |oti labi.

—    Kādēļ mums viņus neapžilbināt ar baterijām un nelikt pacelt rokas? — Artūronkulim laikam nepatika mans scenārijs.

—    Tam ir trīs iemesli. Pirmkārt, runa ir par bīstamiem slepkavām, un šādus cilvēkus nekad iepriekš nebrīdina. Es atzīstu, ka tas nav īpaši korekti, bet palīdz izdzīvot. Otrkārt, viņi noteikti novēro «Firecrcst» ar nakts novērošanas ierīcēm. Un visbeidzot, trokšņi uz ūdens ir sevišķi skaļi, es tc domāju šāvienus, un vējš pašlaik pūš Torbejas virzienā.

Viņš vairs neteica neko. Mēs ieņēmām pozīcijas un gaidījām. Joprojām lija, un vējš pūta no rietumiem. Šoreiz lietus mani netraucēja, jo biju uzvilcis jūrnieku eļļas drēbes. Es gulēju, cieši piespiedies salona jumtam, un laiku pa laikam atslābināju tvērienu. Labajā rokā turēju lauzni, bet kreisajā nazi. Pēc piecpadsmit minūtēm viņi ieradās. Es dzirdēju kluso gumijas laivas rīvēšanos gar mūsu laivas labajiem sāniem. Tajā pusē bija arī stūres mājas durvis.

Viņi bija divi. Pa šo laiku acis bija labi apradušas ar tumsu, un cs skaidri redzēju pirmo vīru, kurš uzkāpa uz klāja mazliet zemāk par vietu, kur atrados es. Viņš piesēja laivu un gaidīja savu biedru. Tad abi devās uz priekšu.

Vadonis aiz sāpēm iekliedzās, kad viņa seju ķēra durvis. Man nepaveicās. Otrs reaģēja kā kaķis, viņš nometās uz klāja, kad lauznis traucās viņa virzienā. Es trāpīju pa muguru vai plecu un metos viņam virsū. Viņam rokā bija pistole vai nazis. Ja vēl sekundi būtu vilcinājies un prātojis, kas tas ir, tad jau būtu līķis. Es cirtu ar kreiso roku, un viņš palika guļot.

Es pagāju garām tam, kurš, aiz sāpēm bļaudams, vārtījās pa grīdu, garām Artūronkulim, aizvilku salonā aizkarus un iededzu gaismu. Ievilku svešo salonā un nometu uz paklāja. Es viņu nepazinu. Pat miesīgā māte vai sieva nespētu viņu atpazīt. Katrā ziņā Artūronkulis bija vīrs, kurš, ja dara, tad dara darbu no visas sirds. Plastisko operāciju ķirurgam tc būs ko papūlēties.

—    Lūdzu, turiet savu ieroci pavērstu pret viņu, ser. — Artūronkulis pārsteigts aplūkoja sava darba rezultātu. Cik varēja manīt, viņš bija bālāks nekā parasti. — Ja viņš elpo, šaujiet.

—    Bet cilvēk, paskatieties uz šo seju.

—    Un paskatieties uz šo te, ser. — Es noliecos un pacēlu ieroci, kurš vīram bija izkritis. ASV policija to sauc par vipetu, šauteni ar apgrieztu stobru un laidni. Ja viņš būtu trāpījis pirmais, jums sejas nebūtu vispār. Es to domāju vārda tiešā nozimē. Jūs atkal gribat būt Florenss Naitingeils un rūpēties par kritušo varoni? Tas nu galīgi nebija veids, kādā drīkst runāt ar Artūronkuli. Es biju pārliecināts, ka pēc mūsu atgriešanās slepenais ziņojums tiks papildināts ar pāris jauniem ierakstiem. Ja vispār atgriezīsimies. Pašlaik cs te neko nevarēju mainīt. Devos uz klāja.

Stūres mājā paņēmu mazo kabatas bateriju un virzīju tās slaru lejā uz ūdens, tas bija jāpiesedz ar roku, lai to neredz tālāk par piecdesmit metriem. Viņi tiešām bija ieradušies ar gumijas laivu, pie kuras bija piestiprināts ārējais motors. Pēc pirmklasīgi padarītā darba abi varoņi bija plānojuši doties atpakaļ ar ērtībām.

Es apmetu smagu tauvu ap motora cilindru un vilku to ar virvi, ar kuru tā bija piesieta. Jau pēc pāris minūtēm laiva ar visu motoru bija uz klāja. Es noskrūvēju motoru un aizvilku laivu otrā pusē, lai pamatīgi izpētītu. Nekādu pazīšanas zīmju, vienīgi ražotājfirmas nosaukums. Es to sagriezu sīkās strēmelēs un pārmetu pār bortu.

Tad atkal aizgāju uz stūres māju un nogriezu kādus sešus metrus elektriskā kabeļa, lai motoru piesietu pie mirušā kājām. Vēl pārmeklēju viņa kabatas. Nekā. Jau iepriekš zināju, ka nekā nebūs, jo darīšana ir ar ekspertiem. Vēlreiz izmantoju bateriju, lai paskatītos uz viņa seju. Nekad viņu nebiju redzējis. Tad izņēmu pistoli, kuru viņš joprojām turēja labajā rokā, atbrīvoju divus reliņu drošības āķus, vispirms nolaidu pār bortu motoru, tad arī vīru. Bez trokšņa viņi pazuda Torbejas ostas tumšajos ūdeņos. Tad vēlreiz aizgāju līdz stūres mājai un aizslēdzu aiz sevis durvis uz salonu.

Artūronkulis un ievainotais pa šo laiku bija mainījuši pozu. Vīrs bija pierausies kājās un kā piedzēries balstījās pret sienu. Ar asiņainu dvieli viņš, viegli pieskaroties, slaucīja seju. Šad un tad viņš iestenējās. To es yiņam neņēmu ļaunā; ar lauztu deguna kaulu, izsistiem priekšzobiem un, iespējams, arī lauztu žokli es būtu stenējis tāpat. Artūronkulis, vienā rokā pistole, otrā viskija glāze, sēdēja uz sola un ar gandarījumu un riebumu aplūkoja savu asiņaino darbu. Kad es ienācu, viņš pamāja gūstekņa virzienā.

—     Briesmīgi smērē paklāju, — viņš sūdzējās. — Ko mēs ar viņu darīsim?

—    Nodosim policijai.

—    Policijai? Es domāju, ka pret policiju ir zināmi aizspriedumi.

—    Aizspriedumi nav īstais vārds, bet kaut kā mums jāvirzās uz priekšu.

—    Un mūsu draugu ārā arī?

—    Ko, lūdzu?

—    Nu to… šī tc biedru.

—    To cs jau pārmetu pār bortu.

Tagad Artūronkulis vēl briesmīgāk sasmērēja paklāju, izliedams uz tā viskiju. Viņš jautāja: — Ko jūs izdarījāt?

—    Nav iemesla uztraukties. — Es norādīju uz leju. — Viņš ir kādu trīsdesmit metru dziļumā, un pie kājām viņam piesietas trīsdesmit mārciņas metāla.

—   Jūs gribat teikt, ka viņš ir jūras dibenā?

—    Ko tad jūs domājāt, ko es ar viņu darīšu? Vai man viņam būtu jārīko valsts mēroga bēres? Man ļoti žēl, ka aizmirsu jums pateikt, ka viņš bija miris. Man viņu vajadzēja nogalināt

—    Man vajadzēja, man vajadzēja. — Viņš šķita dusmīgs. — Bet kāpēc, Kalvcrt?

—   Tc nav ko jautāt. Un arī attaisnojums nav vajadzīgs. Es viņu nogalināju, jo citādi viņš nogalinātu vispirms mani un tad jūs, un tad mēs abi atrastos tur, kur tagad ir viņš. Vai tad jāmeklē attaisnojums, ja jānovāc cilvēks, kurš nogalinājis trīsreiz, ja ne vēl vairāk. Un ja šis cilvēks vēl nebija slepkava, tad šonakt viņš ieradās, lai slepkavotu. Es viņu nogalināju bez jebkādas nožēlas vai pārdomām.

—    Bet jūs taču nevarat tā vienkārši darboties kā sabiedriskais bende.

—    Es varu un cs tā darīšu, kamēr būs šī izvēle — cs vai viņi.

—    Jā, jums taisnība. Jums ir taisnība. — Viņš dvesa. — Man jāatzīstas, ka, lasot jūsu ziņojumus par dažādiem gadījumiem, viss izskatās daudz savādāk nekā tad, kad pats esi klāt. Vēl man jāatzīst, ka tādā brīdī jūsu klātbūtne ļoti nomierina. Labi, nodosim šo vīru policijai.

—   Pirms tam es vēlreiz gribētu tikt uz «Šangrilas» un pameklēt Hansletu.

—    Ahā! Liii pameklētu Hansletu. Vai jums nav ienācis prātā, Kalvcrt, ka mums to neviens neļaus? Jūs taču pats teicāt, ka viņi pret mums noskaņoti naidīgi.

—     Protams, ser, es nedomāju pārmeklēt «Šangrilu» ar ieroci rokā. Man neizdotos pavirzīties pat piecus soļus. Es tikai pavaicāšu, vai kāds viņu nav redzējis. Ja pieņemam, ka viņi ir bandīti, tad būtu interesanti pavērot reakciju, kad uz klāja uzkāpj kāds, kurš tiek uzskatīts par mironi. īpaši vēl, ja viņš ierodas no laivas, uz kuru pirms brīža aizsūtīti pāris slepkavas. Vai jums nešķiet, ka vēl interesantāk būs, kad ne viens, ne otrs no viņiem neatgriezīsies?

—    Tikai pieņemot, ka viņi ir bandīti, jūs taču tā domājāt.

—    Es to zināšu, pirms mēs vēl atvadīsimies no viņiem.

—    Un kā jūs izskaidrosiet to, ka mēs esam pazīstami?

—   Ja viņi tiešām ir nevainīgi kā baltās lilijas, tad mums nekas nav jāskaidro, bet, ja tā nav, tad viņi tāpat neticēs nevienam mūsu vārdam.

Stūres mājā sameklēju pīto auklu un ievedu mūsu gūstekni aizmugures kabīnē. Es pavēlēju apsēsties un ar muguru atspiesties pret ģeneratoru. Viņš paklausīja. Pretošanās bija pēdējais, par ko viņš tagad domāja. Es viņu piesēju pie ģeneratora. Katru kāju piesēju pie sava balsta staba. Rokas atstāju brīvas. Viņš varēja kustēties un izmantot dvieli. Tad vēl blakus noliku spaini ar aukstu ūdeni, lai viņš var dzesēt seju, ja tas nepieciešams. Viņš neliks ne pie viena asa instrumenta, lai sevi atbrīvotu vai nogalinātu. Tad iedarbināju motoru, pacēlu enkuru, ieslēdzu navigācijas gaismas un devos «Šangrilas» virzienā. Pēkšņi cs vairs nebiju noguris.

Sestā nodaļa

Trešdiena: no pulksten divdesmitiem četrdesmit līdz pulksten divdesmit diviem četrdesmit

Nepilnus divsimt metrus no «Šangrilas» es noenkurojos, izslēdzu navigācijas gaismas un ieslēdzu gaismu stūres mājā, tad iegāju salonā un aizslēdzu aiz sevis durvis.

—    Cik ilgi mēs tc gaidīsim? — jautāja Artūronkulis.

—    Ilgi nc. Es ierosinu jums uzvilkt savas eļļas drēbes, ser. Pagaidīsim, lai sākas lietusgāze, un tad iesim. Esmu pārliecināts, ka viņi savus nakts novērošanas aparātus no līča notēmējuši tieši uz mums, vai jums tā nešķiet?

—    Bez šaubām. Tagad viņi mūs novēro no visām malām. Viņi būs ļoti norūpējušies un brīnīsies, kur ir kļūda un kas noticis ar abiem sabiedrotajiem, kurus viņi sūtīja mūs intervēt. Pieņemot, ka viņi ir bandīti.

—    Katrā ziņā viņi vēlreiz mēģinās noskaidrot, kas notiek.

—     Tagad vēl ne. Nc ātrāk kā pēc vienas, divām stundām. Viņi gaidīs, kad parādīsies abi draugi. Varbūt viņi domā, ka mēs pacēlām enkuru, pirms viņi paspēja nokļūt līdz mums, vai, ka radušās kādas problēmas ar gumijas laivu. — Sāk līt. — Ir laiks, mums jāiet.

Mēs izgājām pa virtuves durvīm, aiztaustījāmies līdz pakaļgalam un klusām ielaidām laivu ūdenī. Vējš un paisums mūs nesa ostas virzienā. Caur biezo lietu kreisajā pusē neskaidri varēja saskatīt «Šangrilu». Kad bijām veikuši pusi ceļa, iedarbināju motoru.

Lielais tenderis bija piestiprināts gara baļķa galā un atradās kādu trīs metru attālumā no apgaismotajām kāpnēm. Kāds vīrs eļļas drēbēs un jocīgajā franču jūrnieku cepurē, kādas bija visai «Šangrilas» apkalpei, noskrēja pa kāpnēm un paņēma mūsu virves galu.

—    Ak, labvakar, mans draugs, — teica Artūronkulis. Tas nebija nekas samākslots, jo tā viņš uzrunāja lielāko daļu cilvēku. — Vai sers Antonijs ir šeit?

—   Jā, ser.

—    Vai butu iespējams viņu salikt uz īsu brīdi?

—    Ja jūs acumirkli… — Matrozis apklusa un skatījās uz seru Artūru. — Ak, Dievs, tas taču… las taču ir admirālis.

—    Admirālis Arnfords-Džeisons. Un jūs csal las jauneklis, kurš mani šodien pēc vakariņām veda uz viesnīcu «Kolumba».

—   Jā, ser. Es jūs tūlīt aizvedīšu uz salonu, ser.

—    Mana laiva var palikt lepat uz īsu brīdi. — Ar to viņš mani iecēla sava stūrmaņa kārtā.

—    Protams, ser.

Viņi devās uz kuģa pakaļgalu. Man vajadzēja desmit sekundes, lai pārbaudītu vadus, kuri nodrošina kāpņu apgaismojumu. Es secināju, ka tie ir vaļīgi. Tad sekoju viņiem, pagāju garām salonam un paslēpos aiz ventilatora. Iznāca matrozis un devās uz kuģa priekšgalu. Pēc divdesmit sekundēm viņš būs traks aiz dusmām, ka stūrmanis pazudis. Man bija vienalga, ko viņš darīs pēc divdesmit sekundēm.

Kad sasniedzu salona durvis, dzirdēju sera Artūra balsi. — Man žēl, ka esmu spiests jūs tik pēkšņi apgrūtināt. Paldies, labprāt, mazliet, jā, ar sodu. — Artūronkulis šovakar izvēlas vienīgi viskiju. — Es jums pateicos, liels paldies. Par jums, lēdija Skurasa! Uz jūsu veselību, džentlmeņi! Es jūs ilgi neaizkavēšu. Patiesībā cs gribēju vaicāt, vai jūs mums nevarētu palīdzēt. Mans draugs un es, mēs esam ļoti norūpējušies. Jā, kur tad viņš ir, es domāju, viņš nāk aiz manis…

Tas bija signāls Kalvcrtam. Es nolaidu apkakli, kas sedza manas sejas lejas daļu, noņēmu eļļota auduma jūrnieku cepuri, kura nosedza sejas augšdaļu, devos iekšā salonā un ļcicu: — Labvakar, lēdija Skurasa, labvakar, džentlmeņi. Piedodiet par traucējumu.

Bez Artūronkuļa pie salona kamīna bija sešas personas. Sera Antonijs stāvēja, pārējie sēdēja. Šarlote Skurasa, Dolmans, Skurasa ģenerāldirektors, Lavorskis, viņa grāmatvedis, lords čarnlejs, viņa biržas mākleris un vēl kāds piektais, kuru es nepazinu. Visiem rokās bija glāzes.

Reakcija, kuru radīja mana pēkšņā parādīšanās, bija ārkārtīgi interesanta. Vecais Skurass domigi skatījās un likās pārsteigts. Šarlote Skurasa sveicienam izmocīja smaidu. Artūronkulis nebija pārspīlējis, kad stāstīja par zilumu. Tas tiešām bija milzīgs. Svešais sēdēja pilnīgi bez emocijām. Lavorskis bija neizdibināms. Dolmana seja bija kā no marmora, bet lords Čarnlejs tikai īsu brīdi izskatījās tā, it kā pusnaktī būtu gājis caur kapiem, un kāds viņam pēkšņi uzsistu uz pleca. Man vismaz tā likās, bet varbūt es sev to tikai iegalvoju. Bet glāze gan nokrita un aizripoja pa īstam. Tā nu reiz bija scēna no Viktorijas laikmeta melodrāmas. Mūsu aristokrātiskais draugs no biržas par kaul ko bija ļoti satraucies. Citiem to nevarēja manīt. Dolmans, Lavorskis un sers Antonijs savai sejai varēja piešķirt jebkuru vēlamo izteiksmi.

—    Ak, tu mīļā debestiņ! Petersens! — Skurasa balsī bija pārsteigums, bet nc tāds kā, sveicinot cilvēku, kurš būtu piecēlies no kapa. — Es nezināju, ka abi esat pazīstami.

—     Bet protams, jā. Ziniet, Tonij, mēs ar Petcrsenu jau ilgus gadus esam kolēģi UNESCO. — Artūronkulis vienmēr uzsvēra, ka viņš ir britu pārstāvis UNESCO, ar to labi varēja izskaidrot viņa biežos ārzemju ceļojumus. — Jūras bioloģija nav īpaši ar kultūru saistīta tēma, bet pietiekoši zinātniska un izglītojoša gan. Petersens ir viens no maniem labākajiem cilvēkiem, kad jāuzstājas ar referātiem. Viņš ir strādājis gan Eiropā un Āzijā, gan ari Āfrikā un Dienvidamerikā. — Tas patiešām tā bija, tikai tā nebija referātu lasīšana. — Es nemaz nezināju, ka viņš ir šeit, kamēr to atklāju viesnīcā. Bet ko es te runāju par mums. Runa ir par Hansletu, Pctcrscna kolēģi, nu un zināmā mērā ari manu. Nekur nevaram viņu atrast. Ciemā viņš nav bijis, un, tā kā jūsu jahta ir vistuvāk mūsējai, domājām, ka varam jums pajautāt, vai neesat kaut ko manījuši.

—    Baidos, ka ne, — teica Skurass. — Varbūt kāds no jums? Nē? Neviens? — Viņš nospieda pogu, ienāca apkalpotājs, kurš saņēma uzdevumu izjautāt visus uz kuģa. — Kad tad viņš pazuda, mister Petcrsen?

—     Nav ne jausmas. Viņš veica dažus eksperimentus. Es visu dienu biju prom, lai vāktu materiālus par medūzām. — Es skaļi iesmējos un noglaudīju iekaisušo seju. — Indīga suga, man liekas. Kad atgriezos, nekur nevarēju viņu atrast.

—     Sakiet, mister Petcrsen, vai jūsu draugs mācēja peldēt? — jautāja svešais. Es paskatījos uz viņu. Tas bija tumšs, plecīgs vīrs pāri četrdesmit gadiem ar melnām, durstošām acīm un brūnu, nekustīgu seju. Neizteiksmīgas sejas te bija lielā cieņā. Arī es mēģināju tādu rādīt. Tas nebija viegli.

—      Baidos, ka nc, — mierīgi atbildēju. — Baidos, ka jūs domājat to pašu, ko es. Mums laivas aizmugurē nav reliņu. Neuzmanīgs solis un… — Es apklusu, jo ienāca kalpotājs, lai ziņotu, ka neviens Hansletu nav redzējis. — Tad cs turpināju: — Domāju, ka par to nekavējoties informēšu policijas priekšnieku Makdonaldu.

Visi tam piekrita. Tad mēs gājām projām. Aukstais, kapājošais lietus bija pieņēmies spēkā. Pie kāpnēm es izlikos, ka paslīdu, mētājos ar rokām un iegāzos jūrā, paķerot līdzi arī kāpņu apgaismojuma vadus. Lietū un tumsā tas radīja diezgan lielu paniku, un pagāja vismaz minūte, kamēr mani atkal dabūja uz kāpnēm. Vecais Skurass bija pali laipnība un tūlīt piedāvāja man sausas drēbes. Es pieklājīgi atteicos, un mēs devāmies atpakaļ uz «Firecrest».

Kad bijām piesējuši laivu, es teicu: — Kad jūs šodien bijāt uz «Šangrilas», jums taču kaut kā vajadzēja pamatot savu ierašanos, turklāt vēl ar Karalisko Gaisa spēku glābšanas jahtu.

—    Jā, turklāt man bija labs pamatojums. Es viņiem pastāstīju, ka Ženēvā nācās pārtraukt svarīgu UNESCO konferenci, jo kāds doktors Spenscrs Frīmens nebija ieradies. Tas tā arī ir. Par to rakstīts visās šodienas avīzēs. Doktors Frīmens nebija 2cnēvā, jo mēs to negribējām. To neviens nezina. Es tcicu, ka viņa dalība ir svarīga visai nācijai, un ka mums ir informācija, ka viņš veic pētījumus Torbejā, un tādēļ valdība mani nosūtījusi viņu sameklēt.

—    Kādēļ tad jūs aizsūtījāt projām glābšanas jahtu? Tas varēja radīt aizdomas.

Nebūt ne. Ja viņš ir kaul kur Torbejas džungļos, es viņu varu atrast tikai pa dienu, es teicu, ka starta gatavībā ir helikopters, kas jebkurā brīdī mūs nogādās atpakaļ. Man tikai atliek pacclt klausuli, un pēc piecpadsmit minūtēm tas būs klāt.

—    Pats par sevi saprotams, ka jūs nezinājāt, ka telefona līnijas ir bojātas. Varbūt tas derētu, ja jūs pirms došanās uz. «Šangrilu» nebūtu bijis uz «Firecrest». Jūs nevarējāt zināt, ka mūsu draugi, kuri jūsu ierašanās bridī bija ieslēgušies aizmugures kabīnē, tūlīt noziņoja, ka pie «Firecrest» bija Karalisko Gaisa spēku glābšanas jahta. Varbūt viņi to redzēja pa kādu no lūkām, kaut gan tas būtu lieki, jo šo laivu motoram ir īpaša skaņa. Tagad mūsu draugi zina, ka jūs melojat kā tāds mednieks. Viņiem tagad būs nojausma, kas īstenībā esat. Es jūs apsveicu, ser. Tagad jums ir tas gods tikt uzņemtam kategorijā, kurā cs atrodos jau vairākus gadus. Varu derēt, ka neviena pasaules apdrošināšanas kompānija jums neizsniegs polisi pat par 99% apmaksu.

—    Vai «Šangrilas» apmeklējums iznicināja jūsu pēdējās šaubas par mūsu draugiem?

—    Jā, ser. Vai redzējāt augstdzimušā māklera reakciju? Es domāju lordu Čarnleju. Un tas saucas aristokrāts!

—    Tas bija sīkums, vai no tā jūs gribat izdarīt tik nopietnu secinājumu? — vēsā toni teica Artūronkulis.

—    Jā, ser. — Es paņēmu no skapja savu ūdenslīdēja tērpu un gatavojos iet lejā. — Starp citu, ūdenī cs iekritu apzināti. Aizmirsu pateikt, ka tad, kad šovakar karājos rifa galā, laivas stūrī iegriezu burtu V. «Šangrilas» tendera stūrē ir šis V. Tā ir tā pati laiva.

—    Ak, es saprotu, tiešām saprotu. — Artūronkulis sēdēja uz sola un sprauda acī to nolādēto monokli. — Jūs aizmirsāt mani informēt par saviem nodomiem.

—    Es neaizmiršu. — Es sāku atbrīvoties no slapjajām drēbēm. — Es nezināju, ka esat tik labs aktieris.

—    Piekrītu! Un tas iznīcināja jusu pēdējās šaubas?

—    Nē, ser. Vēl kāds papildus apstiprinājums. Es to zināju jau agrāk. Vai atceraties to vīru, kurš sēdēja blakus Lavorskim un jautāja, vai Hanslets prot peldēt? Esmu gatavs derēt ar visu savu īpašumu, ka vakariņās uz «Šangrilas» viņš nepiedalījās.

—   Jūs vinnētu. Kā jūs to zināt?

—    Jo viņš vadīja cilvēkus laivā, kuri sašāva helikopteri, nogalināja Viljamsu un gaidīja, lai novāktu arī mani. Viņu sauc kapteinis Imrijs. Viņš bija arī «Nantesvilles» kapteinis, kas viņa vadībā tika nolaupīta.

Arturonkulis piekrītoši pamāja. Bet kaut kādā veidā viņš tomēr likās domājam ko citu. Viņš darbojās ar ūdenslīdēja tērpu, kuru es pašlaik vilku mugurā. — Pie velna, ko jūs ar šo gribat darīt?

—     Es ziņoju par saviem nodomiem, ser, es nebūšu ilgi prom. Tikai līdz «Šangrilas» tenderim. Ar mazu pašdarinātu instrumentu un cukura tūtu. Ceru, ka saņemšu jūsu atļauju.

—    Jūs vēl kaut ko aizmirsāt man pateikt. Ka apgaismojuma vada aizķeršana krītot nebija nejauša, vai ne tā?

—    Es tur gribētu nonākt, pirms tas ir salabots.

—    Es nespēju noticēt, cs tam vienkārši nespēju noticēt. — Artūronkulis kratīja galvu. Vienu brīdi man likās, ka viņš runā par ātrumu, ar kādu cs bez grūtībām mēroju ceļu līdz «Šangrilai» un atpakaļ, bet nākošie vārdi parādīja, ka viņa gars atrodas augstākās sfērās. — Ka Tonijs Skurass līdz kaklam ir šajā netīrajā lietā. Kaut kas te neiet kopā. Es nespēju noticēt. Vai jūs zināt, ka nākošgad viņam jāsaņem pēra tituls?

—    Jau tik ātri? Viņš man stāstīja, ka gribot pagaidīt, kamēr kritīsies cena.

Artūronkulis neteica neko. Parasti šādu piezīmi viņš uztvertu kā nāvīgu apvainojumu, jo tajā brīdī, kad dosies pensijā, pats automātiski iegūs pēra titulu. Viņš laikam tiešām ir dziļi aizskarts.

—     Vislabāk cs liktu to baru apcietināt, — cs tcicu, — bet mums ir saistītas rokas. Esam bezpalīdzīgi. Tagad, kad mēs visu zinām, un, pirms mēs dodamies uz cietzemi, es sev vaicāju, vai jūs man izdarīsiet kādu pakalpojumu? Ir divas lietas, kuras gribu zināt. Viena — vai tiešām sers Skurass bija lejā Klaidā, lai savai jahtai iebūvētu jaunus stabilizatorus, las tiešām ir nopietns darbs, un tikai dažas kuģubūves rūpnīcas spētu uzņemt tāda izmēra jahtu, kāda ir «Šangrila». To jūs noskaidrotu pāris stundās. Cilvēki dažkārt stāsta dumjus un nevajadzīgus melus. Vēl es gribētu zināt, vai lords Kirksaids ir veicis nepieciešamos pasākumus, lai sava mirušā dēla titulu — viņš bija viskonts — pārrakstītu jaunākajam dēlam.

—    Sagatavojiet raidītāju. Es jautāšu visu, ko uzskatāt par nepieciešamu, — Artūronkulis bija noguris. Viņš manī gandrīz neklausījās. Viņu vēl arvien nodarbināja doma, kā nākošais pērs var būt iejaukts tādā krāpšanā. — Un, pirms aizejat, pasniedziet man vēl vienu pudeli.

Ja Arlūronkulis lā turpinās, es nodomāju, tad būtu labi, ja slaveno viskija ražotņu dzimtene būtu tepat blakus mūsu noenkurošanās vietai.

Es nobīdīju uz sāniem imitētā dīzeļmotora vāku, tas šķita smags kā muca. Tad iztaisnojos un kādu minūti nekustīgi stāvēju un skatījos, tad devos uz mašīntelpas durvīm.

—    Ser Artūr?

— Pēc brīža viņš jau stāvēja durvīs ar viskija glāzi rokā. — Viss gatavs raidīšanai?

—    Es atradu Hansletu, ser.

Artūronkulis lēnām ienāca mašīntelpā, viņš kustējās tā, it kā ietu pa sapņiem.

Raidītāja nebija. Visas mūsu sprāgstvielas, noklausīšanās iekārtas un pārnēsājamie raidītāji bija pazuduši. Tā radās daudz brīvas vietas. Viņiem tas bija jāsaloka, lai iedabūtu te iekšā. Rokas bija uz ceļgaliem un galva uz rokām. Es neredzēju viņa seju, nemanīju arī nekādas vardarbības pēdas. Viņš izskatījās kā vīrs, kurš vasaras pēcpusdienā atslējies pret saules sakarsētu sienu un aizsnaudies. Ļoti gara vasaras pēcpusdiena, jo mūžība ir ilgs laiks. Tieši tā, kā cs viņam vakar teicu, ka viņam būs tik daudz laika izgulēties, cik vien viņš gribēs.

Es pieskāros viņa sejai. Tā vēl nebija pilnīgi auksta. Viņš bija miris, augstākais, pirms divām līdz trīs stundām. Es pagriezu seju, lai paskatītos, vai nevar secināt, kā viņš miris. Galva novēlās uz sāniem. Es aizgriezos un paskatījos uz seru Artūru. Sapņainā izteiksme bija zudusi. Acis bija aukstas un nežēlīgas. Es domāju par baumām, kuras biju dzirdējis, bet netiku ņēmis par pilnu, ka Artūronkulis spēj būt absolūti nežēlīgs. Tagad par to biju pārliecināts. Galu galā šo vietu sera5l Artūrs nedabūja, atsaukdamies uz sludinājumu avīzē «Dailv Telcgraph». Viņu atrada ļoti gudri cilvēki, kuri pārmeklēja visu valsti, lai atrastu cilvēku, kam būtu visas šim postenim nepieciešamās īpašības. Un viņi atrada Artūronkuli ar visām šīm īpašībām. Un absolūtā nežēlība bija viena no tām. Īstenībā par to vēl nekad nebiju domājis.

Viņš teica: — Noslepkavots, pats par sevi saprotams.

—    Jā, ser.

—    Kā?

—    Pārlauzta spranda, ser.

—    Spranda? Tik spēcīgam vīram kā Hanslets?

—    Es pazīstu vienu, kas lo spēj kailām rokām: Kvinns. Viņš nogalināja Beikeru un Delmontu, arī mani gandrīz.

—    Saprotu. — Pēc pauzes viņš turpināja: — Jūs, protams, šo vīru atradīsiet un iznīcināsiet. Ar kādu metodi, tas mani neinteresē. Vai varat rekonstruēt, kā tc viss notika, Kalvcrt?

—    Jā, ser. — Kad vajadzēja rekonstruēt situāciju, kad jebkura palīdzība jau bija par vēlu, cs biju viens. — Mūsu draugs vai draugi ieradās šorīt agri, īsi pēc tam, kad biju atstājis «Firecrcst», tātad pirms saullēkta. Viņi nekad lo nedarītu gaismā. Hansletu viņi pieveica un saņēma gūstā. Tam pierādījums ir tas, ka pusdienlaikā viņš jums nepiezvanīja, kā bija runāls. Kad jūs ieradāties, viņš joprojām bija gūstā. Mūsu draugiem nebija pamata domāt, ka vēl kāds ir uz klāja. Laiva, kas viņus atveda, tūlīt devās atpakaļ, jo nevar pieļaut, ka «Šangrilas» laiva visu dienu būtu pie «Firecrest».

—    Nav nozīmes skaidrot visM sīkumus.

—    Nē, ser. Apmēram stundu vai divas pēc tam, kad jūs atstājāt klāju, laiva ieradās atkal, lai ziņotu, ka es esmu beigts. Tas bija nāves spriedums ari Hansletam. Ja es esmu beigts, arī viņu nevar atstāt dzīvu. Kādēļ viņš nogalināts tieši šādā veidā, es nezinu. Varbūt viņiem likās, ka šāvienu var sadzirdēt, bet nazi negribējās lietot, lai neatstātu asins pēdas. Viņi nolēma laivu atstāt vienu un ap pusnakti ierasties atkal, lai dotos uz zundu un tur to noslīcinātu. Pēc manām domām tieši tādēļ Hansletu nogalināja šādā veidā, turklāt Kvinns ir psihopāts, slepkava ar tieksmi nogalināt sadistiski.

—     Ahā! Un tad viņi jautā: Kur mēs vislabāk varam noslēpt Hansletu? Tikai gadījumam, ja kāds ierodas uz klāja. Protams, paslēpsim viņu zem neīstā motora vāka. Un tad viņi visu, kas tur atradās iemeta jūrā vai arī paņēma līdzi, tas vienalga. Tad viņi tur iebāza Hansletu. — Artūronkulis lo visu pateica ļoti mierīgi, bet tad pēkšņi, pirmo reizi, kopš es viņu pazīstu, viņš kliedza. — Velns parāvis, kā viņi varēja zināt, ka las motors ir tikai butaforija? Kalvcrt, kā viņi to zināja? — Tagad viņš čukstēja: — Vai nu kāds mūs ir nodevis vai arī kāds ir krimināli nolaidīgs.

— Mūs neviens nav nodevis, ser, bet krimināli nolaidīgs biju es. Ja cs laicīgi būtu visu sapratis, tad Hanslets šeit tagad negulētu. Tajā naktī, kad ieradās viltus muitnieki, es zināju, ka mašīntelpā viņi kaut ko ir atklājuši. Līdz pat brīdim, kamēr viņi neapskatīja akumulatoru baterijas, apskate bija ļoti rupiga, bet pēc tam viss notika ļoti pavirši. Hanslets vēl teica, ka tam varētu bīit sakars ar baterijām, bet es nenoticēju. — Es paņēmu kabatas bateriju un iedevu Artūronkulim. — Vai jūs saskatāt kaut ko aizdomīgu?

Viņš uz mani pasakatījās auksti un ar sarūgtinājumu, paņēma bateriju un rūpīgi apskatīja akumulatorus. Pēc pāris minūtēm viņš izslējās un teica: — Neko nevaru atrast.

—    Tomass, tā sevi sauca viens no muitniekiem, tomēr kaut ko bija ievērojis. Viņš jau pašā sākumā bija nonācis mums uz pēdām un skaidri zināja, ko grib atrast. Tas bija spēcīgs radioraidītajs, nevis tāds nieks piecu grašu vērtībā, kāds mums ir stūres mājā. Viņš meklēja to lietu, kas ņēma elektrību no šīm baterijām, un atrada pēdas, ko atstāj savienojumu skavas.

Artūronkulis klusu nolamājās un vēlreiz pārliecās pār baterijām. Viņam pietika ar desmit sekundēm. — Jūs to ļoti labi un skaidri formulējāt. — Viņa acīs joprojām bija sarūgtinājums, bet skatiens vairs nebija tik auksts.

—     Nav brīnums, ka viņi precīzi zināja, ko cs šodien dacīju. Tāpat viņi zināja, ka Hanslets pirms rītausmas būs viens, ka es vakarā nosēdīšos smilšu līcī. Viss, kas viņiem bija vajadzīgs, bija kāda apstiprinājums pa radio no Lohhurona, ka Kalverts tur kaut ko okšķerē, tad arī tika nolemts par helikoptera iznīcināšanu. Radioraidītāju sabojāšana bija vienīgi maldināšana, lai mēs domātu, ka esam vienīgais kuģis, kuram vēl ir raidītājs. Mans Dievs, cik es biju akls.

—   Ceru, ka tas būs rosinājis jūsu domu gājienu, — vēsi izmeta Artūronkulis.

—    Tajā vakarā, kad mēs ar Hansletu bijām uz «Šangrilas» uz pāris kokteiļiem, pēc atgriešanās mēs redzējām, ka mūsu prombūtnes laikā tc bijuši ciemiņi, bet nezinājām, kāpēc. Ak, Dievs!

—    Attiecībā uz baterijām jūs jau tikko pacentāties man pierādīt, ka neesmu gudrāks par jums. Nav nekādas vajadzības lo atkārtot vēlreiz…

—    Ļaujicl man pateikt līdz galam, — es viņu pārtraucu. Artūronkulim nepatika, ja kāds viņu pārtrauc. — Viņi devās uz mašīntelpu, jo zināja, ka te atrodas raidītājs. Viņi rūpīgi apskatīja dīzeļmotora vāku. Četras skrūves, pārējais tīrā butaforija. Viņi noņēma vāku un pieslēdzās mūsu raidītājam tā, ka pat mūsu balss izmainīšanas iekārta viņus netraucēja. Visu to viņi novadīja uz mazu raidītāju, kuru, visticamāk, noslēpa aiz sola, uz kura atradās baterijas. Visi vajadzīgie darbarīki bija līdzi, jo viņi skaidri zināja, ko darīs. No tā brīža viņi dzirdēja katru vārdu, ko mēs runājam. Viņi zināja visus mūsu plānus un, vadoties pēc tiem, varēja sagatavot savējos. Viņi ļoti tālredzīgi atstāja mūsu raidītāju nebojātu, jo tiem bija izdevīgāk, ka mums bija tieši sakari un nevajadzēja meklēt citu sazināšanās veidu, kuru viņi nespētu kontrolēt.

—    Bet kādēļ tad viņi iznīcināja šo priekšrocību? — Artūronkulis norādīja uz tukšo mašīntclpu.

—    Tā vairs nebija nekāda priekšrocība, — es noguris tcicu. — Kad raidītājs tika izņemts, Hanslets jau bija miris, un viņi domāja, ka arī Kalverts ir miris. Tas vairs nebija vajadzīgs.

—    Protams, protams, mans Dievs, kas gan tic ir par izdzimteņiem. — Viņš izņēma monokli un rīvēja aci. — Viņi zināja, ka Hansletu atradīsim, tiklīdz gribēsim izmantot raidītāju. Es lēnām sāku saprast jūsu salonā izteikto piezīmi par apdrošināšanas noslēgšanu. Viņi nevar zināt visu, ko mēs zinām, bet neko neatstās nejaušībai. Uz spēles likti septiņpadsmit miljoni mārciņu. Viņiem mūs jāpiespiež klusēt.

—    Prom no šejienes! Tā ir vienīgā atbilde, — cs piekritu. — Mēs pārāk ilgi esam te lejā. Viņi jau var būt ceļā pie mums. Nekad neizlaidiet lugcru no rokām, ser. Ceļā mēs vēl daudzmaz būsim drošībā. Pirms tam mums uz sauszemes jānogādā Hanslets un mūsu bijušais draugs.

Pat vislabvēlīgākajos apstākļos enkura pacelšana ar elektrisko vinču nav īstais darbs muļķiem, lai arī kā viņi uzmanītos. Pat mūsu mazā vinča var celt tūkstots četri simti mārciņas. Ja neīstajā vietā pagadīsies roka vai kāja, plandoša bikšu stara vai eļļas drēbju gabals, tad roka vai kāja būs nost, pirms jūs paspēsiet iebļauties, nemaz nerunājot par motora apturēšanu, kas parasti atrodas aiz vinčas. Strādāt ar vinču uz slapja un slidena klāja ir divtik bīstami. Šoreiz turklāt lija lietus un kuģis ļoti šūpojās. Es nemaz nerunāju par to, ka tagad nevar izmantot bremzi, un vinča ir pārsegta ar buraudeklu. Diezgan bīstams pasākums. Taču ne tik bīstams kā izraisīt mūsu «Šangrilas» draugu uzmanību. Varbūt tādēļ, ka biju ļoti aizņemts, vai tādēļ, ka enkura nolaišana vienmēr rada zināmu troksni, bet cs tūlīt nesadzirdēju citu troksni. Divreiz man šķila, ka dzirdu sievietes balsi tālumā. Abas reizes domāju, ka viņa atgriežas līcī no kādas ballītes ar kādu no mazajām jahtām. Lai aprēķinātu, cik galonu džina tiek izdzerts britu jahtu piestātnēs pēc saulrieta, nepieciešamas IBM elektroniskās smadzenes. Tad es atkal izdzirdēju šo balsi, nu jau daudz tuvāk. Es atmetu domu par ballīti. Vienīgie izmisuma bļāvieni pēc ballītēm ir tad, kad džins nāk atpakaļ. Šis apspiestais izmisuma kliedziens skanēja pavisam savādāk. Es izslēdzu vinču, un visi trokšņi kuģa priekšgalā apklusa. Es saspringti klausījos.

—    Palīdziet! — Balss skanēja klusi un izmisīgi. — Dieva dēļ, palīdziet man!

Balss skanēja no ūdens apmēram kuģim pa vidu. Es devos tajā virzienā un tad apstājos. Iedomājos par Hansletu. Nolēmu nevienam nepalīdzēt, kamēr nebūšu pārliecinājies, ka balss nenāk no laivas, kurā atradīsies vēl divi pasažieri ar automātiem. Viens vārds vai neuzmanīgs gaismas stars, un Kalverts jau ir pie senčiem, ja tie pēc tik muļķīgas uzvedības viņu vēl gribēs pazīt.

—    Lūdzu! Lūdzu, palīdziet man! Lūdzu! — Es viņai palīdzēju. Ne tik daudz tādēļ, ka izmisums viņas balsī bija īsts, bet gan tādēļ, ka tā bija Šarlotes Skurasas balss.

Caur apakšējo aizsargrežģi izgrūdu gumijas riepu, kura vienmēr karājās pie viena no reliņu balsts stabiem. Es sacīju: — Lēdija Skurasa?

—    Jā, jā, tā esmu es. Paldies Dievam, paldies Dievam. — Viņai mutē bija ūdens un viņa cīnījās pēc gaisa.

—    Šeit laivas pusē ir tauva, satveriet to!

Pēc brīža dzirdēju dzirdēju: — Tā man ir.

—    Vai varēsiet uzrāpties pa to?

Dzirdēju ūdens šļakatas, smagu elsošanu un tad: — Nē, nē, es to nespēšu.

—    Tas nekas, pagaidiet. — Es pagriezos, lai ietu pēc Artūronkuļa, bet viņš jau bija man blakus. Es viņam klusi sacīju: — Tur lejā ūdenī ir lēdija Skurasa. Tās var būt lamatas. Bet es tam neticu. Ja viņi ieraudzīs gaismu, tad šaus.

Viņš neko neteica, bet es jutu, kā viņš izņēma lugcru no kabatas. Es pārkāpu pāri reliņiem un nolaidos tik tālu lejā, ka manas kājas aizskāra riepas malu. Tad noliecos un satvēru viņas roku. Šarlotei Skurasai nebija slaida figūra, turklāt ap gurniem bija bieza paka. Es vairs nebiju tik labā formā kā, teiksim, pirms četrdesmit astoņām stundām, bet ar Artūronkuļa palīdzību mums izdevās viņu dabūt uz klāja. Pa abiem ievilkām viņu salonā un apsēdinājām uz sola. Es aizbāzu viņai aiz galvas spilvenu un ilgi lūkojos viņā.

Viņa gan nekad nevarētu rotāt žurnāla «Vogue» titullapu, jo izskatījās briesmīgi. Tumšie mati un krekls izskatījās tā, it kā viņa jūrā būtu uzkavējusies vismaz mēnesi. Seja bija līķa bālumā, slapjie sarkanbrūnie mati pielipuši pie vaigiem. Lielās brūnās acis ar dziļajiem lokiem apakšā bija plati atvērtas un baiļu pilnas. Acu tuša bija izplūdusi un lūpu krāsa izsmērēta. Ari bez visa tā viņa nekad nav bijusi skaista. Bet man viņa bija visiekārojamākā sieviete, kādu jebkad biju redzējis. Es laikam biju traks.

—    Mana mīļā lēdija Skurasa, mana mīļā lēdija Skurasa! — Artūronkulis atkal bija aristokrāts. Viņš notupās pie tās un pilnīgi bezjēdzīgi ar kabatlakatiņu mēģināja nosusināt seju. — Kas noticis? Kalvert, ātri brendiju! Nestāviet te tā, ātri brendiju!

Onkulim laikam šķita, ka viņš atrodas krogā. Bet viņam veicās, jo man vēl bija brendijs. Es pasniedzu viņam glāzi un teicu: — Ja jūs parūpēsieties par lēdiju Skurasu, tad es iešu un turpināšu iesākto enkura pacelšanu.

—     Nē, nē! — Viņa iedzēra brendija malku, ieklepojās, man nācās pagaidīt, kamēr klepus pāries. — Viņi ieradīsies tikai pēc divām stundām. Es zinu, cs dzirdēju. Notiek kaut kas šausmīgs, ser Artūr. Man bija jānāk, man vienkārši bija jātiek šurp.

—    Neuztraucieties, lēdij Skurasa, nekādā gadījumā neuztraucieties, — teica Artūronkulis, it kā viņa jau nebūtu pietiekoši uztraukusies. — Tagad izdzeriet to visu.

—    Nē, tikai ne to. — Tas, kā viņa noraidīja brendiju, man nelikās sevišķi jauki, galu galā tas bija pirmšķirīgs brendijs, bet tad es sapratu, ka viņa bija domājusi pavisam ko citu. — Tikai ne lēdija Skurasa, nekad vairs! Šarlote. Šarlote Meinere. Šarlote.

Sievietēm gan ir īpašs talanls uzsvērt nenozīmīgas lietas. Uz «Šangrilas» klāja pašlaik apspriedās, kā musu salona logā iesviest paštaisītu atombumbu, un vienīgais, kas viņai ienāca prātā, pieprasīt, lai viņu sauc par Šarloti. Es jautāju: — Kāpēc jums bija jātiek šurp?

—     Kalvert! — Onkulis bija neapmierināts. — Lēdija — es domāju — Šarlote tikko piedzīvoja smagu šoku. Dodiet taču viņai laiku…

—     Nē. — Viņa ar grūtībām piecēlās un pasmaidīja. — Nē, mister Petcrsen vai mister Kalvcrt, lai arī kā jūs sauc. Jums ir taisnība, aktrisēm ir tieksme visu pārspīlēt. Bet es vairs neesmu aktrise. — Viņa iedzēra brendiju, sejā atkal atgriezās krāsa. — Es jau kādu laiku zināju, ka uz «Šangrilas» notiek kaut kas dīvains. Daži vccic apkalpes locekļi bez jebkāda iemesla tika atlaisti, uz klāja parādījās savādi cilvēki. Mani bieži veda uz cietzemi un atstāja viesnīcā, kamēr «Šangrila» devās mistiskos ceļojumos. Mans vīrs — sers Antonijs — man neko nepaskaidroja. Kopš kāzām viņš ir ļoti izmainījies. Es domāju, ka viņš lieto narkotikas. Tad cs redzēju ieročus. Vienmēr, kad ieradās šie savādie cilvēki, mani sūtīja uz kajīti tūlīt pēc ēdienreizes. — Viņa skumji pasmaidīja. — Tam par iemeslu nebija mana vīra greizsirdība, varat man ticēt. Pēdējās divas dienas cs jutu, ka tuvojas kulminācija. Šonakt, kad jūs aizgājāt, mani atkal sūtīja uz kajīti. Es atstāju salonu, bet paliku aiz durvīm. Lavorskis runāja tieši. Es dzirdēju, kā viņš teica: — Ja jūsu draugs admirālis ir UNESCO pārstāvis, Skuras, tad es esmu pats Neptūns. Mēs visi tagad zinām, kas viņš ir. Bet tagad ir par vēlu, un viņi zina pārāk daudz. Vai nu viņi, vai mēs. — Un tad kapteinis Imrijs — kā cs ienīstu šo cilvēku — teica: — Šonakt ap pusnakti es aizsūtīšu Kvinnu, 2aku un Krēmeru. Ap vieniem laiva jau nogrims zundā.

—    Tiešām jauki draugi jūsu vīram, — es nomurmināju.

Viņa mani uzlūkoja nedroši un, kaul ko domādama, un sacīja: — Mister Petcrsen vai mister Kalvert, es vēl dzirdēju, ka Lavorskis jūs nosauc par misteru Džonsonu…

—    Es piekrītu, ka tas var mulsināt, — sacīju. — Kalverts. Filips Kalverts.

—    Labi, Filip. — Viņa manu vārdu izrunāja franciski, un tas izklausījās ļoti labi. — Es varu sacīt tikai vienu, jūs būsiet liels muļķis, ja tā turpināsiet. Jums draud briesmas.

—     Misters Kalverts zina par briesmām, — Artūronkulis skābi teica — viņam nepatika nevis tas, ko viņa teica, bet daudz vairāk tas, ka viņa, būdama aristokrāte, mani uzrunāja vārdā, — viņš tikai dažkārt neveiksmīgi izsakās, las ir viss. Jūs esat ārkārtīgi drosmīga sieviete, Šarlote. — (Ja zilo asiņu ipašnieki savstarpēji viens otru sauc vārdā, tad viss ir kārtībā.) Noklausīdamās jūs ļoti riskējāt. Jūs varēja atklāt.

—    Mani arī atklāja. — Viņas mutes kakliņi notrīcēja. — Tas ir nākošais iemesla, kādēļ esmu šeit. Pat nezinot, ka jums draud briesmas, es bulu nākusi pie jums. Mani atklāja vīrs un aizveda uz kajīti. — Viņa pagriezās pret mums ar muguru un pacēla slapjo kreklu. Pār muguru stiepās Irīs platas zili sarkanas svītras. Artūronkulis stāvēja nekustēdamies. Es piegāju tuvāk, lai apskatītu muguru. Tā visa bija ar zilumiem, šur tur varēja manīt sīkas asiņojošas dūrienu pēdas. Uzmanīgi mēģināju aptaustīt šīs apmēram divus centimetrus platās sitienu pēdas. Mugura bija uztūkuši un piepampusi. Viņa nekustējās.

—    Neizskatās pārāk labi, vai ne? — Viņa pasmaidīja. — Es varētu parādīt vēl briesmīgākas lietas.

—    Nē, nē, — ātri iesaucās Artūronkulis. — Tas nav vajadzīgs. — Viņš brīdi klusēja, tad sacīja: — Mana mīļā Šarlote, kā jums ir nācies cicst. Pilnīgs ārprāts. Viņš ir visīstākais monstrs. Varbūt tas bija narkotiku ietekmē? Es nekad to nebūtu spējis iedomāties! — No dusmām viņš bija sarkans kā vēzis, un balss skanēja tā, it kā viņam pie rīkles būtu Kvinns, un viņš tūlīt noslāps. — Neviens to nekad nebūtu spējis iedomāties.

—     Izņemot mirušo lēdiju Skurasu, — viņa mierīgi tcica. — Tagad cs saprotu, kādēļ pirms nāves viņa pāris reizes nonāca sanatorijā garīgi slimajiem. Es nevēlos iet to pašu ceļu, jo neesmu Madlēna Skurasa. Tādēļ paņēmu savas mantas un aizbēgu. — Viņa norādīja uz drēbju maisu, kas viņai bija apsiets ap gurniem. — Izskatās, ka esmu īsta aģente, vai ne?

—     Viņi būs klāt jau pirms pusnakts, ja atklās, ka jūs esat prom.

—    Viņi to pamanīs tikai rīt no rīta, jo parasti cs savu kajīti aizslēdzu no iekšpuses. Šoreiz es aizslēdzu no ārpuses.

—    Tas ir labi, — es sacīju. — Bet tas, ka jūs te stāvat slapjās drēbēs, vairs nav labi. Nebūs prātīgi aizbēgt no turienes, lai vēlāk nomirtu ar plaušu karsoni. Un tad varam mēģināt dabūt jums istabu viesnīcā «Kolumba».

—     Es biju cerējusi ko vairāk. — Pēkšņi viņa nolaida plecus. Varbūt cs to tikai iedomājos. Bet viņas acīs bija liela bezcerība, un tās vairs nebija iedomas. — Tieši tur viņi mani meklētu. Torbejā es nebūšu drošībā. Viņi mani noķers, aizvedīs atpakaļ, un vīrs mani atkal ieslēgs kajītē. Vienīgā cerība ir bēgt. Lūdzu, vai mēs nevaram bēgt kopā?

—    Nē.

—   Jūs taču nemēģiniet izvairīties, vai ne? — Viņa bija tik izmisusi un reizē tik lepna. Es nebūt nejutos labi. Tad viņa pievērsās Artūronkulim, saņēma viņa rokas un klusā balsī tcica: — Ser Artūr, es jūs lūdzu kā angļu džentlmeni. — Tas nozīmēja beigas Kalvertam, šim neaudzinātajam ārzemniekam.

Artūronkulis paskatījās uz mani, padomāja, tad paskatījās uz Šarloti, ieskatījās viņas lielajāš brūnajās acīs un ar viņu bija cauri.

—    Pats par sevi saprotams, ka jūs paliekat, mana mīļā Šarlote. — Viņš vecmodīgi palocījās, man jāatzīst, ka tas labi saderēja ar viņa bārdu un monokli. — Ko pavēlēsiet, mīļā Šarlote?

—    Es jums pateicos, ser Artūr. — Viņa man uzsmaidīja drīzāk rosinoši nekā triumfējoši. — Būtu jauki, ja arī Filips dotu savu piekrišanu. Kā jūs domājat?

—    Ja sers Artūrs ir gatavs jūs pakļaut vēl lielākām briesmām uz šī kuģa nekā tās, kuras jūs sagaidītu Torbejā, tad mana piekrišana nav vajadzīga. Esmu labi trenēts ierēdnis un klausu pavēles.

—    Ši pieklājība jau robežojas ar apvainojumu, — indīgi noteica Artūronkulis.

—     Piedodiet, ser. Man nebija tiesību apspriest jūsu lēmumu. Protams, ka lēdija Skurasa var palikt. Es tikai gribēju teikt, ka viņai būtu jāpaliek zem klāja, kamēr uzturēsimies pie steķiem.

/

—    Tas jau ir gudri un prātīgi, — teica Artūronkulis. Likās, ka viņš priecājas par manu noskaņojuma maiņu un to, ka respektēju aristokrātes vēlmes.

—    Tas nebūs ilgi. — Es uzsmaidīju Šarlotei Skurasai. — Pēc stundas atstāsim Torbcju.

—    Tas mani neinteresē, ko jūs viņam inkriminēsiet, — es paskatījos uz policijas priekšnieku Makdonaldu, tad uz svešo ar sadauzīto seju, tad atkal uz Makdonaldu. — Ielaušanos, zādzību, slepkavības mēģinājumu, nelegālu ieroča glabāšanu ar nolūku veikt likumpārkāpumu, jūs varat izvēlēties.

—    Paklausieties. Tik vienkārši tas nemaz nav. — Makdonalds uzlika savas lielās brūnās rokas uz galda un skatījās te uz mani, te uz sagūstīto. — Viņš pie jums nav ielauzies, bet gan tikai uzkāpis uz klāja. Tas nav pret likumu. Slepkavības" mēģinājums? Drīzāk gan izskatās, ka viņš ir upuris nevis uzbrucējs. Un kāds ierocis viņam bija, mister Pcterscn?

—    To cs nezinu. Tas būs pārkritis pār bortu.

—    Es saprotu, tas ir pārkritis pār bortu. Tātad mums nav neviena pierādījuma, ka būtu noticis noziegums.

Šis policijas priekšnieks Makdonalds man sāka krist uz nerviem.

Jebkurā laikā viņš ir gatavs sadarboties ar viltus muitniekiem, bet kas attiecas uz mani, tad viņš apzināti nevēlas palīdzēt. — -*-Jūs laikam tūlīt man teiksiet, ka tas ir manas slimās fantāzijas auglis, ka patiesībā es izkāpu krastā, pirmajam pretimnācējam pārsitu seju un, kamēr viņu atvilku līdz šejienei, izdomāju šo pasaciņu. Jūs taču nebūsiet tik dumjš, lai tā domātu.

Policijas priekšnieka seja kļuva sarkana. — Ceru, ka šādā tonī jūs sarunu ar mani neturpināsiet.

—    Ja jūs turpināsiet izlikties par muļķi, tad es arī tā attiekšos pret jums. Vai tagad jūs viņu apcietināsiet?

—    Man pret viņu ir likai jūsu sacītais.

—    Nē. Man vēl ir arī liecinieks. Viņš ir kuģu piestātnē, ja vēlaties viņu satikt. Tas ir admirālis sers Artūrs Arnfords-Džeisons, ļoti augsta ranga ierēdnis.

—    Kad pēdējo reizi biju uz jūsu kuģa, tur bija kāds misters Hanslets.

—    Viņš arī tur ir. — Es pamāju uz notvertā pusi. — Kādēļ jūs ncuzdodat nevienu jautājumu viņam?

—    Es aizsūlīju pēc ārsta, vispirms jāapkopj viņa seja. Es nesaprotu ne vārda, ko viņš saka.

—   Tam ar seju nav nekāda sakara. Iemesls ir tas, ka viņš runā italiski.

—     Ak itāliski? To mēs ātri nokārtosim. Kafejnīcas «Rietumu sala» īpašnieks ir itālis.

—    Tas ir labi. Mums jāuzdod tikai četri jautājumi. Kur ir viņa pase, kā viņš ieradies mūsu zemē, kas ir viņa darba devējs un kur viņš dzīvo.

Policijas priekšnieks kādu brīdi skatījās uz mani un tad teica: — Jūs esat ārkārtīgi īpatnējs jūras biologs, mister Pcterscn.

—    Un es jums savukārt varu teikt, ka jūs man liekatie ārkārtīgi īpatnējs policijas priekšnieks. Ar labu nakti.

Pa vāji apgaismoto ielu es aizgāju līdz krastmalai un telefona kabīnes ēnā gaidīju. Divas minūtes vēlāk pa ielu kāds aizgāja līdz policijas iecirknim. Es nebrīnījos, kad pēc piecām minūtēm viņš jau gāja prom. Te neviens ārsts nevarēja palīdzēt, mūsu drauga vieta bija slimnīcā.

Tad atkal atvērās durvis un iznāca Makdonalds. Viņam mugurā bija līdz augšai aizpogāts melns lietusmētelis. Neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, viņš ātri devās gar krastmalu uz priekšu un nogriezās uz veco piestātni. Pašā galā viņš ieslēdza mazu kabatas bateriju, nokāpa pāris pakāpienus lejā un sāka pievilkt kādu mazu laivu. Es noliecos pār piekrastes mūri un ieslēdzu savu bateriju.

—     Kādēļ viņi jums neiedod pašam savu telefonu vai radio steidzamiem ziņojumiem? — cs jautāju. — Jūs varat dabūt galu, šādos apstākļos airēdams uz «Šangrilu».

Viņš lēnām izslējās un atlaida virvi. Laiva viena pati aizpeldēja tumsā. Smagiem veca vīra soļiem viņš kāpa augšā.

—    Ko jūs tikko teicāt par «Šangrilu»?

—    Neliecieties traucēts, policista kungs, — cs draudzīgi atbildēju. — Vispirms pienākums un tikai tad personīgās lietas. Un pirmais pienākums ir pret savu kungu. Ejiet un pasakiet, ka viens no rotaļu biedriem ir smagi ievainots, un ka Petcrsenam ir ļoti nopietni pamatotas aizdomas pret policijas priekšnieku Makdonaldu.

—    Es nesaprotu, par ko jūs tc runājat, — viņš tcica aizsmakušā balsī. — «Šangrila»… Es pat nc uz to pusi ne…

—    Un uz kurieni tad? Pastāstiet! Vai varbūt makšķerēt? Tad man jāsaka, ka esat aizmirsis paņemt makšķeri.

—    Un kā būtu, ja jūs pats parūpētos par savām problēmām? — viņš pārskaities atcirta.

—     To es ari daru. Domājiet, ka mani ļoti interesē mūsu itāļu draugs? Manis dēļ varat viņam pārmest, ka viņš aizliegtā vietā spēlējis paslēpes. Es viņu nogādāju pie jums, lai šādā veidā parādītu, ka jūs neko labu neaizstāvat. Gribēju redzēt, kāda būs jūsu reakcija, lai izgaisinātu pēdējās šaubas. Jūsu reakcija bija vienkārši lieliska.

—     Es varbūt neesmu tas gudrākais vīrs, mister Pcterscn, — viņš tcica, — bet idiots arī ne. Sākumā domāju, ka jūs esat viens no viņiem vai darāt to pašu, ko viņi. — Pauze. — Bet las jūs neesat. Jūs esat slepenā dienesta aģents.

—    Esmu likai ierēdnis. — Es pamāju uz lo pusi, kur tikko divdesmit metru attālumā atradās «Firecrest». — Vislabāk būs, ja jūs nāksiet pie mana bosa.

—    Neviens ierēdnis mani nekomandēs.

—    Kā vēlaties, — es vēsi atbildēju, pagriezos un skatījos jūrā. — Kas attiecas uz jūsu dēliem, es domāju sešpadsmitgadīgos dvīņus, par kuriem man stāstīja, ka viņi pirms kāda laika esot gājuši bojā Kcrngormsā…

—    Kas ir ar maniem dēliem?

—    Man nebūs patīkami viņiem sacīt, ka tēvs nc pirkstu nav pakustinājis, lai viņus atgrieztu dzīvē.

Viņš stāvēja klusēdams un nepretojās, kad saņēmu viņa roku un vedu uz «Firecrest».

Artūronkulis spēja būt biedējošs. Šoreiz viņš pat nepiecēlās, kad ievedu Makdonaldu salonā, viņš arī neuzaicināja viņu apsēsties. Naida pilnais skatiens, kas caur monokli izskatījās vēl draudīgāks, caururba nelaimīgo policistu kā lāzera stars.

—    Jūs esat izdarījis kļūdu, policijas priekšniek, — Artūronkulis sāka bez ceremonijām. Viņš runāja tik aukstā un bezkaislīgā tonī, ka mali cēlās stāvus. — To pierāda fakts, ka jūs esat šeit. Misters Kalverts devās pie jums ar gūstekni un virves gabalu, kurš bija pietiekoši garš, lai jūs tajā varētu pakārties. Abas iespējas jūs uzņēmāt ar atplestām rokām. Tas nebija īpaši gudri no jūsu puses. Jums nevajadzēja tūlīt steigties pie saviem draugiem.

—    Tic nav mani draugi, ser, — ar rūgtumu sacīja Makdonalds.

—    Es pastāstīšu tik, cik jums nepieciešams zināt par Kalvertu

—    Petersens ir viņa segvārds — un arī par sevi, un ari par to, ko mēs te darām. — Artūronkulis neņēma viņa iebildumus vērā. — Ja jūs kādam jelkad pateiksiet kaut vienu vārdu no tā, ko tagad dzirdēsiet, tad ziniet, tas jums maksās darbu un pensiju. Turklāt varat atmest cerības, ka kādreiz vēl dabūsiet darbu Lielbritānijā — vienalga kādā sfērā —, vēl varat uz vairākiem gadiem tikt cietumā par dzimtenes nodevību. Šajā gadījumā cs pats ierosināšu apsūdzību. — Tad viņš ieturēja pauzi un piebilda: — Vai cs izteicos pietiekami skaidri?

—   Jūs izteicāties ļoti skaidri, — Makdonalds dusmīgi atbildēja.

Tad Artūronkulis viņam pateica visu, ko uzskatīja par svarīgu,

un tas nebija pārāk daudz. Viņš pabeidza ar vārdiem: — Esmu pārliecināts, ka simtprocentīgi varu paļauties uz jūsu sadarbību, policijas priekšniek.

—    Kalvcrtam šķiet, ka esmu iesaistīts šajā lietā, — viņš saīdzis sacīja.

—    Cilvēkbērni — cs iesaucos. — Jūs zinājāt, ka tic ir viltus muitnieki, ka viņiem nav kopiera, ka vienīgais iemesls, kādēļ viņi kāpj uz mūsu klāja, ir sabojāt mūsu raidītāju un pārmeklēt, vai te gadījumā nav arī otrs. Jūs zinājāt, ka ar laivu viņi nevar braukt krastā — pārāk liela vētra. Jūsu laiva īstenībā bija «Šangrilas» tenderis, tādēļ jūs arī aizbraucāt bez gaismām. Pēc tam, kad jūs bijāt prom, neviena laiva ostu neatstāja. To mēs būtu dzirdējuši. Vienīgā dzīvības pazīme, kuru redzējām, bija gaisma «Šangrilas» stūres mājā, kad viņi sabojāja savu raidītāju — vienu no saviem raidītājiem, ja gribu būt precīzs. Un kā jūs zinājāt, ka zundā traucēti telefona sakari? Kad es jums vakarrīt jautāju, vai ir iespējams, ka sakarus salabos, jūs atbildējāt «nē». Dīvaini. Un kas attiecas uz abiem jūsu dēliem, kuri šķietami ir miruši, tad jūs esat aizmirsis noslēgt viņu rēķinus krājbankā, jo zināt, ka viņi tomēr nav miruši.

—    Tos kontus cs esmu aizmirsis, — Makdonalds lēnām sacīja,

—    bet attiecībā uz visu pārējo baidos, ka neesmu radis būt šādā situācijā. Es zinu, ka ar mani ir cauri. Viņi tcica, ka nogalinās manus dēlus, ser.

—    Ja jūs uzticami sadarbosieties ar mums, — Artūronkulis teica, — tad cs uzņemšos atbildību un parūpēšos par to, lai jūs paliktu policijas priekšnieka amatā Torbejā tik ilgi, kamēr vien pats nesāksiet klupt pār savu bārdu. Kas tie ir par cilvēkiem?

—     Vienīgie, kurus esmu redzējis, ir kapteinis Imrijs un abi muitnieki — Darens un Tomass. īstais Darena vārds ir Kvinns. Otram vārdu nezinu. Parasti tiekos ar viņiem savā mājā pēc tumsas iestāšanās. Tikai divas reizes esmu bijis uz «Šangrilas», lai satiktu Im riju.

—    Un kas ir ar seru Antoniju Skurasu?

—    Es nezinu. — Makdonalds bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Viņš ir labs cilvēks, ser, patiešām. Vismaz es tā domāju. Varbūt viņš kaut kādā veidā tajā lietā ir iesaistīts. Ikviens var nonākt sliktā sabiedrībā. Tas viss ir augstākā mērā dīvaini, ser.

—    Tā, un kāda tajā visā bija jūsu loma?

—    Pēdējos mēnešos te notikušas dīvainas lietas, pazudušas laivas un cilvēki. Ostā zvejniekiem ir sagriezti tīkli, jahtām sabojāti motori. Parasti tas notiek, ja kapteinis Imrijs grib aizkavēt kādu noteiktu laivu, lai tā nenonāk kādā vietā kādā noteiktā laikā.

—     Un jūsu uzdevums bija ļoti rūpīgi bez rezultātiem izmeklēt šos gadījumus, — teica Artūronkulis. — Jūs viņiem bijāt neatsverams palīgs. Cilvēks jūsu amatā un ar jūsu raksturu vienmēr būs ārpus aizdomām. Sakiet man, policista kungs, ko viņi te dara?

—    Dieva dēļ, ser, man nav nc jausmas.

—    Var teikt, jūs taustāties pilnīgā tumsā?

—   Jā, ser.

—    Un jūs arī nezināt, kur atrodas jūsu dēli?

—    Nē, ser.

—    Bet kā jūs zināt, ka viņi vēl ir dzīvi?

—    Pirms trīs nedēļām mani aizveda uz «Šangrilu», un tajā pašā laikā no kaut kurienes atveda arī manus dēlus. Viņiem klājās labi.

—    Un jūs tiešām esat tik naivs, lai ticētu, ka viņiem arī turpmāk klāsies labi, un ka viņus jums dzīvus atdos atpakaļ, kad viss te būs beidzies? Viņi taču pazīst savus sagūstītājus un varēs viņus vēlāk identificēt vai arī uzstāties kā liecinieki, kad pienāks laiks.

—     Kapteinis Imrijs teica, ka viņiem nekas nenotiks, kamēr cs sadarbošos ar viņu. Viņš sacīja, ka tikai muļķi nevietā pielieto spēku.

—    Tātad jūs esat pārliecināts, ka šie cilvēki nekad tik tālu neaizies, lai slepkavotu?

—    Slepkavotu? Par ko jūs runājat, ser?

—    Kalvert?

—    Ser?

—    Ielejiet policista kungam dubulto viskiju.

—     Jā, ser. — Kad runa ir par manu personīgo krājumu tērēšanu, tad Artūronkulis ir devīguma kalngals. Bet cienāšanas izdevumus viņš man neatmaksāja. Es ielēju policijas priekšniekam dubulto viskiju, tad konstatēju, ka šā vai tā atrodos bankrota priekšā, un ielēju tādu pašu devu ari sev. Pēc desmit sekundēm policista glāze jau bija tukša. Es paņēmu viņu aiz rokas un ievedu mašīntelpā. Kad pēc minūtes atgriezāmies salonā, vajadzēja viņu pārliecināt, ka jādzer vēl viens, jo policista seja bija pelnu pelēka.

—    Es jums stāstīju, ka Kalverts šodien ar helikopteri devās pētījumu lidojumā, — onkulis to teica it kā starp citu, — bet cs nepateicu, ka pilotu šovakar nogalināja. Es vēl neesmu pateicis, ka pēdējo sešdesmit stundu laikā esmu zaudējis divus savus labākos aģentus. Tagad jūs redzējāt arī Hansletu. Vai tiešām jūs vēl domājat, ka darīšana ir ar džentlmeņiem, kuriem cilvēka dzīvība ir svēta?

—    Kas man jādara, ser? — Asinis lēnām atgriezās Makdonalda vaigos.

—    Tagad kopā ar Kalvertu jūs nogādāsiet iecirknī Hansletu, izsauksiet ārstu un veiksiet līķa apskati. Mums nepieciešama oficiāla izziņa par nāves cēloni. Tiesas procesam. Pārējos līķus laikam nebūs iespējams atrast. Tad jūs dosities uz «Šangrilu» un pateiksiet kapteinim Imrijam, ka mēs uz iecirkni esam atveduši Hansletu un itāli, un ka jus dzirdējāt, kā mēs runājām, ka brauksim uz cietzemi, lai dabutu jaunu eholotu un izsauktu bruņotu palīdzību, un ka būsim prom vismaz divas dienas. Vai jūs zināt, kur zundā ir bojātas telefona līnijas?

—   Jā, ser. Pats viņas pārgriezu.

—    Kad atgriezīsictics no «Šangrilas», ejiet un salabojiet tās vēl pirms saullēkta. Un tad jums ar sievu un dēlu ir jāpazūd uz trīsdesmit sešām stundām, ja gribat vēl dzīvot. Vai skaidrs?

—    Jā, saprotu. Bet es nesaprotu, kāpēc jūs gribat, lai cs to daru?

—     Dariet gan. Un vēl kas. Hansletam nav radinieku — tikai pāris maniem darbiniekiem tādi ir — viņu varat mierīgi apglabāt Torbejā. Tādēļ nekavējoties norīkojiet bēres uz piektdienu. Mēs ar Kalvertu labprāt gribētu piedalīties.

—    Bet — bet tas jau ir parit?

—    Jā. Līdz tam viss jau būs cauri. Un arī jūsu dēli jau būs mājās.

Makdonalds klusēdams ilgi skatījās uz Artūronkuli un tad tcica: — Kā jūs varat būt tik pārliecināts?

—    Es neesmu pārliecināts, — atbildēja Artūronkulis un nogurušu skatu paskatījās uz mani. — Bet Kalverts ir pārliecināts. Žēl, policista kungs, ka slepenības priekšraksti jums nekad neļaus stāstīt draugiem, ka kādreiz esat pazinis Filipu Kalvertu. Ja vispār kāds to spēs izdarīt, tad vienīgi Kalverts. Katrā ziņā es tā ceru.

—    Es varu tikai pievienoties jūsu cerībām, ser, — svinīgi noteica Makdonalds.

Es arī. Un vēl vairāk nekā tie abi. Telpā jau tā valdīja izmisums, tādēļ nolēmu, ka nav vērts to vēl vairāk pastiprināt. Tādēļ uzliku sejai pašpārliecinātības izteiksmi un vedu Makdonaldu atpakaļ uz mašīntelpu.

Septītā nodaļa

Trešdiena: no pulksten divdesmit diviem četrdesmit līdz diviem naktī

Trīs no viņiem nāca mūs nogalināt. Nevis ap pusnakti, kā bija norunāts, bet jau ap pulksten divdesmit diviem un četrdesmit minūtēm. Ja tas būtu noticis piecas minūtes agrāk, viņi būtu mūs pārsteiguši, jo vēl pirms piecām minūtēm mēs bijām vecajā piestātnē. Ja tas būtu noticis, tad tā atkal būtu mana vaina.

Kad nogādājām Hansletu policijas iecirknī, es uzstāju, lai Makdonalds mani pavada pie vietējā aptiekāra un pierāda savu autoritāti, jo man bija vajadzīgs kāds noteikts preparāts. Neviens no viņiem abiem nebija sajūsmā par to nelegālo palīdzību, kuru cs pieprasīju, un man nācās pielietot visu savu iebaidīšanas arsenālu, lai saņemtu mazu zaļganu pudelīti ar vienkāršu uzrakstu «Tabletes». Man veicās, un tūlīt pēc pulksten divdesmit diviem un trīsdesmit minūtēm jau biju uz «Firecrcst» klāja.

Skotijas rietumu piekraste nav slavena ar labu laiku vasaras nogalē, un šī nakts nebija izņēmums. Neskatoties uz to, ka tā bija auksta un vējaina, kas šeit skaitījās normāli, tā bija melna kā grēks, turklāt lietus gāza kā no spaiņiem, kas nenotika pārāk bieži, bet arī ne tik reti, lai to uzskatītu par kaut ko īpašu. Minūti pēc tam, kad bijām atstājuši piestātni, man bija jāieslēdz starmetis, kas atradās uz stūres mājas jumta. Torbejas ostas rietumu vārti uz zundu starp Torbeju un Garves salu ir ccturtdaļjūdzi plati, es varēju izbraukt tikai ar kompasa palīdzību, bet starp piestātni un vārtiem atradās mazās jahtas, kuras, ja arī bija ieslēgušas apgaismojumu, tāpat lietū nebija saskatāmas.

Starmeša regulēšana notika stūres mājas priekšgalā. Es izdarīju tā, ka stars krita uz priekšu un lejā, un es to varēju grozīt uz sāniem apmēram četrdesmit grādu leņķī.

Pirmo laivu cs atklāju jau pēc piecām sekundēm. Tā nebija noenkurota jahta, bet gan airu laiva kādus piecdesmit metrus no mums pa kreisi. Airētāju nevarēju identificēt. Airi pa vidu bija aplīti ar baltu audeklu, lai nerastos lieki trokšņi. Airētājam bija plata mugura. Kvinns. Vīrs laivas priekšgalā sēdēja ar skalu prel mani, viņš bija ģērbies jūrnieku eļļas drēbēs un berclē un rokās turēja ieroci. Piecdesmit metru attālumā bija grūti saskatīt, kas las par ieroci, bet man šķila, ka las ir Šmeisera automāts. Skaidrs, ka tas bija Zaks, automātu speciālists. Laivas pakaļgalā bija vēl kāds, kuru nevarēju atpazīt, bet kura rokā pavīdēja ierocis. Kvinna, Žaka un Krēmcra kungi bija ceļā, lai mūs pagodinātu ar savu pieklājības vizīti, kā jau Šarlote Skurasa bija teikusi. Bet viņi ierodas pirms laika, kad tos vēl negaida.

Šarlote Skurasa atradās slūres mājā no manis pa labi. Te viņa bija tikai kādas divas trīs minūtes, jo, kamēr stāvējām piestātnē, viņa sēdēja savā kabīnē aiz aizslēgtām durvīm. No manis pa kreisi atradās Artūronkulis, kurš svaigo naksnīgo gaisu bojāja ar sava cigāra dūmiem. Es paņēmu vienu no mazajām kabatas baterijām un aptaustīju labo kabatu, vai liliputs vēl tur ir. Jā, ir.

Šarlotei Skurasai teicu: — Atveriet un nostipriniet ārpusē stūres mājas durvis, un ejiet malā. — Tad Artūronkulim: — Ņemiet stūri, ser. Kad cs saukšu, grieziet un turiet pa kreisi, tad atkal atpakaļ uz mūsu kursu uz ziemeļiem.

Klusēdams viņš paņēma stūri. Dzirdēju, kā tiek nostiprinātas stūres mājas durvis. Mūsu ātrums šobrīd nebija vairāk kā trīs mezgli. Laiva bija vairs tikai kādu divdesmit piecu metru attālumā. Vīri laivas priekšgalā un pakaļgalā bija pacēluši rokas, lai aizsegtu acis no apžilbināšanas. Kvinns bija pārtraucis airēt. Pie pašreizējā kursa mēs pabrauktu viņiem garām kādu trīs metru attālumā. Joprojām virzīju starmeti uz laivu.

Mūs šķīra kādi divdesmir metri, un cs redzēju, kā Zaks sagatavo savu automātu, lai šautu pa starmeti, tad pēkšņi ieslēdzu motoru uz pilnu jaudu. Tas iebrēcās, un laiva strauji uzņēma ātrumu.

— Tagad strauji pa kreisi!

Artūronkulis grieza stūri. Kreisās puses dzenskrūves• straujais paātrinājums atsita ūdens masas pret stūri, kura bija pagriezta pa kreisi, un strauji pasita jahtas pakaļgalu pa labi. No Žaka automāla izšāvās liesmas. Skanas nebija, jo viņš izmantoja klusinātāju. Lodes nosvilpa gar mūsu priekšmastu, bet netrāpīja ne starmetim, nc stūres mājai. Kvinns redzēja, kas tūlīt noliks ar viņiem, un iegremdēja airus dziļi ūdenī. Bet bija jau par vēlu. — Turēt kursu! — es kliedzu, izslēdzu motoru un metos ārā uz klāja.

Mēs viņiem trāpījām tieši tur, kur sēdēja Zaks, un sadragājām laivas priekšgalu. Tā apgāzās, un visi trīs vīri bija ūdenī. Laivas pārpalikumi un divi vīri bija pie «Firecrest» labajiem sāniem. Ar baterijas palīdzību atpazinu vīru, kurš atradās man vistuvāk. Tas bija Zaks, kurš turēja automātu augstu virs galvas. Laikam tīri instinktīvi viņš mēģināja to nesaslapināt, lai gan tas jau bija slapjš. Es turēju abas rokas sev priekšā, vienā baterija un ar otru mērķēju. Divreiz nospiedu gaili, un tajā vietā, kur nesen bija seja, ūdens kļuva gaiši sārts. Viņš pazuda, it kā viņu būtu sagrābusi haizivs, roka ar automātu pazuda pēdējā. Es nebiju kļūdījies, tas tiešām bija Šmeisera automāts. Tad es sāku pārlūkot ūdens virsmu un ieraudzīju otru vīru, bet tas nebija Kvinns. Vai nu viņš bija izniris otrā pusē vai arī slēpās zem apgāztās laivas. Divreiz izšāvu uz svešo, viņš sāka kliegt, un pēc pāris sekundēm arī viņš nogrima. Es dzirdēju, ka uz klāja aiz manis kāds sāka šausmīgi vemt. Šarlote Skurasa. Man nebija laika viņu nomierināt. Pie velna, viņai vispār nebija jābūt uz klāja. Man bija jādara svarīgākas lietas, piemēram, jāattur Artūronkulis no vecās Torbejas piestātnes sašķaidīšanas. Biju pārliecināts, ka Torbejas iedzīvotāji nepriecātos par tādu skatu. Artūronkulis būtu ideāls vīrs pie stūres vecajām galerām, kuras izmantoja pretinieka taranēšanai, bet Torbejas ostā viņa stūrmaņa spējas īsti neiederējās. Es ieskrēju stūres mājā, devu pilnu gāzi un rāvu stūri uz kreiso pusi, tad izskrēju ārā un norāvu Šarloti Skurasu no klāja, lai balsta stabi piestātnes galā nenorauj viņai galvu. Vai aizķērām piestātni, bija grūti konstatēt.

Es gāju atpakaļ uz stūres māju un vedu sev līdzi Šarloti Skurasu. Šī lēkāšana šurp un turp bija ļoti nogurdinoša. Es sacīju: — Ņemot vērā visu nepieciešamo respektu, ser, pie velna, ko jūs tc darāt?

— Es? — Mans jautājums viņu pārsteidza kā tādu lāci ziemas miegā janvāra vidū. — Vai tad kaut kas ir nolicis?

Es pārslēdzu motoru uz mierīgākiem apgriezieniem, atņēmu viņam stūri un pēc kompasa noregulēju «Firecrest» uz mūsu kursu tieši uz ziemeļiem. — Lūdzu, ieturiet šo kursu, — tcicu un devos ārā pārlūkot ūdens virspusi. Viss bija melns un tukšs, neredzēja pat laivas paliekas. Domāju, ka pa šo bridi visa Torbejā būs vienos uguņos kā jūras karaspēka manevru laikā, jo šiem četriem šāvieniem vajadzēja sacelt kājās visus iedzīvotājus. Bet nekā tamlīdzīga. Laikam šovakar džina bija izdzerts tā pavairāk. Paskatījos uz kompasu: divdesmit grādu uz ziemeļrietumiem. Tā kā bite uz ziedu vai dzelzs uz magnētu, tā Artūronkulis apņēmīgi traucās uz ostā. Uzmanīgi un reizē noteikti atņēmu viņam stūri un teicu: — Jūs esat piebraucis mazliet par tuvu ostas mūriem.

—    Domāju, ka tā tiešām arī ir. — Viņš izņēma kabatlakatiņu un tīrīja monokli. — Tas nolādētais stikls aizsvīda nelaikā. Kalvcrt, es ceru, ka jūs tur nešaudījāties tikai sava prieka pēc. — Pēdējo stundu laikā viņš bija kļuvis daudz kareivīgāks.

—    Es noķēru Žaku un Krēmeru. Zaks bija automātu speciālists. Krēmers arī ir beigts, bet Kvinns izbēga. — Kādā gan situācijā cs atrados! Jūrā, nakti un tumsā kopā ar Artūronkuli, kurš pēc saulrieta ir akls kā sikspārnis, bet ar to atšķirību, ka viņam nebija dabas dota radara, kas ļautu bez problēmām pārvietoties starp klintīm, salām un jahtām. Tas nozīmēja, ka varēju paļauties vienīgi uz sevi. Mans plāns bija radikāli jāmaina, likai nebija skaidrs, kā te vispār kaut ko var radikāli mainīt.

—    Nav nemaz tik slikti, — atzinīgi teica Artūronkulis. — Protams, žēl par Kvinnu, bet citādi nav slikti. Neliešu rinda ir paretināta. Vai jūs domājat, ka viņi uzbruks vēl vienu reizi?

—     Nē. Un tam ir četri iemesli. Pirmkārt, viņi nezina, kas ir noticis. Otrkārt, šovakar jau divi viņu plāni ir izjukuši, un viņi necentīsies organizēt vēl trešo tādu pašu ekspedīciju. Treškārt, šādā gadījumā viņiem būtu jāizmanto tenderis, un ja viņi ar to varēs nobraukt kaut simts metrus, tad es apņemos apēst savu cepuri. Ceturtkārt, laiks arvien vairāk apmācas, jau tagad nevaram saskatīt Torbejas ugunis, viņi nevarēs mums sekot, jo nezinās, kur esam.

Līdz šim vienīgā gaisma stūres mājā bija kompasa reflektējošā gaisma. Pēkšņi iedegās lielā gaisma, jo Šarlote Skurasa nospieda slēdzi. Viņas seja bija sakritusi, un viņa izskatījās kā no citas planētas. Likās, ka atzinības un draudzīgo skatienu laiks bija pagājis.

—    Kas jūs īstenībā esat par cilvēku, mister Kalvert? — Šoreiz viņa mani vairs neuzrunā vārdā. — Jūs esat necilvēks, nogaliniet divus cilvēkus un runājat, it kā nekas nebūtu noticis. Vai tiešām jums nav nekādu jūtu, nc satraukuma, ne nožēlas?

—    Ir. Man žēl, ka nenogalināju arī Kvinnu.

Viņa skatījās uz mani ar šausmu izteiksmi sejā, tad pievērsās Artūronkulim: — Es redzēju to vīru, ser Artūr, kā sašķīst viņa seja. Kalvcrta kungam viņu vajadzēja saņemt gūstā, atbruņot un nodot policijai, bet viņš tā nerīkojās. Viņš tos abus nogalināja. Tā bija skaidri pārdomāta slepkavība. Kāpēc? Kāpēc?

—    Mana mīļā Šarlote, tas nav apspriežams un neprasa attaisnojumu. Ja Kalverts nebūtu nogalinājis viņus, tie būtu nogalinājuši mūs. Jūs pati teicāt, ka viņi ieradīsies mūs nogalināt. Vai jūs šaubītos, ja jums būtu jānosit indīga čūska? Tic nc par matu nebija labāki. Kas altiecas uz saņemšanu gūstā… — Artūronkulis ieturēja pauzi, varbūt lai apspiestu smieklus, varbūt, lai atcerētos savu vakardienas sprediķi par morāli. — Šajā spēlē nav starpposmu. Ir tikai divas iespējas,* nogalināt vai tikt nogalinātam. Šie ļaudis ir nāvīgi bīstami, un tādus iepriekš nebrīdina. — Labais, vecais Artūronkulis, viņš atcerējās lekciju vārds vārdā.

Viņa paskatījās uz mums un atstāja stūres māju. Es teicu Artūronkulim: — Jūs esat tikpat slikts kā es.

Tieši pusnaktī viņa atgriezās un ienākot ieslēdza gaismu. Tagad viņa bija sakopusics, mati kārtīgi saķemmēti, seja vairs neizskatījās tik sapampusi, mugurā viņai bija balta sintētiska auduma kleita. Tas, kā viņa turēja plecus, norādīja, ka sāp mugura. Viņa man slepus uzsmaidīja, cs neatbildēju.

—    Pirms pusstundas, kad braucām garām Karerapointai, gandrīz paķēru līdzi bāku. Tagad varu tikai cerēt, ka braucu uz Dabsgeiras ziemeļiem. Bet varbūt stūrējam tieši vidū. Tumšāk nevarētu būt pat pamestā ogļu šahtā. Neesmu pieredzējis jūrnieks, bet mēģinu atrast ceļu Lielbritānijas visbīstamākajos ūdeņos, un mūsu izdzīvošana ir atkarīga no tā, cik ilgi vēl spēšu šajā tumsā kaut ko saskatīt, tādēļ izslēdziet to nolādēto gaismu!

—     Es lūdzu piedošanu. Es par to nepadomāju. — Viņa izslēdza gaismu.

—     Un arī nekur citur neslēdziet gaismu, pat savā kajītē ne. Nedomājiet, ka es uztraucos par Lohhurona klintīm.

—    Man ļoti žēl, — viņa atkārtoja. — Es nožēloju, ko iepriekš pateicu. Tādēļ arī atgriezos, jo man las bija jums jāpasaka. Es nevaru būt tiesnesis, turklāt mans spriedums bija nepareizs. Bet es biju vārda tiešā nozīmē šokēta. Noskatīties, kā divi cilvēki tiek vienkārši nogalēti. Tā nav taisnība, ko sers Artūrs teica, ka tc ir princips: nogalināt vai tikt nogalinātam. Un tad vēl redzēt cilvēku, kuram nogalināt neko nenozīmē… — viņai aizlūza balss.

—     Kad jau, tad jau, būtu labi, ja jūs izteiktos precīzāk, mana mīļā, — tcica Artūronkulis. — Trīs, nevis divi cilvēki. Vienu viņš jau šovakar nogalināja, pirms jūs icradālics uz mūsu klāja, jo nebija citas izejas. Bet neviens prātīgs cilvēks Filipu Kalvertu nenosauks par slepkavu. Jūs sakāt, ka viņu tas neskar. Bet ja viņš par to domātu, tad viņam būtu jāsajūk prātā. Citā ziņā tas viņu skar pat ļoti. Viņš to nedara naudas dēļ, ņemot vērā viņa talantus, viņš saņem nožēlojamu apmaksu. — Es apņēmos, ka šo teikumu piemērotā situācijā Artūronkulim atgādināšu. — Viņš to nedara arī sava prieka pēc. Cilvēks, kurš brīvajā laikā nodarbojas ar mūziku, astronomiju un filosofiju, nenogalina tīra prieka pēc. Bet ir lietas, kas viņu uztrauc, un proti, atšķirība starp taisnību un netaisnību, starp labo un ļauno. Un ja šī atšķirība sāk apdraudēt labo, tad viņš nevilcināsies spert soļus, lai atkal iestātos līdzsvars. Un varbūt tieši tas dara viņu labāku par mums.

—    Un tas nebūt vēl nav viss, — es piebildu, — visiem zināms, kā es mīlu bērnus.

—    Piedodiet, Kalvert, cs negribēju jūs nc apvainot, nc samulsināt, — teica Artūronkulis. — Es ceru, jūs to sapratāt. Bet, ja Šarlotei tas likās svarīgi, un viņa atnāca, lai atvainotos, tad domāju, ka lietas jānosauc to īstajos vārdos.

—    Tas nebūt nav vienīgais iemesla, kādēļ viņa atnāca, — es indīgi sacīju, — ja vispār tas bija nākšanas iemesla. Tā ir sievišķīgā ziņkārība, kas lika nākt atpakaļ. Viņai tā gribas zināt, uz kurieni mēs braucam.

—    Vai jums netraucēs, ja es smēķēšu? — viņa jautāja.

—    Neaizdedziniet sērkociņu man acu priekšā.

Viņa aizdedzināja cigareti un teica: — Jā, tā ir ziņkārība, bet nc par to, kur mčs braucam. To jau cs zinu, uz Lohhuronu, jo pats man to pateicāt. Es gribētu zināt, kas tc vispār notiek? Kas las ir par noslēpumu, kādēļ «Šangrilu» apmeklēja tik daudzi sveši cilvēki? Kas ir tik svarīgs, ka altaisno trīs cilvēku nāvi vienā vakarā? Kas jūs esat un ko jūs vispār te darāt? Ser Artūr, cs nekad neesmu ticējusi, ka jūs esat UNESCO pārstāvis. Tagad cs skaidri zinu, ka tas jūs neesat. Lūdzu, cs domāju, ka esmu pelnījusi uzzināt patiesību.

—    Nesakiet viņai neko, — es devu padomu.

—    Kā tā, neko? — Artūronkulis bija aizkaitināts. — Kā viņa pareizi tcica, viņa šajā lietā jau ir tik dziļi iekšā, ka viņai ir tiesības uzzināt visu. Pēc pāris dienām to zinās visa sabiedrība.

—    Tā jūs nedomājāt, kad par slepeno ziņu izpaušanu draudējāt ar atbrīvošanu un cietumu Makdortaldam.

—    Tā cs rīkojos, jo viņš varēja izjaukt mūsu plānus. Bet lēdija Skurasa — es domāju Šarlote — nav spējīga tā rīkoties. Pat vairāk, — viņš ātri piebilda, — es to nespēju iedomāties. Šarlole ir sena, mīļa draudzene. Uzticama draudzene. Viņai jāzina viss.

—    Man ir tāda sajūta, ka mūsu draugs misters Kalverts mani nevar ciest. Varbūt viņš vispār necieš sievietes? — Šarlote ļoti mierīgi sacīja.

—    Tam šobrīd nav nozīmes, — es atbildēju. — Es tikai admirālim atgādināju viņa paša pavēli. Nekad, nekad, nekad — cs jau aizmirsu, cik tādu «nekad» bija — nevienam neko nestāsti. Bet uz šo gadījumu jau tas neattiecas.

Artūronkulis aizkūpināja vienu no saviem pretīgajiem cigāriem •un pilnībā ignorēja mani. Viņš uzskatīja, ka viņa pavēle neattiecas uz aristokrātijas pārstāvjiem. Viņš sāka stāstīt: — Runa ir par pazudušajiem kuģiem, mana mīļā Šarlole. Par pieciem pazudušiem kuģiem, ja gribam būt precīzi, nemaz jau nerunājot par veselu rindu mazo laivu, kuras ari ir pazudušas vai sabojātas.

Pieci kuģi. Šā gada piektajā aprilī Īrijas dienvidu piekrastē pazuda tvaikonis «Holmwood». Tas bija acīm redzams pirātisms. Apkalpi aizveda krastā un turēja apcietinājumā divas vai trīs dienas, tad palaida brīvībā, bet par «Holmvvood» neviens neko vairs nav dzirdējis. Divdesmit ceturtajā aprilī Sentdžordža kanālā pazuda motorkuģis «Antara». Septiņpadsmitajā maijā tas pats notika ar motorkuģi «Headley Pioneer» ziemeļu piekrastē, bet sestajā augustā pēc izbraukšanas no Klaidas pazuda tvaikonis «Hurricane Spray». Un visbeidzot pagājušajā sestdienā tūlīt pēc izbraukšanas no Bristolcs pazuda «Nantesville». Visos gadījumos apkalpi pēc tam atrada neskartu.

Šos kuģus vienoja tas, ka tic veda ārkārtīgi svarīgas un vērtīgas kravas, par kurām tikpat kā neviens nezināja. Uz «Holmwood» klāja bija divarpus miljoni mārciņu Dicnvidāfrikas zelta, «Antara» veda pusotra miljona mārciņu neapstrādātu Brazīlijas dimantu, «Hcadley Pioneer» divi miljoni mārciņu apstrādātu un neapstrādātu smaragdu no Muzo raktuvēm Kolumbijas Andos. «Hurricane Sprav» veda vairāk kā trīs miljonus mārciņu dimantu no Rotcrdamas uz Ņujorku un pa ceļam piestāja Glazgovā. Un uz pēdējā kuģa «Nantesville», — te Artūronkulis gandrīz aizrijās, — bija zelta stieņi astoņi miljoni mārciņu vērtībā. Tās bija Savienoto Valstu Finansu ministrijas rezerves, kuras tā gribēja saņemt atpakaļ.

Mums nebija ne jausmas, kur šie cilvēki, kuri atbild par kuģu pazušanu, saņēma informāciju, jo izvēle un viss pārējais tiek turēts vislielākajā slepenībā. Bet pirātiem bija ļoti detalizēta informācija. Kalverts teica, ka viņš ir atklājis informācijas avotu. Pēc pirmo trīs kuģu pazušanas kļuva skaidrs, ka tc ir darīšana ar rūpīgi organizētu bandu.

—    Vai jūs ar to gribat teikt, ka kapteinim Imrijam būtu kāds sakars ar to visu? — Šarlote vaicāja.

—    Tas ir pārāk maigi sacīts, — sausi noteica Artūronkulis. — Šķiet, ka viņš būs vadītājs.

—    Un neaizmirsīsim mūsu veco draugu Skurasu, — cs piebildu, — viņš arī tur ir iejaukts līdz ausīm.

—    Jums nav tiesību tā apgalvot, — Šarlote sparīgi atbildēja.

—    Nav? Kāpēc ne? Tas jums kaut ko nozīmē? Ko nozīmē šī pātagas kunga aizstāvēšana? Starp citu, kā ir ar jūsu muguru?

Viņa neatbildēja. Arī Artūronkulis par šo tēmu neizteicās, bet turpināja iesākto: — Tā bija Kalverta ideja, ka pēc «Hcadlcy Pioneer» pazušanas uz visiem kuģiem, kuri veda zeltu vai dārgakmeņus, mēs likām divus savus aģentus ar speciālu raidītāju. Kā jūs varat iedomāties, mums nebija grūti panākt sadarbošanos ar dažādām eksporta sabiedrībām, rēdercjām un valdībam. Mūsu aģenti — mums bija trīs pāri — kuģa iekraušanas laikā paslēpās vai nu kādā tukšā kajītē vai mašīntelpā. Vienīgi kapteiņi zināja par viņu klātbūtni. Noteiktos laikos viņi raidija piecpadsmit minūšu garu signālu, kuru uztvēra īpašas stacijas rietumu piekrastē. Mēs aprobežojāmies ar rietumu piekrasti, jo tur visbiežāk atrada sagūstītās apkalpes. Šo signālu uztvēra arī mūsu laiva. «Firecrcst», mana mīļā Šarlote, savā ziņā ir ipašs kuģis. — Es jau domāju, ka viņš tūlīt sāks lielīties, kā to izprojektējis, bet viņš savlaicīgi atcerējās, ka arī es zinu patiesību.

—     Starp septiņpadsmito maiju un sesto augustu nekas nenotika. Mēs domājam, ka naktis bija pārāk īsas un gaišas. Sestajā augustā pazuda «Hurricane Sprav». Uz šī kuģa nebija mūsu cilvēku, jo mēs nevaram apgādāt visus kuģus. Bet uz «Nantesville», kas devās ceļā sestdien, bija mūsu labākie vīri Dclmonts un Bcikcrs. Tūlīt aiz Bristoles kanāla kuģi varmācīgi sagūstīja. Bcikers un Dclmonts tūlīt sāka raidīt signālus atbilstoši plānam, un mēs zinājām precīzu kuģa atrašanās vietu. Kalverts un Hanslets gaidīja Dublinā.

—    Ak jā, misters Hanslets! — viņa pārtrauca, — kur viņš ir? Es viņu neesmu redzējusi, kopš…

—     Pagaidiet. «Firecrest» atstāja ostu un devās pa citu kursu, lai apsteigtu «Nantesville». Pie Kintairas viņi nolēma gaidīt. Bet pēkšņi sākās stipra vētra, un «Firecrest» bija jāmeklē aizsegs. Kad «Nantesville» sasniedza Kintairu, signāls rādīja, ka tas dodas uz ziemeļiem. Kalverts nedaudz riskēja un aizbraucalīdz Lohfainam, un no turienes cauri Kraincna kanālam. Nakti viņš pavadīja Kraincna ezera baseinā. Naktī slūžas ir aizvērtas. Kalvertam gan ir pilnvara, kas ļauj pieprasīt, lai slūžas atver, bet vētra jau pūta no rietumiem, un mazas laivas deviņas balles stiprā vējā parasti Krainenu neatstāj.

Nakts laikā «Nantesville» devās uz rietumiem Atlantijas okeānā. Mēs jau domājām, ka esam viņus pazaudējuši, bet tagad zinām, ka viņiem nakts aizsegā bija jānokļūst noteiktā vietā, lai paspētu uz bēgumu. Braucot uz rietumiem, viņi labi varēja izmantot vēju, un, otrkārt, nebūtu labi visu" nākošo dienu pavadīt, riņķojot gar piekrasti.

Pa nakti vējš bija nedaudz norimis. Dienai austot, Kalverts atstāja Krainenu, un tajā pat laikā arī «Nantesville» mainīja kursu uz austrumiem. Beikera un Delmonta raidītie signāli mūs joprojām sasniedza laikā. Pēdējais signāls pienāca šorīt pulksten desmitos un divdesmit divās minūtēs.

Artūronkulis ieturēja pauzi, tumsā iegailējās viņa cigārs. Šādā veidā piestrādājot par bāku, viņš varētu sapelnīt veselu kapitālu. Tad viņš turpināja tik ātri, it kā nelabprāt sacītu to, ko teica: — Mēs nezinām, kas notika. Varbūt viņi sevi kaul kādā veidā nodeva. Es gan tam neticu, jo viņi bija sava amata meistari. Varbūt kāds nejauši viņus atklāja, kaut gan, no otras puses, ja kāds viņus atklātu, tad tas būtu pēdējais, ko viņš ieraudzīja. Kalverts uzskata, un es viņam piekrītu, ka pirāti nejauši atklāja viņu raidīto signālu, jo tādā tuvumā kādam droši vien pārplīsa galva. Un sekas neizpalika.

Pēdējais «Nantesville» kurss rādija divdesmit divus grādus, tātad mērķis bija Lohhurons. Iespējamais ierašanās laiks — saulriets. Kalvcrtam bija jāveic tikai trešdaļa no «Nantesville» kursa, bet viņš nebrauca uz Lohhuronu, jo bija pārliecināts, ka kapteinis Imrijs atklās viņa raidītāju un pieņems, ka mēs ejam pa viņa kursu. Kalverts uzskatīja, ja «Nantesville» pie ieejas Lohhuronā sastaps kādu citu kuģi, tad rezultāts būs viens — vai nu tas tiks taranēts, vai nogremdēts. Tādēļ viņš noenkurojās Torbejā, un kad «Nantesville» ieradās pie Lohhurona, sagaidīja to mazā gumijas laiviņā, ģērbies ūdenslīdēja tērpā. Tumsā viņš uzlavījās uz klāja. Kuģim tagad bija cits vārds, karogs un krāsojums, arī par vienu mastu mazāk, bet tas bija «Nantesville».

Nākošajā dienā bija liela vētra, un Kalvcrtam un Hanslctam nācās palikt Torbejā. Trešdien Kalverts organizēja meklēšanu ar helikopteri, lai atrastu, kur paslēpts kuģis. Tā bija kļūda, jo nelikās, ka tas joprojām būtu Lohhuronā, lai arī kapteinim Imrijam zināms, ka esam par viņiem lietas kursā. Vadoties pēc jūras kartes, Lohhurons nu bija vismazāk piemērotā vieta visā Skotijā, kur varētu paslēpt kuģi. Tādēļ Kalverts uzskatīja, ka «Nantesville» tajā pašā vakarā būs devies Karcrapointas virzienā, ka viņi Lohhuronā paliks tik ilgi, kamēr satumst, lai nepamanīti varētu šķērsot Torbejas zundu vai gar Torbejas salas dienvidu piekrasti doties uz cietzemes pusi. Tagad viņš uzskata, ka «Nantesville» joprojām ir Lohhuronā, un mēs braucam to pārbaudīt. — Alkal iespīdējās viņa cigārs. — Tas nu būtu viss, mana dārgā. Ar jūsu atļauju cs gribētu uz kādu stundu atgulties salonā. Visi šie nakts nedarbi…— Viņš nožāvājās un teica: — Neesmu vairs nekāds jauneklis, man vajadzīgs miegs.

Tas man patika. Arī es vairs nebiju nekāds jauneklis, un man likās, ka jau mēnešiem ilgi neesmu gulējis. Cik man zināms, tad Artūronkulis gāja gulēt tieši pusnaktī. Nabaga virs savu laiku bija pārkāpis par veselām piecpadsmit minūtēm. Bet te neko vairs nevarēja līdzēt. Viena no manām retajām vēlēšanām bija sasniegt pensijas vecumu, un, lai to īstenotu, tad svarīgākais tagad bija nepieļaut, ka Artūronkulis vēlreiz ņem rokās «Firecrest» stūri.

—    Bet tas taču nebūt nav viss, — Šarlote protestēja. — Kur ir misters Hanslets? Tad jūs vēl teicāt, ka misters Kalverts bijis uz «Nantcsviile» klāja. Kā tas ir iespējams?

—    Ir lietas, mana mīļā, kuras nebūtu vēlams zināt. Kādēļ jums lieki uztraukties? Atstājiet to mūsu ziņā.

—    Baidos, ka jūs, ser Artūr, pēdējā laikā uz mani neesat pat kārtīgi paskatījies, — viņa mierīgi sacīja.

—    Es jūs nesaprotu.

—    Jūs neesat pamanījis, ka es vairs neesmu bērns. Lūdzu, neizturieties pret mani tā, it kā cs vēl nebūtu pieaugusi. Ja jūs šonakt gribai gulēt…

—    Nu labi. Ja jūs pieprasāt. Baidos, ka šī vardarbība nav bijusi tikai no vienas puses. Kā jau jums teicu, Kalverts bija uz «Nantesville» un atrada manus labākos aģentus Beikeru un Delmontu. Viņi abi bija nodurti no mugurpuses. Šovakar tika nošauts Kalverta helikoptera pilots. Vēl pēc stundas tika nogalināts Hanslets. Kalverts viņu atrada ar lauztu sprandu mašīntclpā.

Artūronkulis atkal kūpināja cigāru, kad ierunājās Šarlote: — Bet viņi taču ir briesmoņi. Nezvēri. — Tad pēc brīža: — Kā jūs vispār varat ar viņiem mēroties spēkiem?

Artūronkulis kūpināja savu cigāru tālāk un domīgi sacīja: — Neesmu domājis sacensties ar viņiem. Galu galā ģenerāļi taču neiet ierakumos cīnīties tuvcīņā. Kalverts tiks ar viņiem galā. Ar labu nakti, mana mīļā.

Viņš aizgāja. Es viņam ncicbildu, bcl skaidri zināju, ka Kalverts ar viņiem galā netiks, vismaz tagad. Kalverlam noteikti nepieciešama palīdzība. Viņa komandā bija tikai tuvredzīgs boss un kāda sieviete, kuru uzlūkojot vai dzirdot, smadzenēs sāka skanēt brīdinoši zvani. Jā, palīdzība vajadzīga ļoti ātri.

Kad Artūronkulis bija aizgājis, mēs ar Šarloti palikām stūres mājā. Klusums bija draudzīgs, to jūt. Bija tumšs, lija lietus un migla sabiezēja arvien vairāk. Tagad vajadzēja braukt uz pusi lēnāk. Tā es zaudēju manevrēšanas spējas. Šādos laika apstākļos ir ļoti grūti stūrēt, tādēļ ieslēdzu automātisko vadību. Tā bija daudz labāks stūrmanis par mani, nemaz jau nerunājot par Artūronkuli.

Pēkšņi Šarlote jautāja: — Ko esat nolēmis šonakt darīt?

—     Kas attiecas uz informāciju, tad tās jums vienmēr būs par maz. Vai tad jūs nezināt, ka Artūronkulis — cs atvainojos, sers Artūrs — un cs esam šeit ar slepenu uzdevumu?

—    Tagad jūs par mani smejaties un aizmirstat, ka arī es tagad piedalos šajā slepenajā misijā.

—    Es priecājos, ka esat šeit, un nemaz nesmejos. Man šonakt pāris reižu būs jāatstāj laiva un nepieciešams kāds, kam to varu uzticēt, kamēr būšu projām.

—    Jums taču ir sers Artūrs.

—     Jā, jūs pareizi sakāt, ka man ir sers Artūrs. Nav otra cilvēka, kura domas un inteliģenci cs vērtētu tikpat augstu. Bet šajā situācijā es šo inteliģenci labprāt iemainītu pret pāris jaunām acīm. Ja padomā, kā viņš darbojās šovakar, tad man šķiet, ka bez balta spieķīša viņu vispār no mājas ārā nevar laist. Kā jums ar acīm?

—    Nu, jaunas tās nav, bet man šķiet, ka pietiekoši labas.

—    Tad es varu uz jums paļauties?

—    Uz mani? Es taču neko nesaprotu no laivām.

—    Jūs un sers Artūrs varētu būt brīnišķīga komanda. Es kādreiz redzēju jūs galvenajā lomā kādā franču filmā par jūras karaspēka vienību, kur jūs…

—    Mēs nc reizi neizgājām no studijas, un pat studijas dīķī man bija dubliere.

—    Šonakt dublieru nebūs.

Es paskatījos pa logu. — Arī studijas dīķa nebūs. Šis tc ir īsts. Oriģināls Atlantijas okeāns. Un vienīgais, kas man ir vajadzīgs, ir skaidras acis, kas novēros apkārtni, kamēr es atgriezīšos. Un vēl jūs skatīsieties, lai mēs neuzskrienam klintīm. Vai varēsiet?

—    Vai tad man ir izvēle?

—    Nē, nav.

—    Tad cs pamēģināšu. Kur jūs gribai doties krastā?

—   Ailīnorenā un Krcgmorā. Divās visattālākajās salās Lohhurona ezerā, — cs domīgi teicu, — ja es viņas vispār atradīšu.

—    Ailīnorenā un Krcgmorā. — Varbūt cs kļūdos, bet ar viņas vieglo franču akcentu izklausījās daudz labāk nekā oriģinālvalodā. — Tas ir tik neprātīgi. Šis naids, mantrausība, slepkavības. Šie salu nosaukumi izstaro patiesu romantiku.

—    Tie ir maldi! Jūs esat tālu no īstenības, mana mīļā. — Man jāuzmanās, ka nesāku rīkoties tikpat neprātīgi kā Artūronkulis. — Šīs salas izstaro tīru un akmenscietu izmisumu. Esmu pārliecināts, ka Ailīnorenā un Krcgmorā ir atslēga visai šai lietai.

Viņa neatbildēja. Es skatījos pa neaizrasojošā stjļTkla rūti un domāju, vai Dabsgeiru ieraudzīšu pirmais vai viņa mani. Pēc pāris minūtēm sajutu roku uz sava virsdclma. Viņa bija pienākusi man cieši klāt. Roka trīcēja. Vienalga, kā viņa bija dabujusi savas smaržas, skaidrs, ka tās nebija pirktas parastā supermārketā. Kādu brīdi domāju, vai cs jebkad spēšu saprast sievietes: pirms viņa aizbēga no tā, bez kura vēl nesen nespēja iedomāties savu dzīvi, un uzsāka bīstamo peldi, viņa savā ūdensnecaurlaidīgajā maisiņā ielika smaržas. Jo nevienas smaržas tik ilgi nenoturētos Torbejas ostas ūdeņos.

—    Filip?

Tas izklausījās daudz labāk nekā misters Kalverts. Es priecājos, ka šeit nav Artūronkuļa, jo viņa aristokrātiskās jūtas būtu saņēmušas kārtējo triecienu. Es teicu: — Jā?

—     Man žēl. — Izklausījās patiesi, man vajadzēja aizmirst, ka viņa kādreiz bija Eiropas labākā aktrise. — Man patiešām žēl par teikto, ka arī jūs esat briesmonis. Tad es neko nezināju par Hansletu, Beikeru un Delmontu, un helikoptera pilotu. Viņi visi bija jūsu draugi. Man patiešām žēl, Filip.

Tagad viņa pārspīlēja. Turklāt viņa bija man pārāk tuvu. Un tad vēl šīs smaržas. Reibinošas, kā sacīts ilustrēto žurnālu reklāmrakstos. Trauksmes zvani manā galvā skanēja bez mitas. Centos aizsargāties pret visu, kas te notiek, un pievērsu savas domas augstākām lietām.

Viņa neko neteica, tikai saspieda manu roku vēl nedaudz stiprāk, es gandrīz vai uzsprāgu. Vienīgais, kas mani nomierināja, bija tarkšķošais dīzeļmotors. «Firecrcst» cīnījās ar lielajiem viļņiem. Es pirmo reizi saskāros ar tādu dīvainu parādību kā Hebridu salu īpašie meteoroloģiskie apstākļi, kad pēc pusnakts strauji paaugstinās temperatūra. Tagad man vēl būs jārunā ar neaizrasojošā stikla ražotājiem par viņu dotajām garantijām, ka tas nenotiks nekādos apstākļos. Varbūt, ka las nebūs korekti no manas puses, jo viņiem pat sapņos nav rādījies las, kas notiek šeit. Biju nolēmis izslēgt automātisko vadību, lai sagādātu sev kādu nodarbošanos, bet viņa sacīja: — Es domāju, ka drīz iešu lejā. Vai jūs negribētu kādu tasi kafijas?

—    Ja jums tādēļ nav jāieslēdz gaisma, un ja jūs neklupsict pār Artūronkuli — cs domāju seru…

—    Artūronkulis viņam labi piestāv, — Šarlote atbildēja, vēlreiz paspieda manu roku un pazuda.

Manis paša dīvainais meteoroloģiskais stāvoklis ilga īsu brīdi. Mana temperatūra atkal bija normas robežās, arī stikla garantijas izrādījās pareizas. Es atkal ieslēdzu automātisko vadību un gāju pēc ūdenslīdēja tērpa, gaisa cilindriem un maskas.

Viņai vajadzēja divdesmit piecas minūtes, lai pagatavotu kafiju. Ar propāna gāzi iet ātrāk nekā ar mūsu ogļu gāzi, un, ja pat rēķinām, ka gatavošana notiek tumsā, tas tik un tā ir pasaules rekords kafijas ilgvārīšanā. Dzirdēju trauku šķindoņu, kad kafiju nesa cauri salonam, un tumsā ciniski pasmaidīju. Tad atcerējos Hansletu, Beikeru, Delmontu un Viljamsu, un smaids pazuda.

Es nesmaidīju, kad rāpos Ailīnorcnas klintīs. Tur novilku niršanas piederumus un uzstādīju brīdinājuma gaismu tā, lai tā spīd tieši pret jūru. Es tiešām baidījos, vai ar tām desmit minūtēm pietika, lai Šarlote un Artūronkulis saprastu, kā kuģi noturēt vajadzīgajās pozīcijās.

—    Turiet kuģi pēc kompasa tieši uz rietumiem, lai tā priekšgals butu pagriezts pret vi|ņiem un vēju. Motoru turiet ieslēgtu uz maziem apgriezieniem, ar to pietiks, lai pretotos un noturētu pozīciju. Ja gadās, ka jūs pavirzaties pārāk tālu uz priekšu, tad griezieties uz dienvidiem — nekad uz ziemeļiem! Tā jūs uzskrietu uz klintīm. Lēnām brauciet uz austrumiem, tad asi uz ziemeļiem un tad atkal uz rietumiem. Dienvidu krastā redzēsiet plīstošos viļņus. Liii ari ko jūs darīsiet, turieties vismaz divsimt metru attālumā no tiem, kad griezīsiet uz rietumiem, un vēl vairāk, kad griezīsiet uz austrumiem.

Viņi svinīgi apsolīja, ka darīs visu, kā es teicu, un šķita apvainojušies, kad pamanīja, ka es šaubos par viņiem. Man bija pamats šaubīties, jo neviens no viņiem neprata atšķirt plīstošos viļņus. Sava izmisumā pateicu, ka krastā uzstādīšu statisku gaismu, pēc kuras viņi varēs orientēties. Tagad man bija jālūdz Dievs, lai Artūronkulis neuzvestos kā franču kuģu kapteinis no astoņpadsmitā gadsimta, kurš Kornvolas klinšainajā krastā ieraudzīja viltus ugunis un ietriecās klintīs. Artūronkulis bija cītīgs vīrs, bet sacit, ka jūra ir viņa īstā vieta, būtu pārspīlēts.

Laivu nojume bija gandrīz tukša. Skaidrs, ka Makīčcrna šķūnis nav īstā vieta. Tur bija vienīgi laika zoba sagrauzta laiva ar sarūsējušu motoru.

Es pielavījos pie mājas ziemeļu sienas. Iekšā dega vāja gaisma. Pusdivos nakti? Es ieskatījos istabā. Tā bija maza, tīra un sakopta istabiņa ar kārtīgi nobalsinātām sienām, grīda noklāta ar pītiem paklājiem, bet stūrī dega kamīns. Pats Donalds Makīčerns sēdēja pītā krēslā un domīgs skatījās uz liesmām. Izskatījās, ka tas ir viss, kas viņam vēl pasaulē pieder. Es aizkļuvu līdz durvīm, pagriezu rokturi un gāju iekšā.

Viņš dzirdēja un lēnām pagriezās kā cilvēks, kurš zina, ka pasaulē vairs nav nekā tāda, kas spētu viņu ievainot. Viņš paskatījās uz mani un uz manu pistoli, tad uz savu medību šauteni pie sienas un novērsās: — Kas jus esat?

—    Mans vārds ir Kalverts. Es jau vakar te biju. — Novilku gumijas mici, un viņš mani atcerējās. Es pamāju uz viņa ieroci un teicu: — Šonakt jums ierocis nebūs vajadzīgs, mister Makīčern. Vakar jūs arī nemaz nenoņēmāt drošinātāju.

—    No jums daudz nenoslēpsi, — viņš teica. — Patronu jau arī nebija.

—    Vai jūs gribat teikt, ka aiz jums neviens nestāvēja?

—     Nezinu, par ko jūs runājat, — viņš noguris sacīja. — Kas jūs esat un ko jūs gribat no manis?

—    Es gribu zināt, kādēļ jus mani vakar tik savādi uzņēmāt? — es noslēpu ieroci. — Tas nemaz nebija draudzīgi, mister Makīčern.

—    Kas jus esat? — Tagad viņš izskatījāš vēl vecāks nekā vakar.

—     Kalverts. Viņi jums pavēlēja dzīt prom svešiniekus, vai nc, mister Makīčern? — Atbildes nebija. — Šovakar es uzdevu dažus jautājumus kādam jūsu draugam, Torbejas policijas priekšniekam Arčijam Makdonaldam. Viņš tcica, jūs esot precēts. Es nekur neredzu jūsu sievu.

Viņš saslējās savā krēslā, un viņa nogurušās acis uz brīdi atdzīvojās. Bet tad viņš atkal sabruka.

—    Reiz jūs naktī bijāt izbraucis ar laivu, mister Makīčern, vai nc? Un jūs redzējāt pārāk daudz, vai ne? Banda jūs pamanīja un atveda atpakaļ un kā ķīlnieci paņēma jūsu sievu, lai jūs nevienam nestāstītu, ko redzējāt. Ja pastāstīsiet, dzīvu viņu vairs neredzēsiet. Jums bija jāpaliek šeit, lai gadījumā, ja ierastos paziņas, neliktu celta trauksme, ka esat pazudis. Un, lai būtu pavisam droši, ka nebrauksiet uz cietzemi pēc palīdzības, viņi sabojāja jūsu motoru. Ar sālsūdenī samērcētiem maisiem. Vienkāršam ciemiņam tas neizskatītos pēc tīša bojājuma.

—    Jā, jā, tā viņi darīja. — Viņš joprojām nekustīgi raudzījās uguni un čukstēja kā virs, kurš intensīvi domā un nemaz nejūt, ka runā. — Viņi paņēma manu sievu un sabojāja laivu. Otrajā istabā bija visi mani ietaupījumi, arī tos viņi man atņēma. Es tikai varu vēlēties, kaul man būtu miljons, ko iedot, tai likai viņi aldod manu Mēriju. Viņa ir piecus gadus vecāka par mani.

—    No kā jūs tc pārtiekat?

—    Katru otro nedēļu viņi man atved pāris konservu kārbas un pienu. Tēja man vēl ir, un dažreiz izdodas noķert kādu zivi.

Pēkšņi viņš sarauca pieri, un izskatījās, ka esmu viņam atnesis cerību.

—    Kas jūs esat, ser? Jūs neesat viens no tiem, un arī policists jūs neesat, lo cs redzu. — Viņš mani ilgi pēlīja, un man no viņa skatiena kļuva neomulīgi. — Es zinu, kas jūs esat, es zinu, valdības ierēdnis — brilu slepenā dienesta aģents.

Man jāsaka, ka iekšēji paklanījos vecā vīra priekšā. Te nu es stāvēju, līdz zodam iepakots ūdenslīdēja tērpā un bez īpašām pazīmēm, bet viņš mani tūlīt atpazina. Iedomājos, ko Artūronkulis viņam būtu tagad teicis. Tic būtu draudi par atlaišanu vai cietumu, ja viņš kādreiz pateiks kaut vārdu par šo tikšanos. Bet Donaldam Makīčernam nebija tāda darba, no kura viņu varētu atlaist, un pēc dzīves Ailīnorenā pat visdrūmākais kakts viņam liksies kā pieczvaigžņu viesnīca, un nebija nekādas jēgas viņu sākt iebaidīt. Pirmo reizi mūžā es teicu: — Jā, mister Makīčern, esmu slepenā dienesta aģents. Es palīdzēšu jūsu sievai.

Viņš lēnām pamāja ar galvu: — Jums būs jābūt ļoti drosmīgām, mister Kalvert. Jūs pat iedomāties nevarat, kādi briesmīgi cilvēki jūs gaida.

—    Es zinu, pret ko cīnos. Ticiet man, mister Makīčern, viss būs labi. Jūs bijāt karā.

—   Jūs to zināt'.' Kas jums lo teica?

Es pakratīju galvu. — Nevienam man tas nebija jāsaka.

—     Paldies, ser. — Viņš iztaisnojās. — Divdesmit divus gadus es biju feldfēbelis piecdesmit pirmajā plakankalnes divīzijā.

—    Daudzi cilvēki uzskata, ka labākas vienības par šo pasaulē nav bijis.

—    Un Donalds Makīčerns šo uzskatu neapstrīdēs, ser. — Pirmo reizi viņa acīs iegailējāš prieks. — Varbūt, ka vēl bija viena vai divas sliktākas, bet jūs pareizi sacījāt, mister Kalvert, mēs nebijām slaveni ar to, ka atkāpāmies, zaudējām grības vai padevāmies. — Pēkšņi viņš piecēlās. — Par ko es te vispār runāju. Es iešu jums līdzi, mister Kalvert.

Es piecēlos un uzliku rokas uz viņa pleciem. — Paldies, mister Makīčern, jūs savā laikā jau esat daudz padarījis, ļaujiet tagad darboties man.

Viņš klusēdams uz mani paskatījās un pamāja: — Jā, jā, varbūt jums ir taisnība. Tādam vīram kā jūs cs tikai maisīšos pa kājām. Es saprotu. — Viņš atkal apsēdās.

Es devos uz durvju pusi. — Ar labu nakti, mister Makīčern, drīz viņa būs drošībā.

—     Drīz viņa būs drošībā, — viņš atkārtoja un paskatījās uz mani. Acīs bija asaras. — Ziniet ko? Es tam tiešām ticu.

—    Noteikti. Es pats viņu atvedīšu, un tas man sagādās vairāk prieka nekā viss pārējais, ko līdz šim savā dzīvē esmu darījis. Līdz piektdienas rītam, mister Makīčern.

—    Piektdienas rītam? Tik ātri? — viņš nekustīgi skatījās kādā punktā, kurš likās esam miljons gaismas gadu attālumā. Tad viņš man uzsmaidīja, un viņa acis staroja. — Mister Kalvert, ne šonakt, nc rītnakt es neaizvēršu ne aci.

—    Piektdien gan jūs varēsiet izgulēties, — es apsolīju. Viņš nespēja ilgāk uz mani skatīties, asaras tecēja pa iekritušajiem un neskūtajiem vaigiem. Es lēnām aizvēru durvis un atstāju viņu kopā ar saviem sapņiem.

Astotā nodaļa

Ceturtdiena: no pulksten diviem līdz pulksten četriem trīsdesmit

Es biju sajaucis Ailinorcnu ar Kregmoras salu, bet smiekli man nenāca, jo, pirmkārt, Artūronkulis un Šarlole Skurasa veica tādu navigācijas kombināciju, kas man lika nodrebēt no šausmām, otrkārt, Kregmoras ziemeļu gals bija tālāk atklātā jūrā, nekā biju iedomājies, tas bija arī daudz bīstamāks nekā Ailīnorenas dienvidu krasts. Treškārt, migla arvien sabiezēja. Ccturlkārt, cs vēl arvien biju bez elpas, cīnīdamies ar smagajiem plīstošajiem viļņiem, kuri mani sita pret neredzamajiem rifiem. Piektkārt, es visu laiku domāju, vai man būs kaul mazākās iespējas izpildīt Donaldam Makīčernam doto solījumu. Ja vēl padomātu, tad atrastu arī citus iemeslus, kādēļ man nenāk smiekli. Bet nebija laika, jo nakta kļuva īsāka, un man vēl tik daudz kas bija jāpaspēj.

Tuvāko zvejnieku laivu, kura atradās dabas veidotajā ostā, viļņi mētāja šurpu turpu, tādēļ varēju neuztraukties, ka kāds sadzirdēs, kā cs rāpjos uz klāja. Vienīgais, kas traucēja, bija gaisma, kas nāca no dīrāšanas šķūņa. Tā bija tik spoža, ka mani varētu saskatīt no citām mājām. Bet citādi cs par gaismu tikai priecājos. Arī Artūronkulis trakojošajā jūrā priecājās par šo gaismas cerību staru.

Tā bija apmēram piecpadsmit metrus gara motorlaiva, kura bija būvēta tā, lai droši varētu stāties pretī jebkuram orkānam. Tā bija ideālā kārtībā, tur nebija nekā lieka. īsta, laba zvejnieku laiva. Manī modās cerības.

Otra motorlaiva bija precīza pirmās kopija. Es izpeldēju krastā, paslēpu niršanas piederumus un gāju uz dīrāšanas šķūni, turēdamies ēnā. Šķūnī bija vinčas, mucas un dažādi briesmīga izskata ieroči, kurus, bez šaubām, izmantoja dīrāšanai, un dažu haizivju pārpalikumi, kuri šausmīgi smirdēja. Man nācās bēgt no šķūņa.

Pirmajā mājā neko neatradu. Pa izsisto logu icspīdinaju bateriju. Izskatījās, ka pēdējā pusgadsimta laikā tc neviens nav bijis. Viljamsam būs taisnība, ka šī sala ir pamesta jau kopš pirmā pasaules kara. Tikai tapetes izskatījās kā jaunas. Šo Rietumu salu fenomenu ir grūti izskaidrot. Savā laikā cītīgā vecmāmiņa — toreiz vectētiņš ne par kādu naudu pasaulē mājās nc pirkstu nepakustinātu — pielīmēja pie sienas kaul kādas tapetes par piecdesmit feniņiem metrā, un pēc piecdesmit gadiem tās izskatās tikpat jaunas. Otra māja izskatījās tikpat pamesta.

Trešajā mājā, kura atradās vistālāk no dīrāšanas šķūņa, dzīvoja haizivju zvejnieki. Viņu izvēli cs saprotu — tālāk no smirdoņas. Ja man te būtu jādzīvo, es uzslietu telti salas otrā pusē. Tāda bija mana reakcija. Varbūt, ka zvejniekiem šī smarža bija tas pats, kas Šveices zemniekiem šķidrā amonjaka mēslojuma smaka. Dzīves dvaša! Panākumu simbols! Man šķiet, ka dažkārt par panākumiem liek pārmaksāts.

Uzmanīgi atvēru durvis, iegāju telpā un ieslēdzu bateriju. Vecmāmiņai šī priekštelpa noteikti nepatiktu, bet vectētiņš gan tc priecīgs sēdēlu un gaidītu, kamēr viņa sirmā bārda kļūs pavisam balta. Vienā pusē atradās pilni plaukti ar ēdamo, pusducis kastu ar viskiju un vēl alus kastes. Tc dzīvojot austrālietis, Viljamss tcica. Pie pārējām trim sienām tapešu nebija, toties tur bija iespaidīgi un daudzkrāsaini mākslas darbi, kurus bija grūti pieskaitīt pie kāda no zināmajiem stiliem, un kurus parasti nevar ieraudzīt labākajos muzejos vai slavenākajās mākslas galerijās. Arī vecmāmiņas gaumei tie neatbilstu.

Es atvēru durvis, kuras veda mājas iekšpusē. Tur bija mazs koridors ar divām durvim kreisajā un divām labajā pusē. Es pieņēmu, ka šefs būs sev izvēlējies vislielāko istabu, un uzmanīgi atvēru durvis.

Baterijas gaismā redzēju pārsteidzoši labi iekārtotu telpu. Tur bija skaists paklājs, smagi aizkari, pāris solīdu atzveltnes krēslu, ozolkoka guļamistabas mēbeles, divguļamā gulta un grāmatu plaukts.

Virs gultas karājās elektriskā lampa ar kupolu. Šie mežonīgie austrālieši veltīja daudz uzmanības mājas ērtībām. Blakus durvīm atradās elektrības slēdzis.

Divguļamajā gultā gulēja tikai viena persona. Kad cilvēks guļ, tad ir grūti noteikt viņa auguma aprises. Šis cilvēks viens pats aizpildīja visu gultu, un, ja viņš pieceltos telpā, kura ir zemāka par metru deviņdesmit, tad noteiktu dabūtu smadzeņu satricinājumu. Viņš gulēja ar seju pret mani, bet cs neko nevarēju saskatīt, jo to aizklāja melnu matu šķipsnas. Viņam bija skaistākā melnā bārda, kādu jebkad biju redzējis.

Es piegāju pie gultas un ar pistoles rokturi iebelzu pa ribām pietiekoši spēcīgi, lai pamodinātu pat tādu vīru. — Celties!

Viņš pamodās. Tad ar savām lielajām un spalvainajām rokām izberzēja acis un apsēdās. Es nebrīnītos, ja viņa vienīgais tērps būtu apspalvojums kā lācim, bet nē, viņam mugurā bija ļoti glīta un gaumīga pidžama.

Godājami pilsoņi reaģē ļoti dažādi, ja viņus tumšākajā nakts stundā modina svešinieks ar pistoli rokā. Cits ir nobijies, cits pārskaities kā velns. Bārdainais reaģēja pilnīgi savādāk. Viņš mani uzlūkoja no biezo uzacu apakšas ar skatienu, kurš man asociējās ar Bengālijas tīģeri, kurš gatavojas lēcienam, lai sagādātu sev pusdienas. Es atkāpos un tcicu: — Nemaz nemēģiniet lo darīt.

—   Aizvāciet pistoli, smukulīt, — viņš atbildēja, — aizvāciet, citādi man būs jāceļas un tā jāatņem.

—    Paklausieties, ja es to novākšu, jūs man uzbruksiet.

Viņš brīdi padomāja un tcica, ka ncuzbruks, tad paņēma lielu melnu cigāru un aizdedzināja.

Pa visu istabu tūlīt izplatījās kodīga smaka, bet tā kā viesim nav pieklājīgi tūlīt skriet un atvērt logu, tad es lo arī nedarīju.

, Nav brīnums, ka viņš nejūt smirdoņu šķūnī.

Un vēl, salīdzinājumā ar šo Artūronkuļa cigāri smaržo kā Šarlotes parfīms.

—    Piedodiet par traucējumu, vai jūs esat Tims Hatčinsons?

—    Skaidrs, un jūs, smukulīt?

—    Filips Kalverts. Es gribētu izmantot jūsu laivas raidītāju, lai sazinātos ar Londonu. Turklāt man vajadzīga jūsu palīdzība tik steidzīgi, ka jūs pat iedomāties nevarat. Tuvāko stundu laikā var pazust vairāki cilvēki un daži miljoni mārciņu.

Viņš vēroja, kā gaisā paceļas sevišķi pretīgs dūmu mākonis, tad atkal pievērsās man: — Vai tik jūs neesat jokdaris?

—    Un jūs esat liels melns mērkaķis, es te nejokoju. Ja jau reiz tiktāl esam nonākuši, tad izbeigsim ar to smukulīti, Timotij.

Viņš paklanījās, dziļās melnās acis nebūt neizskatījās tik draudzīgas, kā cs vēlētos, un sāka smieties: — Varbūt jūs tiešām nejokojat. Kas jūs esat, Kalvcrt?

Alkal tas pats jautājums. Šis vīrs savu palīdzību piedāvās tikai pret patiesību, un izskatījās, ka viņa atbalsts var labi noderēt. Un tā jau otro reizi šonakt un savā mūžā vispār es teicu patiesību: — Esmu britu slepenā dienesta aģents. — Labi, ka Artūronkulis šajā brīdī cīnās uz dzīvību un nāvi ar mežonīgo jūru. Viņa asinsspiediens jau tā neatbilst normai, un ar manu atklātību pietiktu, lai viņu nolaistu no kājām.

Austrālietis brīdi pārdomāja manu atbildi un teica: — Slepenā dienesta aģents. Man šķiet, ka jūs tas esat. Bet ja nc, tad esat trakais. Jūs lāču to nekad nevienam nesakāt.

—     Man tas bija jāsaka. Tas tāpat būs skaidrs, kad es jums visu pastāstīšu.

—    Es tūlīt saģērbšos un pēc pāris minūtēm būšu pie jums. Priekštelpā ir viskijs.

Es izgāju ārā un tūlīt atradu viskiju, tad apskatīju Kregmoras mākslas galeriju. Tims Hatčinsons ienāca, ģērbies viscaur melnā — biksēs, jūrnieka kreklā, mētelī un jūrnieku zābakos. Es biju kļūdījies, jo metru deviņdesmit viņš laikam jau bija sasniedzis divpadsmit gadu vecumā un augt pārstājis tikai nesen. Viņš paskatījās uz zimējumiem un ar smīnu sacīja: — Kas to būtu domājis, ka Gugenhcima un Krcgmorā abas būs kultūras veicinātājas. Vai arī jums nešķiet, ka tai ar auskariem ir nepieklājīgi daudz apģērba?

—   Jūs noteikti esat apmeklējis pasaules lielākās galerijas, — es pazemigi sacīju.

—     Neesmu nekāds lietpratējs, bet Rcnuārs un Matiss man patik. — Tas izklausījās tik neticami, ka noteikti bija taisnība. — Izskatījās, ka jūs steidzāties. Es ierosinu atmest visu lieko.

Es tā arī dariju. Pretstatā Makdonaldam un Šarlotei Hatčinsons uzzināja visu patiesību.

—    Lai mani sasper zibens, ja tas nav visneiespējamākais atgadījums, kādu cilvēks jebkad ir dzirdējis. Un mūsu deguna priekšā. —

Dažkārt bija grūti saprast, vai Hatčinsons ir austrālietis vai amerikānis — es tikai vēlāk uzzināju, ka viņš ilgus gadus bija zvejojis tunčus Floridas piekrastē. — Tātad jūs šopecpusdien bijāt tur augšā helikopteri. Jums laikam šī bija smaga diena. Es ņemu savus vārdus par skaistulīti atpakaļ. Man vienkārši bija slikts garastāvoklis. Ko jūs no manis gribat, Kalvert?

Es pateicu, ka man vajadzīgs viņa personīgais atbalsts šonakt un viņa laivas un komanda nākošajās divdesmit četrās stundās, un ka nekavējoties gribu izmantot viņa raidītāju. Viņš piekrītoši pamāja.

—    Varat ar mums rēķināties. Es pateikšu vīriem, un jūs tūlīt varēsiet izmantot raidītāju.

—    Es gan labprāt gribētu vispirms ar jums aizbraukt līdz mūsu laivai un jūs atstāt tur, tad atgriezties un noraidīt savu ziņujumu.

—   Jūs laikam diezko neuzticaties savai apkalpei, vai nc tā?

—    Es jau sen gaidu, kad mūsu laivas priekšgals sadragās jūsu mājas durvis.

—    Man padomā ir kas labāks. Es piecelšu pāris vīrus, mēs paņemsim mūsu motorlaivu, kura atrodas vistuvāk dīrāšanas šķūnim, un brauksim uz jūsu laivu. Es pāriešu uz to, un mēs riņķosim, kamēr jūs noraidīsiet savu ziņojumu. Tad jūs nāksiet atpakaļ uz savu laivu, bet vīri ar mūsējo dosies atpakaļ.

Es iedomājos par lielajiem plīstošajiem viļņiem: — Vai nebūs pārāk bīstami izbraukt ar motorlaivu šādā naktī?

—     Kas tad naktij vainas? Skaista, svaiga nakts, labāku nevar vēlēties. Tas te nav nekas, esmu redzējis, kā viri dodas pretim vētrai melnā decembra naktī jau ap sešiem vakarā.

—    Kāds tam bija iemesls, ka tā jāriskē?

—    Ļoti svarīgs. — Viņš smīnēja. — Bija beigušies mūsu resursi, un vīri noteikti gribēja sasniegt Torbeju, pirms vēl nav slēgti visi krogi. Nu tad aiziet, Kalvert!

Es vairs neteicu neko. Tas, ka Hatčinsons būs līdzās visu atlikušo nakti, mani nomierināja. Viņš pagriezās pret koridoru un vilcinājās: — Divi no maniem vīriem ir precēti. Es uzdodu sev jautājumu…

—    Viņiem briesmas nedraud. Turklāt viņi saņems labu atalgojumu par savu darbu.

—   Jūs visu atkal sabojājāt, Kalvcrt. — Viņa dziļā, dārdošā balss spēja būt ari maiga. — Par tādu darbu mēs naudu neņemam.

—     Es jūs nemaz ari nepieņemu darbā, — noguris sacīju. Man jau tā bija daudz ienaidnieku, un negribējās, lai arī Tims Hatčinsons nostātos viņu pusē. — Apdrošināšanas kompānija ir noteikusi prēmiju, un esmu pilnvarots jums piedāvāt pusi no tās.

—     Ahā, tas jau ir kaut kas cits. Apdrošināšanas kompāniju atbrīvošana no liekās naudas man patīk. Bet nc pusi, Kalvcrt, nē. Tikai par vienas dienas darbu un salīdzinot vēl ar to, ko jūs darāt. Divdesmit pieci procenti jums un jūsu draugiem.

—    Jūs saņemsiet pusi. Otra puse liks izlietota, lai atmaksātu zaudējumus cietušajiem. Kaut vai tiem diviem vecīšiem Ailīnorenā, kuri savu atlikušo dzīvi varēs dzīvot tādā pārticībā, kāda viņiem pat sapņos nav rādījusies.

—    Un jūs nesaņemsiet neko?

—    Es saņemu algu, bet par to cs negribu runāt, tas ir vārīgs punkts. Ierēdnis nevar saņemt šādu prēmiju.

—    Vai jūs gribat teikt, ka ļaujat sevi sist, šaut, slīcināt un nogalināt likai par kaul kādu nieka mēnešalgu? Vai jūs vispār esat normāls, Kalvert? Pie velna, kādēļ jūs to darāt?

—    Tas nav nekāds oriģinālais jautājums. To cs uzdodu sev vismaz divdesmit reizes dienā, pēdējās dienās pat vēl vairāk. Bet tagad laiks doties ccļā.

—     Es pamodināšu vīrus. Viņi priecāsies kā traki par zelta pulksteņiem un citām lietām, ko varēs dabūt no apdrošināšanas kompānijas. Pulksteņiem jābūt ar gravējumu, lo mēs pieprasām.

—     Prēmija tiks izmaksāta skaidrā naudā un nevis vērtslietās. Tās apjoms būs atkarīgs no tā, cik daudz no nolaupītā tiks atrasts. Varam būt diezgan droši, ka dabūsim visu kravu, kas ir uz «Nantesville». Prēmija būs desmit procenti no summas, tas nozīmē piecus procentus jums. Minimums, ko varētu saņemt jūs un jūsu ļaudis, ir četri simti, maksimums astoņsimt piecdesmit. Es tc domāju astoņsimt piecdesmit tūkstošus mārciņu.

—    Pasakiet to vēlreiz. — Viņš izskatījās tā, it kā viņam būtu uzkritis Londonas televīzijas tornis. Es pateicu. — Ja runa ir par šādām summām, tad varat cerēt uz ļoti lielu atbalstu. Nesakiet ne vārda. Tims Hatčinsons ir jūsu pusē.

Tims Hatčinsons bija manā pusē. Šādā tumšajā naktī, biezajā miglā un lietū, kad nevarēja atšķirt parasto vilni no plīstošā, Tims Hatčinsons bija manā pusē. Un tikai par pusmiljonu, lēli…

Viņš bija viens no tiem, kuri dzimuši jūrai, un kuru īstā dzimtene arī bija jūra. Ikdienas treniņi divdesmit gadu garumā dažādos laika apstākļos bija attīstījuši spējas visu just un redzēt. Pat, ja pārmeklētu visus pasaules jahtklubus un olimpiskās komandas, mēs otru tādu cilvēku neatrastu. Arī starp tāljūras zvejniekiem tādu nav daudz.

Milzīgās rokas tikpat kā neaiztika stūri. Viņš spēja saredzēt naktī kā pūcc, viņa dzirde spēja atšķirt, vai vilnis plīst jūrā vai atsitoties pret rifu, vai zemi. Viņš tumsā spēja noteikt plīstošo viļņu lielumu un virzienu, kādā tic gāzās pār mums, un, vadoties pēc tā, mainīja laivas ātrumu. Viņā bija kompjūters, kurš analizēja vēja stiprumu, straumi un ātrumu, kurš arī nekļūdīgi noteica mūsu atrašanās vietu. Es biju gatavs apzvērēt, ka viņš pat saoda, kur ir zeme, kamēr mēs pārējie cietām no melnā lielā cigāra dūmiem. Desmit minūtes blakus viņam, un tev ir skaidrs, ka no navigācijas nesaproti neko.

Viņš vadīja laivu starp Ski 11u un Haribdu pilnā ātrumā. Mēs izbraucām no ostas. Abās pusēs tikai metra attālumā no ūdens slējās rifi, bet viņš tiem nepievērsa uzmanību. Abi masīvie spēkavīri, kurus Hatčinsons bija paņēmis līdzi, žāvājās. «Firecrcst» viņš bija pamanījis jau kādus simts metrus agrāk nekā es un piestāja pie tās sāniem tik precīzi, kā cs dienas laikā novietoju stāvvietā savu auto. Pārbiedēdams Artūronkuli un Šarloti, kuri neko nebija dzirdējuši, es uzkāpu uz mūsu klāja, paskaidroju situāciju, iepazīstināju viņus ar Hatčinsonu un devos atpakaļ. Bet jau pēc piecpadsmit minūtēm biju atpakaļ.

Artūronkulis un Tims Hatčinsons bija paspējuši sadraudzēties. Bārdainais austrāliešu gigants bija ārkārtīgi picklājigs. Katrā otrajā teikumā viņš Artūronkuli uzrunāja «admirāļa kungs», un Artūronkulis šķita laimīgs, ka Hatčinsons ir šeit uz klāja. Es jutu, ka manas jūrnieka spējas te izskatās kā nabadzības apliecība.

—    Kurp mēs brauksim tagad? — Šarlote Skurasa vaicāja. Es biju mazliet vīlies, ka arī viņa tagad jutās atvieglota.

—    Uz Dabsgeiru, lai apciemotu lordu Kirksaidu un viņa šarmanto meitu.

—    Uz Dabsgeiru? Bet jūs taču teicāt, ka atbilde jāmeklē Ailīnorenā un Krcgmorā!

—    Jā, tā es teicu. Tc bija atbilde uz dažiem būtiskiem pamatjautājumiem, bet pavediens ved uz Dabsgeiru un, ja tā var teikt, uz pašu varavīksnes sākumu.

—    Nu gan jūs runājat noslēpumaini, — viņa nepacietīgi atbildēja-

—    Tikai ne man, — jautri atteica Hatčinsons. — Varavīksnes sākums ir vieta, kur aprakts pods ar zeltu.

—    Šobrīd man pietiktu ar kafijas podu, — es paziņoju. — Kafiju četriem! Un cs pats to pagatavošu.

—    Es domāju, ka iešu gulēt, — tcica Šarlote, — esmu pārāk nogurusi.

—    Man bija jādzer jūsu kafija, tagad jūs dzersiet manējo, — es draudoši sacīju. — Dots pret dotu.

—    Ja nu jūs pasteigtos.

Es pasteidzos. Kafijas pulveris kopā ar pienu un cukuru, un kafija acumirklī bija gatava. Es to salēju četrās tasītēs uz metāla paplātes. Vienā tasītē es pievienoju vēl kaut ko. Neviens par kafiju nesūdzējās. Hatčinsons izdzēra savējo un teica: — Es neredzu iemeslu, kādēļ jūs visi trīs nevarētu tagad atpūsties. Domājat, man vajadzīga palīdzība?

Neviens tā nedomāja. Pirmā aizgāja Šarlote, teikdama, ka esot ļoti nogurusi, tad īsi pēc tam arī mēs ar Artūronkuli. Tims Hatčinsons man apsolīja, ka pamodinās, kad tuvosimies nolaišanās laukumam Dabsgeiras rietumu pusē. Artūronkulis ietinās segā uz tahtas salonā, bet cs gāju uz savu kabīni.

Es gulēju trīs minūtes, tad piecēlos, paņēmu trīsstūrveida vīli, klusām atvēru savas kabīnes durvis un pieklauvēju pie Šarlotes durvīm. Atbildi nesaņēmis, tās atvēru, iegāju iekšā, durvis alkal klusi aizvēru un ieslēdzu gaismu.

Viņa tiešām gulēja ciešā miegā. Viņa pat nebija tikusi līdz gultai, bet nokritusi turpat uz paklāja. Es viņu iecēlu gultā un apsedzu. Tad uzrotīju piedurknes un apskatīju virves atstātās pēdas.

Viņas kabīne nebija liela, un man vajadzēja tikai minūti, lai atrastu to, ko meklēju.

Man tā bija patīkama pārmaiņa, ka varu doties uz sauszemi bez riebīgā, slapjā ūdenslīdēja tērpa.

Kā Tims Hatčinsons tumsā, lietū un miglā bija spējis atrast veco piestātni, es nespēju aptvert. Viņš mani ar lampu rokā aizsūtīja uz kuģa priekšgalu, un es redzēju, kā mēs pietuvojamies piestātnei, it kā mūs vadītu radars. Pusmetru no tās viņš apstājās un ieslēdza atpakaļgaitu, kamēr cs nolēcu, un tad pazuda tumsā un miglā. Es mēģināju iedomāties, kā šo manevru būtu veicis Artūronkulis, bet manas iztēles spējas te bija par vājām. Paldies Dievam, Artūronkulis šobrīd gulēja dziļā miegā un droši vien sapņoja par savu gultiņu Londonas Vestendā.

Ccļš no piestātnes līdz plato bija slāvs un akmeņains, lzņemol pistoli, kabatas bateriju, virvi un savu gadu bagāžu, man nekas cits nebija jānes. Es nebiju nolēmis veikt spēka vingrinājumus Daglasa Fērbenksa stilā pie Dabsgeiras pils ārējiem nocietinājumiem, bet pieredze man mācīja, ka virvei šādos apstākļos var būt izšķiroša nozīme.

Es negāju uz pili, bet vispirms uz zaļo zālienu, kas veda uz salas ziemeļu nogāzi. Te bija tā vieta, kur pazuda lorda Kirksaida vecākais dēls un znots, un kuru pirms divpadsmit stundām pēc sarunas ar lordu Kirksaidu un viņa meitu pārlidoju kopā ar Viljamsu. Te cs biju pamanījis kādu svītru, kura man tagad bija jāpārbauda.

Zāliens bija mīksts un līdzens, un cs ātri virzījos uz priekšu, nemaz nevajadzēja izmantot lampu. Tik tuvu pilij cs arī nebūtu uzdrošinājies to izmantot. No pils gaismu neredzētu, bet viņi varēja izlikt posteņus. Es paklupu pār kaut ko siltu, mīkstu un dzīvu un smagi nogāzos uz zemes.

Mani nervi vairs nebija tik labi kā pirms četrdesmit astoņām stundām, un mana reakcija bija atbilstoša. Man jau rokā bija nazis, lai tiktu ar viņu galā, pirms tas paspēj tikt uz kājām. Uz savām četrām kājām. Tas izplatīja tādu pat kodīgu smaku kā Tima Hatčinsona zivju dīrāšanas šķūnis. Kāds man varētu paskaidrot, kā kalnu kaza, kura visu laiku barojas ar hlorofilu, spēj tā smirdēt. Es viņai veltīju pāris miermīlīgus vārdus, tie iedarbojās, jo viņa nemēģināja mani sabadīt.

Man nācās secināt, ka šādas pazemojošas tikšanās nekad negadītos Erola Flinna tipa vīriešiem. Ja Flinns būtu pakritis, tad viņa baterija noteikti nebūtu saplīsusi, ja viņš būtu nesis sveci, tā noteikti turpinātu degt. Bet mana gumijotā kabatas lampa no plcksistikla bijp beigta, neskatoties uz visām garantijām un triecienizturību.

Es izvilku no kabatas zīmuļa formāta lampiņu un to azotē pārbaudīju. Varēju sev aiztaupīt pūles, jo pat jāņtārpiņš to būtu izsmējis. Iebāzu lampiņu kabatā un gāju tālāk.

Es nezināju, cik tālu man vēl jāiet, tādēļ nometos četrrāpus. Jau pēc piecām minūtēm biju sasniedzis malu un atradis to, ko meklēju. Robs bija apmēram piecdesmit centimetrus plats un desmit centimetrus garš. Pēdas bija pietiekoši svaigas, dažviet jau atkal sāka augt zāle. Laika ziņā viss sakrīt. Šīs pēdas bija atstājusi lidmašīna, startēdama bez apkalpes, jo tai nebija pietiekama ātruma, lai spētu pacelties gaisā, tādēļ tā bija iekritusi aizā, atstādama šīs pēdas. Tas arī bija viss, kas man vajadzīgs. Tas, Oksfordas ekspedīcijas bojātā laiva un tumšie riņķi zem Sjū Kirksaidas acīm. Te nu šaubu vairs nebija.

Es izdzirdēju klusu čaboņu sev aizmugurē. Pat piecgadīgs bērns, satvēris manas kājas, spētu mani tagad nogrūst bezdibenī. Bet varbūt tā bija mana četrkājainā draudzene, kura nāk atriebties par iztraucēto naktsmieru? Es apmelos apkārt, pistole un baterija man jau bija rokās. Tā tiešām bija mana draudzene. Dzeltenās acis raudzījās tumsā, skatiens bija ziņkārīgs un draudzīgs. Es lēnām līdu atpakaļ, lai viņa mani nevarētu nobadīt lejā, paglaudīju viņai galvu un devos prom. Ja tas tā turpināsies, tad nakts vēl nebūs pagājusi, kad man jau būs infarkts.

Lietus bija mitējies, arī vējš vairs nebija tik stiprs. Bet, lai būtu līdzsvars, migla bija sabiezējusi vēl vairāk. Es iedomājos, kā tagad iet Hatčinsonam, bet tūlit šo domu atvairīju. Nešaubījos, ka viņš savu darbu prot daudz labāk nekā cs savējo. Es ieturēju virzienu uz pili tā, lai vējš vienmēr pūstu no labās puses. Mans pēdējais uzvalks zem gumijas lietus mēteļa bija ļoti netīrs, ministrijai nāksies apmaksāt diezgan lielu rēķinu par tīrīšanu.

Pēdējā brīdī pamanīju pils sienu, citādi būtu tajā ietriecies kā aklais. īsti nezināju, vai tagad atrodos pa labi vai pa kreisi no ieejas salas pusē. Liii to noskaidrotu, uzmanīgi devos uz kreiso pusi. Pēc trīs metriem šis mūris pārgāja citā mūrī pa labi. Tas nozīmēja, ka atrados vārtu kreisajā austrumu pusē. Sāku taustīties uz labo pusi.

Labi, ka biju nācis no šīs puses. Ja cs būtu nācis no otras puses, vējš būtu pūtis citā virzienā, un es nebūtu saodis tabakas dūmus. Tiem nebija tik spēcīga smarža kā Artūronkula cigāriem, nemaz jau nerunājot par Tinia Hatčinsona indēm, bet tomēr tā bija tabakas smarža. Pie vārtiem kāds smēķēja cigareti. Tas nu reiz ir absolūti pareizs nosacījums, ka sardze nekad nedrīkst smēķēt. Ar viņu es ātri likšu galā. Neesmu apmācīts, kā kraujas malā jāapietas ar kalnu kazām, bet šāda veida uzdevumus esmu risinājis līdz apnikumam.

Es lavījos uz priekšu, turēdams pistoli aiz stobra. Viņš stāvēja, atspiedies pret vārtiem. Viņu nodeva cigaretes gals. Es pagaidīju, kamēr viņš trešo reizi ievilka dūmu. Cigarete icgailējās visstiprāk, bel viņa redzes spējas šajā brīdī bija visvājākās. Tad strauji spēru soli uz priekšu un ar revolvera laidi no visa spēka situ viņam pa galvu.

Viņš gāzās uz manu pusi. Es viņu satvēru, un kaut kas ass man iedūrās ribās. Es ļāvu viņam nokrist un satvēru priekšmetu, kurš palika karājamies manā mētelī. Tas bija durklis, turklāt ar ļoti nepatīkami asu galu. Bet pie durkļa vēl bija 303.kalibra Enfilda šautene. Ļoti militāri. Tc jau runa vairs nebija tikai par vienkāršiem drošības pasākumiem. Mūsu draugi sāka baidīties, un man nebija nekādu iespēju uzzināt, ko viņi zina. Un laika vairs nebija ne viņiem, ne man, jo pēc pāris stundām ausīs diena.

Es paņēmu šauteni un uzmanīgi aizgāju līdz klinšu nogāzei, ar durkli pārbaudīdams zemi savā priekšā. Šautene un durklis kopā būs ap pusotra metra, ko var pārbaudīt, pirms sākas mūžība. Sasniedzu malu, apgriezu šauteni otrādi un gāju atpakaļ, veidodams divas paralēlas pēdu rindas rīta rasā. Pēc tam šautenes laidi notīrīju un noliku zemē. Es cerēju, ka, dienai sākoties, nākošā sardze izdarīs pareizo secinājumu.

Es viņam nebiju trāpījis tik stipri, cik biju cerējis. Kad atgriezos, viņš sāka kustēties un stenēt. Tas bija labi, jo man viņš nebūs jānes. Iebāzu viņam mutē kabatlakatiņu. Tas nebija humāni, jo cilvēks, kuram ir gripa vai degunā polipi, jau četru minūšu laikā var nosmakt; bet man nebija laika viņu izmeklēt.

Divu minūšu laikā viņš bija kājās. Viņš nemēģināja ne bēgt, ne pretoties. Viņa ceļgali bija sasieti, ari rokas sasietas aiz muguras, mana ieroča stobrs dūrās viņam mugurā. Es teicu, ka jāiet, un viņš gāja. Pēc divsimt metriem novedu viņu nost no ceļa un sasēju kopā rokas un ceļgalus. Šķita, ka viņš elpo bez grūtībām.

Vairāk sargu nebija, vismaz pie galvenajiem vārtiem. Es šķērsoju tukšo pagalmu un nonācu pie galvenajām durvīm. Tās nebija aizslēgtas. Es iegāju iekšā un dusmojos uz sevi, ka nebiju pārmeklējis, vai sargam nav baterijas. Aizkari droši vien bija aizvilkti, jo hallē valdīja absolūta tumsa. Man nebija nekāda prieka tumsā orientēties kāda skotu barona mājā, jo pastāvēja liels risks, ka apgāzīšu kādu bruņinieka tērpu vai uzduršos uz kāda zobena. Es izņēmu no kabatas zīmuļveidīgo lampiņu, bet ar to nebija iespējams saskatīt pat pulksteņa ciparnīcu.

Vakar no helikoptera redzēju, ka pils ir taisnstūra, tādēļ pieņēmu, ka — ja galvenie vārti atrodas centrālā, pret jūru vērstā spārna vidū — galvenajām kāpnēm jāatrodas pretim vārtiem. Varēju cerēt, ka halles vidū nebūs ne bruņinieku, ne šķēpu.

Patiesībā tā arī bija. Pēc desmit pakāpieniem kāpnes sadalījās pa labi un pa kreisi. Es izvēlējos ceļu pa labi, jo šajā pusē saskatīju vāju gaismas atblāzmu. Seši pakāpieni pa labi, tad pagrieziens pa labi, atkal astoņi pakāpieni, un es biju nonācis gaitenī. Divdesmit četri pakāpieni un nc mazākā trokšņa. Es domās pateicos arhitektam, kurš kāpnes bija veidojis no marmora.

Gaisma kļuva jūtami stiprāka. Es tai sekoju un sasniedzu kādas nedaudz pavērtas durvis. Uzmanīgi paskatījos pa spraugu. Vienīgais, ko spēju saskatīt, bija skapja stūris, paklājs, gultas gals un visbeidzot vēl netīrs zābaks. Es dzirdēju krākšanu, atgrūdu durvis un iegāju telpā.

Es nācu, lai atrastu lordu Kirksaidu. Liii arī kas las bija, tikai ne lords Kirksaids. Lai ari ko viņš darītu, bel gultā gan viņš neietu ar zābakiem, bikšturiem un sporta cepurīti. Tāpat cēlais lords neturētu sev blakus šauteni ar dunci. Es nevarēju saskatīt seju, jo līdz pat degunam to nosedza cepure. Blakus uz naktsgaldiņa atradās kabatas baterija un pusizdzerta viskija pudele. Nekur nemanīju glāzi. Redzētais man ļāva secināt, ka šo tipu vēl nebija sasnieguši mūsdienu civilizācijas sasniegumi. Uzticams sargs, kurš labi sagata vojies grūtajai dežūrai, bet nekad laikā neieņems savu vietu, jo nebūs neviena, kas viņu pamodina. Stāvoklī, kādā viņš ir pašlaik, pamošanās nenotiks ātrāk par pusdienlaiku.

Var jau gadīties, ka viņš pats sevi pamodina ar skaļo krākšanu, jo troksnis spēja pamodināt pat miroņus. Viņš man atgādināja tādu cilvēku, kurš pamodies tūlīt atkal tver pēc pudeles, lai apmierinātu svelošās slāpes. Tādēļ atveru pudeli un sabēru tajā pusduci tablešu, kuras man iedeva draugs farmaceits no Torbejas. Es aizskrūvēju pudeli, paņēmu viņa bateriju un devos tālāk.

Aiz nākošajām durvīm pa kreisi bija vannas istaba ar netīru izlietni un spoguli, un izmētātiem skūšanās piederumiem. Uz grīdas atradās divi dvieļi, kuri kādreiz noteikti ir bijuši balti. Pali vanna bija neskarta un līra. Šeit laikam bija tā viela, kur mazgājās sardze.

Nākošā telpa bija likpat netīra un nekārtīga. Šī varēja būt tā vīra istaba, kurš pašlaik gulēja ārā zālē starp akmeņiem.

Es devos tālāk uz istabām pa kreisi. Pirmā bija lorda Kirksaida istaba. Viņa paša nebija mājās, jo gulta bija rūpīgi saklāta.

Nākošā bija lorda Kirksaida vannas istaba. Te sardzes viri noteikti nejustos labi. Šeit valdīja ideāla tīrība. Pie sienas atradās zāļu skapītis. Es paņēmu plāksteri un aizlīmēju bateriju tā, ka tā rādīja ļoti šauru gaismas staru. Pārpalikumu iebāzu kabatā.

Nākošās durvis bija aizslēgtas, bet atslēga, kura te bija jau no Dabsgeiras pils celšanas laikiem, man neradīja nekādas problēmas. Es izņēmu no somas visu laiku labāko mūķīzeri pasaulē — garu un cietu celuloīda gabalu — un iebāzu starp durvīm un stenderi atslēgas bultas rajonā, tad satvēru durvju rokturi un vilku uz šarnīru pusi, vienlaicīgi kustinot mūķīzeri. Šo procedūru man nācās atkārtot vēl vienu reizi. Troksnis varēja pamodināt manu guļošo draugu sargu un to personu, kura atradās šajā istabā, bet cs neko nesaklausīju.

Mazliet atvēru durvis un aizturēju elpu. Istabā dega gaisma. Es apmainīju bateriju pret pistoli, notupos un strauji atvēru durvis. Tad atkal piecēlos, aizvēru un aizslēdzu durvis, un piegāju pie gultas.

Sjūzena Kirksaida nekrāca, bet gulēja tikpat ciešā miegā kā sargs. Viņas mati bija sasieti ar zilu zīda lentīti, un viņas seju varēja rcdzčl daudz labāk nekā dienā. Kā jau lēvs bija teicis, viņai bija divdesmit viens gads, bet miegā viņa likās kā septiņpadsmitgadīga meitene. Uz grīdas pie gultas mētājas kads ilustrēts žurnāls, kuru viņa bija lasījusi, kamēr aizmigusi. Uz naktsgaldiņa bija pustukša ūdensglāze un miega zāļu tablešu paciņa. Apziņa, ka tu esi pamests Dabsgeirā, nomāca, un Sjūzcnai tas bija divtik grūti.

Stūrī pie izlietnes cs atradu dvieli un noslaucīju no sejas putekļus un mitrumu, saķemmējos un pie spoguļa izmēģināju smaidiņu — izskatījos kā pēdējais noziedznieks.

Man vajadzēja gandrīz divas minūtes, lai viņu pamodinātu vai atgrieztu vismaz pusnemaņas stāvoklī. Liti atmostos pilnībā, viņai vajadzēja vēl vienu minūti. Tas mani paglāba no pārbīļa kliedziena, kas varēja sekot, jo tagad viņai bija laiks apjēgt, ka nakts vidū viņas istabā atrodas kāds svešinieks. Es atkal mēģināju ļoti draudzīgi smaidīt, bet neticu, ka tas palīdzēja.

—     Kas jūs esat? — viņas balss drebēja, un platajās acīs es redzēju bailes. — Nepieskarieties! Nedariet lo… es saukšu palīgā… cs…

—    Es jūs neaiztikšu, Sjū Kirksaida. Es tikai domāju, vai klicg» šana jums palīdzēs. Nekliedziet. Esiet laba meitene. Vislabāk būs,

ja runāsiet čukstus. Es nedomāju, ka tas būtu ļoli gudri no jūsu puses, ja jūs uzvestos citādi. Vai jūs man piekrītat?

Dažas sekundes viņa mani uzlūkoja, lūpas kustējās, il kā viņa kaut ko gribētu sacīt, un no acīm lēnām pazuda bailes. Tad viņa pēkšņi izslējās un tcica: — Jūs esat misters Džonsons, vīrs no helikoptera.

—    Jums vajadzētu mazliet vairāk uzmanīties, — cs pārmetoši sacīju, un viņa tūlīt uzvilka segu līdz pat zodam. — Mani sauc Kalverts, un es strādāju valsts labā. Esmu jūsu draugs, man šķiet, ka jums tagad vajadzīgs draugs, vai nc tā, Sjūzen? Jums un jūsu vecajam kungam… es, protams, domāju lordu Kirksaidu.

—    Ko jūs gribat no manis? — viņa čukstēja. — Ko jūs te vispār darāt?

—    Esmu šeit, lai darītu galu jūsu raizēm, lai izlūgtos sev ielūgumu uz jūsu kāzām ar Džonu Rollinsonu. Mēģiniet nolikt kāzas uz nākošā mēneša beigām, ja iespējams. Tad man būs neliels atvaļinājums.

—    Taisieties, ka tiekat! — Viņas balsi bija izmisums. — Ejiet ātri projām, citādi visu sabojāsiet. Lūdzu, ejiet projām! Es jūs lūdzu. Ejiet projām. Ja esat draugs, ejiet projām, lūdzu, lūdzu, nu ejiet taču!

Viņa laikam tiešām vēlējās, lai es aizeju. — Jums visiem 1c laikam pamatīgi skalojuši smadzenes. Ja jūs vēl ticat to vīru solījumiem, tad jau vēl ticat arī Ziemsvētku vecītim. Viņi jums nekad neļaus pazust, viņiem jāiznīcina ikviens vismazākais pierādījums, kas varētu kādreiz palīdzēt viņus atpazīt. Tas attiecas uz visiem, kuri viņus jebkad ir satikuši.

—    To viņi nedarīs, noteikti nē. Es biju klāt, kad misters Lavorskis manam tēvam apsolīja, ka neviens no tā necietīs. Viņi esot vienkārši tirgotāji, un slepkavības nav viņu stilā. Es zinu, ka viņš to domāja nopietni.

—     Ak Lavorskis, ja? — Tas tā varēja būt. — Kad viņš to teica, viņš tā arī varēja domāt. Droši vien viņš neteica, ka pēdējo trīs dienu laikā viņi nogalinājuši četrus cilvēkus un ka četrreiz mēģinājuši novākt arī mani.

—   Jūs melojat! Tie ir izdomājumi! Tādas lietas… kaut kas tāds šodien vairs nenoliek. Apžēlojieties un lieciet mūs mierā!

—   Tā nu var runāl tikai visvecākās skotu dzimtas pārstāvja meita,

—   es nelaipni atteicu, — jūs man neesat vajadzīga. Kur ir jūsu tēvs?

—    Es nezinu. Misters Lavorskis un kapteinis Imrijs — viņš arī ir viens no tiem — tēvu šovakar ap divdesmit trijiem aizveda. Tēvs man neteica, uz kurieni. Viņš vispār man neko nesaka. — Viņa apklusa, tad padomāja un jautāja: — Ko jūs ar to gribējāt teikt, ka cs jums neesmu vajadzīga?

—    Vai viņš neteica, kad atgriezīsies?

—    Ko tas nozīmē, cs jums neesmu vajadzīga?

—    Jūs esat pārāk jauna un daudz ko vēl šajā pasaulē nesaprotat. Jūs esat gatava ticēt visam, ko jums sastāsta kāds rūdīls nelietis. Un turklāt jūs neticat man, vienīgajam, kurš var jūs visus glābt. Miss Kirksaida, jūs esat dumja un iedomīga auša. Padomājiet par Rollinsonu!

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Kad viņš nu reiz būs miris, tad tiešām jūs nevarēs precēt,

—    cs biju brutāls. — Un viņš mirs. Viņš mirs tādēļ, ka Sjū Kirksaida neko nedara, lai to aizkavētu, jo viņa ir pārāk akla, lai saskatītu patiesību, kad tas ir iespējams. — Es atliecu apkakli un noņēmu šalli. — Kā jums tas patīk?

Viņai tas nepavisam nepatika, viņa nobālēja. Man pašam tas arī nepatika, jo redzēju sevi buduāra spogulī. Kvinna roku darbs ziedēja visās varavīksnes krāsās.

—    Kvinns? — viņa čukstēja.

—    Jūs zināt viņa vārdu? Jūs viņu pazīstat?

—    Es pazīstu visus. Nu, lielāko daļu noteikti. Pavārs reiz stāstīja, ka Kvinns dzērumā esot lielījies, ka kādreiz esot strādājis cirkā spēka akrobātu grupā par apakšējo turētāju. Reiz naktī viņš esot sastrīdējies ar vienu no saviem partneriem kādas sievietes dēļ. Tad viņš savu partneri esot tā vienkārši novācis. Tieši tā … — viņai bija grūti skatīties uz manu kaklu. — Es domāju… cs domāju, ka tās visas ir likai runas runāšanas pēc.

—    Vai jūs vēl arvien ticat, ka mūsu draugi kā misionāri nodarbojas ar kristīgās mācības izplatīšanu sabiedrībā? — es ironizēju. — Vai jūs pazīstat Žaku un Krēmcru? — Viņa pamāja.

—     Es viņus abus šonakt nogalināju, jo viņi nogalināja manu draugu, pārlaužot sprandu. Tad viņi mēģināja novākt mani un manu šefu. Tad es nogalināju vēl vienu, kurš ieradās pa tumsu, lai atkal novāktu mūs. Man šķiet, ka viņu sauca Henrijs. Vai tagad jūs man ticat? Varbūt domājat, ka mēs tc spēlējam bērnu spēles?

Manai šoka terapijai bija pārāk spēcīga iedarbība. Meitenes seja vairs nebija bāla, bet gan krīta baltumā. — Man laikam būs jāvemj.

—     Vēlāk, — es skarbi teicu. Vislabprātāk es viņu būtu paņēmis rokās un nomierinājis: — Labi jau, labi, nelauzi savu skaisto galviņu, ļauj darboties Filipa onkulim, un viņš visu nokārtos pirms diena vēl nebūs beigusies.— Man tiešām bija ļoti grūti to nedarīt. Tā vietā cs auksti noteicu: — Tagad nav laika spēlītēm. Jūs taču gribat precēties, vai ne? Vai tēvs jums teica, kad atgriezīsies?

Vienu brīdi viņa paskatījās uz izlietni, būs jāvemj vai nē. Tad viņa atkal pievērsās man un čukstēja: — Jūs esat tāds pats kā viņi. Briesmonis, slepkava.

Es sagrābu viņu aiz pleciem un sāku kralīt: — Vai viņš neteica, kad atgriezīsies?

—    Nē. — Tik bēdīgi sen neviena sieviete uz mani nebija paskatījusies. Es atlaidu rokas.

—    Vai jūs vispār zināt, ko šie cilvēki dara?

—    Nē.

Es viņai ticēju. Vecais kungs gan zināja, tikai drošības pēc viņai neko neteica. Asais prāts viņam neļāva ticēt nelūgtajiem viesiem, ka šī nolādētā spēle beigsies bez upuriem. Viņš cerēja, ka, neko nesacīdams Sjūzenai, viņš spēs viņu paglābt. Bet, ja viņš tam ticēja, tad arī viņam nepieciešama psihiatra palīdzība. Bel varbūt es pats kļūdos, lā domādams. Ja cs būtu viņa vietā, tad arī noteikti ķertos pie mazākā salmiņa, lai paglābtos no nogrimšanas purvā.

—    Viens man ir skaidrs, un arī jūs to zināt, ka jūsu saderinātais vēl ir dzīvs, — cs turpināju. — Tāpat arī jūsu vecākais brālis un vēl arī citas personas. Tā ir?

Viņa klusēdama pamāja. Es vēlējos, kaut viņa mani lā neuzlūkotu.

—    Vai jūs zināt, cik cilvēku būs kopā?

—     Kāds ducis vai pat vairāk. Es zinu, ka viņu vidū ir ari bērni. Trīs zēni un viena meitene.

Tā bija. Abi Makdonalda dēli un zēns un meitene no pārbūvētās glābšanas laivas, kura pazuda nakts izbraukumā pie Torbejas. Es neticēju nevienam vārdam, ko Sjūzcna sacīja par Lavorska cilvēkmīlestību. Tomēr pārsteidzoši, ka visi šie nejaušie liecinieki vēl arvien ir dzīvi. Tam bija ļoti labs pamatojums.

—    Vai zināt, kur viņi liek turēti gūstā? Dabsgeiras pilī noteikti ir daudz piemērotu pazemes telpu.

—    Dziļi apakšā ir pagrabi. Pēdējos četrus mēnešus cs nedrīkstu tiem rādīties ne tuvumā.

—    Tagad ir situsi jūsu lielā stunda. Saģērbieties un aizvediet mani uz turieni.

—    Lejā uz pagrabiem? — Viņas sejā parādījāš šausmas. — Vai jūs esat traks? Mans tēvs teica, ka tur dienu un nakti ir sardze, vismaz trīs vīri. — Tagad jau vairs tikai divi, bet tā kā meitene jau tā ir sliktās domās par mani, tad es klusēju. — Sardze ir bruņota. Jūs esat traks. Es nedomāju tur iet.

—    Es arī patiesībā nemaz necerēju. Jūs ļausiet savam saderinātajam mirt tikai tādēļ, ka jums ir bail. — Es savu nicinājumu izgaršoju pilnībā. — Cik neapskaužams saderinātais!

Tagad viņa man sita, un es sapratu, ka esmu uzvarējis. — Dariet, kā cs tcicu. Jūs pamodināsiet sardzi. Ģērbieties!

Es piecēlos un aizgriezos. Kamēr viņa ģērbās, cs apskatiju durvis un sienas. Man jau bija līdz kaklam klausīties, kā sievietes man saka, cik cs esot briesmīgs.

—    Esmu gatava, — viņa tcica.

Viņa atkal bija uzvilkusi to pašu uniformu, pirātu blūzi un bikses, no kurām viņa bija izaugusi jau piecpadsmit gadu vecumā. Tikai trīsdesmit sekundes, un nekāda šujmašīnas trokšņa. Ļoti interesanti.

Devītā nodaļa

Ceturtdiena: no pulksten četriem trīsdesmit līdz rītausmai

Sadevušies rokās, mēs devāmies pa kāpnēm lejup. Biju pārliecināts, ka jebkurā gadījumā es būtu pēdējais, kuru viņa izvēlētos par savu sabiedroto uz vientuļas salas, bet tomēr viņa cieši spiedās man klāt.

Trepju pakājē mēs nogriezāmies pa labi. Ik pēc pāris metriem es uz īsu bridi ieslēdzu bateriju, kura īstenībā nemaz nebija vajadzīga, jo Sjūzena te zināja katru centimetru. Halles galā mēs nogriezāmies pa kreisi austrumu spārna virzienā. Pēc kādiem astoņdesmit metriem apstājāmies pie kādām durvīm labajā pusē.

— Ēdamistaba, — čukstēja Sjū. — Aiz tās ir virtuve.

Es noliecos un paskatījos pa atslēgas caurumu. Absolūta tumsa. Mēs iegājām ari virtuvē, bet arī tā bija tukša.

Sjūzena runāja par trim sardzes posteņiem. Ārējo posteni es jau biju novācis. Tad vēl otrs, kurš patrulēja uz nocietinājumiem. Sjū nezināja, ko viņš tur darīja, katrā gadījumā ar astronomiju viņš nenodarbojās. Viņam noteikti bija nakts redzamības ierīces, un viņš vēroja, vai neparādīsies kāda sveša laiva vai jahta, kura godīgos cilvēkus varētu iztraucēt viņu darbā. Bet šādā naktī viņš tā kā tā neko nespētu saskatīt. Trešais postenis apsargājot dziļākās virtuves blakustelpas, kur esot vēl viena ieeja pilī, no turienes arī vedot kāpnes lejā uz pagrabiem, kuros atradās nelaimīgie.

Sarga nebija virtuves telpās, tas nozīmēja, ka viņam jābūt lejā pagrabā.

No mazgātuves kāpnes veda uz kādu gaiteni, kurš bija izbūvēts no kvadriem jeb būvakmeņiem. Pa kreisi no gaiteņa es uztvēru vāju gaismas atblāzmu. Sjūzena pielika pie lūpām pirkstu, un mēs klusām līdām līdz kāpņu galam. Tur cs uzmanīgi paskatījos ap stūri.

Tas, ko es redzēju, vairs nebija ceļš, bet gan vissliktākās kāpnes, kādas jebkad biju redzējis. Tās apgaismoja tikai pāris elektriskās lampiņas, kuras atradās tālu viena no otras. Izskatījās, ka pašā galā sienas saplūst kopā tāpat kā dzelzceļa sliedes tālumā. Varbūt kādus piecpadsmit metrus dziļāk vai pēc apmēram septiņdesmit pakāpieniem atradās pirmā lampiņa, tur sākās atkal cits gaitenis pa labi. Stūrī atradās taburete, un uz tās sēdēja kāds vīrs, uz ceļiem turēdams šauteni.

Es atliecos atpakaļ un čukstus jautāju: — Uz kurieni ved šīs kāpnes?

—    Uz laivu māju, protams, kur tad vēl citur? — viņa likās pārsteigta.

Nu protams, kur tad vēl citur. Tas nu tev izdevās, Kalvert! Vienkārši spīdoši. Tu atlidoji no dienvidiem, redzēji pili un laivu māju un secināji, ka tās šķir tikai pāris sprīžus platas klintis, bet nespēji iedomāties, ka tās kaut kādā veidā varētu būt saistītas.

—    Vai tur pa labi, kur gaitenis sadalās, var tikt uz pagrabiem? — Viņa piekrītoši pamāja. — Bet kādēļ tik dziļi? Tik garš ceļš, lai tiktu pie šņabja.

—    Īstenībā tie nav vīna pagrabi. Kādreiz tos izmantoja kā ūdens rezervuārus.

—    Vai cita ceļa nav, kā tikt lejā?

—    Nē, tikai šis.

—    Ja mēs spersim kaut pāris soļus, viņš mūs sacaurumos kā sietu. Vai zināt, kas viņš ir?

—    Harijs. Otru vārdu es nezinu. Tēvs saka, ka viņš esot armēnis. Cilvēki nemāk pareizi izrunāt viņa otru vārdu. Viņš ir jauns, iztapīgs un pretīgs,

—    Vai tad viņam pietika nekaunības tuvoties klana šefa meitiņai?

—    Jā, tas bija briesmīgi. — Viņa ar plaukstas virspusi pārbrauca pār lūpām. — Viņš smirdēja pēc ķiplokiem.

—    Nu, cs viņam to neņemu ļaunā. Ari es noteikti būtu mēģinājis, ja vien netuvotos pensijas vecumam. Pasauciet viņu un atvainojieties.

—    Ko?

—    Sakiet, ka nožēlojat. Sakiet, ka esat nepareizi novērtējusi viņa cēlo raksturu, ka tēvs ir prom, un tagad jums ir pirmā iespēja ar viņu parunāties. Sakiet, ko gribat.

—    Nē!

—    Sjū!

—    Viņš man nekad neticēs.

—    Kad viņš pienāks metra attālumā, tad aizmirsīs visas citas domas. Galu galā viņš taču ir vīrietis, vai ne?

—    Jūs ari esat vīrietis, un tikai dažu centimetru attālumā no manis. — Ak, šī mūžīgā sievietes loģika.

—    Es jau jums teicu. Mans vecums mūs šķir. Nu, uz priekšu!

Viņa negribīgi pamāja, un cs pazudu tuvākā pagraba ēnā ar

pistoli rokā. Viņa pasauca, un viņš atskrēja, turēdams ieroci šaušanas gatavībā. Kad viņš redzēja, ar ko darīšana, tad šautene vairs nebija prātā. Sjūzena sāka runāt, bet tas bija lieki, jo Harijs bija straujš, jauns vīrietis. Te laikam runāja mežonīgās armēņu asinis. Es devos uz priekšu un notriecu viņu zemē. Man viņš bija jāsasien. Tā kā neatradu nevienu kabatlakatiņu, tad noplēsu Harija krekla gabalu, lai aizbāztu viņam muti. Sjūzena ķiķināja. Tas izklausījās diezgan histēriski.

—    Kas ir? — es jautāju.

—    Tas ir par Hariju, viņš vienmēr ģērbās pēc pēdējās modes. Tas ir zīda krekls. Jūs tiešām nerespektējat cilvēkus, mister Kalvert.

—    Tādus kā Harijs ne. Es jūs apsveicu. Tas nemaz nebija tik slikti?

—    Tomēr tas bija briesmīgi. — Viņa atkal ar plaukstas virspusi noslaucīja lūpas. — Viņš smird pēc viskija.

—    Šodienas jaunajiem cilvēkiem gan ir īpatnēja gaume, — es draudzīgi teicu. — Tas vismaz bija labāk par ķiploku smaku.

Īstenībā laivu māja nemaz nebija laivu māja, tā bija liela ala. Tās galā paralēli krasta līnijai stiepās gari tuneļi, tik gari, ka ar baterijas palīdzību beigas nevarēja saredzēt. No helikoptera izskatījās, ka laivu māja nav lielāka par septiņiem kvadrātmetriem, un ka tur vietas pietiek kādām divām trim airu laivām. Patiesībā tur varētu paslēpt pat mūsu «Firecrcst». Austrumu pusē bija iedzīti četri pāļi. Varēja redzēt, ka alas galā nesen ir veikti tās paplašināšanas darbi, lai palielinātu kuģu uzņemšanas spēju. Es paņēmu laivu āķi, lai pārbaudītu dziļumu, bet tas bija par īsu, lai sasniegtu dibenu. Ikviens kuģis te varēja iebraukt gan paisuma, gan bēguma laikā. Abi lielie vārti izskatījās ļoti stabili. Labajā pusē atradās nelielas durvis, pa kurām te varēja ienākt no salas puses.

Noenkurošanās laukums bija tukšs, kā jau to biju paredzējis. Mūsu draugi uzmanījās, turklāt viņiem vēl labi maksāja. Nebija grūti iedomāties, ko viņi te darīja. Visa darba platforma bija nokrauta ar darba rīkiem. Tur bija kompresors, kuru darbināja dīzeļdzinējs, divcilindru pumpis ar diviem ventiļiem, divi ūdenslīdēju tērpi ar lokaniem un nepārkniebjamiem gaisa kabeļiem ar metāla pievadiem. Tad vēl niršanas zābaki ar papildus atsvariem un zemūdens sarunu kabeļi. Vēl es saskatīju veselu kaudzi ar gaisu piepildītu cilindru. Es pat nejutos pārsteigts, jo pēdējās četrdesmit astoņas stundas es zināju, ka kaut kur tam visam ir jābūt, bet apskaidrība, ka tam jābūt šeit, man radās tikai šovakar. Varbūt mani izbrīnīja vienīgi las, ka tā visa bija tik daudz, kaut gan nebija jau par ko brīnīties, jo, lai arī kā pietrūka šim pulciņam, ģeniāla organizētība tā nebija noteikti.

Nc šovakar, ne arī vēlāk es neredzēju pagrabus, kuros tika turēti sagūstītie. Kad es ar lielām grūtībām biju sasniedzis nebeidzamo kāpņu vidu, nogriezos pa kreisi gaitenī, kur pirms tam bija uzturējies Harijs.

Pēc pāris metriem gaitenis paplašinājās. Tur atradās no alus kastēm sanaglots galds, alus kastes te bija arī krēslu vietā. Stūri atradās vēl pāris neattaisītas alkohola kastes. Uz galda bija tikko attaisīta viskija pudele, tās laikam bija Harija zāles pret ķiploku smaku. Tālāk sienā bija smagas koka durvis, aizslēgtas ar tādu pašu masīvu slēdzeni. Atslēgu nekur neredzēju. Šo problēmu man neizdosies atrisināt ar celuloīda palīdzību, tc vajadzīgs kārtīgs plastikāta sprāgstvielas klucis. To cs fiksēju savā atmiņā un gāju atpakaļ pie Sjūzenas.

Harijs bija nācis pie samaņas un kaut ko tcica, bet krekla vīšķis traucēja sacītajam sasniegt jaunās dāmas delikātās ausis. Toties visu izteica acis.

Viņš mēģināja atbrīvoties no virves, kura saistīja viņa rokas un kājas. Sjūzena Kirksaida turēja ieroci, pavērstu viņa viezienā, un izskatījās pārbijusies. Tas nu bija lieki, jo Harijs bija sasaitēls kā tāda pasta paciņa.

—    Tie cilvēki lejā, — es tcicu, — daži tur atrodas vairākas nedēļas, daži pat mēnešus. Kad viņi atkal tiks ārā, viņi būs akli kā sikspārņi un nevarīgi kā zīdaiņi.

Viņa noraidoši pakratīja galvu. — Es domāju, ka viss būs labi. Katru rītu sardzes uzraudzībā viņi pusotru stundu pastaigājas pa nolaišanās laukumu. No jūras to nevar redzēt. Mēs nedrīkstam to redzēt. Bet es viņus esmu bieži redzējusi. Tēvs uz lo pastāvēja, un arī sers Antonijs.

—    Vecais labais papucītis. — Es paskatījos uz Sjū. — Un mīļais vecais Skurass, vai tad viņš arī te ierodas?

—    Protams. — Viņa bija pārsteigta par manu izbrīnu. — Viņš taču ir viens no viņiem. Dolmans un Lavorskis visu nokārto, viņi strādā pie sera Antonija. Vai tad jūs to nezinājāt? Mans tēvs un sers Antonijs bija draugi, pirms visa šī lieta sākās, cs bieži viesojos sera Antonija mājā Londonā.

—    Bet tagad jūs vairs nedraudzējaties? — es turpināju izprašņāt.

—    Kopš nomira viņa pirmā sieva, seram Antonijam te augšā viss vairs nav kārtībā, — Sjūzena pārliecinoši norādīja. Es skatijos uz viņu un brīnījos, un domāju, kad es pēdējo reizi ar tādu pārliecību runāju par lietām, no kurām neko nesapratu. Es nevarēju atcerēties. — Vai jūs zināt, ka viņš apprecējās otrreiz? Ar kaut kādu franču aktrisi, kura nekam neder. Ar viņu jau nu tā galā neliks.

—    Sjūzen, — es padevīgi teicu, — jūs esat apbrīnojama. Man šķiet, jūs nekad nesapratīsiet, ko cs ar to domāju, kad teicu, ka mūs šķir mans pirmspensijas vecums. Vai jūs viņu labi pazīstat?

—    Nekad neesmu satikusi.

—   To jums man nevajadzēja teikt. Un nabaga vecais sers Antonijs vienkārši nesaprot, ko dara. Vai to jūs gribējāt sacīt?

—    Viņš ir pilnīgi izsists no sliedēm, — viņa aizstāvējās. — Bet vispār viņš ir foršs vecis. Bija foršs.

—   Galu galā viņš ir iejaukts likai četru cilvēku nāvē, nemaz nerunājot par trim savējiem, — cs atbildēju. Policijas priekšnieks

Makdonalds viņu uzskata par labu cilvēku, Sjūzena tāpat. Bet es gribētu zināt, ko viņa sacītu, kad ieraudzītu Šarlotes Skurasas muguru. — Kā ir ar gūstekņu uzturu?

—    Mums ir divi pavāri, tic nokārto visu. Ēdienu viņiem nones pagrabā.

—    Kas vēl no personāla ir šeit?

—    Neviena. Tēvam pirms četriem mēnešiem visi bija jāatlaiž.

Tagad man kļuva skaidrs, kādēļ vannas istabā bija tāda nekārtība. Es izvaicāju tālāk: — Par manu ierašanos ar helikopteri vakar paziņoja «Šangrilas» radio, vai ne? Ka ieradīsies kāds ar saskrāpētu seju. Kur ir raidītājs?

—   Jūs laikam tik tiešām zināt visu, tā ir?

—    Kalverts zina visu, jā. Kur ir raidītājs?

—    Blakus ieejas hallei telpā zem kāpnēm, tā ir aizslēgta.

—    Man ir tāda atslēga, ar kuru var atslēgt pat Anglijas Bankas vārtus. Vienu mirkli. — Es vēlreiz aizgāju līdz sardzes telpai pagrabā, paņēmu viskija pudeli un iedevu to Sjūzcnai. — Sargājiet lo labi!

Viņa bija pārsteigta: — Vai jums lā tiešām vajadzīga?

—    Ak, mans Dievs, svētā nevainība! — cs izlikos dusmīgs. — Protams, ka man to vajag, esmu alkoholiķis.

Es atsēju virvi, kura saistīja Harija potītes, un palīdzēju viņam piecelties. Par šo samarieša cienīgo palīdzību viņš man gribēja pateikties ar spērienu. Bet pēdējās piecpadsmit minūtes nebija nākušas par labu ne viņa asinsritei, ne reakcijai, mans spēriens viņu sasniedza ātrāk.

Kad otro reizi palīdzēju viņam tikt uz kājām, cīņas spars to jau bija atstājis.

—    Vai tiešām jums… vai tas bija vajadzīgs? — Sjū mani atkal uzlūkoja nosodoši.

—   Vai vajadzīgs? Vai jūs neredzējāt, ko viņš man gribēja nodarīt?

—   Jūs, visi vīrieši esat vienādi.

—    lzbcidziet! — cs norūcu. Jutos vecs, slims un noguris, un man nenāca prātā neviena asprātīga atbilde.

Raidītājs bija lielisks. Jaunākais ASV koncerna RCA modelis, kādus izmanto uz daudziem kuģiem. Es neprātoju, kā tas tc nokļuvis, jo šai kompānijai ierobežojumi nepastāvēja. Es apsēdos un sāku noregulē! raidītāju. — Aizejiet un atnesiet man vienu no tēva žiletēm.

—    Negribat, ka es noklausos, vai ne?

—    Domājiet, ko gribat, tikai atnesiet žileti.

Ja viņa nēsātu svārkus, tad varētu teikt, ka viņa, svārkiem šalkojot, izdrāzās no telpas, bet bikses nekādu šalkoņu neradija. Raidītājs bija tik liels, ka varēja raidīt no zemākajiem garajiem viļņiem līdz pat augstākajiem īsviļņiem. Man vajadzēja tikai divas minūtes, lai atrastu staciju SPFX. Es ļoti augstu vērtēju noziedzniekus, kuri man piespēlēja tik vērtīgu tehniku.

Sjū Kirksaida bija atpakaļ, pirms es vēl biju sācis runāt. Kopumā pie mikrofona cs pavadīju desmit minūtes. Es atteicos no jebkādiem kodētajiem vārdiem un runāju tieši, jo te man nebija ne kodu grāmatiņas, ne arī laika.

Runāju lēni un skaidri. Es devu precīzus norādījumus par cilvēku atrašanās vietu un par Dabsgeiras pili, un beigās pajautāju, vai pa šo laiku mūsu rajonā nekas īpašs nav noticis. Kamēr cs runāju, Sjūzcnas acis bija pazudušas zem blondajiem matiem, un Harijs uz mani skatījās kā no viņpasaules. Kad pabeidzu ziņojumu, raidītāju noregulēju atpakaļ uz veco frekvenci un piecēlos.

—    Tas nu būtu viss. Tagad cs pazūdu.

—    Ko? Ko jūs darīsiet? — tas nebija izbrīns, bet šausmas, kas parādījās viņas acīs. — Jūs aiziesiet un atstāsiet mani te?

—    Es aizeju, un ja jūs domājat, ka cs te palikšu kaul minūti ilgāk nekā vajadzīgs, tad esat traka. Jau tā esmu atļāvies par daudz. Domājat, ka gribu būt te, kad notiks sardzes maiņa vai kad strādnieki atgriezīsies no jūras dzīlēm?

—    No jūras dzīlēm? Ko jūs tc runājat?

—    Izbeigsim. — Es biju aizmirsis, ka viņa nezina, ar ko īstenībā nodarbojas mūsu draugi. — Tagad Kalverts brauks mājās.

—    Jums taču ir pistole. — Viņa bija nikna. — Jūs varat… jūs varat viņus saņemt gūstā, vai tad ne?

—    Ko saņemt gūstā? — es jautāju.

—    Sargus. Viņi guļ otrajā stāvā.

—    Cik viņu ir?

—    Astoņi vai deviņi, es precīzi nezinu.

—    Astoņi vai deviņi, viņa precīzi nezina. Ko jūs domājat, kas cs esmu? Supermcns? Laidiet! Jūs gribat, lai mani nošauj? Un vēl, Sjūzcn, nevienam neko nesakiet, pat tēvam nc, ja jūs kādreiz gribat stāvēt pie altāra blakus Džonijam. Vai sapratāt?

Viņa uzlika savu roku manējai un mierīgi tcica: — Jās varētu ņemt mani līdzi.

—     Es varētu jūs ņemt līdzi un visu sabojāt. Ja es kaut reizi izšautu uz kādu no guļošajiem sargiem, es visu sabojātu. Viss ir atkarīgs no tā, lai viņi nekad neuzzina, ka tc šonakt kāds ir bijis. Ja viņiem radīsies kaul mazākās šaubas vai aizdomas, tad viņi tūlīt savāks savas mantiņas un pazudīs no šejienes jau šonakl. Bet es neko nevaru uzsākt ātrāk par nākošo nakti. Jums taču ir skaidrs, ka viņi nevar aiziet, pirms nav nogalinājuši savus gūstekņus. Arī jūsu tēvu. Tad viņi piestās Torbejā un parūpēsies, lai arī Makdonalds nekad nevarētu uzstāties pret viņiem. Vai jūs, Sjūzcn, gribat, lai tā notiek? Dievs ir mans liecinieks, kā cs gribētu jūs aizvest no šejienes, galu galā es neesmu no cementa, bet tas būtu briesmu signāls viņiem un gals maniem plāniem. Vai jūs lo saprotat? Kad zēni atgriezīsies un konstatēs, ka jūs esat prom, tad viņiem būs tikai viena doma: mūsu mazā Sjū ir atstājusi salu, nu ir jārīkojas ātri. Vai tagad saprotat, kādēļ jums vēl jāpaliek?

—    Labi. — Viņa bija mierīga. — Bet jūs kaut ko neesat ievērojis.

—   Jā, to cs protu ļoti labi. Ko tad?

—    Hariju! Visi tūlīt pamanīs, ka viņa trūkst, bet šeit jūs viņu nevarat atstāt, jo viņš visu izstāstīs.

—    Jā, to pamanīs tāpat, kā pamanīs, ka trūkst sarga pie vārtiem. Ar to cs tiku galā jau pašā sakumā. — Tas viņai bija kārtējais pārsteigums. Es atlocīju jakas piedurkni un ar žileti iegriezu augšdelmā, nc pārāk dziļi, jo tomēr uzskatīju, ka asinis man vēl var noderēt pašam. Tad nosmērēju ar asinīm durkli no abām pusēm, un Sjū klusēdama uzlika uz rētas plāksteri. Varējām iet tālāk. Pa priekšu gāja Sjūzena ar viskija pudeli un bateriju, viņai sekoja Harijs un es. Kad atkal bijām nonākuši hallē, ar to pašu mūķīzeri aizvēru durvis.

Lietus bija pārstājis līt, arī vējš vairs nebija tik stiprs, toties migla bija sabiezējusi.

Tāda nu bija plakankalnes atvasara. Mēs izgājām cauri pagalmam un nonācām tajā vietā, kur pie klintīm biju nolicis durkli. Tagad no baterijas varēja noņemt plāksteri, jo sargs tur augšā uz dzegām tāpat mūs neredzētu. Sarunājāmies pusbalsī, jo trokšņi tādā miglā var izplatīties ļoti dažādi — gan klusināti, gan ļoti skaidri.

Es atradu durkli un pavēlēju Harijam nogulties zālē ar seju uz leju. Ja būtu viņu atstājis kājās, varbūt viņam ienāktu prātā mani nogrūst no klints lejā. Es vairākās vietās nomīdīju zāli un sadurstīju zemi, vārtu sarga durkli iespraudu zemē tā, lai 1as turētos taisni, bet Harija durkli, kurš bija nosmērēts ar asinīm, noliku zemē ar aprēķinu, lai asinis nenotek mitrajā zālē. Tad izlēju viskiju un pustukšo pudeli noliku durkļu tuvumā. — Kā jūs, Sjūzcn, domājat, kas te ir noticis?

—    Tas ir skaidri redzams. Abi bija piedzērušies, sastrīdējušies un nogāzušies no klints.

—    Un ko jūs dzirdējāt?

—    0, cs dzirdēju, kā hallē lamājas divi vīrieši. Es aizgāju līdz trepju galam un dzirdēju, ka kāds pavēlēja Harijam iet atpakaļ uz posteni, bet viņš teica, ka tūlīt visu nokārtos.» Es teikšu, ka abi bija piedzērušies, un ka es neatkārtošu vārdus, kurus viņi lietoja. Pēdējais, ko cs dzirdēju, bija, kā viņi abi lamādamies skrēja pār pagalmu.

—    Tas ir labi, meitenīt. Tieši to jūs arī dzirdējāt.

Viņa mūs pavadīja līdz vietai, kur biju atstājis vārtu sargu. Viņš joprojām smagi elsoja. Es viņus abus sasēju kopā tā, ka vienam nācās iet uz priekšu ar labo sānu, bet otram ar kreiso. Virves galu turēju rokā. Viņu rokas es arī biju sasējis kopā aiz muguras, tādējādi viņiem bija maz iespēju balansēt, ejot pa stāvo nogāzi. Ja nu kāds no viņiem kristu, cs varbūt varētu viņu glābt, vienīgi strauji paraujot virvi. Katrā gadījumā es nerīkojos kā glābējs Alpu kalnos, kurš drošības pēc virvi apsien ap vidukli arī sev.

—    Paldies, Sjūzcn, jūs man ļoti palīdzējāt. Tikai vairs nedzeriet miega zāles. Tas izskatīsies dīvaini, ja rīt ap pusdienlaiku jūs vēl gulēsiet.

—    Es vēlos, kaut jau būtu rītdienas pēcpusdiena. Uz mani jūs varat paļauties, mister Kalvert. Tagad viss būs kārtībā?

—    Pats par sevi saprotams.

Pēc kāda brīža viņa sacīja: — Jūs taču šos abus varējāt nogrūst no klintīm, ja būtu gribējis. Bet ncnogrūdāl. Jūs varējāt pārgriezt Harija roku, bet griezāt savējo. Es nožēloju, ko iepriekš sarunāju, ka esat briesmīgs un nežēlīgs. Jūs vienkārši darāt to, kas jums jādara. — Pauze. — Man šķiet, ka īstenībā jus esat ļoti labs.

—    Beigās to saka visi, — es atbildēju pats sev, jo viņa jau bija pazudusi miglā. Es vēlējos, kaut varētu pievienoties viņas uzskatiem, jo nemaz nejutos tik labi, drīzāk gan biju norūpējies un noguris kā suns. Norūpējies tādēļ, ka pats labākais plāns nevarēja paredzēt visu. Manas rūpes un raizes nedaudz mazinājās, kad iespēru saviem gūstekņiem, lai viņi ceļas augšā.

Zosu gājienā mēs sākām iet pa bīstamo ceļu lejup. Es gāju pēdējais, turēdams vienā rokā virvi un otrā bateriju. Kamēr kāpām lejā, es sev vaicāju, kāpēc neiegriezu Harija rokā. Uz Harija durkļa viņa asinis izskatītos labāk.

—    Es ceru, ka jums bija patīkams pārgājiens? — Hatčinsons pieklājīgi jautāja.

—    Garlaicīgi nebija, jūs būtu labi izklaidējies.

Es vēroju, kā Hatčinsons tumsā un miglā vada «Firecrest». — Atklājiet man savu aroda noslēpumu, kā jums šonakt izdevās atrast ceļu uz šo piestātni? Migla kļuvusi divtik bieza. Jūs stundām ilgi riņķojat bez iespējām noteikt savu atrašanās vietu, turklāt tc vēl ir gan paisums un bēgums, gan straumes un plīstošie viļņi, bet precīzi noteiktajā laikā esat klāt. Tas nav iespējams!

—    Tas tiešām bija augsts sasniegums navigācijā, — Hatčinsons svinīgi iesāka. — Jūs, Kalvert, taču zināt, ka ir tādas jūras kartes, un ja jūs paņemsiet liela mēroga karti ar šo apvidu, tad astoņu pēdu dziļumā atklāsiet apmēram simtu divdesmit metrus garu sēkli, kas atrodas kādus divsimt astoņdesmit metrus uz rietumiem no vecās piestātnes. Es braucu tieši pret vēju un paisumu, tad nogaidīju, kamēr eholots parādīja, ka esmu virs sēkļa, un izmetu enkuru. Noteiktajā laikā lielais navigators pacēla enkuru un ļāva vējam un paisumam nest laivu šurp. Daudzi tādu manevru nespētu veikt.

—    Esmu smagi vīlies, — es sacīju. — Nekad vairs nebūšu par jums tik augstās domās. Pieņemu, ka arī pirmo reizi jūs izmantojāt šo pašu tehniku.

—    Vairāk vai mazāk. Vienīgais, tad es izmantoju veselu sēkļu grupu. Tādi ir mani noslēpumi. Uz kurieni tagad?

—    Vai tad Artūronkulis neteica?

—    Te nu jūs viņu novērtējat par zemu. Viņš saka — kā nu bija — ka viņš nekad nejaucas jūsu uzsākto operāciju īstenošanā. — Es plānoju, — viņš saka, — cs darbojos līdzi. Un Kalverts noved lietu līdz galam.

—    Dažkārt viņš ir ļoti pieticīgs, — man nācās atzīt.

—    Pēdējās stundas laikā viņš man pastāstīja pāris epizodes par jums. Es domāju, ka tas man ir liels gods, būt šeit kopā ar jums.

—    Neņemot vērā četri simti tūkstošus mārciņu.

—    Tieši kā jūs sakāt, neņemot vērā tos zaļos papīrīšus. Uz kurieni tagad, Kalvert?

—    Uz mājām, ja jūs tās vispār spēsiet atrast.

—     Uz Krcgmoru? Gan jau atradīšu. — Viņš ievilka cigāra dūmu, paturēja to acu priekšā un teica: — Laikam būs jābeidz. Vairs jau nevar redzēt pat loga rāmi, kur nu vēl ārpusē. Artūronkulim gan vajag daudz laika, jums tā nešķiet?

—    Viņš nopratina gūstekņus.

—    Es neticu, ka viņš kaut ko no viņiem izdabūs.

—    Es arī ne. Turklāt viņi nav labā garastāvoklī.

—    Nu ja, lēciens no piestātnes uz priekšklāja bija diezgan sarežģīts. Laiva šūpojās, rokas sasietas uz muguras.

—    Salauzta potīte un salauzts apakšdelms, — cs tcicu. — Varēja būt vēl sliktāk. Viņi varēja arī netrāpīt uz klāja.

—      Arī tā varēja būt, — Hatčinsons piekrita. Viņš izbāza galvu pa sānu logu un tūlīt atvilka atpakaļ. — Cigarete nav vainīga, tātad nav iemesla atmest smēķēšanu. Redzamība ārā līdzinās nullei. Un ja cs saku, ka nulle, tad tā ari ir. Tagad mēs vadīsimies vienīgi pēc instrumentiem. Jūs mierīgi varat ieslēgt uguni. Tad cs labāk varēšu redzēt eholotu un kompasu. Radaru tas tikpat kā neietekmēs. — Kad iedegās gaisma, viņš paskatījās uz mani. — Pie velna, ko nozīmē šī briesmīgā pārģērbšanās?

Tic ir mani rīta svārki, — cs paskaidroju. — Man ir trīs uzvalki, un visi trīs ir slapji un sabojāti. Vai jums veicās, ser? — Tikko ienāca Artūronkulis.

—    Viens no viņiem paģība. — Izskatījās, ka Artūronkulis nebija ar sevi apmierināts. — Otrs tik skaļi vaidēja, ka neko nevarēja saprast. Nu, Kalvcrt, tagad stāstiet jūs.

—    Ko lai cs stāstu, ser? Es gribēju iet gulēt. Es jau visu pastāstīju.

—    Pusducis īsu teikumu, kurus pa vidu lā jaunekļa bļāvieniem es tāpat nesadzirdēju. Stāstiet visu pēc kārtas, Kalvert!

—    Es jūtos noguris, ser.

—     Es neatceros tādu brīdi, kad jūs nejustos noguris, Kalvert. Jūs taču zināt, kur atrodas viskijs?

Hatčinsons ieklepojās. — Varbūt admirāļa kungs atļautu…

—    Bet protams, manu zēn, — sers Artūrs atbildēja pilnīgi citā tonī. Zēns bija veselu pusmetru garāks. — Un ja jau reiz ar to nodarbojaties, Kalvert, tad atnesiet ari man, tikai ne dubulto. — Dažreiz Artūronkulis spēja būt sevišķi pretīgs.

Pēc piecām minūtēm es visiem novēlēju labu nakti. Artūronkulis nebija sevišķi apmierināts. Man radās iespaids, ka viņš domā, ka interesantākos momentus savā stāstā esmu izlaidis. Bet es tiešām biju noguris kā vecā nāve pēc pļaujas Hirosimā. Pa ceļam ielūkojos pie Šarlotes Skurasas, bet viņa gulēja kā līķis. Vienu brīdi es iedomājos miegaino un tuvredzīgo Torbejas aptiekāru. Savos astoņdesmit gados varbūt viņš būs pieļāvis kādu kļūdu pārskatīšanās pēc.

Tā domādams, biju nodarījis pāri vecajam vīram. Pēc ierašanās Kregmoras tā saucamajā ostā nevajadzēja nc minūti, lai Šarloti uzpurinātu no miega. Es viņai teicu, lai apģērbjas — to es tcicu ar nodomu, lai viņa domā, ka nezinu, ka viņa gulēja ar visām drēbēm — un nāk ārā. Pēc piecpadsmit minūtēm mēs visi bijām Hatčinsona mājā, un vēl pēc piecpadsmit minūtēm, kad uzlikām šinas lūzumiem un abus gūstekņus nogādājām drošā telpā, es atrados gultā kādā nelielā telpā. Šī istaba laikam bija piederējusi pašam Kregmoras mākslas galerijas prezidentam, jo abus izstāžu darbus viņš bija paturējis sev. Es jau laidos miegā un domāju par to, ka, ja kādreiz ari nekustamo īpašumu mākleri saņems doktora cepurītes, tad, bez šaubām, pirmie tās saņems tie, kam būs izdevies pārdot kādu no mājām Hcbridu salās netālu no dīrāšanas šķūņa. Šajā brīdī atvērās durvis un kāds icslēdza gaismu. Ar pūlēm pavēru acis un redzēju, kā Šarlole Skurasa aiz sevis tās aizver.

—    Ejiet prom, — cs leicu, — cs guļu.

—    Vai drīkslu ienākt? — viņa jautāja. Viņa aplūkoja izstādi, un lūpās iezagās viegls smaids. — Jūsu vietā es gaismu neizslēgtu.

—    Jums vēl jāapskata eksponāti aiz skapja, — cs lielījos. Nu jau spēju atvērt acis pilnībā. — Žēl, bet esmu ļoti noguris. Ko varu darīt jūsu labā? Jāatzīst, ka neesmu speciālists dāmu uzņemšanā nakts vidū.

—    Artūronkulis ir tepat blakus. Kad gribēsiet, varēsiet viņu pasaukt palīgā. — Viņa paskatījās uz kožu saēsto klubkrēslu. — Vai varu apsēsties?

Viņa apsēdās. Viņai mugurā joprojām bija nenovalkājamā baltā kleita, mati bija rūpīgi saķemmēti. Tas ir vienīgais, ko varu teikt viņas labā. Varbūt balsī juta humora pieskaņu, bet sejā un acīs no tā nebija ne miņas. Ak, šīs brūnās, gudrās acis, acis, kuras kādreiz pazina dzīvi, mīlu un prieku, acis, kuras savulaik viņu padarīja par iemīļotāko aktrisi. Tagad tajās bija vienīgi bēdas un izmisums. Un bailes. Tagad, kad viņa bija izbēgusi no vīra un viņa sabiedrotajiem, vairs nebūtu jābaidās, bet bailes vēl bija. Krunciņas zem acīm un ap muti, kas kādreiz izskatījās tik jauki, kad viņa smaidīja vai smējās, tagad likās kā sāpju un izmisuma zīmes uz visu atlikušo dzīvi. Šarlotes Skurasas seja vairs nebija Šarlotes Meinercs seja. Viņai varēja būt kādi trīsdesmit pieci gadi, bet izskatījās viņa daudz vecāka. Un tomēr, kad viņa lā sēdēja, sakņupusi šajā klubkrēslā, Kregmoras mākslas galerija man vairs neeksistēja.

—   Jūs man neuzticaties, Filip.

—    Kādēļ jūs lā sakāt? Kādēļ lai cs jums neuzticētos?

—    Pasakiet to man. Jūs izvairāties no manis, jūs neatbildat uz maniem jautājumiem. Nē, tā tas nav, jūs atbildat. Bet cs pazīstu cilvēkus un zinu, ka jūs man stāstāt tik, cik uzskatāt par nepieciešamu. Kādēļ tas tā, Filip? Ko es tādu esmu izdarījusi, ka jūs man neuzticaties?

—     Vai tas nozīmē, ka nesaku taisnību? Labi, es piekrītu, ka dažkārt balansēju uz naža asmens, ka kādreiz varbūt sameloju. Bet tas nepieciešams manā darbā. Tādus cilvēkus kā jūs es nekad ncmānītu. — To es domāju nopietni un tā arī nekad nedarītu — viņas pašas labā. Bet tas jau bija kas cits.

—    Kādēļ tad jūs nemānītu tādus kā cs?

—    īsti nezinu, kā lai to izskaidro. Varētu teikt, ka glītas un pievilcīgas sievietes cs nemānu. Un tad jūs varētu teikt, ka šis apgalvojums jāpierāda. Bel tc nav ko pierādīt, tā ir patiesība. Man žēl, ka šādā grūtā situācijā jums nav neviena, pie kā aiziet. Tā varbūt ir vienīgā reize jūsu dzīvē, kad jums vajadzīgs patvērums. Bet ko es te runāju, tas jau drīzāk izklausās kā apvainojums. Tad cs vēl varēju leikt, ka nekad nemānu savus draugus. Bet arī las būtu apvainojums, jo Šafloti Skurasu nevar pielīdzināt valdības algotņiem. Tam visam nav nozīmes, ko es te runāju, arī tam, vai jūs man ticat vai nē, galvenais, ka no manas puses jums briesmas nedraud, un, kamēr es būšu jūsu tuvumā, neviens cits arī jūs neapdraudēs. Varbūt jūs tam neticat. Iespējams, ka jūsu sievietes instinkts ir pārstājis darboties.

—    0 nē! Tas strādā — kā lo pareizi sauc — virsstundas. Un ļoti intensīvi. — Brūnās acis bija mierīgas. — Es tiešām ticu, ka* spētu savu dzīvi ielikt jūsu rokās.

—    Varbūt jūs to vairs nekad nedabūtu atpakaļ.

—    Tā nemaz nav tik vērlīga. Turklāt cs nemaz nevēlētos lo dabūt atpakaļ.

Ilgi un bez bailēm viņa uzlūkoja mani, pirms novērsās un skatījās uz savām sakrustotajām rokām. Viņa tās aplūkoja ilgi, un arī es beigās sāku skatīties tajā pat virzienā, bet nesaskatīju, ka tur kas nebūtu kārtībā.

—   Jūs gribat zināt, kāpēc cs atnācu? — viņa vaicāja.

—    Nē, to jau jūs pateicāt. Jūs gribat, lai jums pastāstu, kas noticis, īpaši sākumā un beigās.

Viņa piekrītoši pamāja. — Kad es uzsāku karjeru kā aktrise, sākumā es spēlēju pavisam niecīgas lomas, bet vienmēr zināju, par ko ir izrāde. Šajā spēlē, ko sarakstījusi dzīve, es joprojām spēlēju niecīgu lomu, vienīgais, ka es nezinu, par ko ir runa. Mans uznāciens ilgst trīs minūtes otrajā cēlienā, un man nav ne jausmas, kas noticis iepriekš. Tad es iznāku uz skatuves ceturtajā cēlienā un nezinu, kas noticis pa vidu un kā izrāde beigsies. Jūs nevarat iedomāties, kā šādā situācijā jūtas sieviete.

—    Vai tiešām jūs nezināt, kas līdz šim ir noticis?

—    Es varu vienīgi lūgt jūs noticēt.

Es viņai ticēju, jo jutu, ka tā ir taisnība.

—     Aizejiet, lūdzu, uz priekšistabu un atnesiet man, kā to šajā apvidū tik jauki sauc, kādu atspirdzinošu līdzekli. Mani spēki izsīkst.

Viņa paklausīgi piecēlās, aizgāja uz priekšistabu un atnesa man atspirdzinošo līdzekli, kurš man deva tik daudz spēka, lai varētu pastāstīt, ko viņa gribēja dzirdēt.

—    Viņi bija kā triumvirāts, — es teicu, lai gan tas īsti neatbilda patiesībai, taču bija tai vistuvāk. — Sers Antonijs, Lavorskis, kurš bija ne vien grāmatvedis, bet arī visu finansiālo transakciju direktors, un Džons Dolmans, kuģniecības sabiedrību ģenerāldirektors — tās gari vadības apsvērumu dēļ tika sadalītas —, apvienojās ar jūsu vīra naftas firmām. Es domāju, ka skotu advokāts Makkolums un bārdainais Biskartc, kuram pieder viena no lielākajām tirdzniecības bankām Parīzē, arī piederēja pie šīs grupas, bet es kļūdījos. Vismaz Biskartc nepiedalījās. Viņu gan oficiāli ielūdza uz pārrunām, bet patiesībā viņam neapzināti bija jāapgādā triumvirāts ar informāciju, kura bija nepieciešama nākošo gājienu veikšanai. Viņam tas viss nepatika, un viņš no grupas novērsās. Par Makkolumu es neko nezinu.

—     Es arī par Biskarti neko nezinu, — sacīja Šarlote. — Ne viņš, ne arī Makkolums nedzīvoja uz «Šangrilas». Viņi dažas dienas uzturējās viesnīcā «Kolumba» un divreiz tika uzaicināti vakariņās. Kopš tā vakara, kad jūs bijāt uz klāja, viņi tur vairs nav redzēti.

—    Starp citu, viņiem nepatika, kā jūsu vīrs pret jums izturējās.

—     Man arī tas nepatika. Es zinu, ko Makkolums tur darīja. Mans vīrs plānoja Klaidas ietekā jūrā nākošziem sākt cclt naftas pārtvaices rūpnīcu, un Makkolums viņu pārstāvēja nomas līguma slēgšanā. Mans vīrs tcica, ka gada beigās viņam būšot lieli brīvas naudas līdzekļi, kurus viņš gribētu veiksmīgi ieguldīt.

—    Tam es ticu. Jauks apzīmējums lielās laupīšanās iegūtiem ieņēmumiem. Es pieņemu, ka beigu beigās galvenais iniciators un vadonis būs Lavorskis, kuram šķiet, ka Skurasa impērijai steidzami vajadzīgas jaunas asinis lira kapitāla veidā. Un viņš arī izvēlējās sev tīkamāko metodi, kā to dabūt.

—    Bet — manam vīram vienmēr naudas bija pietiekoši, — iebilda Šarlote. — Viņam vienmēr bija viss tas labākais, jahtas, auto, mājas…

—    Šajā ziņā naudas pielika, tas ir tāpat kā ar liem miljonāriem, kuri metās lejā no saviem debesskrāpjiem, kad sabruka Ņujorkas birža. Nē, no augstākajiem finansu darījumiem jūs daudz vis nesaprotat. — Tas, ka šādu piezīmi saka cilvēks, kurš uztur savu dzīvību no algas līdz algai, izklausījās tiešām labi. — Tā bija Lavorska ideja, ka jāsagūsta tikai tic kuģi, kuru kravas vērtība ir vismaz miljons mārciņu un ne mazāk.

Viņa manī klausījās, muti pavērusi. Es vēlējos, kaut man būtu tādi zobi, jo laika gaitā Artūronkuļa ienaidnieki pusi jau bija izdauzījuši. Pats Artūronkulis bija divdesmit piecus gadus vecāks par mani un lielījās, ka vēl neesot pazaudējis nevienu zobu. — Jūs to visu izdomājāt, — Šarlote čukstēja.

—     Lavorskis visu to izdomāja. Es jums likai atstāstu, jo pats neko tādu nebūtu spējīgs izdomāl. Kad naudas iegūšanas sistēma bija skaidra, atlika vairs tikai noskaidrot, kur un kad tiks nosūtītas ļoti vērtīgas kravas, kā šos kuģus sagūstīt un kur noslēpt, kamēr atver seifus. Lielākajai daļai kuģu tagad ir moderni seifi, kuru atvēršana var ieilgt veselu dienu. Un beigās vēl jāizdomā, kā laupījumu dabūt projām.

Pirmo uzdevumu nebija grūti atrisināt. Es nešaubos, ka viņi piekukuļoja augsti stāvošus bankas ierēdņus, tam pierādijums ir mēģinājums dabūt savā pusē arī Biskarti. Es gan neticu, ka kādreiz izdosies šos cilvēkus notiesāt. Bet viņu galveno informātoru lordu Čarnlcju gan varēsim apcietināt un apsūdzēt. Liii pirātismu pārvērstu par ienesīgu biznesu, vajadzīga sadarbība ar Loida kuģu apdrošināšanas kompāniju Londonā, ar tādu ierēdni, kāds ir Loida apdrošināšanas aģents lords Čarnlejs. Neskatieties uz mani tā, jūs mani mulsināt.

Liela daļa vērtīgo kravu tiek apdrošinātas Loida kompānijā. Čarnlejs noteikti zināja gan to vērtību, gan firmu un banku, kura kravu nosūta, gan arī laiku un kuģi, ar kuru krava tiks nosūtīta.

—    Bet lords Čarnlejs taču ir ļoti turīgs, — viņa iebilda.

—    Lords Čarnlejs mēģina atstāt iespaidu, ka viņš ir turīgs, — es viņu palaboju. — Es pieņemu, ka viņam tas bija nepieciešams, lai kļūtu par šī senā apdrošināšanas kluba biedru. Bet varbūt, ka viņš kādreiz ir spēlējis biržā vai licis uz nepareizajiem zirgiem. Ar naudu jau ir tāpat kā ar alkoholu, daži cilvēki to panes, daži ne, un tie, kas nepanes, tiem vajag vēl un vēl.

Dolmans atrisināja otru problēmu — dabūja īstos cilvēkus un organizēja nolaupīšanu. Viņa rīcībā bija pietiekoši daudz līdzekļu, lai visu atrisinātu bez sarežģījumiem. Jūsu vira kuģi transportē naftu uz ļoti īpatnējām un drūmām vietām, tam nepieciešami ļoti cieti un rūdīti cilvēki. Es gan nedomāju, ka Dolmans pats būs sameklējis pirātu komandu, drīzāk jau to paveica kapteinis Imrijs. Kad apkalpe bija nokomplektēta, Skurasa, Lavorska un Dolmana kungi gaidīja, kamēr upuris nokļuva atklātā jūrā, tad ielika jūs ar kalponi viesnīcā, savāca vajadzīgos vīrus uz «Šangrilas» un ar dažādu triku palīdzību apturēja nolūkoto kuģi, par to es pastāstīšu vēlāk. Viņiem izdevās tikt uz klāja un pārņemt kuģi. Sagūstīto apkalpi sardzes pavadībā nogādāja uz sauszemi, bet pirātu apkalpe aizveda kuģi uz paslēptuvi.

—    Tas nevar būt, tas nav iespējams, — Šarlote atkal murmināja. Sen nebiju redzējis, kā sieviete lauza rokas, bet Šarlote to tagad darīja manu acu priekšā. Viņa zināja, ka tā ir patiesība. — Uz paslēptuvi, Filip? Kas tā par paslēptuvi?

—    Kur jūs noslēptu kuģi, Šarlote?

—     Kā lai cs to zinu? — viņa paraustīja plecus. — Šonakt es nespēju sakarīgi domāt. Varbūt kaut kur Arktikā vai kādā vientuļā Norvēģijas fjordā, vai arī vientuļā salā. Vairāk es nespēju iedomāties. Daudz tādu vietu nevarētu būt, jo kuģis nav nekāda rotaļlietiņa.

—    Tādu vietu pasaulē ir miljons, tikai kuģis ir jānogremdē.

—    Vai jūs gribat teikt… jūs domājat…

—    Tieši tā. To nogremdēja rajonā uz rietumiem no zunda līdz pat Dabsgeiras salas austrumiem, tur atrodas tāda jauka vietiņa kā Belnenvama, saukta ari par kapa malu. Te vajadzētu būt Eiropas lielākajai kuģu kapsētai. Kad ūdens līmenis bija viszemākais, visiem pieciem kuģiem noteiktā vietā tc tika atvērtas visas lūkas, un tie nogrima. Tas notika ap pusnakti. — Uguns pārtraukums pusnaktī,

—    kā to skaisti teicis kāds dzejnieks. Sajā gadījumā runa ir par kaut ko sāpīgu, vismaz apdrošināšanas kompānijai.

Dīvaini, kāpēc man tas agrāk nebija ienācis prātā? Kapa mala

—    tas ir tik piemērots vārds, turklāt šī vieta kartē ir apzīmēta ļoti uzkrītoši. Bet Kalvcrtam tas neko neizsaka.

Viņa nevarēja dzirdēt manas domas un jautāja: — Dabsgcira? Bet… bet… tur taču ir lorda Kirksaida pils.

—    Nevis bet, bet jo. Vai nu šo slēpni piemeklēja jūsu vīrs, vai arī kāds cits, kuram viņš uzdeva to sameklēt. Tikai nesen es uzzināju, ka jūsu vīrs mēdz iedzert kopā ar lordu Kirksaidu. Es viņu vakar satiku, bet viņš ar mani negribēja runāt. Ne viņš, ne viņa šarmantā meita.

—   Jūs nu gan paspējat būt visur. Viņa meitu es nekad neesmu satikusi.

—    Tas jums būtu jāizdara. Viņa jās uzskata par vecu un naudaskāru putnubiedēkli. Patīkama meitene, bet iebaidīta. Ļoti baidās par savu un pārējo dzīvībām.

—    Bet kādēļ?

—   Kā pēc jūsu domām mūsu draugiem izdevās panākt, ka lords Kirksaids sadarbojas ar viņiem?

—    Ar naudu. Iegrūžot kukuli.

Noliedzoši pakratīju galvu. — Lords Kirksaids ir holandietis un džentlmenis turklāt. Vecajam Skurasam visā viņa mūžā nebūs tik daudz naudas, lai piekukuļotu lordu Kirksaidu kaut reizi braukt bez biļetes sabiedriskajā transportā. Tas varbūt arī ir slikts piemērs, jo lords Kirksaids nepazītu sabiedrisko transportu, pat ja tas viņam pārbrauktu pāri, bet ar lo es gribēju teikt, ka vecais nav piekukuļojams. Tādēļ jūsu simpātiskie draugi nolaupīja viņa vecāko dēlu — jaunākais dzīvo Austrālijā —, un, lai Sjūzena nedarītu muļķības, arī nākamo znotu. Oficiāli skaitās, ka abi ir miruši.

—     Nē, nē, nē! — Šarlote čukstēja, turēdama roku priekšā mutei. Viņas balss drebēja. — Mans Dievs, nē!

—    Mans Dievs, jā. Tas ir loģiski un turklāt iedarbīgi. Tā paša iemesla dēļ viņi nolaupīja arī policijas priekšnieka Makdonalda dēlus un Donalda Makīčcrna sievu.

—    Bet… cilvēki taču nevar tā vienkārši pazust. Mums nav darīšana ar diletantiem, bet gan ar ģeniāli apdāvinātiem kriminālajiem elementiem. Pazušana vienmēr tika noorganizēta lā, it kā tie būtu bijuši nelaimes gadījumi ar letālām beigām. Šiem cilvēkiem nepaveicās, jo viņi savās laivās gadījās tuvumā, kad mūsu draugi gatavojās nogremdēt nolaupītos kuģus.

—     Vai tad policijai neradās aizdomas, ka vienā un lajā pašā vietā pazūd tik daudz kuģu?

—     Divus vai trīs kuģus viņi aizbrauca piecdesmit vai sešdesmit jūras jūdzes tālāk un tad ļāva tiem uzskriet klintīm. Trešā laiva pazuda kaut kur citur, ceturtā pazuda, tikko atstājusi Torbeju. Bet ar vienas laivas pazušanu nepietika, lai rastos aizdomas.

—    Tas tiesa. Es zinu, tas tā ir. — Viņa kratīja galvu, it kā vēl arvien nespēdama noticēt, ka viss dzirdētais ir patiesība. — Bel ko tas dod, ka mēs zinām, ka kaut kas tomēr nesakrīt, un ka tas jāmeklē Lohhuronā. Viņi taču aizbēgs!

—    Kā jūs zināt, ka mums ir aizdomas par Lohhuronu?

—    Artūronkulis man pagājušonakt to izstāstīja. — Viņas balsī skanēja izbrīns. — Vai tad jūs vairs neatceraties?

Tagad es atcerējos. Es jau biju gandrīz beigts, kaudamies ar bezmiegu. Muļķīga piezīme. Labi, ka Artūronkulis to nedzirdēja.

—    Kalverts jau ir pārsniedzis savu spēku robežas, — cs sacīju.

—    Atmiņa mani ir atstājusi. Protams, ka viņi aizbēgs, tomēr tas nenotiks tuvāko četrdesmit astoņu stundu laikā. Viņi domās, ka laika vēl diezgan. Vēl jau pagājušas tikai astoņas stundas, kopš mēs likām Makdonaldam viņiem paziņot, ka dodamies uz sauszemi, lai dabūtu palidzību.

—    Es saprotu, — viņa noteica. — Un ko jūs šonakt darījāt Dabsgcirā, Filip?

—    Neko daudz, bet pietiekoši. — Mazi, bet nepieciešami meli.

—    Pietiekoši, lai apstiprinātu pēdējās aizdomas. Es aizpeldēju līdz krastam, līdz mazajai mākslīgajai ostai un apmeklēju laivu māju, kura izrādījās piebāzta ar ūdenslīdēju aparatūru.

—    Odcnslidēju aparatūru?

—    Mans Dievs, jūs izliekaties tikpat naiva kā es. Kā tad no nogremdētajiem kuģiem dabū ārā laupījumu? Viņi izmanto zemūdeni, kura citā laikā parasti atrodas Dabsgeiras laivu mājā.

—    Vai tas… vai tas ir viss, ko jūs izpētījāt?

—    Nekā cita tur vairāk nebija. Biju nolēmis apskatīt pili — no laivu mājas augšup ved stāvas kāpnes —, bet tur augšā sēdēja sargs ar šauteni. Tiesa, viņš gan postenī dzēra, bet vienalga būtu mani sašāvis vienos caurumos. Tādēļ biju spiests atgriezties.

—    Ak, tu Dievs, cik briesmīgi, — viņa murmināja. — Un jums taču nav raidītāja, mēs esam palikuši pilnīgi bez palīdzības. Ko mēs tagad darīsim? Ko jūs, Filip, tagad darīsiet?

—    Nākošajā naktī mēs ar «Firecrcst» dosimies uz turieni. Man salonā zem sola ir šautene, Artūronkulim un Timām Hatčinsonam arī ir šaujamie. Tas būs izlūkbrauciens. Viņu laiks beidzas, vēlākais, parīt viņi mēģinās aizbēgt. Laivu mājas vārti nenoslēdzas pārāk cieši, un ja nebūs redzama gaisma, tad tas nozīmēs, ka viņi savus zemūdens darbus vēl nav beiguši. Mēs nogaidīsim, kamēr viņi pabeidz, un tad ieradīsimies. Kad viņi atvērs durvis, lai ielaistu zemūdeni un pārkrautu laupījumu, mēs gaismu redzēsim jau divu jūdžu attālumā. Pārkraušanas laikā, protams, durvis būs ciet. Bet ar «Firecrcst» mēs izbrauksim viņām cauri, jo neizskatījās, ka tās būtu sevišķi izturīgas. Mēs viņus sagrābsim, kad viņi pēc darba būs devušies nosnausties. Tik mazā telpā automāts ir ļoti bīstams ierocis.

—    Viņi jūs nogalinās. Viņi jūs nogalinās! — Viņa pārnāca pie manis un apsēdās uz gultas malas. — Lūdzu, Filip, nedariet to! Es jums saku, ka viņi jūs nogalinās. Es jūs lūdzu! — Viņa izskatījās tik pārliecināta, ka mani nogalinās.

—     Man tas jādara, Šarlote, man nav ne laika, ne citas iespējas.

—    Lūdzu! — Viņas brūnās acis pieplūda ar asarām. Nemaz nespēju noticēt. — Lūdzu, Filip, manis dēļ.

—    Nē. — Viena asara iekrita manā lūpu kaktiņā; tā bija sāļa kā jūras ūdens. — Visu citu pasaulē, tikai ne to.

Viņa lēnām piecēlās. Rokas bezspēkā karājās gar sāniem, un pār vaigiem plūda asaru straume. — Tas ir trakākais plāns, par kādu es jebkad savā dzīvē esmu dzirdējusi, — viņa izdvesa, nodzēsdama gaismu, un izgāja.

Es gulēju un skatījos tumsā. Lēdijai bija taisnība. Tas tiešām bija trakākais plāns, par kuru jebkad savā dzīvē biju dzirdējis. Priecājos, ka man to nevajag īstenot.

Desmita nodaļa

No ceturtdienas pusdienas līdz piektdienas rītam

—    Ļaujiet man gulēt, — cs teicu, — esmu beigts.

—    Celies, celies. — Atkal spēcīga kratīšana. Roka kā ogļu liekšķere. — Augšā!

—    Ak, Dievs! — Uzmanīgi pavēru vienu aci. — Cik pulkstens?

—    Gandrīz divpadsmit. Es nevaru ļaut jums ilgāk gulēt.

—    Pusdienlaiks! Es taču gribēju, lai mani modina piecos! Vai jūs nezināt…

—    Nāciet šurp. — Viņš piegāja pie loga. Es mēģināju piecelties. Kājas bija stīvas. Sajūta tāda, it kā gulēšanas laikā cs būtu operēts. Bez narkozes, jo manā stāvoklī tā nebija vajadzīga. Kāds man no kājām būs izoperējis visus kaulus. Hatčinsons pamāja uz loga pusi. — Ko jūs par to sakāt?

Es paskatījos ārā uz drūmo un pelēko pasauli un aizkaitināts teicu: — Ko jūs gribat, lai cs tajā miglā saskatu?

—    Miglu.

—    Es saprotu, — stulbi atteicu, — miglu.

—    Pulksten divos naktī laika prognozē jūrniekiem tcica, ka agri no rīta migla celsies. Bet tas nav noticis.

Mana apdullusi galva pamazām noskaidrojās. Es nolamājos un tvēru pēc tīrākā uzvalka. Tas bija slapjš, stīvs un auksts, bel cs to nejutu. Tas viss palika kaut kur zemapziņā, jo manas domas bija nodarbinātas ar ko citu. Pirmdienas naktī viņi «Nantesville» nogremdēja seklā ūdenī, tas nozīmēja, ka ne šonakt, ne arī otrdienas naktī viņiem nebija iespējas tur strādāt. Pat aizsargātajā Torbejas ostā laiks bija pietiekoši slikts. Dievs vien zina, kāds tas bija Belnenvamā. Bet pagājušajā naktī viņi būs darbus uzsākuši, jo zemūdenes Dabsgeiras laivu mājā nebija. «Nantcsvilles» īpašnieku ziņojumi parādīja, ka kuģa seifs bija diezgan vecs, ar pareizajiem instrumentiem to varētu atvērt pāris stundu laikā. Lavorskim un partneriem noteikti būs pareizie instrumenti. Pagājušās nakts atlikušo daļu viņi būs pavadījuši, izceļot zelta stieņus. Es biju diezgan pārliecināts, ka visas astoņpadsmit tonnas viņi tā kā tā nebūs izcēluši, pat, ja nodarbinās trīs nirējus vairākās maiņās. Es taču kādreiz biju strādājis glābšanas darbos uz jūras, kamēr mani nepievāca Artūronkulis. Viņiem vajadzīga vēl viena nakts, jo darbus var uzsākt tikai pēc saulrieta, ja negrib, lai kāds noskatās. Bet šī biezā migla viņiem bija las pats, kas nakts.

—    Pamodiniet Artūronkuli un sakiet, ka mums laiks doties ceļā.

—    Viņš gribēs braukt līdzi.

—     Viņam jāpaliek šeit. Viņš ļoti labi zina, ka viņam jāpaliek šeit.

—    Ne uz Dabsgeiru, ne uz laivu māju?

—   Jūs labi zināt, ka tur mēs ātrāk par pusnakti nevaram rādīties.

—    To es biju aizmirsis, — lēnām noteica Hatčinsons. — Taisnība, agrāk mēs tur nevaram rādīties.

Belncnvama neuzvedās tā, kā varēja gaidīt, vadoties pēc tas nosaukuma. Šopēcpusdien laiks bija mierīgs. No Belcras mēs aizbraucām līdz tālākajam Dabsgeiras austrumu piekrastes punktam ziemeļos un lēnām lavījāmics uz dienvidiem. Dzinējs bija noregulēts tā, ka izplūdes gāzes tika izvadītas zem ūdens, un stūres mājā to vispār nevarēja dzirdēt. Bijām atvēruši abas durvis, bet arī tad varēja tikai nojaust, ka strādā dzinējs. Bet tas nebija īstais iemesls, kāpēc tās atvērām.

Šajā brīdī mēs bijām šķērsojuši gandriz pusi no ceļa, kuru parasti izbraukt nav iespējams. Tā pati vieta, kuru vakar pēcpusdienā pētījām abi ar Viljamsu. Pirmo reizi Hatčinsons likās norūpējies. Viņš tikpat kā nemaz neskatījās pa logu, tikai vienreiz uzmeta skatu kompasam, un stūrēja, vadoties tikai pēc kartes un eholota.

—    Vai jūs esat pārliecināts, ka kuģis atrodas uz šī sēkļa?

—    Tā vajadzētu but. Otrs sēklis būtu par seklu, bēguma laikā masti būtu ārā. Un aiz sēkļa tūlīt sākas dziļums, pietiekoši, lai tur apgāztu kuģi. Tādā dziļumā var strādāt tikai ar speciālām ierīcēm.

—    Tas ir ļoti šaurs sēklis. Kā viņi varēja zināt, ka kuģis nogrims tieši tur, kur viņi to grib?

—    Viņi to zināja. Ja ūdens ir mierīgs, tad tas ir iespējams.

Hatčinsons izslēdza ātrumu un izgāja ārā. Mēs lēnām slīdējām

pa drūmo un pelēko pasauli. Neko tālāk par kuģa platumu nevarēja saskatīt. Klusais dīzeļdzinēja troksnis vēl vairāk izcēla nedabisko klusumu. Hatčinsons ienāca atpakaļ stūres mājā.

—    Baidos, ka jums taisnība. Man likās, ka dzirdēju motora troksni.

Es ieklausījos un nepārprotami sadzirdēju gaisa kompresora troksni. — Ko tas nozīmē, jums bail, ka man taisnība?

—   Jūs to labi zināt. — Viņš strauji pagrieza pa kreisi, un mēs devāmies dziļākos ūdeņos. — Jūs taču gribat laisties lejā.

—    Jūs mani uzskatāt par jukušu? Domājat, ka cs gribu lejā? Pie velna, es negribu laisties lejā, bel man tas ir jādara. Un jūs zināt, kāpēc. Vai jūs gribat, lai zēni savu darbu pabeidz, lai visu Dabsgeirā pārkrāmē un pirms pusnakts jau ir gabalā?

—    Pusi, Kalvert. Ņemiet pusi no lā, kas mums pienākas. Dieva dēļ, mēs taču vispār neko nedarām.

Es ar viņu vienojos par lielo alus kausu Torbejas viesnīcā «Kolumba». — Centieties, lai laiva būtu tepat, kad cs atgriezīšos no «Nantesvillcs», cs negribu visu atlikušo dzīvi pavadīt Atlantijas okeānā.

Viņš klusējot uz mani paskatījās ar tādu sejas izteiksmi, kas nozīmēja «ja vispār atgriezīsies». Viņš pagrieza uz dienvidiem virzienā uz zemūdeni. Tālumā visu laiku bija dzirdams kompresors. Tad nogriezāmies nedaudz uz rietumiem un devāmies tieši uz to vietu, no kuras nāca skaņa. — Kādi divsimt metri, — viņš tcica.

—    Apmēram. Miglā grūti noteikt.

—    Nolaist enkuru!

Es nolaidu enkuru. Tas nebija parastais smagais enkurs, kas tagad bez trokšņa pazuda dzelmē. Es devos uz stūres māju un piestiprināju uz muguras cilindrus.

—     Neaizmirstiet, — teica Hatčinsons, — kad nāksiet augšā, ļaujiet, lai jūs nes straume. Bēgums sākas ziemeļaustrumos un atnesīs jūs šurp. Es atstāšu dzinēju darbojamies, to jūs dzirdēsiet jau divdesmit metru attālumā. Ceru, ka migla neizklīdīs. Tas nozīmētu, ka jums jāpeld uz Dabsgeiru.

—    Tas tiešām būtu jauki. Un ko jūs darīsiet, ja noskaidrosies?

—    Tad pacelšu enkuru un braukšu projām.

—    Un ja viņi jums sekos?

—    Sekos? Tas nozīmē, ka lur lejā paliks divi vai trīs miruši ūdenslīdēji.

—    Es likai ceru, ka jūs nerunājat par mirušiem ūdenslīdējiem uz «Nantesvilles».

Uz «Nantesville» klāja bija trīs ūdenslīdēji. Viņi nebija miruši, bet strādāja kā traki, tas ir, tik ātri, cik vien zem tāda spiediena ūdenī iespējams.

Nolaišanās nebija sarežģīta. Kompresora troksnis man palīdzēja atrast zemūdeni. Kādus trīs metrus no tās es ieniru un tūlīt atradu kabeļus, glābšanas virves un visbeidzot arī trosi.

Tajā brīdī cs turējos pie troses, kad zem sevis pamanīju vāju gaismas atblāzmu. Nācās peldēt lejā sāņus, kamēr sasniedzu cietu pamatu, tas bija klājs. Uzmanīgi devos gaismas virzienā.

Viņi abi stāvēja pie vaļējas lūkas. Kā jau biju gaidījis, viņiem bija parastais ūdenslīdēja tērps ar gaisa pievadu un glābšanas vadu, kas bija apvienots ar telefona vadu. Tāds tērps, kā man, te arī nederēja. Skābeklim te bija pārāk dziļš, un saspiests gaiss ļoti ierobežoja laika ziņā. Šajos tērpos viņi lejā varēja uzkavēties vismaz pusotru stundu. Trīsdesmit vai četrdesmit minūtes vien pagāja atpakaļceļā, kamēr pierod pie spiediena izmaiņām. Man tik daudz laika nevajadzēja, cs jau tagad gribēju atpakaļ. Sirds dauzījās kā traka. Mēģināju sev iegalvot, ka tas ir ūdens spiediena ietekmē. Tās noteikti nebija bailes, jo cs taču biju pārāk drosmīgs, lai lā vienkārši baidītos.

Tā trose, kuru cs izmantoju, lai nolaistos uz «Nantesville», beidzās ar lielu metāla riņķi, kurā četrās ķēdēs karājās taisnstūrveida metāla grozs. Abi ūdenslīdēji ik pēc minūtes no lūkas izcēla metāla kastes un lika grozā. Katrā kastē atradās četri zella stieņi, katrs divdesmit piecas mārciņas smags. Katra kaste bija vesela bagātība. Un tādu uz «Nantesville» bija trīs simti sešdesmit.

Mēģināju izkalkulēl, cik izkraušanas vajadzīgas. Grozā varēja ielikt sešpadsmit kastes sešpadsmit minūšu laikā. Desmit minūtes pacelšanai uz zemūdeni un izkraušanai. Tas nozīmēja apmēram četrdesmit vienas stundas laikā. Sešdesmit pusotras stundas laikā.

Pēc deviņdesmit minūtēm maiņa. Četrdesmit minūtes pacelšanās, divdesmit minūtes tērpa nomaiņai un jaunās maiņas nolaišanai zem ūdens, kopā ņemot, mazāk par stundu. Tas nozīmē, ka divarpus stundu laikā viņi izceļ sešdesmit kastes, jeb divdesmit četras vienā stundā. Vienīgais jautājums, cik kastes vēl palikušas seifā?

Tas man jānoskaidro, un nekavējoties. Biju paņēmis tikai divus saspiestā gaisa cilindrus, un no diviem simtiem atmosfēru lielāko daļu jau biju izmantojis. Trose kustējās, un pilnais grozs cēlās uz augšu. Abi vīri uzmanīja, lai tas nekur neaizķertos. Devos uz atvērtās lūkas pusi tā, lai abi darboņi mani nepamanītu. Kā man šķita, neviena neievērots, pazudu lūkā.

Aukstajā ūdenī rokas bija gluži vai pamirušas un stīvas. Uz īsu brīdi tās aizskāra kādu gaisa pievadu un glābšanas vadu. Pa labi no manis lejā ieraudzīju vāju gaismas staru. Pāris atspērieni, un es jau redzēju, no kurienes tas nāk.

Gaisma kustējās, jo bija piestiprināta pie kāda ūdenslīdēja cepures. Viņš pats atradās seifā.

Seifs nebija uzlauzts vai atvērts ar parastu drošības atslēgu, tas sānos bija pārgriezts ar zemūdens metināšanas aparātu. Caurums bija apmēram metru astoņdesmit reiz metru divdesmit liels. Es piepeldēju klāt un iebāzu galvu caurumā. Ūdenslīdējam aiz muguras bija otra gaisma, un man vajadzēja piecas sekundes, lai aprēķinātu, ka palikušas vairs likai simtu divdesmit kastes.

Kaut kas noslīdēja gar manu roku. Paskatījos uz leju un sapratu, ka tā ir neilona virve, kuru nirējs tina ap kasies rokturi.

Viņš bija pret mani ar muguru. Ar grūtībām viņam tomēr izdevās piesiet virvi. Tad viņš no jostas izvilka nazi. Kam tas viņam vajadzīgs, es pabrīnījos.

Nevienam citam kā man. Lai arī noliecies, viņš tomēr būs saskatījis manu ēnu. Varbūt sestais prāts viņam pateica priekšā, ka kaut kas nav kārtībā. Es nevaru apgalvot, ka viņš zibenīgi apmetās uz otru pusi, jo tādā dziļumā viss notiek kā palēninātā filmā. Viņš rīkojās ātri un atradās metra attālumā no manis. Es gan vēl biju tajā pašā vietā, mana reakcija bija kā cementa maisam. Nazis ar apmēram piecpadsmit centimetru garo spalu atradās nolaistajā rokā. Tagad cs skaidri redzēju viņa seju. Dievs vien zina, kādēļ viņam vajadzīgs nazis. Tas būs bijis reflekss, jo ar mani viņš tiktu galā arī bez naža.

Tas bija Kvinns.

Kā paralizēts skatījos viņa sejā un gaidīju, kad viņš ar zodu ieslēgs sarunu pogu. Nekad mūžā Kvinns nebija saucis palīgā, un arī šoreiz viņš to nedarīja. Viņa seja savilkās smaidā. Maska neļāva saskatīt manu seju, bet viņš zināja, kas ir ieradies. Viņš atspērās un metās uz priekšu, izstiepis labo roku.

Mana paralīze bija pārgājusi. Atspēros pret seifa sānu un redzēju, kā man virsū nāk Kvinna gaisa padeves vada cilpa, jo viņš pats tajā brīdī iznira no seifa. Es sagrābu vadu un rāvu no visa spēka, lai varbūt tādā veidā izsistu viņu no līdzsvara. Dzeļošas sāpes pārskrēja pār ribām līdz pat labajam plecam, manu labo roku kaul kas pēkšņi parāva, un es uz muguras nokritu uz kravas telpas grīdas. Kvinnu vairs neredzēju, ne tāpēc, ka kritiens mani būtu apdullinājis vai, ka Kvinns būtu aizpeldējis, bet gan tādēļ, ka viņš pazuda mazu gaisa burbulīšu masā. Gaisa pievads spēj izturēt daudz, bet tik spēcīga vīra cirtiens ar nazi, kas ir ass kā žilete, bija liktenīgs. Kvinns bija pārcirtis pats savu gaisa pievadu.

Nekas vairs nespēja viņu glābt. Viņš slīka, jo spiediens te bija kādas četrdesmit mārciņas uz vienu kvadrātcentimetru, un ūdens, kas strauji piepildīja viņa ūdenslīdēja tērpu, spieda uz leju un neļāva pacelties. Neapjēdzot, ko daru, peldēju viņam klāt un metu virsū neilona virvi. Kā ārprātīgais viņš mētāja rokas un kājas. Centos nenonākt viņam pa tvērienam, jo vēl arvien viņš bija spējīgs pārlauzt manu kaklu kā satrunējušu zaru. Zemapziņa cerēju, ka viņa biedri, kuri ieradīsies pārbaudīt, kas nolicis — lielie gaisa burbuļi būs pietiekošs iemesls tam —, nodomās, ka Kvinns sapinies un mēģinājis sevi neveiksmīgi atbrīvot. Nc toreiz, ne arī šodien neuzskatu, ka būtu rīkojies cietsirdīgi. Viņš bija psihopāts, kurš nogalina, jo tas viņam sagādā baudu. Es domāju par dzīvajiem, kuri varēja nomirt Dabsgeiras pils pagrabā. Pagaidīju, kamēr viņš beidz raustīties, un peldēju uz augšu. Vispirms noslēpos zem kravas telpas klāja, bet, kad abi vīri, kuri uz tā strādāja, man garām ienira dziļumā, devos pa lūku ārā un ar troses palīdzību ātri biju ūdens virspusē. Kvinns nu ir beigts. Zem ūdens biju pavadījis tikai kādas desmit minūtes.

Es darīju, kā bija licis Hatčinsons, un straume mani ātri nogādāja pie «Firecrest». Hatčinsons man palīdzēja tikt uz klāja, un cs viņam biju bezgala pateicīgs.

—    Kā cs priecājos, jūs atkal redzot, — viņš teica. — Neticēju, ka tas notiks. Kā tad gāja?

—    Viss kārtībā. Mums vēl ir laiks, kādas piecas vai sešas stundas.

—    Es pacelšu enkuru. — Pēc trim minūtēm mēs jau bijām ccļā. Vēl pēc trim minūtēm jau tuvojāmies Bclncnvamas kanālam. Dzirdēju, kā tiek ieslēgta automātiskā vadība, un tūlīt arī Hatčinsons ienāca salonā. Viņš redzēja, kā es pats sev sniedzu pirmo palīdzību, likdams plāksteri uz neglītās rētas pār ribām. Viņa sejas izteiksmi nevarēja zem bārdas saskatīt, bet las, ka viņš stāvēja kā sastindzis, jau runāja pats par sevi. — Kas nolicis, Kalvert?

—    Kvinns. Es viņu satiku «Nantesville» seifā. — Viņš pienāca un palīdzēja uzlikt plāksteri. — Kvinns ir miris. — Tas nebija jautājums.

—    Kvinns ir miris. Viņš pārgrieza savu gaisa pievadu. — Es izstāstīju, kas nolika. Hatčinsons klusēja un visu atpakaļceļu bija nerunīgs. Es zināju, ka viņš man netic un ka arī nekad nenoticēs.

Arī Artūronkulis man neticēja, bet viņa reakcija bija savādāka. Viņš bija ārkārtīgi apmierināts. Izklausījās, ka pusi nopelnu viņš piedēvē sev. — Vēl nav pagājušas divdesmit četras stundas, kopš es Kalvcrtam devu pavēli atrast un iznīcināt šo cilvēku ar vienalga kādām metodēm, — viņš stāstīja pie tējas galda, — bel ka šī metode būs naža asmens prcl gaisa pievadu, tas man neienāca prātā. Labi nostrādāts, manu zēn, tiešam ļoti labi!

Šarlote Skurasa man ticēja. Es nezinu, kāpēc, bel viņa ticēja. Es stāstīju, un viņa ļoti rūpīgi tīrīja manu brūci. Es nepamirkšķināju nc aci, jo negribēju sagraut viņas uzskatus par slepeno aģentu. Beigās pateicos par jauno apsēju un par ticību man. Viņa pasmaidīja.

Sešas stundas vēlāk, divdesmit minūtes pirms vienpadsmitiem, kad bijām nolēmuši startēt, viņa vairs nesmaidīja, bet uzlūkoja mani tā, kā to dara sievietes, kad jau iepriekš zina, ka plānotais nedos vēlamos rezultātus.

—    Man žēl, Šarlote, — es teicu, bet jus nebrauksiet līdzi. Tas ir mans pēdējais vārds. — Viņa bija uzvilkusi melnas bikses un džemperi, kā cilvēks, kurš gatavojas nakts izbraukumam. — Tas vis nebūs pikniks uz Temzas, bet šaušanās. Domājat, cs gribu redzēt, kā jūs nošauj?

—    Es palikšu zem klāja. — viņa zvērēja. — Lūdzu. Filip, ļauj man arī braukt līdzi.

—    Nē!

—    Vai atceraties, kā teicāt, ka manis dēļ darīsiet visu uz pasaules?

—    Tas nu nav godīgi, jūs to pali saprotat. Es domāju visu, kas jums var nākt par labu nevis kaitēt.

—    Vai tiešām es jums nozīmēju tik daudz?

Es apstiprinoši pamāju. Viņa lielām acīm ilgi manī nolūkojās, tad paspēra soli uz priekšu un apskāva manu kaklu. Likās, ka tāpat kā Kvinns viņa grib pārlauzt manu sprandu. Bel tā jau nebija. Viņa mani apskāva tā, kā apskauj cilvēku, par kuru domā, ka lo vairs nekad neredzēs. Varbūt viņa gara acīm jau redzēja, kā vecais Kalverts ar seju ūdenī mirkst drūmajos Dabsgeiras laivu mājas ūdeņos. Ja lā padomā, tad arī es spēju sevi iedomāties tādā situācijā. Skats nav no patīkamākajiem. Tad viņa mani atlaida un izstūma no savas istabas, un aizslēdza durvis.

—    Mūsu draugi ir mājās, — teica Tims Hatčinsons. Dabsgeiru mēs apbraucām gar Lohhurona dienvidu krastu. — Jums taisnība, Kalvcrt, viņi gatavojas nozust.

—    Kalvcrtam pārsvarā vienmēr ir taisnība, — atsaucās Artūronkulis. Tas nozīmēja, ka es taču esmu mācījies no viņa. — Nu, manu zēn?

Migla vairs nebija lik bieza, redzamība bija kādi simts metri. Es paskatījos uz gaismu, kas nāca no laivu mājas durvju priekšas.

—    Nu tad, aiziet! — Es pievērsos Hatčinsonam. — Laivas klāja platums ir pieci metri, bet ieeja ostā likai seši metri. Mums nav nekādu zīmju vai marķējumu. Paisums nāk ar četru mezglu ātrumu. Vai jūs tiešām domājat, ka spēsiet iebraukt ostā pietiekoši ātri, lai vēl sadragātu durvis?

—    Ir tikai viena iespēja, kā lo pārbaudīt, — viņš nospieda starteri. Bez īpaša paātrinājuma pagriezām uz dienvidiem, tad mazliet pabraucām uz rietumiem, tad nogriezāmies uz ziemeļiem. Tagad Hatčinsons deva pilnu gāzi un aizsmēķēja cigāru. Viņš bija gatavs rikotics.

Kādu minūti neko nevarēja saredzēt, viena vienīga tumsa un migla. Hatčinsons stūrēja pāris grādus uz ziemeļrietumiem, lai tiktu vienā virzienā ar paisumu. Pēkšņi mēs ievērojām, ka tas tā arī bija. Tagad mūs apspīdēja vārtu gaisma. Es paņēmu automātu, atvēru un nostiprināju stūres mājas kreisās puses durvis un stingri nostājos uz klāja, viena kāja stūres mājā, otra ārpusē. Es zināju, ka Artūronkulis dara to pašu otrā pusē. Muguru biju cieši piespiedis pie stenderes, jo «Firecrest» apstāšanāš būs ļoti pēkšņa.

Vēl tikai četrdesmit metri. Hatčinsons samazināja ātrumu un pagrieza mazliet pa kreisi. Gaismas stars tagad atradās vairāk labajā pusē, bet sakrita ar mūsu braukšanas virzienu. Melnais ūdens ar baltajām putām izskatījās kā fosforizēts. Kad attālums bija vairs tikai kādi divdesmit metri, mēs uzņēmām ātrumu, kā man šķita, pārāk daudz pa kreisi. Bet Hatčinsons pēkšņi grieza pa labi, un paisums mūs nesa uz priekšu tieši caur ieeju ostā. Artūronkuļa laivas dārgajam krāsojumam neradās ne skrambiņa. Hatčinsons izslēdza dzinēju. Kādu sekundi cs domāju, vai spētu kādreiz tā manevrēt, lai arī pašam jau bija skaidrs, ka nekad.

Hatčinsons zināja, ka pāļi atrodas laivu mājas labajā pusē, tātad arī zemūdene būs labajā pusē. Viņš manevrēja mazajā ostā te pa kreisi, te atkal pa labi. Mūsu mērķis gan nebija ietriekties laivu mājas mūros un nogrimt.

Mūsu uznāciens, ja tā var teikt, izdevās ļoti iespaidīgi. Durvis neatvērās vidū, bet izlidoja ar visām eņģēm. Troksnis bija šausmīgs, mēs zaudējām ātrumu. Priekšējais alumīnija masts, kurā bija iebūvēta mūsu speciālā teleskopiskā antena, nolūza un nogāzās uz klāja tieši blakus stūres mājai. Kokiem krakšķot un sānu gumijām čīkstot, mēs iespraucāmies starp zemūdenes kreisajiem sāniem un mūri. Artūronkulis droši vien tagad bija tikpat salauzts kā viņa mīļotā «Firecrcst». Hatčinsons ieslēdza prožektoru, tiesa gan, nevis, lai labāk apgaismotu šķūni, bet gan, lai apžilbinātu tur esošos cilvēkus. Ar automātu rokās es izgāju uz klāja.

Mēs bijām nonākuši rosīgas aktivitātes centrā. Ja gribam būt precīzāki, tad jāsaka, ka mūsu ierašanās brīdī tc valdīja rosīga aktivitāte.

Tagad mūsu draugi bija kā paralizēti. Labajā pusē no zemūdenes kravas tilpnes mūs uzlūkoja trīs sejas. Tā bija tipiska piecpadsmit metrus gara zemūdene, apmēram tikpat liela kā «Chairmainc». Divi viri uz klāja bija sastinguši, laižot lejā kasti, divi citi stāvēja taisni, viens no tiem rokas pastiepis kastes virzienā, kura karājās pie celtņa. Kaste bija vienigā, kas laivu mājā kustējās. Virs pie krāna bija ļoti līdzīgs viltus muitniekam Tomasam. Viņš ar vienu roku bija satvēris sviru, bet otru roku izstiepis, un izskatījās, ka lā viņu bija pārsteigusi lava no Vczuva dzīlēm jau pirms divtūkstoš gadiem. Kreisajā pusē stāvēja kapteinis Imrijs. Viņam bija uzticēts pārraudzīt darbus. Un blakus abi darba devēji — Lavorskis un Dolmans. Galu galā šodien bija viņu lielā diena, visu sapņu piepildīšanās, un viņi negribēja palaist garām nevienu brīdi.

Imrijs, Lavorskis un Dolmans piederēja man. Es pagāju uz priekšu, lai viņi redz, ka automāts ir notēmēts uz viņiem.

—    Nāciet tuvāk, — es teicu, — jā, jūs trīs. Kapteini Imrij, pasaki saviem cilvēkiem, ja viņi pakustēsies, es viņus nošaušu. Ar četriem jūsējiem jau esmu ticis galā, vēl pāris klāt man neko nenozīmē. Pēc jaunajiem likumiem jūs dabūsiet tikai piecpadsmit gadus, tādiem slepkavām las ir par maz. Man labāk patiktu, ja jūs mirtu šeit. Vai jūs man ticat, kapteini Imrij?

—    Es jums ticu. Jūs nogalinājāt Kvinnu šopēcpusdien.

—    Viņš bija pelnījis nāvi.

—    Viņam jūs vajadzēja novākt jau tonakt uz «Nantesville», — atbildēja Imrijs. — Tad nekas tāds nebūtu noticis.

—    Nāciet pa vienam pie mums uz klāja, — cs teicu. — Šobrīd jūs, kapteini Imrij, esat visbīstamākais no visiem. Pēc jums Lavorskis un tad…

—    Esiet mierīgs, pavisam mierīgs. — Balsi man aizmugurē tikko varēja dzirdēt, bet pistoles stobrs manā mugurā runāja savu valodu, to nevarēja pārprast. — Labi, tagad ejiet soli uz priekšu un noņemiet labo roku no automāta.

Es paspēru soli uz priekšu un noņēmu labo roku no automāta. Tā kā to nevarēju vairs izmantot pat par sitamo, tad noliku automātu uz klāja. Šādās situācijās kādreiz jau biju nonācis, un lai pierādītu, ka savu amatu esmu apguvis pilnībā, pacēlu abas rokas un lēnām pagriezos.

—     Bet, Šarlote Skurasa! — es teicu, labi zinādams, kā man tagad jāizturas. Tas bija īstais balss tonis viltībā pārspētam aģentam. Mazliet ironijas un rūgtuma. — Esmu pārsteigts, jūs tc salikdams. Man jums sirsnīgi jāpateicas, mana mīļā. — Džemperis joprojām bija tas pats, kas atvadu brīdī, likai bikses vairs neizskatījās tik tīras, tās bija slapjas. Viņas seja bija bāla un neizteiksmīga, brūnās acis nekustīgas. — Un kā jūs nokļuvāt šeit?

—   Es izbēgu pa guļamistabas logu un paslēpos aizmugures kabīnē.

—    Tiešām? Kāpēc jūs neuzvilkāt neko sausu?

Viņa mani ignorēja un pievērsās Hatčinsonam: — Izslēdziet prožektoru!

—    Dariet, ko dāma saka, — es ieteicu.

Viņš paklausīja. Gaisma nodzisa, un visi mūs tagad varēja redzēt. Kapteinis Imrijs teica: — Meliel savu pistoli pār bortu, admirāli

—    Dariet, ko džentlmenis liek, — cs sacīju. Artūronkulis pārmeta pistoli pār bortu. Kapteinis Imrijs un Lavorskis droši mums tuvojās. Nebija jau ko baidīties, jo pa šo laiku visi seši vīri bija paspējuši apbruņoties. Es paskatījos uz viņiem un teicu: — Tātad jūs mūs gaidījāt.

—     Bet protams, ka gaidījām, — jautri atteica Lavorskis. — Mūsu mīļā Šarlote mums noraidīja precīzu jūsu ierašanās laiku. Vai jums tas neienāca prātā, Kalvcrt?

—    Kā jūs zināt manu vārdu?

—    No Šarlotes, jūs, muļķi. Man jāsaka, es domāju, ka mums visiem te jāuzņemas kāds grēks, un proti, ka mēs jūs pārvērtējām.

—    Tātad misis Skurasa bija lamatas, — es tcicu.

—    Ēsma, — uzskatīja Lavorskis. Viņa prieks mani nemaz nemulsināja. Viņš smietos kā traks ari tad, kad mani grieztu gabalos.

—     Un jūs ari ēsmā iekodāties kā pienākas. Ēsmai bija izcili jaudīgs mazs raidītājs un noslēpta maza pistole. To raidītāju mēs atradām jūsu laivas labās puses dzinējā. — Viņš atkal smējās. — Mēs varējām izsekot katru jūsu pārvietošanos, kopš atstājāt Torbcju. Nu, kā jums las patīk, slepenā aģenta Kalvcrta kungs?

—    Man tas nepatīk. Ko jūs ar mums darīsiet?

—    Neesiet naivs! Ko mēs ar jums darīsim? — viņš pārjautāja.

—    Es domāju, ka jūs to zināt. Kā jums ienāca prātā šī vieta?

—    Es nerunāju ar bendēm.

—     Es domāju, ka mēs vispirms iešausim admirālim kājā, — jūsmoja Lavorskis, — tad pēc minūtes rokā, tad ciskā…

—    Nu labi, mums uz «Nantesville» bija spēcīgs raidītājs.

—    To mēs zinām, bet kā jūs nonācāt Dabsgcirā?

—     Palīdzēja Oksfordas ģeologu ekspedīcijas laiva. Tā bija noenkurota gan priekšā, gan aizmugurē. Lai arī klinšu tur nebija, tai bija sūce. Teiksim, te iejaucās pārdabiskie spēki. Ikvienu citu kuģi jūs pamanījāt jau pa gabalu, bet šis varēja atstāt ostu un ieraudzīt gan laivu māju, gan zemūdeni. Tas bija ļoti primitīvs darbs.

Lavorskis paskatījās uz Imriju: — To viņš pamanīja. Es jau toreiz biju pret. Vai vēl bija kaut kas, Kalvert?

—     Donalds Makīčerns Ailīnorenā. Jums bija jāņem viņš nevis sieva. Arī Sjūzenai Kirksaidai nevajadzēja ļaut skraidīt apkārt. Kad jūs esat redzējuši divdesmit vienu gadu vecu jaunieti ar tādiem riņķiem zem acīm? Arī lorda Kirksaida vecākā dēla lidmašīnas pēdas jums vajadzēja novākt, tās es redzēju jau no helikoptera.

—    Vai tas ir viss? — jautāja Lavorskis. Es pamāju, un viņš paskatījās uz Imriju.

—    Es viņam ticu, — tcica Imrijs. — Tas ir viss, ko gribējām zināt. Vispirms Kalvertu, mister Lavorski? — Tie nu gan steidzas.

Es ātri iebildu: — Vēl divus jautājumus! Divas atbildes! Esmu speciālists, un man to gribētos zināt. Nezinu, vai spējai mani saprast?

—    Un divas minūtes, — Lavorskis smaidīja, — pasteidzieties, mums vēl daudz kas darāms!

—    Kur ir sers Antonijs Skurass? Viņam taču bija jābūt šeit!

—     Te viņš arī ir. Viņš ir augšā pilī pie lorda Kirksaida un lorda Čarnleja. «Šangrila» ir noenkurojusies rietumu pusē.

—     Vai tā ir, ka visu šo plānu izperinājāt jūs ar Dolmani? Jūs piekukuļojāt Carnleju, lai jums atklāj apdrošināšanas noslēpumus, ka jūs atradāt kapteini Imriju, un viņam bija jāsavāc komanda. Un jūs arī atbildējāt par kuģu nolaupīšanu un nogremdēšanu, un vēlāk arī par laupījuma nogādāšanu drošā vietā. Un, starp citu, arī par mirušajiem, par kuriem jums gribam izvirzīt apsūdzību.

—    Nu jau ir par vēlu, lai apstrīdētu acīmredzamo. — Lavorskis atkal smējās savus draudīgos smieklus. — To mēs visu tīri labi izdomājām, Džon, vai ne?

—    Jā, ļoti labi, — Dolmans vēsi atbildēja. — Mēs zaudējam laiku.

Es pievērsos Šarlotei Skurasai. Pistole joprojām bija pavērsta pret mani. — Mani grib nogalināt, — es tcicu. — Tā kā jūs būsiet atbildīga par manu nāvi, tad jums šis darbs ari jāpadara līdz galam. — Es satvēru viņas roku un pieliku pistoli pie savām krūtīm. — Lūdzu, rīkojieties ātri.

Visi skati bija pievērsti mums. Es stāvēju ar muguru pret viņiem un zināju, ko gribu. Es gribēju, lai visu acis šobrīd būtu pievērstas mums. Artūronkulis paspēra soli uz mūsu pusi un sparīgi teica: — Jūs esat traks, Kalvcrt? Viņa jūs nogalinās! Viņa ir kopā ar viņiem.

Brūnās acis bija pārbijušās līdz nāvei. Tās bija tāda cilvēka acis, kurš apzinās, ka viņa pasaule ir sabrukusi. Pirksti atslāba, un roka nometa pistoli uz klāja. Troksnis atbalsojās visās sienās. Es satvēru misis Skurasas kreiso roku un tcicu: — Liekas, ka lēdija Skurasa tam nav gatava. Jums būs jāmeklē kāds cits.

Šarlote Skurasa iekliedzās aiz sāpēm, kad nokrita uz stūres mājas sliekšņa. Laikām biju viņu pārāk spēcīgi pagrūdis, bet tagad nebija īstais laiks riskēt. Hatčinsons bija veikls un viņu kritienā satvēra, pats notupdamics. Es drāzos caur durvīm kā pasaules klases regbija spēlētājs, bet Artūronkulis bija vēl ātrāks, tik ļoti viņš gribēja dzīvot. Kritienā satvēru megafonu, kurš atradās stūres mājā uz grīdas.

—     Nešaut! — Mana balss dobji atbalsojās mūros. — Ja jūs šausiet, tad mirsiet. Tikai viens šāviens, un visi mirsiet. Aiz katra no jums ir pa automātam. Lēnām pagriezieties un pārliecinieties par to paši. — Lēnām paslējos un pats pārliecinājos, vai tas tā tiešām ir? Tad piecēlos un izgāju uz klāja, un paņēmu automātu.

Tas bija vismuļķīgākais un nevajadzīgākais, ko pēdējo dienu laikā biju izdarījis. Ja tc vispār kaut kā bija par daudz, tad tie noteikti bija automāti, kopskaitā divpadsmit. Divpadsmit viri bija izvietojušies puslokā pa visu laivu māju. Lieli, mierīgi un iespaidīgi, viņi sekoja visam, kas te notiek. Viņi bija tērpušies aizsargtērpos, rokas un sejas bija nokrāsotas melnas. Vienīgi acis spidēja kā šovgrupas nēģeriem. Citu līdzību ar izklaides industriju cs vairs nesaskatīju.

—    Nolaidiet rokas un nometiet ieročus! — pavēlēja vīrs grupas centrā. — Uzmanīgi, lēnām lejā, nomest ieročus, pilnīgs miers. Mani cilvēki ir izcili labi trenēti. Viņi var šaut uz aizdomu pamata. Viņi ir mācījušies nogalināt, treniņu programmā ievainošana un sakropjošana nebija iekļautas.

Viņi ticēja. Ari cs. Viņi nometa ieročus un nekustīgi stāvēja.

—    Tagad sakrustojiet rokas aiz galvas.

Viņi darīja, kā lika. Visi, izņemot vienu, Lavorski. Viņš gan vairs nesmaidīja. Neatskanēja neviena pavēle, bet kareivis, kurš atradās vistuvāk Lavorskim, devās pie viņa, turēdams automātu pie krūtīm. Likās, ka stobrs izkustas tikai par kādiem pieciem centimetriem. Kad Lavorskis atkal piecēlās, sejas lejasdaļa bija vienās asinīs, un cs varēju redzēt, kur palika daži viņa zobi. Viņš sakrustoja rokas aiz galvas.

—    Mister Kalvert? — virsnieks vaicāja.

—    Tas esmu es.

—    Kapteinis Roulijs, ser, no Karaliskajiem jūras spēkiem.

—    Kas ir ar pili, kaptein?

—    Mūsu rokās.

—    Un «Šangrila»?

—    Mūsu rokās.

—    Un gūslekņi?

—    Divi vīri pašlaik ir ccļā pie viņiem.

Es pievērsos Imrijam: — Cik posteņu?

Viņš nospļāvās un neko neteica. Kareivis, kurš jau reiz bija parūpējies par Lavorski, devās viņa virzienā. — Divi.

—    Vai ar diviem vīriem pietiks? — vaicāju Roulijam.

—    Es ceru, ka sardzē nebūs muļķi un neizrādīs pretošanos.

Tikko Roulijs bija pabeidzis teikumu, kaut kur tālu atskanēja

automāta kārta. Kapteinis klusējot paraustīja plecus.

—    Nu jau ir par vēlu, lai kļūtu gudrāks. Robinson?

Viņš pievērsās kādam vīram, kuram mugurā bija ūdensnecaurlaidīgs apmetnis. — Ejiet un atveriet pagraba durvis. Scržant Evans, nostādiet viņus pie sienas divās rindās, viens stāvus, viens tupus.

Seržants Evanss izpildīja pavēli. Tagad, kad vairs nepastāvēja krustuguns briesmas, mēs nokāpām no jahtas, un es visus iepazīstināju ar Artūronkuli, kā tas pēc militārā reglamenta pienākas. Kapteiņa Roulija goda apliecinājumi bija nepārspējami. Artūronkulis staroja. Tagad viņš pārņēma komandēšanu.

—    Labi pastrādāts, manu zēn, — viņš teica Roulijam. — Jūs būsiet karalienes Ziemsvētku apsveikumu sarakstā un noteikti saņemsiet kādu pārsteigumu. O, te jau nāk mūsu draugi.

Četri no grupas noteikti bija Imrija cilvēki, jo izskatījās ļauni un cietsirdīgi. Tad sekoja sers Antonijs Skurass un lords Čarnlejs. Aiz viņiem nāca četri no Roulija komandas, bet pašās beigās bija lords Kirksaids ar meitu. Grūti iedomāties, ko domāja četri pavadītāji, bet visiem pārējiem sejā bija viens vienīgs izbrīns.

—     Manu mīļo Kirksaid! Mīļais draugs! — Artūronkulis piesteidzās klāt un pakratīja viņa roku. Es jau biju aizmirsis, ka viņi ir pazīstami. — Es lā priecājos, redzot jūs sveiku un veselu. Tas ir labi. Tagad jau viss ir garām.

—     Kas te notiek? —jautāja lords Kirksaids. — Vai jūs viņus visus notvērāt? Kur ir mans dēls? Kur ir Rollinsons? Kas…

Atskanēja klusināts sprādziena troksnis. Artūronkulis paskatījās uz Rouliju. — Plastikāta sprāgstviela, ser.

—    Ļoti labi, ļoti labi. Kirksaid, jūs kuru katru brīdi viņus ieraudzīsiet. — Artūronkulis piegāja pie vecā Skurasa, satvēra viņa paceltās rokas un nolaida zemē, un spēcīgi pakratīja viņa labo roku.

—   Jūs esat nepareizajā pusē, Tonij, manu zēn. — Tas bija viens no svarīgākajiem brīžiem Arturonkuļa dzīvē. Viņš paņēma un aizveda Skurasu tajā pusē, kur stāvēja lords Kirksaids. — Tas viss ir briesmīgs murgs, manu zēn, briesmīgs murgs, bet tagad viss ir cauri.

—     Kāpēc jūs to darījāt? — Skurass izskatījās ļoti bēdīgs. — Kāpēc jūs tā darījāt? Ak, Dievs, jūs neapjēdzat, ko jūs esat izdarījuši.

—    Lēdija Skurasa? Vai īstā lēdija Skurasa? — Katrā no mums slēpjas aktieris, bet Artūronkuli slēpās kādi desmit reizē. Viņš atvilka kreiso piedurkni un uzmanīgi pētīja pulksteņa ciparnīcu. — Jau apmēram pirms trīs stundām viņa atlidoja no Nīcas uz Londonu un tagad atrodas kādā klīnikā.

—    Dieva dēļ, ko jūs gribai ar to teikt? Jūs nezināt, ko runājāt. Mana sieva…

—    Jūsu sieva ir Londonā. Šī Šarlote ir un vienmēr būs Šarlote Meinere. — Es paskatījos uz viņu. Sākumā viņa pat nesaprata, par ko ir runa, bet tad varēja manīt uzplaiksnām mazu cerību stariņu. — Pašā gada sākumā jūsu draugi Lavorskis un Dolmans aizveda jūsu sievu un piespieda jūs nodot viņu rīcībā savus finansu līdzekļus. Tas, ka jūs bijāt miljonārs, bet viņi tikai ierēdņi, viņus ļoti sarūgtināja. Tad viņi izstrādāja ļoti detalizētu plānu un nekautrējās laupījumu ieguldīt jūsu uzņēmumos. Bet jūsu sievai izdevās izbēgt, tad viņi sagrāba viņas māsīcu un labāko draudzeni un piedraudēja, ka viņu nogalinās, ja lēdija Skurasa neatgriezīsies. Un viņa atgriezās nekavējoties. Tad viņiem radās ideja, ka varētu jums virs galvas turēt pat veselus divus Damokla zobenus. Tā kā tc mums ir darīšana ar «goda vīriem», tad viņi nolēma, ka arī Šarlote jāpatur gūstā. Tad jūs noteikti darīsiet visu, ko vien viņi vēlēsies. Lai būtu labs attaisnojums baumām, ka jūsu sieva ir mirusi, viņi paziņo, ka jūs slepus esat apprecējies ar Šarloti. — Artūronkulis bija pieklājīgs: viņš nepieminēja visiem zināmo faktu, ka divus gadus pēc avārijas un galvas traumas lēdijas Skurasas stāvoklis pasliktinājās, un ka viņu vairs neizrakstīs no klīnikas.

—    Kā jūs visu lo uzminējāt? — jautāja lords Kirksaids.

—    Es neuzminēju. Jāļauj lāču strādāt arī saviem padotajiem, — Artūronkulis atbildēja, un balsī varēja sadzirdēt zemtekstu: — Es taču viņus tā apmācīju. — Pusnakti uz otrdienu cs sazinājos ar Hansletu. Viņš man nodiktēja veselu sarakstu ar personām, par kurām Kalvcrtam steidzīgi bija nepieciešama plaša informācija. Šo sarunu noklausījās «Šangrila», bet tur neviens neko nesaprata, jo visi vārdi tika kodēti. Vēlāk Kalverts man stāstīja, ka otrdienas vakarā esot redzējis seru Antoniju, un ka viņam šķitis, ka sera Antonija rīcība dažkārt esot bijusi pārspīlēta. Viņš esot garīgi sabrucis, atminēdamies par savu sievu. Kā gan cilvēks, kurš tik augstu vērtē savu dzīvesbiedri, jau pēc diviem vai trīs mēnešiem varētu apprecēt nākošo sievu.

Tad cs telegrafēju uz Franciju, un Rivjēras policija vēlreiz atvēra zārku Boljē kapsētā. Tur iekšā bija zāģu skaidas. Jūs to labi zinājāt, Tonij. — Vecais Skurass pamāja. Izskatījās, ka viņš sapņo.

—    Viņiem vajadzēja tikai pusstundu, lai uzzinātu, kas izsniedzis miršanas apliecību, un pusdienu, lai atrastu pašu ārstu. Viņi izvirzīja viņam apsūdzību par slepkavību. To Francijā var izdarīt bez paša līķa klātbūtnes. Ārsts nekavējās un tūlīt viņus aizveda uz savu klīniku, kur kādā slēgtā telpā atradās lēdija Skurasa. Ārstu, virsmāsu un vēl dažas personas arestēja nekavējoties. Kādēļ jūs neatnācāt pie manis agrāk?

—    Viņiem bija Šarlote, turklāt viņi teica, ka tūlīt nogalinās manu sievu. Ko… ko jūs darītu manā vietā?

—     Dievs vien zina, — Artūronkulis godīgi atbildēja. — Viņai ir relatīvi labs veselības stāvoklis, Tonij. To šorīt Kalvcrtam paziņoja pa radio, kad viņš izmantoja Lavorska lielo raidītāju tur augšā pilī. — Lordam Kirksaidam un Skurasam no brīnumiem mutes palika vaļā. Gan Dolmans, gan Lavorskis, kuram vēl arvien pa muti tecēja asinis, izskatījās kā apdulluši. Šarlote lā dīvaini uz mani paskatījās.

—    Tā tas ir, — apstiprināja Sjūzena Kirksaida. — Es biju kopā ar viņu, bet viņš man aizliedza par to runāt. — Viņa paņēma manu roku un uzsmaidīja. — Es vēlreiz lūdzu piedošanu par lo, ko jums vakarnakt sarunāju. Man šķiet, ka esat visbrīnišķīgākais vīrietis, kādu jebkad esmu iepazinusi. Protams, izņemot Rolliju. — Kad viņa izdzirdēja troksni kāpnēs, pagriezās un tūlīt aizmirsa visu par otru visbrīnišķīgāko vītrieti, kādu jebkad bija salikusi.

—    Rollij! — viņa sauca, — Rollij!

Tur nu viņi visi bija: lorda Kirksaida dēls, policijas priekšnieka dēli, mazo pazudušo laivu apkalpes un kāda veca sieviete garā lumšā kleitā. Es piegāju un saņēmu viņas roku.

—    Misis Makīčerna, es jūs drīz vedīšu mājās. Vīrs jau gaida.

—    Es jums pateicos, jaunais cilvēk, tas būtu ļoti mīļi no jūsu puses, — viņa mierīgi atbildēja un sparīgi iekrampējās manā rokā.

Ari Šarlote Skurasa pienāca un, visiem redzot, saņēma manu roku. Man nekas nebija pretim. — Un jūs visu par mani jau zinājāt?

—    Viņš zināja, — teica Artūronkulis. — Vismaz lā viņš man teica. Bet līdz galam jūs man to neesat paskaidrojis, Kalvcrt.

—     Tas nebija grūti, ser, ja zina visus faktus, — cs ātri piebildu. — Sers Antonijs mani uzvedināja uz lādām domām, kad ieradās vizītē uz «Firecrcst», lai novērstu aizdomas, jo mūfu raidītājs bija sabojāts. Parasti jūs nekad nebūtu pie manis nācis, jūs tūlīt dotos uz sauszemi pie policijas vai uz pastu. Tad jūs izmetāt, ka tas virs, kurš sabojājis raidītāju, droši vien būs sabojājis arī abus telefonus Torbejā. Tik inteliģentam vīram kā jūs šādi izteicieni nav raksturīgi. Daudzās Torbejas privātmājās varēja būt telefons, bet jums šķita, ka tas būs aizdomīgi, ja jūs runāsiet par sabojātajiem vadiem. Jūs to noklusējāt. Tad vēl policijas priekšnieks Makdonalds jūs raksturoja kā ļoti gaišu cilvēku, ka Torbejā jūs visi ļoti ciena, bet jūsu uzvedība otrdienas vakarā tik krasi atšķīrās no jūsu parastās uzvedības sabiedrībā, ka es to nevarēju nepamanīt. Vēlā 19. gadsimta Viktorijas laikmeta melodrāma, kuru jūs ar Šarloti spēlējāt tajā vakarā, varēja maldināt, augstākais, piecas sekundes. Tas nevar būt, ka tik mīlošs vīrs skaistu sievieti spētu rīkoties tik zemiski…

—    Es jums pateicos, mans kungs, — Šarlote murmināja.

—   Grūti iedomāties, ka viņš jūs sūtītu projām tādēļ, lai jūs atnestu pirmās sievas fotogrāfiju. Bet kāds to lika darīt, un tie bija Lavorskis un Dolmans. Un Šarlote drīzāk jums iegāztu pa galvu nekā ietu pēc foto. Un te cs secināju, ka jūs neesat tas, par ko uzdodaties, tas attiecas ari uz Šarloti.

Tad nelieši izdomāja, ka tas būtu labs iemesls, lai jūs aizbēgtu no ļaunā Skurasa uz «Firecrest» un kļūtu par bandas acīm un ausīm, jo jums būs jāziņo par visiem mūsu plāniem un pārvietošanos.

Viņi nebija pārliecināti, cik ilgi mazais raidītājs, kuru piestiprināja mašīntclpā, paliks neatklāts. Kad viņi uzzināja, ka esam atklājuši Hansletu, nekas cits neatlika, kā izdomāt veidu, lai jūs dabūtu šurp. Viņi jums uzkrāsoja zilu aci — tagad krāsa jau gandrīz nomazgājusies — un pāris sitienu svītras uz muguras. Tad jūs iemeta jūrā netālu no mūsu laivas kopā ar ūdensnecaurlaidīgo maisiņu, kurā atradās raidītājs un pistole. Dariet, ko jums liek, vai arī lēdija Skurasa mirs.

Šarlole pamāja. — Tieši tā viņi sacīja.

—    Man ir laba redze. Sera Artūra acis gan vairs tik labi nerāda, jo kara laikā tika savainotas. Svītras uz jūsu muguras bija īstas. Tikpat īstas bija arī adatas dūriena pēdas, kuras liecināja, ka viņi jus uz bridi ir iemidzinājuši, las liecina, ka vismaz šajā momentā viņi bija humāni.

—    Es varu paciest daudz, — ar smagu sirdi noteica Skurass, — bet nespēju pieļaut pat domu… domu, ka…

—     Es pieņemu, ka jūs bijāt tas, kurš pieprasīja narkozi, ser. Nē, es to zināju. Tāpat kā to, ka jūs pieprasījāt, lai nenogalina mazo laivu apkalpes. Šarlote, es pārbraucu ar pirkstu galiem pār jūsu rētām, bet jūs nereaģējāt, un tas vēl pēc peldes sāļā ūdenī, kad jums no pieskāriena vien vajadzēja no sāpēm uzlēkt līdz griestiem. Tad arī cs visu sapratu.

Man ir vairāki iemesli, kādēļ cs rīkojos tā un nevis savādāk. Jūs mums stāstījāt, ka esat ieradusies brīdināt, lai gan mēs jau sen par briesmām zinājām. Es jums pateicu, ka stundas laikā atstāsim Torbcju. Jūs tūlīt devāties uz savu kajīti un to noziņojāt. Tūlīt šurp devās Kvinns, Zaks un Krēmers, daudz agrāk, jo cerēja, ka mēs jums ticēsim un jutīsimies drošībā. Šarlote, jūs laikam tiešām ļoli mīlat lēdiju Skurasu. Jums bija izvēle, viņa vai mēs, un jūs izvēlējāties viņu. Mēs bijām piesardzīgi, tādēļ gāja bojā Zaks un Krēmers. Tad es jums teicu, ka mēs dosimies uz Ailīnorenu un Krcgmoru. Jūs atkal aizsteidzāties noziņot, bet šis ziņojums jūsu darba devējus neuztrauca. Vēlāk jūs uzzinājāt, ka tagad mēs dosimies uz Dabsgeiru, un tūlīt posātics uz savu kabīni. Bet jums neizdevās neko noraidīt, jo zaudējāt samaņu. Te palīdzēja mazas piedevas jūsu kafijai. Es nevarēju pieļaut, ka jūsu draugi uzzina par šo plānu. Jūs man piekrītat, vai nc? Citādi viņi būtu sagatavojuši uzņemšanas komiteju.

—    Jūs… jūs bijāt manā kajītē?

—     Salīdzinājumā ar mani donžuāns ir tīrais nepraša. Man nav problēmu iekļūt dāmu guļamistabās. Pajautājiet Sjūzcnai Kirksaidai. Jūs gulējāt uz gridas, bet es jūs iecēlu gultā, reizē aplūkodams jūsu rokas. Asins izplūdumu vairs nebija. Tātad tieši pirms mūsu ar Hansletu ierašanās viņi bija izmantojuši gumijas žņaugus, vai ne?

Viņa galīgi apmulsusi piekrītoši pamāja.

—    Skaidrs, ka es atradu arī jūsu raidītāju un pistoli. Kad mēs atgriezāmies Krcgmorā, jūs atkal mēģinājāt dabūt informāciju un reizē arī mani neuzkrītoši brīdināt. Tobrīd jūs šaubījāties. Ar nožēlu man jāatzīstas, ka neizstāstīju jums visu patiesību, bet gan likai to, ko vajadzēja uzzināt Lavorskim. Un jūs atkal bijāt čaklā meitenīte, kura tūdaļ aiztipināja uz savu kajili…

—    Filip Kalvcrt, — viņa lēnām tcica, — jūs esat vispretīgākais, viltīgākais un viszemiskākais…

—    Uz «Šangrilas» klāja vēl joprojām atrodas Lavorska cilvēki,

—    mūs pārtrauca Skurass. — Viņi var aizbēgt…

—    Viņi saņems mūža ieslodzījumu, — cs teicu. — Viņi jau būs saslēgti ķēdēs vai citādi, cs nezinu, kā rīkojas kapteiņa Roulija komanda.

—    Bet kā jūs zinājāt, kur atrodas «Sangrila»? Tumsā un miglā tas taču nav iespējams.

—    Ko dara «Šangrilas» tenderis? — es pavaicāju.

—    Kas? Tenderis… Pie velna… — Viņš nomierinājās. — Tas nedarbojas. Kaut kas ar dzinēju.

—    Parasti smalkais cukurs iedarbojas tādā veidā, — es paskaidroju. — Jebkurš cukurs, ja to ieber degvielas tvertnē. Bet kad trešdienas vakarā mēs ar seru Artūru atstājām «Šangrilu», man nekas cits negadījās pa rokai. Es arī izmantoju gadijumu un aiz enkura ķēdes piestiprināju nelielu raidītāju. Tā ir vieta, kuru pārbauda labi, ja reizi gadā. Un kad jūs tenderi pacēlāt uz klāja, mēs vienmēr zinājām, kur atrodas «Šangrila».

—    Baidos, ka nespēju sekot jūsu stāstījumam, Kalvert.

—     Paskatieties uz Dolmana, Lavorska un Imrija kungiem, viņi gan spēj. Es ļoti labi zināju frekvenci, kādā raidītājs dod signālus

—    galu galā tas bija mans raidītājs. To es pateicu vienam no mistera Hatčinsona ļaudīm, viņš noregulēja antenu tieši uz šo frekvenci un droši kuģoja signāla virzienā.

—     Ak viens no mistera Hatčinsona ļaudīm? — Skurass pārjautāja.

Tas gan labi, ka mana pašapziņa man nerada nekādas problēmas. Šobrīd, kad man pie kreisās rokas bija misis Makīčcrna un pie labās Šarlote, situācija varēja būt diezgan neveikla. — Misteram Hatčinsonam ir divas motorlaivas haizivju ķeršanai. Pirms es pagājušonakt devos uz Dabsgeiru, no vienas laivas nosūtīju saucienu pēc palīdzības. Tādēļ jūs redzat tc šos džentlmeņus. Tad man teica, ka šādos laika apstākļos nav iespējams sūtīt nc laivu, nc arī helikopteri, uz ko es atbildēju, ka helikopteris jau nu būs pēdējais, ko cs gribēšu dzirdēt, un ka tiem tur par jūras transportu nav jāuztraucas. Es jau pazinu cilvēkus, kuri par teicienu «redzamība līdzinās nullei» pasmejas kā par labu anekdoti. Tie bija mistera Hatčinsona cilvēki. Viņi devās uz sauszemi un atveda kapteiņa Roulija komandu. Es domāju, ka agrāk par šo nakti viņi neieradīsies, un tas ir iemesla, kāpēc mēs ar seru Artūru neplānojām savu uzbrukumu pirms pusnakts. Kad jūs īsti icradāties, kapteini Roulij?

—    Pulksten divdesmit vienos trīsdesmit.

—   Jau tik agri? Jūs ienācāt pa sānu durvīm un gaidījāt?

—    No gaidīšanas jau bijām kļuvuši stīvi.

1.ords Kirksaids iekrekšķējās.

Varbūt viņš domāja par manu naksnīgo tikšanos ar viņa meitu.

—   Sakiet man vienu, Kalvert. Ja jūs jau bijāt noraidījis no mistera Hatčinsona laivas Krcgmorā, kādēļ jums tas bija jādara vēlreiz no šejienes, turklāt vēl naktī?

—    Ja es to nebūtu izdarījis, tad tagad jūs jau būtu viens no līķiem. Man vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai sniegtu detalizētu Dabsgeiras pils un apkārtnes aprakstu. Kapteiņa Roulija cilvēkiem taču nācās strādāt pilnīgā tumsā. Jūs parūpēsieties par mūsu draugiem, kapteini Roulij, vai ne?

Mūsu draugus sadzina kreisās puses tunelī un uzstādīja pret viņiem vērstus trīs prožektorus. Te viņi gaidīs laivu līdz pat rītam.

—     Ak tad tas bija tas iemesls, kādēļ sers Artūrs palika pie manis, kamēr jūs ar misteru Hatčinsonu devāties uz «Nantesville»? Uti uzmanītu, vai es nesarunājos ar cilvēkiem un neuzzinu, kas noliek?

—    Protams, ko tad jūs iedomājāties?

Viņa atrāva savu roku un nikni skatījās uz mani. — Tas nozīmē, ka jūs mani smalki iznesāt cauri, — viņa klusu teica. — Jūs ļāvāt man ciest veselas trīsdesmit stundas, kaut gan ļoti labi zinājāt, kas es esmu.

—     Dols pret dotu. Jūs gribējāt apmānīt mani, tādēļ es apmānīju jūs.

—    Esmu jums ārkārtīgi pateicīga, — viņas balsī skanēja rūgtums.

— Ja jūs neesat tā, kas esat, tad jums par to bija jākļūst, — ledainā balsī noskaldīja Artūronkulis. Šī diena kalendārā būs jāapzīmē ar sarkanu: pirmo reizi Artūronkulis atļāvās būt tik skarbs pret kādu aristokrātijas pārstāvi. — Ja Kalverts negrib par to runāt, tad runāšu cs.

Pirmkārt, ja jūs nebūtu regulāri ziņojusi, tad Lavorskim liktos, ka kaut kas nav kārtībā, pāris tonnas zelta varētu palikt «Nantesville», bet pašiem ar steigu jāpazūd. Tādiem kā Lavorskis attiecībā uz briesmām piemīt sevišķa nojauta. Otrkārt, mūsu draugi nekad nebūtu atzinušies savos grēkos, ja nebūtu pārliecināti, ka ar mums ir cauri. Treškārt, Kalverts gribēja radīt situāciju, kad visu klātesošo uzmanība būtu vērsta uz «Firecrcst», lai kapteiņa Roulija vīri varētu ieņemt pozīcijas un lai nebūtu liekas asinsizliešanas — varbūt arī jūsu asiņu, Šarlote. Ceturtkārt, las ir vēl svarīgāk, ja jūs regulāri nebūtu ar viņiem sazinājusies līdz pal brīdim, kad izgāzām šīs durvis, tad te būtu gājusi vaļā īsta kauja. Mēs pat atvērām vaļā salona durvis, lai jūs varētu labāk sadzirdēt, ko mēs darām. Viņi zināja, ka jūs mūs kontrolējat, viņi zināja, ka esam slazdā, un ka jums ir ierocis, lai mūs katru brīdi varētu nogalināt. Piektkārt, un las ir pats galvenais, kapteiņa Roulija vīri bija paslēpušies kādus simts metrus tālāk tunelī, otra grupa maskējās pils priekštelpā. Kā jūs iedomājaties, kā lai cilvēki zina, kad viņiem vienlaicīgi jādodas uzbrukumā? Viņiem visiem bija pārnēsājami raidītāji, un viņi dzirdēja katru jūsu komentāru. Jūs nedrīkstat aizmirst, ka jūsu raidītājs ir nozagts uz «Firecrest». Tas bija Kalvcrta raidītājs, viņš zināja frekvenci un vakar to noziņoja uz sauszemi. Tas notika, kad viņš — hmm — jums bija iedevis kaut ko padzerties. Tad arī viņš pārbaudīja jūsu raidītāju.

Šarlote pagriezās pret mani un teica: — Nešaubos, ka jūs esat vispretīgākais un viltīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu satikusi. — Viņas acis spīdēja, un es nevarēju saprast, no kā — vai tās bija asaras? Es biju nedaudz apmulsis. Viņa uzlika savu roku uz manējās un teica: — Jūs, muļķi! Pistole taču varēja izšaut, cs… es jūs varēju nošaut, Filip!

Es glāstīju viņas roku un sacīju: — Tam nu jūs pati neticat. — Šajā situācijā es atturējos paziņot, ka — ja pislolc būtu izšāvusi — tad cs būtu zaudējis ticību trīsmalu vīlei.

Migla lēnām cēlās, un jūra bija mierīga, kad Tims Hatčinsons ar «Firecrcst» pietuvojās Ailīnorenai.

Uz klāja mēs bijām tikai četri. Hatčinsons, es, misis Makīčerna un Šarlote. Es gan ierosināju viņai pārnakšņot Dabsgeiras pilī, bet viņa mani vienkārši ignorēja. Vispirms viņa palīdzēja tikt uz «Firecrest» klāja misis Makīčernai, un vēlāk nemaz nedomāja atgriezties. Viņa bija stipras gribas cilvēks, un jau tagad es varēju nojaust, ka las man nākošajos gados sagādās pietiekami daudz nepatikšanu.

Artūronkuļa nebija kopā ar mums. Pat ar vislielāko pajūgu neviens viņu šonakt ncuzdabūtu uz «Firecrest». Pašlaik viņš jutās kā paradīzē, jo sēdēja Dabsgeiras pils salonzālē pie kamīna, iemeta pa glāzītei lorda Kirksaida izcili labā viskija un grupai aristokrātu stāstīja savus piedzīvojumus. Ja man veiksies, tad šad un tad viņa stāstījumā atskanēs arī mans vārds. Bet varēja gadīties, ka viņš to aizmirst.

Arī misis Makīčerna jutās kā paradīzē. Visu ceļu līdz Ailīnorenai viņa smaidīja. Es tikai ceru, ka Donalds Makīčerns nebūs aizmirsis uzvilkt tīru kreklu.

Elisters Maklins TIKŠANĀS AR NĀVI

.

Pirmā nodaļa

Otrdiena: no pulksten 12.00 līdz 17.00

Mans krekls vairs nebija krekls, bel lipīga un ar sviedriem piesūkusies lupata. Kājas dega uz sakarsušā tērauda klāja. Manas baltās cepurītes ādas maliņa arvien vairāk spieda pieri, laikam gatavojās noņemt skalpu. Acis sāpēja no spožās saules gaismas, kuru atstaroja gan ūdens un metāls, gan balti krāsotās ostas celtnes. Biju |oti izslāpis un jutos nožēlojami.

Ne jau es viens jutos tik slikti. Tas attiecās arī uz pārējo apkalpi, pasažieriem un pašu kapteini Balenu, un tas manu stāvokli pasliktināja divkārt. Tam bija savs iemesls: ja kaut kas nebija kārtībā, tad Balcns pret savu pirmo palīgu izturējās bez žēlastības. Un pirmais palīgs biju cs.

Biju pārliecies pār reliņiem un klausījos, kā zem sevišķi lielas kastes svara čīkst kravu celtņa troses un koka detaļas, kad kāds pieskārās manai rokai. Atkal jau kapteinis, nodomāju. Bija pagājusi likai pusstunda, kopš viņš pēdējo reizi bija uzskaitījis visus manus trūkumus. Bet tad cs sapratu: lai cik arī nebūtu noguris, kapteiņa kungs jau nu neatsvaidzināsics ar «Chancl'5». Tai jābūt Beresfordas jaunkundzei.

Tā bija viņa. Baltā kleita un nedaudz izbrīnītais smaids bija nobūruši lielāko daļu kuģa personāla. Mani tas mulsināja. Ari man ir savas vājības, bel garas, aukstas, viltīgas jaunas dāmas ar asu humoru nebija mans tips.

—    Labdien, virsstūrmaņa kungs, — viņa sacīja maigā balsliņā, kurā cs saklausīju vieglu pārākuma un augstprātības pieskaņu, kas viņai bija raksturīga, sarunājoties ar tādiem plebejiem kā es. Ar to viņa gribēja pasvītrot, ka pretēji man beigusi labāko skolu un koledžu visā Austrumu piekrastē.

—    Mums jūsu pietrūka. Parasti gan jūs neizlaižat aperitīva pasniegšanu.

—     Es zinu, Beresfordas jaunkundz. Lūdzu mani atvainot. — Viņai bija taisnība. Bel viņa nezināja, ka parasti man aperitīva pasniegšanas reizēs nācās piedalīties vairāk vai mazāk piespiedu kārtā, jo kuģniecības reglamentā bija noteikts, ka virsnieku uzdevums ir nevien vadīt kuģi, bet arī izklaidēt pasažierus. Un tā kā kapteinis Bālens dažus pasažierus no visas sirds ienīda, tad viņš parūpējās, lai cs būtu tas izklaides organizētājs.

Vispirms cs norādīju uz lielo kasti, kura pašlaik šūpojās virs pirmās iekraušanas lūkas, un tad uz atlikušo kastu piramīdu krastmalā. — Diemžēl esmu aizņemts vēl vismaz četras vai piecas stundas. Šodien nevarēšu atļauties pat pusdienas, nemaz nerunājot par aperitīvu.

—    Nesakiet Beresfordas jaunkundze, sakiet Sjūzena. — Izskatījās, ka viņa būs dzirdējusi tikai pirmos vārdus. — Cik reizes man jums tas jālūdz?

Līdz pat Ņujorkai, es sev domās atbildēju, bet skaļi tcicu: — Jūs man to nedrīkstat ņemt ļaunā, jo priekšrakstos teikts, ka mums pret visiem pasažieriem jāizturas pieklājīgi un ar cieņu. — Pašapziņa neļāva paciest tās jaunās dāmiņas, kuras manī saskatīja vienīgi rotaļlietu savu dīko stundu pavadīšanai, un jo īpaši tās bagātās, kuras aiz garlaicības nezināja, ko darīt. Visiem tāpat bija zināms, ka Jūliuss A. Bercsfords algoja veselu baru grāmatvežu, kuru vienīgais uzdevums bija aprēķināt viņa gada neto peļņu. — Un jo īpaši ar cieņu, Beresfordas jaunkundz, — cs piebildu.

Viņa iesmējās. — Jūs esat nelabojams. — Es biju pārāk sīks akmentiņš, lai kaut nedaudz saviļņotu viņas pašapmierinātības ūdeņus. — Nabaga cilvēks, paliks bez pusdienām. Es jau tūlīt ievēroju, cik saīdzis jūs bijāt, kad ieskatījāties salonā.— Tagad arī viņa pētīja celtni, tā vadītāju un matrožus, kuri virzīja kasti kravas telpas dziļumos. — Jūsu cilvēkiem šis darbs ne visai patīk. Mans Dievs, cik drūmi ļautiņi.

Es pavirši paskatījos uz viņiem, tiešām drūmi ļautiņi.

—     Tūlīt sāksies pusdienu pārtraukums. Turklāt viņiem vēl ir savas personīgās raizes. Pirmkārt jau tur lejā ir ļoti karsts, apmēram četrdesmit pieci grādi pēc Celsija, otrkārt, nerakstīts likums nosaka, ka tropu joslā baltos jūrniekus nedrīkst nodarbināt pēcpusdienā. Tad vēl viņi noteikti izjūt svara zudumu kuņģī. Un neaizmirsīsim, ka pirms septiņdesmit stundām viņiem bija neliela apšaude ar Jamaikas muitniekiem.

Neliela apšaude, es pie sevis nodomāju, bija labs apzīmējums tam, kas notika. Muita uzsāka frontālo pārbaudi un apmēram četrdesmit apkalpes locekļiem atņēma ne vairāk un nc mazāk kā divdesmit piecus tūkstošus cigarešu un vairāk nekā divsimt šņabja pudeles, visu, kam bija jāatrodas slēgtā muitas noliktavā. Ka šņabis tur neatradās, man ir skaidrs, jo apkalpei jau iepriekš tika aizliegts ņemt līdzi alkoholu. Un tas, ka arī cigaretes nebija ieslēgtas, nozīmēja tikai to, ka apkalpe savu nelegālo preci gribēja pārdot Jamaikas iedzīvotājiem, gūstot pieklājīgu peļņu. Un vietējie vienmēr bija gatavi pirkt gan labas amerikāņu cigaretes, gan Kentuki burbonu. Bet neviens nebija informējis apkalpi, ka šoreiz pēdējo piecu gadu laikā vispamatīgāk tiks meklēts kampari, pārbaude bija kā viesuļvētra, kas aiz sevis noslauka pilnīgi visu. Tā tiešām bija melnā diena.

Šodien nebija nekas labāks. Kamēr Beresfordas jaunkundze glāstīja manu roku un atvadījās, izteikdama līdzjūtību, kas gan tā īsti nesaderēja ar viņas acu mirkšķināšanu, kāpņu augšgalā cs pamanīju kapteini. Pārskaities, tā varētu raksturot viņa sejas izteiksmi. Kad viņš bija nokāpis lejā un gāja garām Beresfordas jaunkundzei, viņa seja bija savilkta gurdenā smaidā. Šo masku viņš varonīgi izturēja divas sekundes, kamēr pagāja garām meitenei, tad atkal viņa seja saskāba. Viņš bija ģērbies baltā no galvas līdz papēžiem, bet tomēr atgādināja negaisa mākoni. Labs teatrālais sasniegums, vai ne? Kapteinis bija metru astoņdesmit piecus centimetrus garš blondīns ar gludu sarkanu seju, kas nekad neiedega saulē. Ar lielu nepatiku viņš vispirms aplūkoja krastmalu un lūku, tad arī mani.

—     Nu, Mister, kā tad iet? Beresfordas jaunkundze jums labi palīdzēja, vai nc? — Kad viņam bija slikts garastāvoklis, tad biju

. Misters, kad normāls, tad Pirmais, bet labā omā viņš man teica: — Nu, Džonij, dēls! — Bet šodien es esmu Misters. Skatījos uz priekšu un ignorēju viņa pārmetumus par laika izniekošanu. Tā kā tā rīt viņš nāks un savā skarbajā stilā atvainosies. To viņš nekad neaizmirsa.

—     Nav tik slikti, ser, tikai lejā viss notiek lēnām. — Grupa strādnieku, visi ģērbušies zilās kokvilnas biksēs un kreklos, cītīgi rosījās, piestiprinot ķēdes pie kādas apmēram sešus metrus garas un divus metrus platas kastes. — Es domāju, ka Karasio ostas strādnieki nav raduši strādāt ar tik smagām kravām.

Viņš vēl rūpīgāk paskatījās uz to pusi.

—    Tic netiktu galā pat ar visnožēlojamāko ķerru, — viņš pēc brīža nošņācās. — Tādus es savā dzīvē esmu redzējis bariem, bet šinī nolādētajā un smirdīgajā ūķī pirmoreiz. — (Īstenībā Karasio bija viena no tīrākajām un skaistākajām ostām visā Kārību jūrā!) — Ceru, ka te esam pēdējo reizi. Vai visu paspēsiet līdz sešiem, Mister? — Pulksten sešos jau bus pagājusi viena stunda pēc paisuma augstākā līmeņa sasniegšanas. Tajā laikā mums vajadzētu šķērsot smilšu sēkli pie ostas vārtiem, citādi nāksies gaidīt vēl desmit stundas.

—    Domāju, ka jā, ser. — Un, lai novirzītu viņa domas no šīm rūpēm un apmierinātu savu ziņkāri, pajautāju: — Kas tad ir tajās kastēs? Vai automašīnas?

—    Automašīnas? Jūs esat traks? — Viņa zilo acu aukstais skatiens pārslīdēja balti krāsotajām ostas mājām. — Šie kungi pat trušu būrus nevarētu pareizi novietot, kur nu vēl auto! Pavadzīmēs rakstīts, ka tur ir mašīnas, ģeneratori, ventilācijas un attīrīšanas iekārtas un vēl citas lietas. Viss uz Ņujorku.

—    Vai las nozīmētu, ka ģeneralisimuss būtu veiksmīgi pabeidzis cukura pārstrādes uzņēmumu pārņemšanu, — es uzmanīgi ieminējos, — tagad visu demontējis un mašīnas ved atpakaļ, lai atkal pārdotu amerikāņiem? Diezgan nekaunīga zādzība, vai nc?

—    Ja kāds nosper karotīti, tad tā ir zādzība, bet ja valsts iznieko līdzekļus, tad to sauc par tautsaimniecību, — viņš īgni atteica. — Ak, ko tur runāt, viss tāpat ir nokārtots legāli — tikai cs jūtos kā tāds kontrabandists. Bet, ja to neizdarīsim mēs, to apņemsies kāds cits. Un apmaksa šoreiz ir divkārša.

—    Tātad ģeneralisimusam un viņa valdībai vajag naudu?

—     Ko tad citu? — Balens norūca. — Neviens īsti nezina, cik upurus prasīja bada nemieri pagājušo otrdien galvaspilsētā un citās vietās. Jamaikas iestādes domā, ka varētu būt vairāki simti. Kopš lika padzīti ārzemnieki un atņemti vai slēgti visi viņu uzņēmumi, vairs nebija nekādu iespēju ārzemēs nopelnīt kaut vai grasi. Revolūcijas kase ir tukša kā veca muca. Bet labais vīrs trīc pēc naudas.

Kapteinis Balens aizgriezās un, atspiedies pret reliņicm, vēroja ostu. Izskatījās, ka viņš nekur nesteidzas. Dīka slaistīšanās nebija viņam raksturīga, viņš vienmēr kaul kur steidzās. Jutu, ka viņš grib kaut ko teikt, — mēs kā nekā jau trīs gadus kuģojam kopā — droši vien grib izlādēties, un nebija labāka upura par sen pārbaudīto pirmo palīgu Kārleru. Viņš juta šo nepieciešamību izlādēties, bet bija par lepnu, lai pats iesāktu. Nebija grūti uzminēt, kas viņu nodarbināja; nu ko, izdarīšu viņam šo pakalpojumu.

—    Kas ir ar to ziņojumu, ser, kuru mēs nosūtījām uz Londonu?

Kapteinis pats bija nosūtījis ziņojumu, bet, sacīdams «mēs»,

es gribēju sadalīt atbildību vairākām personām, ja gadījumā kaut kas nebūs kā vajag. Un laikam jau tā arī bija. — Vai vēl nav atbildes, ser?

—     Ir. Pirms desmit minūtēm. — Viņš apgriezās, it kā tas uz viņu neattiektos, tikai viegli zilganā sejas nokrāsa runāja pati par sevi. Vienaldzīgā balsī viņš turpināja: — Man aizrādīja, Mister, ļoti smalki aizrādīja. Manis paša sabiedrība! Un Satiksmes ministrija arī. Man par to neesot jāuztraucas; protesti esot pilnīgi nevietā. Man jāizvairoties no sekām gadījumā, ja cs neizrādīšot vajadzīgo pretimnākšanu atbildīgajām iestādēm — velns viņu zina, kas tās par atbildīgajām iestādēm! Es! Manis paša sabiedrība! Jau trīsdesmit piecus gadus es kuģoju «Zilā pasta līnijā», un tagad — tagad…

—    Viņš savilka rokas dūrēs, un balss aiz dusmām aizķērās.

—    Tad jau kāds no aizmugures būs izdarījis kārtīgu spiedienu,

—    cs nomurmināju.

—    Un kā vēl, Mister, un kā vēl. — Jau tā aukstās zilās acis spīdēja vēl aukstāk. Balens bija kas vairāk, nc tikai parasts kapteinis. Viņš bija «Zilā pasta flotes» komandors. Pat uzraudzības padome pieklusināja balsis, kad klāt bija arī flotes komandors. Katrā ziņā pret viņu neizturējās kā pret izsūtāmo zēnu. Pieklusinātā balsī viņš turpināja: — Ja man pa rokai trāpīsies doktors Slingsbijs Kerolains, es viņam apgriezīšu sprandu!

Kapteinis Balens tiešām labprāt būtu vēlējies noķert šo kungu ar visai īpatnējo vārdu. Desmit tūkstoši policistu, slepenā dienesta aģentu un amerikāņu karavīru, kuri piedalījās viņa meklēšanā, arī priecātos. Tāpat ari miljons vienkāršo iedzīvotāju, jo par jebkuru ziņu sniegšanu, kas sekmētu viņa notveršanu, bija apsolīta prēmija piecdesmit tūkstošu dolāru apmērā

Kapteinim Balcnam un visai «Kampari» apkalpei bija īpašas personīgas intereses sagūstīt pazudušo: viņš bija visu mūsu rūpju un nedienu vaininieks.

Doktors Slingsbijs Kcrolains bija pazudis Dienvidkarolīnā. Viņš strādāja Kolumbijas pilsētā kādas slepenas ieroču pētniecības icstādes tehniski zinātniskā darbnīcā, kura, kā pirms nedēļas kļuva zināms, nodarbojās ar mazu kodolieroču izstrādi, kurus varētu pielietot ierobežotā taktiskā atomkarā, tos palaižot vai nu no kaujas lidmašīnām, vai arī no pārvietojamām raķešu palaišanas iekārtām. Salīdzinājumā ar ASV un Krievijas konstruētajiem piecu megatonnu monstriem tic tiešām bija tīrais nieks. Šim sīkumam bija tikai viena tūkstošā daļa no lielo gigantu enerģijas, tas spēja iznīcināt kādus divus vai trīs kvadrātkilometrus. Lai vai kā, bet šo bumbiņu ar piccu tūkstošu tonnu TNT enerģiju nevarēja uzskatīt par bērnu rotaļlietu.

Kādā dienā — precīzāk sakot, kādā naktī — doktors Slingsbijs Kerolains bija pazudis.

Tā kā viņš bija pētījumu nodaļas vadītājs, tas vien jau radīja lielu satraukumu. Turklāt visiem par lielu pārsteigumu viņš bija paķēris līdzi izmēģinājuma paraugu. Izskatījās, ka abi naktssargi viņu bija atklājuši, un viņš tos vienkārši nošāvis. Pistolei laikam bija klusinātājs, jo neviens neko aizdomīgu nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Tovakar ap pulksten desmitiem viņš ar savu zilo šcvrolctukombi bija izbraucis pa rūpnīcas vārtiem. Vārtu sargi pazina gan mašīnu, gan savu šefu, un nepārbaudīja mašīnu, jo šefam bija paradums strādāt līdz pat naktij, un parasti viņš devās prom ļoti vēlu. Un kopš tā brīža neviens vairs nebija redzējis ne doktoru Kerolainu, ne arī «Viesuli», tā slepenības dēļ bija nosaukts ierocis. Bet tas neattiecās uz zilo automašīnu. Deviņas stundas pēc nozieguma un stundu pēc tā atklāšanas to atrada Savannas ostas pilsētas nomalē. Policija strādāja labi.

Mūsu nelaime bija tā, ka tieši šajā dienā «Kampari» piestāja Savannas ostā.

Stundas laikā pēc abu mirušo naktssargu atklāšanas visos Dienvidaustrumu štatos tika apturēta gaisa un jūras satiksme. No pulksten septiņiem rītā nedrīkstēja pacelties neviena lidmašīna, pirms tā netika rūpīgi pārmeklēta. Tāpat tika pārbaudīta ikviena kravas automašīna pie štatu robežām. Pat airu laivas nedrīkstēja izbraukt jūrā.

Par nelaimi visām iestādēm — un jo sevišķi mums — «Kampari» atstāja ostu pulksten sešos. Automātiski mēs kļuvām par pirmajiem aizdomās turēto sarakstā.

Pulksten astoņos trīsdesmit pienāca pirmais ziņojums. Vai kapteinis Balens nebūtu tik laipns un tūlīt neatgrieztos Savannā? Kaptcinis necieta runāt aplinkus un tieši noprasīja, kādē|. Viņam tcica, ka tas esot ārkārtīgi svarīgi. 0 nē, viņš atbildēja, kamēr nebūs paskaidrots īstais iemesls, tas netiks darīts nekādā gadījumā. Viņi atteicās to darīt, un kapteinis atteicās atgriezties. Strupceļš. Galu galā federālās iestādes, kuras šo lietu bija pārņēmušas savā ziņā, faktus sniedza, cits nekas neatlika.

Kapteinis Balens gribēja zināt ko vairāk. Viņš palūdza pazudušā zinātnieka un ieroča aprakstu un teica, ka pats ātri noskaidrošot, vai viņi atrodas uz mūsu klāja vai nē. Stundas ceturksnis bija vajadzīgs, lai dabūtu atļauju sniegt slepenās ziņas, bet aprakstus viņš dabūja.

Abi savā būtībā bija ļoti līdzīgi. Gan «Viesulis», gan doktors Kerolains bija metru astoņdesmit piecus centimetrus gari. Abi bija tievi. Ieroča diametrs bija divdesmit picci centimetri. Doktors svēra deviņdesmit, bet «Viesulis» simtu trīsdesmit septiņus kilogramus. «Viesulis» bija ietērpts pulētā cēlalumīnija futrālī, doktors pelēkā gabardīna uzvalkā. «Viesuļa» galviņa bija pelēkā piroccrama apvalkā, bet doktoram bija melni mati, kas deniņos sākuši nosirmot. Kas attiecās uz doktoru, tad pavēle bija — viņu identificēt un apcietināt; kas attiecās uz ieroci, tad to vajadzēja identificēt, bet nekādā gadījumā neaiztikt, es uzsveru, neaiztikti Faktiski tam vajadzēja būt nekaitīgam, jo normālos apstākļos pagāja kādas desmit minūtes, kamēr zinošs speciālists to uzlādē. Bet tagad neviens nevarēja pateikt, kā gudrais mehānisms reaģēs uz visiem ar transportēšanu saistītajiem satricinājumiem.

Pēc trīs stundām kapteinis Balens varēja droši apgalvot, ka nc zinātnieks, ne ierocis uz mūsu kuģa nav atrodami. «Intcnsivi», tas nebūtu pietiekami uzskatāmi, lai attēlotu meklēšanu. Katrs kvadrātcentimetrs tika pārmeklēts vairākkārt. Kapteinis noziņoja par rezultātiem un vairāk ar šo lietu nenodarbojās. Viņš šo atgadījumu jau būtu aizmirsis, ja vien nākošajās divās naktīs mūsu radars neuzrādītu kādu slepenu transporta līdzekli, kurš bez pazīšanās zīmēm pietuvojās mums aizmugurē, bel pirms rītausmas atkal pazuda. Tad sasniedzām mūsu dienvidu galamērķi, Kingstonas ostu Jamaikā.

Tiklīdz piestājām, tūlīt ieradās ostas iestādes un pieprasīja, lai atļaujam pārmeklēt «Kampari» amerikāņu iznīcinātāju kuģa patruļai, kas atradās mums gandrīz vai blakus. To arī būs uzrādījis radars. Apmēram četrdesmit vīru patruļa jau bija nostājusies ierindā uz iznīcinātāja klāja.

Četras stundas vēlāk patruļa stāvēja, kur stāvējusi. Pāris vienkāršos un daiļskanīgos vārdos, kuri labļ atbalsojās ostas ūdeņos, kapteinis Balens paskaidroja iestādēm: ja ASV flote skaidrā dienas laikā grib nolaupīt britu tirdzniecības flotes kuģi pašu britu ostā, tad lai tikai pamēģinot. Kungi esot mīļi aicināti, tikai, viņš piebilda, lai rēķinoties ar ievainojumiem un varbūtējiem asins zudumiem, kas tādos gadījumos esot iespējami. Tad vēl lai padomājot par iespaidīgo naudas sodu, kuru tiem piespriedīs starptautiska jūras transporta tiesa pēc apsūdzības izvirzīšanas par jūras pirātismu. Un tiesa atrodas nevis Vašingtonā, bet Hāgā, — kapteinis Balens beigās uzsvēra.

Tik tālu nu bijām. Vietējās iestādes devās atpakaļ, lai konsultētos ar amerikāņiem. Kā mēs vēlāk uzzinājām, tad tika vestas kodētas sarunas ar Vašingtonu un Londonu. Kapteinis nepiekāpās. Mūsu pasažieri, kuri pārsvarā bija amerikāņi, viņu sajūsmināti atbalstīja. Kuģniecība un Satiksmes ministrija aicināja sadarboties ar ASV floti. Uz kapteini izdarīja spiedienu. Balens saplēsa telegrammas un palūdza vietējo Markoni pārstāvniecību, lai tā kārtīgi pārbauda mūsu raidītāju un uztvērēju; tas bija labs iemesls, lai uz laiku tos neizmantotu. Vecākajam bocmanim pie nokāpšanas trapa viņš pavēlēja nepieņemt nekādus ziņojumus.

Tā tas turpinājās trīsdesmit stundas.

Bet tā kā nelaime nekad nenāk viena, tad ierašanās rītā Harisonu un Kērtisu ģimenes, kuras dzīvoja A klāja priekšējās kabīnēs, saņēma ziņu, ka abu kopējie radinieki gājuši bojā autokatastrofā. Pēcpusdienā viņi nokāpa no kuģa. Bēdas smagi klājās pār «Kampari».

Pret vakaru amerikāņu iznīcinātāja komandieris atraisīja šo Gordona mezglu. Viņš bija diplomātiski pieklājīgs un elastīgs vīrs vārdā Vērsi, kuram šis starpgadījums liekot justies neērti.

Viņam atļāva ierasties uz mūsu klāja un nelaipni aizveda uz kapteiņa kajīti, kur pasniedza viskija glāzi. Nedaudz samulsis, viņš piedāvāja variantu, kā izkļūt no dilemmas. Viņš zinot, cik tas esot nepatīkami pieredzes bagātam kapteinim, ja kāds apšauba viņa sacīto. Viņam pašam saņemtā pavēle šķiet pretīga.

Bet pavēle esot jāpilda, kapteinis Varsi ar izmisumu balsī uzsvēra. Bet kā būtu, ja abi kapteiņi šīs pavēles iztulkotu pēc sava prāta? Kā būtu, ja pārmeklēšanu veiktu britu muitnieki un amerikāņi piedalītos kā novērotāji? Pēc nelielas vārdu apmaiņas mūsu kapteinis beidzot piekrita šādam variantam. Nevien tāpēc, ka tas zināmā mērā ļautu viņam saglabāt godu, bet arī tādēļ, ka nepārmcklēšanas gadījumā kuģis tiks ilgi turēts karantīnā un viņš netiks vaļā no pārtikas precēm un mašīnām, kuras tc bija jāizkrauj. Turklāt ostas iestādes varēja liegt izbraukšanas atļauju, un tas jau būtu pavisam slikti.

Tagad lika savākti vai visi Jamaikas muitnieki, un pulksten deviņos akcija varēja sākties. Tā ieilga līdz nākošā rīta pulksten diviem. Kapteinis Balens šņāca kā vulkāns pirms izvirduma. Arī pasažieri rūca, jo tiem nepatika, ka viņu kajites liek tik pamatīgi izmeklētas un viņiem tik ilgi jāpaliek augšā. Bet visvairāk vārījās apkalpe, jo šoreiz visādi citādi tolerantā muita bija spiesta pamanīt gan šņabi, gan cigaretes.

Citu neko, protams, neatrada. Viņi atvainojās, un neviens viņiem par to paldies neteica. Veselības iestādes izdeva atļauju, un izkraušana varēja sākties. Kingstonu mēs atstājām vēlu naktī. Kapteinis Balens par pēdējiem notikumiem bija neatlaidigi domājis divdesmit četras stundas un tad nosūtījis divas telegrammas: vienu uz centrālo biroju Londonā un otru uz Satiksmes ministriju, kurās viņš, kapteinis Balens, pasaka visu, ko par viņiem domā. Es izlasīju tekstu; diezgan iespaidīgi. Varbūt ne sevišķi gudri, bet ari stulbums dažkārt noder. Droši vien atbildē bija rakstīts, ko par viņu domā Londonā. Es varēju saprast Balena jūtas pret doktoru Slingsbiju Kerolainu, kurš tagad jau noteikti bija kaut kur Ķīnā.

Spalgs brīdinājuma kliedziens mūs atsauca īstenībā. Viena no abām lielās kastes ķēdēm bija atsprāgusi vaļā. Viens kastes gals bija sasvēries par kādiem sešdesmit grādiem, un kaste tagad šūpojās virs kravas tilpnes. No pēkšņā rāviena sašūpojās arī lielais ceļamkrāns. Otra ķēde varēja neizturēt, un tad kaste iegāztos kravas tilpnes dziļumos. Tas arī lā būtu nolicis, ja divi no krāvējiem no visa spēka ar savu svaru neturētu kasti virvēs, ar kurām regulē kravas padevi tieši pret lūku. Abas virves neļāva kastei sasvērties vēl vairāk. Viss karājās kā mata galā.

Kaste tagad šūpojās atpakaļ uz borta malu. Abi vīri izmisīgi bija iekrampējušies virvēs. Es redzēju, kā ostas strādnieki lejā, krastmalā, aiz bailēm sastinguši, skatījās, kas notiks. Laikam jau jaunajos tautas demokrātijas apstākļos, kur visi cilvēki ir brīvi un vienlīdzīgi, katra neuzmanība tiek sodīta ar nāves sodu nošaujot. Citādi es nevaru izskaidrot šis neviltotās izbailes. Tagad kaste virzījās atpakaļ uz lūkas pusi.

Es kliedzu, lai cilvēki kravas tilpnē paiet malā drošībā, un devu celtņa vadītājam zīmi, lai viņš veic piespiedu manevru. Par laimi viņš bija apķērīgs un pieredzējis. Kad kaste atkal bija virs lūkas, viņš ļāva tai strauji krist lejā un kritienu apturēja tieši virs kravas telpas grīdas, lai tā nesašķīst sīkos gabaliņos. Tur nu viņa tagad nevainīgi gulēja.

Kapteinis Balens izvilka kabatlakatiņu, noņēma ar zeltu izšūto cepuri un lēnām noslaucīja no pieres sviedrus. Likās, ka viņš runā pats ar sevi.

—    Tik tālu nu esam. Kapteinis Balens iespiests stūrī, apkalpe pārskaitusies pēc velna, pasažieri dusmīgi. Divas dienas kavējam. Esam izokšķerēti kā pēdējie noziedznieki. Es nebrinīšos, ja tagad patiešām uz kuģa būtu kontrabandas prece. Tie pasažieri, kuriem tc vajadzēja iekāpt, nerādās. Sešos jau jāatstāj osta, bet šis mērkaķu bars jau tagad mūs grib nolaist dibenā. Cilvēks var paciest kādu noteiktu kvantumu, Pirmais, vairāk ne. — Viņš uzlika cepuri. — Šekspīrs bija kaut ko ļoti trāpīgi pateicis. Pirmais.

—    Rūpju jūra, ser?

—    Nē. kaut ko citu. Bet ļoti trāpīgi. — Viņš nopūtās. — Lieciet, lai jūs nomaina otrais. Trešais kontrolēs krājumus. Ceturtais — nē, tikai ne šis nelabojamais muļķis! — bocmanis pārraudzīs piestātni. Viņš runā spāniski kā vietējais. Nekādu atrunu. Tā ir pēdējā krava, kuru mēs uzņemam. Tad abi kopā iesim paēst, Pirmais.

—    Es tcicu Beresfordas jaunkundzei, ka šodien nc…

Kapteinis mani asi pārtrauca. — Ja jūs domājat, ka es klausīšos, kā visa ši banda žvadzina savus naudas makus un sūdzas par grūto dzīvi, tad jūs neesat pie pilna prāta. Mēs ēdīsim manā kajītē.

Mēs ēdām pie viņa. Tas bija parastais «Kampari» ēdiens, par kuru sapņotu pat visuzpūtīgākais epikūrietis. Izņēmuma kārtā — to varēja saprast — kapteinis neievēroja stingro nosacījumu, ka ne viņš, ne arī virsnieki nedrīkst pusdienās lietot alkoholu. Kad bijām pabeiguši, viņš jau jutās gandrīz kā cilvēks. Vienreiz viņš aizgāja pat tik tālu, ka uzrunāja mani «Džonij, dēls». Ilgi jau tas tā neturpināsies. Bet pašlaik viss bija ļoti jauki, un vēlāk es ar nožēlu biju spiests mainīt kapteiņa kajītes vēsumu pret karsto klāju, lai nomainītu otro palīgu.

Viņš staroja pa visu seju, kad cs tuvojos. Tomijs Vilsons smaidīja vienmēr. Viņš bija vidēja auguma muskuļots velsietis, kurš nekad nezaudēja dzīvesprieku, lai arī kas stātos ceļā. Nekas nespēja viņu pievarēt vai sagādāt raizes. Tas nozīmē, izņemot matemātiku: tās dēļ viņš nevarēja iegūt kapteiņa kvalifikāciju. Bet viņā bija tāds pasažieru kuģiem nepieciešamais cītīga jūrnieka un iemīļota sabiedrības dvēseles salikums, ka kapteinis Balens bez viņa nespētu iztikt.

—    Kā sokas? — cs vaicāju.

—    Pārliecinieties pats. — Viņš pašapmierināti norādīja uz sarukušo kaudzi krastmalā. — Ātri un iedarbīgi. Kad Tomijs Vilsons pārņem vadību, tad jokus pie malas…

—    Bocmani sauc Makdonalds, nevis Vilsons.

—    Tieši tā. — Viņš pasmaidīja un paskatījās lejā uz bocmani. Tas ari bija nedzirdēti centīgs Hebridu dēls, kurš pašlaik kaut ko enerģiski skaidroja bārdainajiem dokeriem. — Kaut cs saprastu, ko viņš tur saka, — Vilsons pakratīja galvu.

—    Ikviens tulkojums tc būtu lieks, — es vēsi noteicu. — Es jūs nomainu. Vecais tcica, ka jums jādodas krastā.

—    Krastā? — Viņa sejā iezagās prieks. Divos gados mūsu otrā palīga varoņdarbi krastā jau bija kļuvuši par leģendu. — Neviens nevar teikt, ka Tomijs Vilsons neklausa, kad pienākums sauc. Divdesmit minūtes, lai ieietu dušā, noskūtos un apģērbtos…

Es viņu pārtraucu. — Mūsu birojs atrodas tieši pirms dokiem. Jums nevajag pārģērbties. Aizejiet un noskaidrojiet, kas ir ar mūsu pasažieriem. Vecais sāk kļūt nemierīgs. Ja līdz pulksten pieciem viņu nebūs, brauksim bez viņiem. Tādā stāvoklī, kādā viņš ir paš-, reiz, las viņu neuztrauc. Ja aģenls nekā nezina, tad lai nekavējoties noskaidro. Uz visātrāko.

Vilsons devās ceļā. Saule jau bija tālu rietumos, bet karstums nemazinājās. Pateicoties Makdonalda čaklumam un spāņu valodas zināšanām, kaudze bija kļuvusi vēl mazāka.

Drīz atgriezās Vilsons un ziņoja, ka pasažieri nav rādījušies, bel bagāža jau atsūtīta pirms divām dienām. Ar to varētu piebāzt divus preču vagonus, bet braucēji būs tikai divi. Aģents bija ļoli satraucies, jo runa esot par divām ļoti svarīgām personām. Viens esot vissvarīgākais vīrs visā Kamafuegos provincē. Esot pat izsūtīts džips, lai pārbaudītu, vai pa ceļam nav kas atgadījies mašīnai, piemēram, salūzis amortizators vai kāda atspere. Kad Vilsons nevainīgi apjautājies, vai tad revolūcijas valdībai neesot vairs naudas, lai aizbērtu lielos caurumus uz ceļiem, tad aģents esot kļuvis vēl nervozāks un paskaidrojis, ka vainīgs esot nekvalitatīvais metāls, kuru nodevīgie amerikāņi izmanto autobūvē. Vilsons tcica, ka viņam Detroita liekas kā liela montāžas halle, kur apzināti ražo mazvērtīgas mašīnas tieši šim jaukajam Kārību jūras nostūrim.

Vilsons pazuda. Krava ritmiski pārceļoja uz kravas tilpni. Ap pulksten četriem es izdzirdēju trokšņus, kādus rada krakšķošas ātrumkārbas un veci šķaudoši motori. Domāju, ka beidzot ierodas arī pasažieri, bet nekā: aiz stūra parādījās pussagrabējis kravas auto, tā virsbūve jau sen bija atvadījusies no krāsas lakas, un no riepām spīdēja balti diegi. Radiatoram nebija vāka, no manas novērošanas vietas tas izskatījās kā rūsas klucis. Šis laikam bija īpašs Detroitas modelis. Izlūzušajā kravas kastē atradās trīs vidēji lielas ar metālu apsistas un svaigi aiznaglotas kastes.

Trīcēdams kā salauzts kamertonis un zilus dūmus spļaudams, automobilis kliboja uz mūsu pusi un apstājās kādu piecu soļu attālumā no Makdonalda. Pa caurumu, kur vajadzēja atrasties durvīm, izlēca vīrs baltās biksēs un steidzās uz trapa pusi. Tagad cs viņu atpazinu, tas bija mūsu aģents Karasio, tas pats, kurš tik zemu vērtē Dctroitu.

Es neapzināti uzdevu sev jautājumu, kādas jaunas rūpes viņš atkal mums atvedis.

Tieši pēc trim minūtēm mana ziņkāre tika apmierināta. Uz klāja parādījās kapteinis Balens, viņa zilās acis gailēja un parasti sarkanā sejas krāsa bija kļuvusi pelēcīga. Aiz viņa ar norūpējušos sejas izteiksmi tipināja aģents.

—   Zārki, Mister, — apvaldītā balsī tcica kapteinis. — Zārki, tā man Dievs palīdz.

Man acumirklī neienāca prātā neviena prātīga atbilde, tādēļ pārjautāju: — Zārki, ser?

—   Zārki, Mister. Un ne tukši. Galamērķis Ņujorka. — Kapteinis vicināja papīrus. — Atļaujas, pavadzīmes, viss kārtībā. Ieskaitot lūgumu nc vairāk un ne mazāk kā no paša vēstnieka. Viņi ir trīs, divi britu pavalstnieki un viens amerikānis. Bada nemieru upuri.

—   Apkalpe nebūs ar mieru, ser, — es teicu, — īpaši jau mūsu ticīgie apkalpes locekļi.

Mazais vīrelis mani steidzīgi pārtrauca: — Būs jau labi, senjor…

Vilsonam bija taisnība. Mazais bija uztraukts. Bet tas bija kas vairāk, savādas bailes, kas robežojās ar izmisumu. — Esam par visu parūpējušies…

—    Mieru! — asi noteica kapteinis. — Apkalpei tas nav jāzina, Mister. Arī pasažieriem ne.— Skaidri varēja redzēt, ka pasažieri viņam tikai tagad ienāca prātā, viņš par tiem neinteresējās. — Zārki ir tajās kastēs mašīnā.

—   Jā, ser. Gājuši bojā ielu nemieros pagājušonedēļ. — Es ieturēju pauzi un tad uzsvērti turpināju: — Šāda karstumā…

—    Tie ir cinka zārki, — viņš teica. — Tos mēs varam iekraut. Kādā atsevišķā stūrī, Mister. Viens no — hmm — nelaiķiem ir viena mūsu pasažiera radinieks. Nebūtu labi, ja mēs zārkus iekrautu kaut kur pa virsu visiem tiem bleķiem. — Kapteinis dziļi nopūlās. — Nu mēs vēl esam nonākuši apbedīšanas biroja kārtā. Vairāk jau arī dzīve mums neko nevarēs piedāvāt, Mister.

—   Jūs pieņemsiet kravu, ser?

—   Jā, protams, bel protams! — atkal iejaucās mazais. — Viens ir senjora Kareras brālēns, viņš ir uz kuģa. Senjors Miguels Karera. Senjors Karcra ir izmisis. Senjors Karera ir svarīgākais vīrs…

—    Apklusticl vienreiz, — īgni noteica Balens, pavicinādams papīrus. — Es pieņemu kravu. Atkal vēstnieka vēstule. Atkal uz mani izdara spiedienu. Man vienreiz pietiek. Tas ir par daudz. Es esmu likai vccs, salauzts vīrs. — Vienu brīdi viņš tā stāvēja un centās izskatīties vecs un salauzts, bel tas viņam īsti neizdevās. Tad viņš pēkšņi izslējās. Uz oslu nogriezās automašīnu karavāna un tuvojās «Kampari». — Saderam, Mister, ka tur ierodas nākošās raizes.

—    Paldies Dievam! — murmināja mazais vīrelis. Nevien vārdos, bet arī balsī skanēja liels atvieglojums. — Pats senjors Karcra personīgi! Beidzot arī jūsu pasažieri ir klāt, kapteiņa kungs.

—    To jau es tcicu, — norūca kapteinis. — Vēl vairāk raižu!

Mazais apmulsis blisināja acis. Kā jau visi, kuri nezināja Balena

attieksmi pret pasažieriem. Tad apcirtās un metās lejā pa kāpnēm. Manu uzmanību uz bridi piesaistīja kaste, kuru tikko pacēla virs klāja. Tad es dzirdēju, kā Balens nopūšas: — Ka cs jums saku, Mister, atkal jaunas raizes.

Karavāna, kura sastāvēja no diviem pirmskara pakardiem, no kuriem vienu vilka džips, piestāja tieši pie kāpnēm. Pasažieri izkāpa. Viens nē. Šoferis atvēra bagāžas nodalījumu un izņēma saliekamu braucamkrēslu, un ar trenētām kustībām dažu sekunžu laikā to salika braukšanas kārtībā. Viņa kolēģis kopā ar garu un kaulainu medmāsu, kura bija ģērbusies viscaur baltā no galvas līdz papēžiem, no otrās mašīnas sēdekļa izcēla vecu salickušos vīru. Vecais vīrs centās viņiem pats palīdzēt, taču tas neizdevās.

Mēs ar kapteini saskatījāmies. Vārdi te bija lieki. Neviens uz kuģa nav sajūsmā par invalīdiem. Viņi ir papildus apgrūtinājums: kuģa ārstam, kuram arvien jāpārbauda, kā viņi jūtas, kabīnes apkalpotājam, kam jāuzkopj kajīte, viesmīļiem ēdamzālē, kuriem viņi ir jāpabaro, un matrožiem, kam viņi ir jāvizina. Ja runa ir par ļoti veciem un slimiem cilvēkiem — ja tas lā nav šoreiz, tad es būšu dziļi kļūdījies —, tad vienmēr jārēķinās ar letālām beigām kaut kur tālu jūrā. Tas nu ir notikums, kuru jūrnieki ienīst visvairāk. Tas kaitē visai pasažieru satiksmei. Bet kamēr slimība nav lipīga vai piedauzīga, un ja ir ārstējošā ārsta izziņa, ka pacients izturēs pārbraucicnu, tikmēr nekādus prelpasākumus nevar veikt.

—    Nu skaisti, — kapteinis noteica, — tagad man atliek sveikt uz klāja mūsu pēdējos pasažierus. Komplekts ir pilns. Sekojiet, lai viss būtu ātri pabeigts, Mister.

—    Tieši tā, ser!

Balens pamāja un aizgāja. Es skatījos, kā abi šoferi zem ratiņiem pabāž garas metāla stangas, iztaisnojas un veikli uznes ratiņus pa kāpnēm uz klāja. Aiz viņiem sekoja garā, kaulainā medmāsa un vēl otra kopēja, tikai mazāka un druknāka. Vecajam zēnam bija līdzi sava kopēju komanda. Tas nozīmēja, ka viņam ir vairāk naudas nekā nepieciešams, vai arī viņš ir hipohondriķis, vai arī viņam gals jau klāt. Varbūt viņš bija visu šo elementu sajaukums. Tas patīkamākais visā bija, ka abas māsas atstāja visnotaļ kompetentu un lietišķu kopēju iespaidu. Tas ievērojami atvieglos mūsu kuģa ārsta, vecā Marslona darbu, jo dažreiz viņam nācās pasvīst vai veselu stundu.

Mani šoreiz vairāk ieinteresēja personas, kuras izkāpa no abiem pakardiem.

Pirmais bija apmēram manā augumā un vecumā. Bet ar to mūsu līdzība izbeidzās. Viņš izskatījās kā Ramona Navarro un Rūdolfa Valentino krustojums, tikai glītāks. Liels, platiem pleciem un ar romāņiem raksturīgiem sejas vaibstiem un klasiskām ūsām, vienādie spēcīgie zobi spīdēja jau pa gabalu. Viņa galvu rotāja melni un spīdīgi mati. Ja viņu vienu pašu palaistu meiteņu augstskolas pagalmā, ar viņu būtu cauri. Viņš neizskatījās izlutināts. Viņam bija spēcīgs zods, nosvērta izturēšanās un boksera gaita kā vīram, kurš skaidri zina, ka auklīte viņam nav vajadzīga, lai izsistos dzīvē uz priekšu. Ja citu neko viņš neizdarīs, pie sevis domāju, tad vismaz atbrīvos mani no Beresfordas jaunkundzes.

Otrais bija pirmā samazināts variants. Tic paši vaibsti un zobi, likai ūsas un mati jau nedaudz iesirmi. Šim varēja būt gadi piecdesmit pieci. Viņam piemita neaprakstāms autoritārisms un pašpārliecinātība, aiz kā slēpās vara un nauda vai arī rūpīgi slēpts avantūrisms. Pieņemu, ka šis ir tas Miguels Karcra, no kura tā baidījās mūsu aģents. Interesanti, kādēļ?

Pec desmit minūtēm arī pēdējā krava bija ielādēta kuģī, vēl tikai trīs kastes ar zārkiem vecajā kravas mašīnā. Es skatījos, kā bocmanis apmet virvi ap pirmo kasti, kad aiz sevis izdzirdēju tik ļoti pazīstamu un nīstu balsi: — Vai varu jūs iepazīstināt ar misteru Kareru, ser? Kapteinis Balens mani sūta pie jums.

Es pagriezos un pagodināju mūsu ceturto virsnieku Dckstcru ar skatienu, kuru taupīju vienīgi viņam. Deksters bija izņēmums, jo komandors vienmēr dabūja tos labākos virsniekus un apkalpi, kādi kompānijai vispār bija. Bet šoreiz vecais neko nevarēja darīt. Ir cilvēki, kuri jāpacieš pat flotes komandoram, un Deksters bija viens no tiem. Viņš bija divdesmit vienu gadu vccs patīkama izskata blondīns ar zilām acīm, sūri grūti iedzītu augstskolas akcentu, bet ierobežotām gara spējām. Lords Deksters, viņa tēvs, bija uzraudzības padomes priekšsēdētājs un «Zilā pasta līnijas» ģenerāldirektors. 'Piecpadsmit gadu vecumā viņš bija mantojis apmēram desmit miljonus. Pirms pieciem gadiem viņam radās brīnumaina ideja, ka mantiniekam jāapgūst darbs, sākot no zemākās dienesta pakāpes. Deksters pats to neņēma vērā, arī apkalpe, ieskaitot pašu kapteini, nc. Tikpat nevērtīgs visiem šķita Deksters. Bet neviens neko nevarēja darīt.

— Labvakar, ser.

Es saņēmu Kareras pastiepto roku un apskatīju viņu tuvāk. Tumšo acu ciešais skatiens un pieklājīgais smaids nevarēja mani maldināt, tuvumā viņš izskatījās daudz vecāks. Bet stāja bija lieliska, un cs atmetu domu, ka kāds te blefo. Tā bija īsta marka.

—     Mister Kārter? Ļoti patīkami. — Rokas spiediens bija stingrs, paklanīšanās nebija tikai galvas pamāšana, angļu valodu viņš bija izkopis kādā solīdā amerikāņu koledžā. — Man ir zināma interese par kravu, un ja jūs man atļautu…

—     Pats par sevi saprotams, senjor Karera. — Kārters, šis neapslīpētais anglosakšu dimants neļaus latīņu pieklājībai sevi tik viegli pārtrumpot. Es norādīju uz iekraušanas lūku: — Ja jūs būtu tik laipns un turētos labajā pusē — es domāju pa labi no lūkas…

—    Labajā pusē, es saprotu, mister Kārter. — Viņš smaidīja. — Pats kādreiz vadīju kuģus. Tiesa, tas man nesagādāja prieku. — Viņš apstājās un noskatījās, kā Makdonalds piestiprina virvi. Pagriezos pret Deksteru, kurš nedomāja iet prom. Viņam nekad nebija jāsteidzas. Tam gan bija bieza āda.

—    Ko jūs patlaban darāt, Ceturtais? — cs jautāju.

—    Es palīdzu misteram Kamingsam.

Tas nozīmēja, ka viņš nedarīja neko. Kamingss, mūsu kasieris, bija ļoti centīgs virsnieks, viņam palīdzība nekad nebija vajadzīga. Viņam bija tikai viens trūkums, kuru tas bija iemantojis, tik ilgus gadus strādādams ar pasažieriem — viņš bija pārāk pieklājīgs. Jo sevišķi attiecībā pret Deksteru. Es turpināju: — Un kartes, kuras mēs saņēmām Kingstonā, kuras jāsalīdzina?… Īstenībā jūs to varētu turpināt, vai ne? — Tas gan nozīmēja, ka pēc divām dienām Bahamu salu rajonā mēs noteikti uzskrietu rifiem.

—    Bet misters Kamingss gaida…

—    Kartes, Dekster!

Viņš paskatījās uz mani, un seja kļuva arvien drūmāka, tad apgriezās un gāja. Es ļāvu viņam paspert trīs soļus un saucu: — Dekster!

Viņš apstājās un lēnām pagriezās.

—    Karies, Dekster, — es atkārtoju. Piecas sekundes viņš blenza man sejā, tad paskatījās sāņus.

—   Jā, ser. — Uzsvaru uz «ser» nevarēja nedzirdēt. Viņš pagriezās un aizgāja. Pat skausts bija piesārtis aiz dusmām, un mugura taisna kā slotas kāts. Es par to neuztraucos. Ja viņš kādreiz sēdēs uzraudzības padomes priekšsēdētāja krēslā, es sen jau būšu iesniedzis atlūgumu. Noskatījos, kā viņš aiziet, un pievērsos misteram Kareram. Ievēroju, ka viņš mani visu laiku bija pētījis. Tagad viņš devās pie ceturtās iekraušanas lūkas. Tikai tagad cs ievēroju melnu zīda lentu pie viņa pelēkā tropu uzvalka kreisā atloka. Tas īsti nesaderēja ar balto rozi pogas caurumā. Bet varbūt tas viss kopā šajos platuma grādos nozīmē sēras.

Laikam tas tā arī bija. Kamēr visi trīs zārki tika iecelti kuģa tilpnē, viņš miera stājā stāvēja pie lūkas. Kad trešā kaste jau bija virs reliņiem, viņš noņēma cepuri, it kā gribētu baudīt svaigo brīzi, kas tagad pūta no jūras puses. Tad viņš paslcpus pameta skalu visapkārt un cepures aizsegā ar labo roku pārmeta sev kruslu. Neskatoties uz to, ka bija karsts, man pārskrēja drebuļi; nesapratu, kāpēc. Tikai cilvēks ar plašu fantāziju kravas lūku varēja pielīdzināt vaļējam kapam. Viena no manām vecmāmiņām bija skotiete, varbūt tāpēc man bija pareģa spējas, kā tas nereti atgadās plakankalnē, bet varbūt es vienkārši biju pārēdies.

liii arī kas tas bulu bijis, senjoru Kareru las neko īpaši neaizkustināja. Kad pēdējā kaste lēnām un prātīgi bija novietota kravas tilpne, viņš uzlika cepuri un devās prom. Iedams man garām, viņš pacēla cepuri un uzsmaidīja, brīvi un bezrūpīgi. Es nezināju, ko darīt, un atsmaidīju pretī.

Pēc piecām minūtēm visas vecās grabažas un pēdējie ostas strādnieki bija prom, un Makdonalds vēl kārtīgi pārbaudīja visus lūkas apšuvumus.

Pulksten piecos, veselu stundu pirms brīža, kad paisumam ir visaugstākais līmenis, «Kampari» lēnām slīdēja pār smilšu sēkli ostas ziemeļu pusē un tad tālāk uz ziemeļrietumiem pretim norietošajai saulei. Uz kuģa atradās krava ar mašīnām un līķiem, kapteinis bija pārskaities, apkalpe saīgusi un pasažieri neapmierināti. Bija skaists jūnija vakars, bet nevarēja leikt, ka «Kampari» dodas jūrā zem laimīgas zvaigznes.

Otra nodala

9

Otrdiena: no pulksten divdesmitiem līdz divdesmit vieniem trīsdesmit

Pulksten astoņos tajā pašā vakarā krava, kastes un zārki atradās tādā pat stāvoklī kā pulksten piecos, bel dzīvās kravas kustībā bija jūtams uzlabojums, jau varēja runāt par pāreju no dziļas nepatikas uz gandrīz vai priecīgu apmierinātību.

Protams, tam bija savi iemesli.

Kapteiņa Balena gadījumā — kad viņš mani sūtīja vakariņās, viņš divreiz teica «Džonij, puis» — tas saistāms ar to, ka Karasio osta jau palikusi tālu aizmugurē un viņš atkal stāv uz kapteiņa tiltiņa, un atradis ļoti labu iemeslu, lai mani sūtītu lejā vakariņot kopā ar pasažieriem, kamēr pats varēja palikt augšā un aiztaupīt sev spīdzināšanu no sabiedrības puses.

Apkalpe priecājās, ka kapteinis, vai nu taisnīgu jūtu vadīts, vai gribēdams atriebties galvenajai mītnei par apvainojumu, bija apsolījis daudz lielāku samaksu par pēdējo dienu virsstundu darbu nekā pienācās.

Kas attiecās uz virsniekiem un pasažieriem, tad te darbojās pavisam vienkāršs cilvēka dabas princips: cik tad ilgi staigāsi, galvu nokāris, turklāt vēl uz «Kampari».

«Kampari» piederēja kuģu kategorijai, kuru apzīmē kā «preču kuģis gadījuma kravu pārvadāšanai». Tam nebija regulāra maršruta, toties diezgan lielas kravas tilpnes, bet maz iespēju izvietot pasažierus. Taču «Kampari» nebija vienkāršs kuģis. Kā visos tūristu ceļvežos bija minēts, tas ir vidēja lieluma kravas kuģis ar augstākās kategorijas luksusa kajītēm un izcilu virtuvi, kādas nav nc uz viena cita kuģa pasaulē.

Tikai viens apstāklis traucēja citas lielās pasažieru apkalpošanas līnijas, sākot ar «Whitc Star» un zemāk, sūdzēt mūs tiesā par nepatiesas informācijas sniegšanu, un proti, mums bija taisnība.

Visu šo lietu bija izdomājis mūsu uzraudzības padomes priekšsēdētājs lords Deksters. Visas savas prāta spējas viņš acīmredzot bija paturējis sev, neko neatstādams dēlam, mūsu ceturtajam virsniekam, kā mēs to sakām. Kā atzina konkurenti, kuri mēģināja noturēties vienā līmenī ar mums, tas ir īsts ģēnija gājiens. Lords Deksters domāja tāpat.

Piecdesmito gadu sākumā viņš «Zilajā līnijā» palaida parastu kuģi «Brandvvvinc». Nez kādu jūtu vadīts, viņš visiem saviem kuģiem deva dažādu vīnu un citu alkoholisku dzērienu vārdus, pats būdams pilnīgs atturībnieks. Šis «Brandvvvinc» bija viens no diviem «Zilās līnijas» kuģiem, kuri uzturēja regulāru satiksmi starp Ņujorku un britu kolonijām Rietumindijā. Lords Deksters bija noskatījis tos luksusa kuģus, kuru reisi bija starp Ņujorku un Kārību jūras ostām, un neredzēja iemeslu, kādēļ ari viņš nevarētu iespiesties šajā dolārus nesošajā sfērā. Tajā pašā «Brandvvvine» viņš lika iekārtot dažas īpaši greznas kajītes, tad ievietoja sludinājumus visprestižākajās amerikāņu avīzēs un žurnālos, skaidri liekot saprast, ka piedāvājums attiecas tikai uz augstākās sabiedrības pārstāvjiem. Kā izklaides pasākumus viņš nepiedāvāja nc dejas, nc koncertus, nc modes skates. Te nebija nekādu baseinu vai klāja spēļu. Tikai ģēnijs, un turklāt aiz tīrās nabadzības, varēja sludināt tik iekārojamas un labskanīgas lietas kā kravas kuģa mistisko romantiku, dodoties jūrā, nezinādams galamērķi. Tas gan nenozīmēja, ka kuģim nebūtu maršruta. Vienkārši nākošo pieturas punktu kapteinis paziņo īsi pirms iebraukšanas ostā. Turklāt pie ērtībām piederēja pastāvīgie telegrāfa sakari ar Londonas, Ņujorkas un Parīzes biržām.

Panākumi bija fantastiski jau no paša sākuma. Runājot biržas žargonā: emisija tika pārsniegta tūkstoškārt. Lordam Dekstcram tas likās neciešami, interesējās pārāk daudz cilvēku, kuri nepiederēja pie augstākās sabiedrības, vienkārši censoņi, kuri atradās uz kāpņu zemākajiem pakāpieniem, kuri vēl nebija paspējuši nopelnīt pat pirmo miljonu. Un tic bija cilvēki, ar kuriem augstākā sabiedrība nevēlējās sēdēt pie viena galda. Lords Deksters dubultoja braucienu cenu. Tam nebija nozīmes. Viņš trīskāršoja cenu un ar prieku varēja konstatēt, ka pasaulē ir daudz cilvēku, kuri bija gatavi maksāt jebkuru cenu, lai tikai varētu piederēt pie augstākās kārtas un to visiem arī parādīt. Lords Deksters piebremzēja sava jaunā kuģa «Kampari» būvi, lika to pārbūvēt un iekārtot duci izcili greznu kajīšu. Tad kuģis devās uz Ņujorku, lai tuvākajā laikā atpelnītu ceturtdaļmiljonu mārciņu, ko bija prasījusi augstākās kategorijas apartamentu izbūve. Kā parasti, arī šoreiz viņš nebija kļūdījies.

Bija mums, protams, pakaļdarinātāji, bet tikpat labi jau varētu mēģināt atdarināt arī Bekingemas pili, Lielo kanjonu vai lielāko dimantu Kullinanu. Lords Deksters viņiem bija tālu priekšā. Viņš bija atklājis savu formulu un pie tās ari pieturējās: komforts, ērtības, klusums, labs ēdiens un laba sabiedrība.

Kas attiecas uz komfortu, tad, lai spētu ticēt savām acīm, tas bija jāapskata vairākkārt. Ar ērtībām lielākā daļa pasažieru saprata biržas tablo kombināciju ar pasaulē vislabāk apgādāto bāru. Klusumu panāca ar īpaša izolācijas materiāla palīdzību gan starp kajītēm, gan nodalot mašīntelpu. Un tāpat kā uz karaliskās jahtas «Britannia», arī šeit komandas nekad netika dotas skaļi. Kalpotājiem bija īpašas sandales ar gumijas zolēm. Mūzikas kapellas un spēles bija aizliegtas, jo tās cienīja tikai mazvērtīgi ļaudis. Lai spētu nodrošināt izcilu virtuvi, nācās izsviest fantastiskas summas, jo vajadzēja aizvilināt labākos šefpavārus no lielākās vēstniecības Londonā un greznākās viesnīcas Parīzē. Abi kulinārijas mākslas meistari strādāja ik otro dienu. Viņi centās pārspēt viens otru, un rezultātā mēs baudījām pasakainus ēdienus. Mūsu skauģi par to runāja visā Rictumatlantijā.

Citiem rēderiem varbūt ari būtu izdevies mūs kādā jomā atdarināt, taču kvalitāte noteikti nebūtu tik augsta. Lords Deksters tomēr nebija parasts rēders. Kā jau minēju, viņš bija ģēnijs, un tas sakņojās viņa stūrgalvīgajā apņēmībā, ka jāuzņem tikai pareizie cilvēki.

Nebija brauciena, kad pasažieru sarakstā nebūtu kaut vienas «īstas personības», kura rangu tabulā atrodama starp atzīmēm «pasaulslavens» un «slavens». Tie bija visiem zināmi politiķi, ministri, filmu un teātru zvaigznes, šad tad arī kāds slavens rakstnieks vai gleznotājs — ja viņš bija pietiekoši tīrs un skuvās — un zemāka ranga angļu dižciltīgie, kuri ceļoja ar ievērojamām atlaidēm. Karaļnama pārstāvji, bijušie prezidenti un premjerministri un aristokrāti, sākot ar hercoga titulu un augstāk, vizinājās par velti. Ja vienā reisā gribētu paņemt visus britu dižciltīgos, tad Lordu palāta būtu jāslēdz. Lieki piebilst, ka lorda Dekstera plašajai viesmīlībai nebija nekādu filanlropisku nodomu. Viņš vienkārši paaugstināja cenu par braucienu pārējo vienpadsmit kajīšu pasažieriem, kuri nu maksāja par Dievs vien zin kādām privilēģijām, lai tikai atrastos tādu izmeklētu personu tuvumā.

Kad jau vairākus gadus bijām braukājuši pa šo maršrutu, mums radās savi pastāvīgie līdzbraucēji. Daži to atļāvās pat trīsreiz gadā — diezgan labs raksturojums viņu banku kontiem. Pa šo laiku «Kampari» pasažieru saraksts bija kļuvis par pašu izmeklētāko klubu pasaulē. Liti neizteiktos pārspīlēti: lords Deksters bija rūpīgi sajaucis sabiedrības un finansu snobisma elementus un izlaidis caur destilācijas aparātu, atklādams visīstāko zelta āderi.

Es sakārtoju salveti un sāku aplūkot zelta raktuves, kuras pašlaik atradās uz mūsu klāja. Savi piecsimt miljoni dolāru dzīvsvarā sanāks, ja skatās, kā viņi tur staigā vai stāv, vai sēž pelēka samta atzveltnes krēslos mūsu greznajā ēdamzālē. Varbūt sanāktu pat vesels miljards. Vecais Beresfords vien būtu tā trešās daļas vērts.

Jūliuss Beresfords, metalurģijas koncerna «Hart-McCormick» ģenerāldirektors un galvenais akcionārs sēdēja savā parastajā vietā — augšā pa labi pie kapteiņa galdiņa blakus Balenam. Nc jau tādēļ, ka viņš to būtu panācis ar savu bagātību, bet gan tāpēc, ka kapteinis tā bija vēlējies. Katram likumam ir izņēmumi. Jūliuss Beresfords bija izņēmums kapteiņa attieksmē pret pasažieriem. Šis lielais, slaidais un mierīgais vīrs ar dzīvajām acīm rievu izvagotajā sejā nemeklēja pie mums neko citu kā vien mieru, komfortu un labu ēdienu. Augstākā sabiedrība viņu neinteresēja, tas bija galvenais, kādēļ Balens viņu tik ļoti cienīja. Beresfords sēdēja man tieši pretī un uztvēra manu skatienu.

—   Labvakar, mister Kārter. — Salīdzinājumā ar savu meitu viņš manī neradīja sajūtu, ka es tieku iecelts bezmaz vai bruņinieku kārtā. — Jauki, ka atkal varam doties jūrā, vai ne? Kur tad šovakar paslēpies pats kapteinis?

—   Diemžēl viņš ir aizņemts, mister Bcresford. Viņš lūdz piedošanu saviem galda biedriem. Pašlaik viņš nevar atstāt komandtiltiņu.

—     Komandtiltiņu? — Misis Bcresforda, kura sēdēja savam vīram pretim, pagriezās uz manu pusi. — Es domāju, ka šajā laikā jau ir jūsu maiņa, mister Kārter?

—   Tā tas ir. — Es viņai uzsmaidīju. Misis Bcrcsfordai es taupīju īpašu smaidu, tāpat kā jaunajam Dekstcram īpašu sejas izteiksmi. Misis Bercsforda, apaļīga un blonda dāma ap gadiem piecdesmit, vienmēr bija labā omā. Tas jau nav grūti, ja tev bankā ir trīs simti

miljonu dolāru. Ilgus gadus braukādams pa šo miljonāru maršrutu, esmu konstatējis, ka tieksme sūdzēties par dzīvi pieaug tieši proporcionāli seifu un zelta stieņu skaitam. Šis gan bija misis Beresfordas pirmais brauciens, bet es jau biju paspējis viņu iemīļot un pasludināt par savu jaukāko pasažieri. — Šajos ūdeņos ir tik daudz salu grupu, rifu un koraļļu sēkļu, ka kapteinis pats grib sekot kuģa gaitai. — Es nepateicu, ka gadījumā, ja būtu vēla nakts un pasažieri jau būtu gultās, arī kapteinis sen būtu devies pie miera, nemaz nepainteresēdamies, kas tagad jādara pirmajam palīgam.

—    Es domāju, ka pirmajam palīgam būtu jāmāk vadīt kuģis. — Tā nu atkal bija Beresfordas jaunkundze, kura, saldi smaidot, satvēra manu roku. Nevainīgās acis izskatījās par lielu šai maigajai sejiņai. — Es domāju, gadījumā, ja ar kapteini kaut kas notiek. Jūs taču varat pildīt kapteiņa funkcijas, vai ne?

—    Protams. Man ir arī vadītāja tiesības, bet jūs mani neredzēsiet sēžam pie autobusa stūres Manhctcnas centrā.

Vecais Beresfords smaidīja. Viņa sieva smaidīja. Bcresforda jaunkundze brīdi manī skatījās un tad pievērsās galdam. Spīdošie brūnie mati pakausī bija saņemti kādā barokālā frizūrā, izskatījās, ka kāds tur būtu pastrādājis ar grābekli un dārza šķērēm. Frizūra droši vien maksāja veselu bagātību. Kungs viņai blakus man neļāva tik viegli tikt cauri. Viņš pacēla savu šauro galvu un skatījās uz mani pār līko ērgļa degunu. — Bet, virsstūrmaņa kungs! Šis salīdzinājums ir nevietā.

Šim «virsstūrmaņa kungs» mani vajadzēja nolikt pie vielas. Hercogs fon Hartvels lielāko daļu laika uz «Kampari» pavadīja, aicinādams ievērot kārtību. Tas bija diezgan nepateicīgi no viņa puses, ja padomā, ka viņš visu saņēma par velti. Viņam nebija iebildumu pret mani, viņš tikai gribēja publiski aizstāvēt Beresfordas jaunkundzi. Fon Hartvels bija pamanījies pieradināt zemākos sabiedrības slāņus maksāt pusotru šiliņu par viņa mājas apskati, bet tas bija tikai nieks, laulības ar Beresfordas jaunkundzi viņa naudas problēmas atrisinātu pilnībā. Nabaga hercogam bija grūti, jo prāts koncentrējās uz jaunkundzi, bet acis kavējās pie platīnblondās -aktrises jaukumiem, kura sēdēja viņam pie otriem sāniem.

» — Arī man tā šķiet, ser, — cs piekrītoši teicu. Kapteinis Ba

lens viņu neuzrunāja ar «jūsu cienība», un es jau nu nebūšu tas, kas to darīs. — Nekas labāks man ātrumā neienāca prātā.

Viņš apmierināts pamāja un pievērsās ēdienam. Vecais Beresfords viņu nopētīja, misis Beresforda par viņu smīnēja, bet aktrise Harkurtas kundze viņu apbrīnoja, Beresfordas jaunkundze ļāva man apbrīnot viņas frizūru.

Jūrā nav daudz iespēju īsināt brīvo laiku. Pie kapteiņa galdiņa notiekošā vērošana ir visnotaļ interesanta laika nosišana. Jaunais vīrietis, kurš sēdēja pie mana galdiņa, izrādīja lielu interesi par kapteiņa galdiņu. Viņš bija viens no tiem, kuri uz klāja uzkāpa Karasio.

Tonijs Karcra — mans pieņēmums, ka viņš ir Migucla Kareras dēls, apstiprinājās — bija skaistākais vīrietis, kāds jebkad bija ienācis pa «Kampari» ēdamzāles durvīm. Vienā ziņā tas neko daudz nenozīmēja. Vajadzīgi ilgi gadi, lai sakrātu pietiekoši daudz naudas kaut vai tikai nedēļas nogales pavadīšanai uz «Kampari». Jauni vīrieši te vienmēr bija mazākumā. Nevarēja noliegt, ka viņš ir piesaistījis uzmanību, jo izskatījās kā Erola Flinna iemiesojuma latīņu variants, stingrāks un izturīgāks. Vienīgais skaistuma defekts bija kaul kas acīs, kas skatienam deva svelošu tiešumu. Varbūt te vainīgs apgaismojums, jo, liekas, ka redze bija kārtība līdz pat sīkākajai dioptrijas iedaļai. Kā gan citādi viņš spētu tik pamatīgi pētīt kapteiņa galdiņu. Īsti nevarēju saprast, kas saista viņa uzmanību — Beresfordas jaunkundze vai Harkurtas kundze. Neizskatījās, ka viņu interesētu pārējie. Katrā ziņā viņš piederēja tiem, kas zina savu mērķi.

Ēdieni sekoja viens otram. Šovakar strādāja Antuāns. Likās, ka kluso svētlaimi, kas bija pārņēmusi mūsu viesus, tūlīt tūlīt varēs satvert rokās. Viesmīļi klusi slīdēja pa biezo, tumši pelēko persiešu paklāju, ēdieni parādījās un nozuda kā sapnī, īstajā brīdi parādījās roka ar atbilstošu vīna šķirni. Tikai ne man. Es dzēru vienīgi sodas ūdeni. Tas bija ierakstīts manā darba līgumā.

Pasniedza kafiju. Tas bija brīdis, kad man vajadzēja sākt pelnīt savu algu. Kamēr baudīja Antuāns vārīto, katra saruna tika uzskatīta gandrīz vai par noziedzīgu rituāla pārkāpumu. Klusā sajūsma ilga četrdesmit minūtes. Bel ilgi las tā, protams, nevarēja turpināties. Vēl nekad neesmu saticis bagātus cilvēkus, kuriem pļāpāšana (visbiežāk jau par sevi) nebūtu mīļākā nodarbošanās. Un visu piezīmju mērķis tad ir tas virsnieks, kurš sēž pie viņu galdiņa.

Es palūkojos visapkārt, interesanti, kurš šoreiz iekustinās lavīnu? Varbūt Hārbraidas kundze? Viņa bija tieva kā asaka, vecumā ap sešdesmit gadiem. Savu bagātību viņa bija saraususi ar pilnīgi bezvērtīgiem kosmētiskajiem līdzekļiem. Turklāt viņai pietika prāta pašai tos nelietot. Viņas vīrs misters Grīnstrīts bija pelēks un neizteiksmīgs radījums ar pelēku, iekritušos seju, kurš, Dievs vien zina kādu motīvu vadīts, bija apprecējis Hārbraidas kundzi, pats būdams jau ļoti bagāts. Varbūt Tonijs Karera? Vai viņa tēvs Migucls Karera? Pie mana galdiņa vajadzēja būt vēl arī sestajai personai, kurai kopā ar Karerām jāaizvieto Kērtisu ģimene, kuri tāpat kā Harisoni Kingstonā bija spiesti steidzīgi doties atpakaļ uz mājām. Bet vecais vīrs invalīdu ratiņos laikam par labāku uzskatīja paēst savā kajītē, kur viņu apkalpoja abas slimnieka kopējas. Tā nu mēs tc sēdējām, četri vīrieši un viena sieviete — diezgan neveiksmīga galda sabiedrība.

Senjors Migucls Karera iesāka pirmais.

—    «Kampari» cenas gan ir skandalozas, mister Kārter, — viņš mierīgi sacīja, kūpinādams cigāru. — Laupīšana te būtu īstais apzīmējums. No otras puses, virtuve tur doto vārdu. Šefpavārs jums ir kā Dieva dāvana. Var jau būt, ka par pasaules labāko garšu arī nebūs pārmaksāts.

Vadoties no sacītā, Kareras kungam jābūt ļoti bagātam. Bagāti ļaudis nekad nerunā par naudu, lai kāds nepadomā, ka tās viņiem trūkst. Bet ļoti bagāti cilvēki, kuriem nauda vairs neko nenozīmē, vairs nejūt nekādu aizturi. «Kampari» pasažieri vienmēr sūdzas par cenām. Un ceļo no jauna.

—    Šefpavārs kā Dieva dāvana būs trāpīgi teikts, ser. Visi pieredzes bagātie pasaules apceļotāji, kuri pazīst viesnīcas abās Atlantijas okeāna pusēs, apgalvo, ka otra tāda kā Antuāns nav nc Eiropā, nc Amerikā. Varbūt vienīgi, izņemot Henriku.

—    Henriku?

—    Mūsu otro šefpavāru. Viņa kārta būs rīt.

—    Tas gan izklausās mazliet lielīgi, mister Kārter, ja jūs tādā veidā uzsverat «Kampari» priekšrocības. — Tas nebija ļauni domāts, par to liecināja viņa smaids.

—    Es tā nedomāju, ser. Bet nākošās divdesmit četras stundas runās pašas par sevi — un par Henriku — vēl labāk nekā es to varu.

—    Skaidrs! — Viņš atkal pasmaidīja un tvēra pēc Remy Martin pudeles. Tiklīdz kafija bija pasniegta, viesmīļi pazuda. — Un cenas?

—     Ir briesmīgas, — es tcicu. To cs tcicu visiem pasažieriem, un tas viņiem patika. — Mēs piedāvājam to, ko nevar neviens cits kuģis visā pasaulē, bet, neskatoties uz to, cenas ir satriecošas. To man teikuši vai visi klātesošie pasažieri — un lielākā daļa tomēr jau trešo reizi ir uz mūsu klāja.

—    Jūs trāpījāt desmitniekā, mister Kārter. — Tas bija Tonijs Karera. Viņa balss skanēja tieši tā, kā biju gaidījis — mierīgi un lēnām. Viņš paskatījās uz tēvu. — Vai atceries gaidītāju rindu «Zilās līnijas» birojā?

—    Protams. Mēs atradāmies rindas beigu galā. Un kas par sarakstu! Puse visu Dienvidamerikas miljonāru. Es domāju, ka mums jābūt laimīgiem, ka radās iespēja tik ātri likt uz kuģa. Bet neaizmirstiet, ka mums lielā ātrumā gan ar lidmašīnu, gan auto nācās nobraukt sešsimt kilometrus no galvaspilsētas līdz Karasio. Un kādi te ceļi!

Senjors Karera nebija tik godbijīgs pret jauno revolūcijas valdību kā mūsu aģents Karasio. Es ari labprāt gribētu zināt, kā tāds aristokrātiskas izcelsmes vīrs kā Migucls Karera šo lielo pārmaiņu laikā spēja saglabāt savu bagātību. Tagad salā ļoti trūka naudas, bet viņš varēja samainīt ievērojamas summas dolāros, lai samaksātu par ceļojumu. Galu galā, kāpēc viņš vispār drīkstēja atslāt salu?

Es tomēr apvaldīju savu ziņkāri un sacīju: — Tas vēl nebūt nav rekords, senjor Karera. Pagājušajā braucienā mums bija ģimene no Sanljago un divi kungi no Beirutas, kuri no Ņujorkas bija lidojuši, lai varētu piedalīties atpakaļceļā.

—    Šie cilvēki lāču nebūs vīlušies, vai ne? Bet esiet bez rūpēm, mister Kārter, esmu nolēmis izklaidēties. Vai jūs varat kaut ko paskaidrot par mūsu maršrutu?

—    Viena no mūsu atrakcijām ir tā, ka mums nav noteikta maršruta, ser. Tas atkarīgs no tā, kur jāuzņem un jānogādā krava. Viens gan ir skaidrs: galamērķis ir Ņujorka. Lielākā daļa pasažieru iekāpa Ņujorkā un noteikti vēlēsies arī tur izkāpt. — To jau viņš zināja tāpat, jo zārki taču arī tiek vesti uz Ņujorku. — Varbūt mēs piestāsim Naso. Tas būs atkarīgs no kapteiņa garastāvokļa — kompānija viņam ļauj rīkoties pēc saviem ieskatiem, ievērojot kuģošanas plānu un pasažieru intereses — un no laika apstākļiem. Kuru katru brīdi sāksies vētru sezona, mister Karera, un, ja prognoze nebūs laba, tad kapteinis noteikti nebrauks uz Naso, lai starp kuģi un sauszemi būtu iespējami vairāk ūdens. — Es smaidīju. — Turklāt pie «Kampari» atrakcijām vēl pieder tāda lieta, ka tikai izņēmuma gadījumos mēs saviem pasažieriem ļaujam saslimi ar jūras slimību, ja nu tiešām nav iespējams no tā izvairīties.

—    Atzīstami, ļoti atzīstami, — Karera nomurmināja un pētoši mani uzlūkoja. — Bet mēs taču vismaz pāris reizes piestāsim kaul kur austrumu piekrastē?

—    Nav nc jausmas, ser. Parasti tā notiek. Bet arī tas ir atkarīgs no kapteiņa. Un kapteiņa izturēšanās savukārt ir atkarīga no doklora Slingsbija Kerolaina.

—     Viņu vēl arvien nav notvēruši, — savā aizsmakušajā balsī paskaidroja Hārbraidas kundze. Īstu pirmās paaudzes amerikāņu patriotisma jūtu vadīta, sarauktu pieri viņa mūs visus pēc kārtas apveltīja ar savu drūmo skatienu. — Tas nav aptverams, vienkārši neticami. To cs nespēju saprast. Amerikānis jau trīspadsmitajā paaudzē. — Varēju iedomāties, ka viņai to grūti apjēgt. Turklāt vismaz divas no tām viņa būtu ar mieru iemainīt pret saviem kosmētikas miljoniem. — Aizvakar es izlasīju plašu rakstu par viņu avīzē «Tribune». Vai jūs zināt, ka viņi te ieradās 1662.gadā no Potomakas, tikai piecus gadus vēlāk nekā Vašingtoni. Jau trīssimt gadus! Iedomājieties tikai: amerikāņi trīssimt gadu garumā. Un šodien? Rcncgāts. Nodevējs. Trīspadsmit paaudzes!

—    Kundze, nepārdzīvojiet tik ļoti, — centos viņu nomierināt. — Ja runa ir par to, kā aizmukt ar visu ģimenes sudrabu, tad doktors Kerolains tālu atpaliek no maniem ciltsbrāļiem. Pēdējais anglis, kurš nozuda aiz dzelzs aizkara, nemaz nedomāja par to, ka viņa senču vārds bija reģistrēts jau karaļa Vilhelma Iekarotāja zemesgrāmatā. Jau trīsdesmit solīdas paaudzes! Un tomēr aizlaidās ar vieglu sirdi.

—    Fui! — noteica Hārbraidas kundze.

—      Mēs par to vīru dzirdējām. — Arī Tonijs Karcra bija skolojies labā amerikāņu koledžā. — Es runāju par Slingsbiju Kcrolainu. Man tas šķiet muļķīgi. Ko viņš ar to ieroci darīs — to laikam sauca «Viesulis», vai ne? —, pat ja to izdosies izvest? Kurš to pirks? Salīdzinājumā ar šodienas kodolieročiem tas ir kā rotaļlieta! Tai nav nekādas nozimes pasaules spēku līdzsvara noturēšanā, vien\alga, kurās rokās tas nonāks.

—     Tonijam taisnība, — Migucls Karcra piekrita. — Kas lo pirks? Šodien kodolieroču ražošana vairs nav nekāds noslēpums. Ja valslij ir pietiekoši naudas un tehnisko līdzekļu — līdz šim ir tikai četras tādas valstis — tā jebkurā brīdī var sākt ražot kodolieročus. Un ja nav šo priekšnosacījumu, tad tādiem plāniem un modeļiem nav nozīmes.

—    Gan viņš iekulsies nepatikšanās, ja staigās apkārt, pārdodams savu preci, — Tonijs Karera secināja. — Jo sevišķi tāpēc, ka lo nevar noslēpi portfelī. Bet kāds mums ar viņu sakars, mister Kārter?

—     Kamēr viņš ir brīvībā, kairu kuģi, kurš atstās austrumu krasta ostas, rūpīgi pārmeklēs, vai uz klāja neslēpjas kāds vīrs ar ieroci. Tas vismaz divreiz paildzinās gan kravas, gan pasažieru kuģu apkalpošanu, ostas strādniekiem tas nozīmēs jūtamus algas zaudējumus. Viņi sāks streikot. Un, tā kā apvainojumi nāks no abām pusēm, tad streiks turpināsies arī tad, ja doktors jau būs notvēris.

—     Nodevējs, — šņāca Hārbraidas kundze. — Trīspadsmitajā paaudzē.

—    Tātad mēs izvairīsimies no austrumu piekrastes, vai tā, mister Kārter? — vaicāja Karcra seniors. — Vismaz pagaidām.

—   Cik vien iespējams, ser. Ņujorka gan ir obligāta. Bet kad, to es nevaru pateikt. Ja lur aizvien streikos, tad varbūt mēs vispirms iebrauksim Lorensas ostā.

—    Romantika, noslēpumi un piedzīvojumi, — smaidīdams tcica Karcra. — Kā jau rakstīts reklāmās. — Viņš skatījās man garām. — Pie jums laikam apmeklētājs, mister Kārter.

Es pagriezos savā krēslā. Jā, tā bija. Nevainojami gludinātā baltā uniformā, cepuri kreisajā rokā turēdams, man tuvojās Rastijs Viljamss — «Rastijs» savas sarkanās malu krāsas dēļ. Rastijam bija tikai sešpadsmit gadu, mūsu jaunākais kadets, ļoti kautrīgs un viegli iespaidojams. Parasti kadeti nedrīkst ienākt ēdamzālē. Rastijam gandrīz vai acis no pieres izkrita, kad viņš pamanīja dāmas pie kapteiņa galdiņa, taču viņš ātri saņēmās un skatījās uz mani.

—     Kas noticis, Rastij? — Vcci priekšraksti nosaka, ka kadeti jāuzrunā tikai uzvārdā, bet visi viņu sauca par Rastiju, jo citādāk nemaz nebija iespējams.

—    Kapteiņa kungs lūdz, vai jūs, ser, uz brīdi neaizietu pie viņa uz tiltiņa, mister Kārter?

—    Tūlīt eju. — Rastijs pagriezās, lai ietu. Es ievēroju Beresfordas jaunkundzes acis, kurās bija ļauns prieks. Šoreiz laikam par manu svarīgumu un izmisušo kapteini, kurš grūtākā situācijā tūlīt sauc savu uzticamo palīgu. Lai arī domāju, ka kadeta klātbūtnē viņa neko tādu neteiks, tomēr īstas pārliecības man nebija; cs piecēlos un teicu: — Atvainojiet mani, Hārbraidas kundze, atvainojiet, kungi! — un ātri sekoju Rastijam uz izeju.

—    Kapteiņa kungs ir savā kajītē, ser. Jums jāiet turp.

—    Kā lūdzu? Tikko jūs teicāt…

—    Es zinu, ser. Viņš man tā lika. Uz tiltiņa ir misters Džcmaisons. — Džordžs Džcmaisons bija mūsu trešais virsnieks. — Kapteinis Balens ir savā kajītē. Ar misteru Kamingsu.

Es pamāju un devos uz kapteiņa kajīti. Tā atradās tieši zem tiltiņa. Tagad man ienāca prātā, ka neredzēju Kamingsu savā vietā, kad atstāju ēdamzāli. Bet kad sākās vakariņas, tad taču viņš bija*. Pēc pāris sekundēm biju klāt un pieklauvēju pie pulētajām ozolkoka durvīm.

«Zilā pasta līnija» labi rūpējās par savu komandoru. Pat kapteinis Balens, kurš būtībā nav īpaši greznas dzīves piekritējs, nekad nav sūdzējies, ka viņu te pārāk lutina. Viņam bija trīs istabas un vannas istaba, viss bija iekārtots miljonāru gaumē. Darba kajīte, kurā patlaban atradāmies, labi liecināja par pārējām. Tc bija sārts paklājs, tumši sarkani aizkari, pie griestiem šauri ozolkoka baļķi, arī krēsli un dīvāns no ozolkoka ar zaļas krāsas ādas apdari. Kad es ienācu, kapteinis neizskatījās pēc tāda, kas baudītu savas kajītes komfortu.

—    Vai kas noticis, ser? — cs vaicāju.

—    Apsēdieties. — Viņš nopūzdamies norādīja. — Protams, ka kaut kas ir noticis. Banānkāja-Bcnsons ir pazudis. Vaits par to paziņoja pirms desmit minūtēm.

Banānkāja-Bensons izklausījās tā, it kā runa būtu vai nu par kādu cilvēkveidīgo pērtiķi vai par ceļojošu cirka bokseri. Patiesībā Frederiks Bcnsons bija ļoti centīgs virskalpotājs ar labām manierēm, kurš ieturēja dzelžainu vadības stilu. Reiz viņš bija kārtīgi sabāris kādu savu padoto, tas bija ievērojis nelielo atstarpi starp Bensona ceļgaliem, un tiklīdz viņš bija aizgriezies prom, tūlīt nosauca priekšnieku jaunajā vārdā. Iesauka pielipa, laikam jau tādēļ, ka bija tik neatbilstoša. Vaits bija virskalpotāja vietnieks.

Es klusēju. Balens necieta, ja viņa padotie aiz pārsteiguma iesaucās, taisīja grimases vai vienkārši atkārtoja sacīto. Tā vietā es skatījos uz vīru, kurš sēdēja pretī kapteinim, uz Hovardu Kamingsu.

Kamingss, mūsu kasieris, maza auguma omulīgs īrs, bija otra svarīgākā persona aiz Balena. To neviens neapšaubīja, lai gan pats Kamingss nekad to neuzsvēra. Uz pasažieru kuģa centīgs kasieris ir zelta vērts, un Kamingss bija tāda neapmaksājama pērle. Trīs gadu laikā, kopš viņš strādā uz «Kampari», nekādu domstarpību ne ar pasažieriem, nc ar iestādēm nav bijis. Kamingss bija ģēnijs, ja runa ir par strīdu likvidēšanu vai kompromisa meklēšanu, vai arī par aizvainotu personu nomierināšanu. Kapteinis Balens labāk ļautu sev nocirst roku, nekā šķirtos no Kamingsa.

Trīs iemeslu dēļ es tā pētīju Kamingsu. Viņš zināja visu, kas notiek uz «Kampari»; sākot no slepenajiem pirkšanas — pārdošanas čekiem, līdz pat jaunākā kurinātāja sirdsēstiem. Viņš bija atbildīgs par dažiem klāja kalpotājiem, turklāt vēl labākais Banānkājas-Bensona draugs.

Desmit gadus viņi bija strādājuši kopā par kasieri un virskalpotāju uz lielākā Transatlantijas tvaikoņa. Un tas atkal bija viens no ģeniālākajiem lorda Dekstera gājieniem, kā viņš abus pārvilināja uz «Kampari».

Kamingss uztvēra manu skatienu un pakratīja galvu.

—    Man žēl, Džonij, tāpat kā tev. Arī es neko nezinu. Pēdējo reizi viņu redzēju īsi pirms vakariņām. Tas varēja būt kādas desmit minūtes pirms astoņiem, kad kopā ar mūsu viesiem iedzēru kādu lāsīti. — Kamingsa lāsīte bija speciāli ar «Ginger Ale» piepildīta viskija pudele. — Ari Vaits tur bija. Viņš saka, ka Bensonu redzējis ap pulksten astoņiem un divdesmit sestajā kajītē, kur tas kārtojis gultu. Tātad pirms pusstundas — nē, nu jau pirms četrdesmit minūtēm. Viņš cerēja to satikt vēlāk, jo pēdējos gados viņi abi katru vakaru, ja laiks bija labs, gāja uz klāja smēķēt, kamēr pasažieri sēž pie galdiņiem.

—    Vienmēr vienā un tajā pašā laikā? — cs izmetu.

—    Jā. Apmēram pusdeviņos, nc vēlāk kā astoņos trīsdesmit piecās. Astoņos četrdesmit Vaits viņu meklēja kajītē, bet viņa tur nebija. Tad Vaits lika viņu meklēt vai veselam baram kalpotāju, taču bez panākumiem. Viņš pasauca mani; cs nācu pie kapteiņa.

Kapteinis lika pasaukt mani, cs iedomājos, veco uzticamo Karteru, kurš vienmēr ir pa rokai, ja kas atgadās. Es paskatījos uz Balenu.

—    Pārmeklēt kuģi, ser?

—     Pareizi, Mister. Tas būs diezgan apgrūtinoši. Viena cūcība pēc otras. Dariet to, cik vien iespējams neuzkrītoši.

—    Pats par sevi saprotams, ser. Vai varu ņemt Vilsonu, bocmani un dažus matrožus un kalpotājus?

—   Manis dēļ kaut vai lordu Deksteru ar visu uzraudzības padomi, tikai sameklējiet man Bcnsonu, — Balens norūca.

—    Jā, ser. — Es pagriezos pret Kamingsu. — Viņš taču neslimo, vai nc tā? Nekādu reiboņu, sirdsklauvju vai krišanas bezsamaņā nevarētu būt?

—    Tikai plakanā pēda, nekas cits, — Kamingss smaidot atbildēja. Bet joki viņam nebija prātā. — Pagājušomēnes viņam bija kārtējā veselības pārbaude pie doktora Mārstona, viņš ir simtprocentīgi vesels. Un plakanā pēda ir arodslimība.

Pagriezos pret kapteini.

—    Vai es varu vispirms pilnīgā mierā visu vēlreiz apskatīt, ser? Kopā ar misteru Kamingsu. Tagad ir mierīga bezvēja nakts. Vai tad neviens nebūtu dzirdējis nc palīgā saucienus, nc arī kliedzienus? Naktī uz apakšējiem klājiem vienmēr ir daudz cilvēku, ja kas būtu bijis dzirdams, tad kāds noteikti to būs dzirdējis. Nevar būt, ka Bensons pēkšņi būtu saslimis. Gribu teikt sekojošo: lieku simts pret vienu, ka viņš neatrodas bīstamā situācijā, kura prasa tūlītēju iejaukšanos. Ja arī viņam bija vajadzīga palīdzība, tad tagad jau ir par vēlu. Tas nevienam nekaitēs, ja mēs vēl divdesmit minūtes nogaidīsim, pirms celt trauksmi.

—    Neviens trauksmi necels, Mister! Mēs atrodamies uz «Kampari».

—   Jā, ser. Bet tam vairs nav nozīmes, vai mēs to paziņojam pa skaļruni vai čukstus. Ja Bensons ir pazudis un neatradīsies, tad ap pusnakti tāpat viss kuģis par lo jau zinās. Varbūt pat ātrāk.

—    Vājš mierinājums, — norūca Balens. — Labi, Džonij, un arī jūs, Hovij — skatieties, ko varat atklāt.

—    Vai esam pilnvaroti pārbaudīt pilnīgi visur?

—    Saprāta robežās, protams.

—    Visur? — es vēlreiz uzsvēru. — Citādi tāda laika nosišana vien būs. To jūs labi zināt, ser.

—    Ak, Dievs! Tikai divas dienas atpakaļ mums uz kuģa bija tā Jamaikas banda! Vai atceraties, kā uz lo reaģēja pasažieri, kad muitnieki un amerikāņu jūrnieki vandījās pa viņu kajītēm? Uzraudzības padome ļoli priecāsies, — kapteinis bija saīdzis. — Jūs taču domājāt pasažieru kajītes?

—    Mēs ļoli uzmanīsimies, ser. Pašlaik visi vēl ir pie galdiem. Ja arī kas notiks, Hovijs to nokārtos.

—    Nu labi, divdesmit minūtes. Es bušu uz tiltiņa. Lūdzu, nekāpiet nevienam uz varžacīm, ja no tā iespējams izvairīties.

Mēs atstājām kapteiņa kajīti un gājām lejā uz A klāju. Tur vispirms nogriezāmies pa labi un tad pa kreisi trīsdesmit metrus garajā vidus gaitenī. A klājā bija sešas luksusa kajītes, katrā pusē pa trim. Gaitenim apmēram pa vidu šurpu turpu maršēja Vaits. Viņš bija ļoti uztraucies. Es viņam pamāju, un viņš ātrā solī steidzās uz mūsu pusi. Jau tā viņam vienmēr bija izmocīta sejas izteiksme; gan no kuņģa iekaisuma, gan no pārspīlēta apzinīguma. Un tagad vēl tas.

—    Vai jums ir atslēgas, Vait?

—   Jā, ser.

—    Labi. — Es norādīju uz pirmajām durvīm no manis pa labi kuģa kreisajā pusē. — Lūdzu, atveriet.

Vaits paskatījās uz Kamingsu. Tas bija pats par sevi saprotams, ka jūrā «Kampari» klāja virsnieks nekad neies iekšā pasažieru kajītē, ja nu vienīgi viņu uzaicina, un arī tad tikai ar kasiera un virskalpotāja atļauju. Bet lai tā vienkārši ielauztos…

—    Jūs dzirdējāt, ko teica pirmais virsnieks? — Es sev uzdevu jautājumu, vai jebkad agrāk esmu dzirdējis, ka Hovijs var runāt tik draudīgā tonī, un tūlīt arī atbildēju, ka nē. Bet viņš un Banānkāja-Bcnsons bija draugi. — Atveriet.

Vaits atvēra. Es steidzos viņam garām, kasieris man cieši pa pēdām. Mums nevajadzēja ieslēgt gaismu, tā jau bija ieslēgta. Pastāvot šīm cenām, atgādinājums izslēgt gaismu vai nu izskanētu tukšumā, vai ari tiktu uztverts kā apvainojums.

«Kampari» kajītēs nebija parasto gultu, tc atradās masīvas gultas ar neredzamām, bet automātiski regulējamām sānu malām, kuras sliktos laika apstākļos varēja ātri pacelt. Bet šodien laika prognoze bija laba, turklāt kapteinim bija vislielākās pilnvaras izvairīties no slikta laika. Mums vēl bija arī ļoti labi Dcnija—Brauna stabilizatori, cs pat nevarēju atcerēties, kad šīs gultu sānu malas būtu izmantotas. Uz «Kampari» jūras slimība bija aizliegta.

Šie apartamenti sastāvēja no guļamtelpas, salona un vannas istabas. Aiz salona atradās vēl viena kajīte. Visi iluminatori atradās kuģa kreisajā pusē. Minūtes laikā mēs pārmeklējām visas telpas, paskatījāmies zem gultām un iemetām acis sienas skapjos, aiz aizkariem un visās citās malās. Nekā.

Devāmies prom.

Ārā gaitenī es norādīju uz pretējām durvīm, kajīte numur divi.

—    Tagad šeit, — teicu Vaitam.

—    Diemžēl tas ir izslēgts, ser. Tur ir vecais vīrs ar savām kopējām. Ceturksni uz septiņiem viņi pasūtīja trīs speciālās paplātes ar vakariņām. Misters Karera, tas kungs, kas šodien ieradās, pieteica, lai līdz rītam šeit nevienu netraucējam. Visstingrākais rīkojums, ser.

—    Karera? — Es paskatījos uz kasieri. — Kāds tam tc sakars, mister Kamings?

—     Vai tad jūs nezināt? Nē, protams, nē. Misters Karera — tēvs — ir lielākās valsts advokātu firmas «Serdans & Karcra» partneris. Vecais vīrs ir šīs firmas dibinātājs, misters Serdans. Jau astoņus gadus viņš ir daļēji paralizēts. Kroplis, bet ļoti sīksts. Viņa dēls un vedekla ir nākošie partneri aiz Kareras, vecais tiem ir uz kakla, un es domāju, ka viņi dabū krietni noņemties ar viņu. Cik dzirdēju, tad Karera viņu paņēmis līdzi, lai jaunajiem dotu iespēju atvilkt elpu. Tādēļ jau arī Karcra jūtas par veco atbildīgs un dod visādus norādījumus.

—    Man gan neliekas, ka vecis skaitītu pēdējās minūtes, — iebildu. — Neviens viņam krāgā klupt netaisās. Un pāris jautājumu viņam nekaitēs — arī dāmām ne. — Vaits atvēra muti, lai protestētu, bet cs viņu pastūmu malā un pieklauvēju.

Nekādas atbildes. Es nogaidīju tieši trīsdesmit sekundes un klauvēju vēlreiz, šoreiz jau daudz skaļāk. Vaits man blakus bija sastindzis no sašutuma un nopēluma. Es viņu neņēmu galvā un pacēlu roku, lai vēlreiz klauvētu, bet tad bija dzirdami soļi, un durvis atvērās.

Tā bija mazākā no slimnieka kopējām. Viņai galvā bija vecmodīga audekla naktsmicīte ar savelkamu auklu. Ar vienu roku viņa saturēja kopā vieglu vilnas halātu, tas bija tik garš, ka zem tā varēja redzēt vienīgi čībiņu niežģīņoto malu. Telpa bija pustumša, bet es saskatīju divas gultas, no kurām viena bija savandīta. Ar otru roku viņa berzēja acis, tas izskaidroja pārējo.

—    Es tiešām lūdzu mūs atvainot par traucējumu, — teicu, — nezināju, ka jūs jau esat devušies pie miera. Esmu kapteiņa pirmais palīgs, tas ir mūsu kasieris misters Kamingss. Pazudis mūsu virskalpotājs. Mēs gribētu pajautāt, vai neesat kaut ko dzirdējuši vai redzējuši, kas mums varētu noderēt.

—    Pazudis? — Viņa vēl vairāk ietinās savā halātā. — Vai tas nozīmē, ka viņš vienkārši ir pazudis?

—    Teiksim, mēs viņu vienkārši nevaram atrast. Vai jums būtu mums kas sakāms?

—     Es neko nezinu. Es gulēju. Redziet, ik pēc trim stundām mēs maināmies pie vecā kunga gultas. Viņš visu laiku ir jāpieskata. Es mazliet gribēju nosnausties, pirms nomainīšu Vernera kundzi

—    Vēlreiz lūdzu piedošanu. Tātad jūs mums neko nevarat pastāstīt?

—    Diemžēl ne.

—    Varbūt jūsu kolēģe, Vernera kundze varēs?

—Vernera kundze. — Viņa lūkojās manī ar samiegtām acīm. — Bet misters Serdans nevar…

—    Lūdzu. Tas varbūt ir nopietni. Ir pazudis kāds apkalpes loceklis. Katra kavēšanās var but bīstama.

—    Labi. — Kā jau katra kārtīga medmāsa, viņa zināja, cik tālu var iebilst un kad jāpieņem lēmums. — Man jūs jālūdz ievērot klusumu un nekādā gadījumā netraucēt misteru Serdanu.

Nevienu vārdu viņa nebilda par to, ka misters Serdans varētu traucēt mūs, bet viņai vajadzēja mūs brīdināt. Kad pa atvērtajām durvīm ienācām viņa kabinetā, misters Serdans sēdēja gultā, viņam priekšā uz segas atradās grāmata. Virs galvas bija ļoti gaiša lampa, kas apspīdēja naktscepuri ar pušķi. Seja atradās ēnā, taču nc tik dziļi, lai nevarētu saskatīt acu naidīgo spīdumu. Gan naidīgais acu skats, gan lielais deguns, kas atgādināja knābi, bija būtiskas sejas īpatnības. Baltās pinkainās ūsas un taisnās kuplās uzacis man neizteica neko. Medmāsa mēģināja ar mums iepazīstināt, bet Serdans ar kundzisku žestu pavēlēja viņai apklust. Kundzisks, cs domāju, šis vārds vislabāk piestāv vecajam zēnam, ja atmetam tādus vārdus kā īgns un kašķīgs.

—    Cerams, ka jūsu nekaunīgajai rīcībai ir pamatots izskaidrojums, ser. — Viņa balss skanēja tik auksti, ka pat polārlācis te būtu nosalis. — Ielauzties manā kajītē, pat atļauju nepaprasot! — Tagad viņš savu caururbjošo skatienu raidīja uz Kamingsu. — Jūs! Jūs tur! Nolādēts, jūs saņēmāt norādījumus? Es negribu, ka mani traucē. Paskaidrojiet man savu izturēšanos, ser!

—    Nemaz nevaru izteikt, kā cs to nožēloju, mister Scrdan, — glaimīgā toni atbildēja Kamingss. — Vienīgi šie neparastie apstākļi…

—    Muļķības! — Vienalga, kāds arī nebūtu vecā dzīves mērķis, bet vienu viņš neizdarīs nekad — nepārspēs savus draugus ilgdzīvošanā, jo tādu viņam vienkārši nav. — Amanda! Savienojiet mani ar kapteini! Tūlīt!

Lielā kārnā kopēja, kura sēdēja augstā atzveltnes krēslā blakus gultai, gribēja salocīt savu adīkli, gandrīz pabeigtu gaiši zilu džemperi, bel cs norādīju, lai viņa paliek sēžot.

—     Nav nekādas vajadzības Iraucēt kapteini, Vernera kundze. Viņš visu zina, jo pats mūs atsūtīja. Mums likai būtu mazs lūgums jums un misteram Scrdanam…

—     Man arī ir lūgums jums, ser. — Viņš jau kliedza falsetā, aiz dusmām, uztraukuma vai vecuma vājuma, kas to lai zina. — Pazūdiet!

Gribēju dziļi ievilkt elpu, lai nomierinātos, bet pal šī mazā pauze izsauktu jaunus vārdu plūdus, tādēļ nekavējoties atcirtu: — Labi, ser. Tikai vispirms cs gribēšu uzzināt, vai jūs vai Vernera kundze pēdējās stundas laikā neesat redzējuši vai dzirdējuši kaut ko īpašu, varbūt neparastu, kas jums likās aizdomīgi. Mūsu virskalpotājs ir pazudis. Pagaidām mēs nespējam izskaidrot viņa prombūtni.

—    Ha! Ak pazudis, ko? — Serdans šņāca. — Droši vien kaut kur piedzēries guļ.

—    Tas nav viņam raksturīgi, — iebilda Kamingss. — Vai varat mums palīdzēt?

—    Žēl, ser. — Vernera kundzei bija zema un aizsmakusi balss. — Mēs neko neredzējām un nedzirdējām. Neko tādu, kas jums varētu noderēt. Bet, ja mēs kaut kādā veidā jums…

Serdans viņu pārtrauca pusvārdā: — Jūs nekas cits neinteresē kā tikai darbs. Mēs jums nevaram palīdzēt, kungi. Ar labu nakti.

Kad mēs atkal bijām gaitenī, cs izpūtu gaisu, kuru laikam biju turējis sevī vismaz pēdējās pāris minūtes, un pievērsos Kamingsam.

—    Es nezinu, cik vecais lempis ir samaksājis par savu kajīti, bet katrā ziņā tas ir daudz par maz.

—     Es varu saprast, ka misters Serdans juniors ar kundzi ir priecīgi, ka tikuši no vccā uz kādu laiku vaļā, — Kamingss piekrita. Tā jau bija augstākā sašutuma un nopēluma izteiksme, ko jebkad bija atļāvies mūsu vienmēr tik nosvērtais un diplomātiskais kasieris. Viņš paskatījās pulkstenī. — Tālāk mēs netiksim. Pēc piecpadsmit vai divdesmit minūtēm atgriezīsies pasažieri. Kā būtu, ja jūs vēl apskatītos te augšā, bet mēs ar Vaitu ietu lejā?

—    Labi. Desmit minūtes. — Paņēmu no Vaita atslēgas, lai pārbaudītu atlikušās četras kajītes, kamēr tie abi izskatīs sešas augšējās.

Pēc desmit minūtēm bez rezultātiem jau biju pārbaudījis trīs kajītes un atrados vislielākajos apartamentos pašā pakaļgalā, kur dzīvoja Bcrcsfordu ģimene. Ļoti rūpīgi pārbaudīju mistera un misis Beresfordu kajīti, jo gribēju atrast ja ne pašu Bensonu, tad vismaz kādu pazīmi, ka viņš te būtu uzkavējies. Neko neatradu. Tas pats arī salonā un vannas istabā. Iegāju mazākajā istabiņā, kur dzīvoja Beresfordas jaunkundze. Nc aiz mēbelēm un aizkariem, ne zem gultas neko neatradu. Atrāvu bīdāmās durvis, kuras visas sienas garumā piesedza milzīgu drēbju skapi.

Beresfordas jaunkundze gan ir labi nodrošinājusies ar drēbēm, pie sevis domāju. Skapī bija kādi sešdesmit vai septiņdesmit pakaramie, un, ja uz kāda kas bija pakārts, tad tas maksāja vismaz trīssimt dolārus. Cīnīdamies ar Diora un Balensjagas meistardarbiem, turpināju meklēšanu. Pilnīgi nekā.

Aizvēru lielo skapi un piegāju pie mazākā, kurš atradās kajītes stūrī. Tas bija pilns ar kažokiem, mēteļiem un apmetņiem. Kādēļ Kārību jūrā būtu vajadzīgi kažoki? To es nespēju izprast. Es satvē' ru kādu īpaši skaistu eksemplāru un pabīdīju malā, lai ieskatītos skapja tumšajās dzīlēs, kad izdzirdēju klusu knikšķi, it kā kāds atlaistu durvju rokturi, un kāda balss tcica: — Tas tiešām ir skaists ncrcas mētelis, mister Kārter, vai ne? Tas maksā vairāk nekā jūs divos gados spējat nopelnīt.

Trešā nodaļa

Otrdiena: no pulksten 21.30 līdz 22.15

Sjūzena Beresforda liesām bija skaistule. Ovāla seja, augsti vaigu kauli, mirdzoši brūni mati, skaistas uzacis un viszaļākās acis, kādas vien var būt: daudzi kuģa virsnieki viņas dēļ gatavi staigāt pa sienām, ari tic, kurus viņa ir tiranizējusi līdz asinīm. Tas nozīmē visus, izņemot Kārteru. Uzpūtīga, auksta un ņirdzīga sejas izteiksme nevar iekvēlināt manu sirdi.

Šobrīd cs nevarēju žēloties. Sejas izteiksme nebija ne auksta, ne ņirdzīga. Vaigi bija piesārtuši. Varbūt aiz dusmām vai neizskaidrojamām bailēm? Ja viņas sejas izteiksme vēl neatspoguļoja tāda cilvēka reakciju, kurš zem necila akmentiņa bija atradis sevišķi pretīgu mēslu vaboli, tad tas tūlīt noliks.

Es palaidu vaļā mēteli un aizvēru skapja durvis.

—    Jums nevajadzēja mani tā pārbiedēt, — pārmetoši tcicu, — varējāt ari pieklauvēt.

—    Vai es…? — Viņa saknieba lūpas. Joprojām nekādas uzpūtības. — Ko jūs gribējāt darīt ar manu mēteli?

—    Neko. Es nenēsāju ncrcu, Beresfordas jaunkundz. Tas man nepiestāv. — Es nesmaidīju. — Varu jums paskaidrot.

—    Noteikti. — Viņa jau bija aiz durvju stenderes, ceļā uz gaiteni. — Bet man labāk patiktu, ja jūs to paskaidrotu manam tēvam.

—    Kā vēlaties, — nepiespiesti atbildēju. — Lūdzu pasteidzieties. Tas, ko cs plānoju, ir neatliekami. Izmantojiet labāk telefonu. Jeb man zvanīt?

—    Lieciet telefonu mierā, — viņa bija aizkaitināta un ar dziļu nopūtu aizvēra durvis, pati atspiezdamās pret tām. Jāatzīst, ka bagātīgi apšūtās «Kampari» durvis izskatījās divtik skaisti, ja bija drapētas ar Sjūzenu Beresfordu.

Viņa kratīja galvu un ar savām pārsteidzoši zaļajām acīm skatījās uz mani. — Es daudz ko varu iedomāties, mister Kārter, bet to cs nevaru saprast: mūsu cienījamais Pirmais virsnieks ar manu ncrcas kažoku glābšanas laivā airējas uz vientuļu salu. — Ar nožēlu konstatēju, ka viņa jau ieņēmusi savu parasto pozu. — Starp citu — kādēļ? Tur atvilktnē ir dārglietas par mazākais piecdesmit tūkstošiem dolāru.

—    To esmu palaidis garām, — atbildēju. — Atvilktnēs neieskatījos. Es meklēju kādu vīru, kurš, iespējams, ir slims, zaudējis samaņu vai vēl ļaunāk, un Bensons neietilptu nevienā atvilktnē, kādas līdz šim esmu redzējis.

—    Bensons? Mūsu virskalpotājs? Šis jaukais cilvēks! — Viņa paspēra pāris soļus uz manu pusi. Jutos iepriecināts, kad viņas acīs pamanīju raizes. — Vai viņš pazudis?

Es pastāstiju visu, ko zināju. Tas nebija ilgi. Kad biju pabeidzis, viņa piebilda: — Nu, man jāsaka — liela brēka, maza vilna. Varbūt viņš pastaigājas pa klāju, varbūt kaut kur apsēdies uzsmēķēt. Bet jūs tūlīt sākat pārmeklēt kajītes…

—    Jūs nepazīstat Bensonu, Beresfordas jaunkundz. Nekad savā mūžā viņš neatstās pasažieru telpas pirms pulksten vienpadsmitiem naktī. Mums šoreiz jāuztraucas tāpat, ja kāds būtu pazudis no komandtiltiņa vai ja bocmanis būtu atstājis stūri. Atvainojiet mani uz brīdi. — Es atvēru durvis, lai paskatītos, no kurienes nāk balsis, un ieraudzīju gaitenī Vaitu kopā ar kādu citu kalpotāju. Ieraugot mani, Vaita seja atplauka, bet tūlīt atkal sadrūma, jo aiz manis viņš ieraudzīja Beresfordas jaunkundzi. Šonakt Vaitam laikam tiek visa izjūtu gamma, it kā viņš brauktu ar karuseļu vilcienu te

* augšā, tc lejā.

—    Es brīnījos, kur jūs esat pazudis, ser, — viņš sacīja ar pārmetumu balsī. — Mani atsūtīja misters Kamingss. Diemžēl arī lejā esam bez panākumiem, ser. Misters Kamingss tagad pārmeklē mūsu kajītes. — Vienu brīdi viņš aizturēja elpu, viņa nemiers izlauzās uz āru un nomainīja nosodošo izteiksmi. — Ko man tagad darīt, ser?

—    Neko. Jūs turpiniet darbu, kamēr būsim atraduši virskalpotāju, un rūpējieties par pasažieriem, kuri arī tagad mums ir pirmajā vietā, jūs jau to zināt. Atsūtiet desmit minūšu laikā trīs kalpotājus pie A klāja pirmajām durvīm. Viens pārmeklēs virsnieku kajītes

priekšgalā, otrs pakaļgalā, bet trešais pārmeklēs kam bizes un noliktavas. Bet pagaidiet, kamēr es likšu. Beresfordas jaunkundz, vai varu izmantot telefonu?

Es nemaz negaidīju viņas atļauju. Paņēmu klausuli un liku centrālei savienot ar bocmani. Man paveicās, jo viņš tūlīt atsaucās.

—     Makdonalds? Šeit runā Pirmais. Man žēl, ka esmu spiests jūs traucēt, Arčij, bet ir noticis kaul kas nepatīkams. Bensons ir pazudis.

—    Virskalpotājs, ser?

Šajā zemajā balsī skanēja kaut kas nomierinošs, jo divdesmit gadu laikā tā neko nebija zaudējusi no sava plakankalnes akcenta. Makdonalds nekad nc par ko nebrīnījās un neuztraucās. Viņš bija kas vairāk nekā mana labā roka, viņš bija svarīgākā persona uz klāja. Turklāt neaizvietojams. — Jūs jau pārmeklējāt pasažieru un apkalpes kajītes?

—    Jā. Bez panākumiem. Paņemiet pāris cilvēkus — sargus vai kādus brīvprātīgos, man vienalga — un pārmeklējiet galveno klāju. Ap šo laiku tur sapulcējas lielākā daļa apkalpes. Noskaidrojiet, vai kāds nav redzējis Bcnsonu, vai manījis kaut ko aizdomīgu. Varbūt viņš ir slims vai ievainots. Kas zina, varbūt pārkritis pār bortu?

—   Un ja neko neuzzinām, ser? Vēlreiz pārmeklēt visu kuģi, ser?

—    Baidos, ka nekas cits neatliks. Vai būsiet pie manis pēc desmit minūtēm?

—    Bez šaubām, ser.

Es noliku klausuli. Tad atkal liku mani savienot ar dežūrējošo mehāniķi un lūdzu, lai man atsūta pāris cilvēkus. Vēl aprunājos ar Tomiju Vilsonu un otro stūrmani, un tad lūdzu savienot ar kapteini. Kamēr gaidīju savienojumu, Beresfordas jaunkundze mani atkal aplaimoja ar savu saldo smaidu, kurā, manuprāt, slēpās pārāk daudz ļaunuma.

—    Redz, redz, — viņa sacīja ar pārsteigumu balsī, — cik mēs esam čakli! Viena saruna, otra, ātri un pavēloši. Ģenerālis Kārtcrs iezīmē savu uzbrukuma plānu. Šādā ziņā es virsstūrmaņa kungu nemaz nepazīstu.

—    Lieka darbošanās, — es tcicu, un tas izklausījās pēc atvainošanās. — Sevišķi, ja runa ir par vienkāršu kalpotāju. Bet viņam ir sieva un trīs meitas, kuras iedomājas, ka saule lec un riet kopā ar viņu, ka dzīve turpinās.

Viņa nosarka līdz pat matu saknēm. Vienu bridi jau baidījos, vai nedabūšu pļauku, bet viņa pagriezās, piegāja pie iluminatora un skatījās tumsā. Līdz šim nezināju, ka mugura var tik daudz pastāstīt par to, kas notiek dvēselē.

Tad pie aparāta pienāca kapteinis Balens. Viņa balss bija skarba kā parasti, bet pat telefons nespēja noslēpt viņa raizes.

—    Nekā jauna nav, Mister?

—    Nē, ser. Esmu sastādījis meklētāju grupu. Vai varu sākt pēc piecām minūtēm?

Pauze. Tad: — Tātad bez tā nevar iztikt. Cik daudz laika jums vajag?

—    Divdesmit minūtes, varbūt pusstundu.

—   Jūs, protams, pasteigsieties, ja?

—    Domāju, ka viņš no mums neslēpjas, ser. Ja viņš ir slims vai ievainots, vai kāda cita neatliekama iemesla dēļ atstājis posteni, tad mums viņu vajadzētu atrast redzamā vietā.

Kapteinis kaut ko norūca pie sevis un teica: — Es jums vairāk nevaru palīdzēt… — Tas bija pa pusei jautājums, pa pusei fakta konstatācija.

—   Nē, ser. — Skats, kā kapteinis pārmeklētu augšklāju vai glābšanas laivas, «Kampari» pasažieru ticību kuģim nemaz nevairotu.

—    Nu labi, Mister. Ja jums mani vajag, tad būšu foajē. Mēģināšu piesaistīt sev pasažierus, kamēr jūs meklēsiet. — Skaidrs, ka viņš ir ļoti uztraucies, jo labprātāk dotos ar Bengālijas tīģeriem pilnā krātiņā nekā izklaidēt pasažierus.

—    Labi, ser.

Es noliku klausuli. Sjūzena Beresforda bija atstājusi iluminatoru .un pienākusi pie manis. Pašlaik viņa stiprināja cigareti kādā apmēram trīsdesmit centimetrus garā iemutī. Tas mani mulsināja tāpat kā viss pārējais, kas saistīts ar viņu, ari veids, kā viņa bija nostājusies un gaidīja, lai pasniedzu viņai uguni. Gribētos gan uzzināt, kad viņai pašai pirmo reizi nācās aizdedzināt cigareti. Tagad jau ilgus gadus vairs ne, ja vismaz simts metru lokā atradās kāds vīrietis. Viņa dabūja savu uguni, izpūta dūmus un tcica: — Meklēšanas grupa, ja? Tas noteikti ir interesanti. Jūs varat ar mani rēķināties.

—    Man žēl, Beresfordas jaunkundz. — Jāatzīst, ka tas nemaz tik žēli neizklausījās. — Tā ir mūsu iekšējā lieta. Kapteinim tas nebūtu patīkami.

—    Un viņa Pirmajam palīgam arī, vai nc? Nepūlieties atbildēt,

—    viņa pētoši paskatījās. — Es varētu būt arī piekasīga. Ko jūs teiktu, ja es tagad pazvanītu saviem vecākiem un pateiktu, ka pieķēru jūs, rakņājamies pa mūsu personīgajām mantām?

—    Tas man būtu ļoti patīkami, mana kundze. Es pazīstu jūsu vecākus un labprāt paskatītos, kā jūs saņemat pērienu kā tāds izlutināts bērns, kad te uz spēles likta cilvēka dzīvība.

Šovakar gan viņas sejas krāsa mainījās kā sarkanā gaismas reklāma, te ieslēdzās, te atkal izslēdzās. Tagad tā ieslēdzās. Beresfordas jaunkundze nemaz nebija tik savaldīga un nepieejama, kā gribēja visiem iegalvot. Viņa nodzēsa tikko iesākto cigareti un teica:

—    Kā būtu, ja es pasūdzētos par jūsu nekaunīgo rīcību?

—    Nestāviet un nerunājiet par to. Telefons ir tepat blakus. — Kad viņa neizkustējās, es turpināju: — Patiesību sakot, tādi kā jūs un jums līdzīgie man ir pretīgi. Jūs izmantojat sava tēva bagātību un priviliģēto stāvokli, esat maksātspējīgi «Kampari» pasažieri, un tādēļ atļaujaties ņirgāties par apkalpes locekļiem, kuri nedrīkst aizstāvēties, turklāt jūs to darāt ļoti zemiski. Mums tas klusējot jāpacieš, jo neesam ar jums vienlīdzīgi. Vairumam nav rēķina bankā, toties ir ģimene vai māte, kuri jāuztur, tātad vienmēr draudzīgi jāsmaida tādiem kā jūs, Beresfordas jaunkundz, kas ņirgājas, ļauni joko vai kaitina. Ja tā nebūs, tad jūs parūpēsieties, lai mūs izmet uz ielas.

—    Lūdzu, runājiet vien, — viņa teica.

—      Tas ir viss. Katra ļaunprātīga varas izmantošana, kaut vismazākajā mērā, izraisa manī riebumu. Un ja kāds uzdrošinās jums atbildēt ar to pašu, tad jūs tūlīt draudat ar atlaišanu, jo ar to beigsies jūsu draudi. Un tas ir vēl sliktāk nekā riebīgi. Tas ir gļēvi.

Es pagriezos, lai ietu.

Vispirms nolēmu meklēt Bcnsonu un tad paziņot Balcnam, ka gribu iesniegt atlūgumu. Bez visa tā «Kampari» man jau sen bija līdz kaklam.

—    Mister Kārter!

—   Jā? — Es apgriezos, neatņemot roku no durvju roktura.

Vaigu krāsas maiņas mehānisms strādāja ar pilnu jaudu. Tagad

viņa bija bāla. Paspērusi pāris soļus uz manu pusi un satvērusi manu roku, viņa klusināti teica: — Man tiešām ļoti žēl. Es nedomāju… Es tik labprāt jokoju, bet cs negribu būt ļauna. Es domāju — nu jā, es domāju, ka tie ir nevainīgi jociņi, ka neviens neņem ļaunā. Man sapņos nerādījās, ka kāds varētu tikt atlaists.

—    Hā! — cs smējos.

—   Jūs neticat? — Joprojām viņa tur manu roku.

—    Skaidrs, ka cs ticu jums, — atbildēju. Tas neskanēja visai pārliecinoši. Un tad es ieskatījos viņai acīs.

Tā bija rupja kļūda, un vēl ļoti bīstama, jo šīm lielajām zaļajām acīm piemita spēja izkausēt, un vīriešiem no tā aizraujas elpa. Katrā ziņā man pēkšņi bija grūti elpot.

—    Protams, cs ticu jums, — atkārtoju, pats pabrīnīdamies par savu pārliecību. — Piedodiet, lūdzu, manu neaudzinātību. Bet tagad man jāsteidzas, Beresfordas jaunkundz.

—    Vai es, lūdzu, drīkstu iet līdzi?

—    Nu labi, velns ar visu… — Man izdevās izvairīties no viņas skatiena un atgūt elpu. — Nāciet ar, ja jau tā gribat.

Vidus gaiteņa beigās, tūlīt aiz Serdana kajītes, cs uzdūros Karcram senioram. Viņš kūpināja cigāru un izskatījās tik apmierināts, kā jau visi pasažieri, kuri bija izbaudījuši Antuāna rūpes.

—    Ak, tc jūs esat, mister Kārter, — viņš sacīja. — Es jau domāju, kāpēc neatgriezāties atpakaļ pie galdiņa. Vai kaut kas noticis, ja drīkstu vaicāt? Vismaz ducis matrožu stāv pie ieejas uz mūsu kajītēm. Es domāju, ka reglaments aizliedz…

—    Viņi gaida mani, ser… Bensons — jums laikam vēl nebija iespējas ar viņu iepazīties, kopš esat uz klāja —, mūsu virskalpotājs ir pazudis. Mums viņš ir jāmeklē.

—    Pazudis? — Pelēkās uzacis saslējās. — Kas, Dieva dēļ… Nē, jums noteikti nav ne jausmas, kas ar viņu ir noticis, citādi jau neliktu viņu meklēt. Vai es kaut kā varu palīdzēt?

Es brīdi vilcinājos, iedomājos par Beresfordas jaunkundzi, kura man tikko ieskrēja mugurā, un man kļuva skaidrs, ka nu jau vairs nebūs iespējams atturēt nevienu no pasažieriem, ja viņi gribēs piedalīties meklēšanā.

—    Liels paldies, mister Karcra, jūs izskatāties pēc tāda, kas neļaus paslīdēt garām nekam nemanītam.

—    Mēs esam vienādi, mister Kārter.

Izlikos nemanām šo piezīmi un steidzos uz klāja. Arā bija zvaigžņota nakts, pūta maigs dienvidu vējš, nekādu izredžu musu

Dcnija Brauna stabilizatoriem, kuri viļņošanās leņķi viegli spēja samazināt no trīsdesmit uz pieciem grādiem. No ūdensnecaurlaidīgās sienas puses atdalījās kāds stāvs. Tas bija Arčijs Makdonalds, mūsu bocmanis. Neskatoties uz saviem simts kilogramiem, viņa gaita bija viegla kā baletdejotājam.

—    Vai veiksmīgi, bocman? — cs jautāju.

—    Neviens neko nav nc redzējis, ne dzirdējis. Un starp astoņiem un deviņiem vismaz ducis personāla bija uz klāja.

—    Vai misters Vilsons arī ir šeit?… Ahā!… Mister Vilson, ņemiet cilvēkus no mašīntclpas un vēl trīs matrožus, uz galveno un starpklāju. Jums jau tagad jāzina, kur jāmeklē, — sarūgtināts piebildu. — Makdonald, mēs abi inspicēsim augšējos klājus. Jūs kreiso pusi, es labo. Divi jūrnieki un junga. Laiks — pusstunda. Tad atkal tiksimies šeit.

Vienam vēl liku pārbaudīt glābšanas laivas. Kādēļ Bcnsonam būtu jālien laivā, tas man nebija skaidrs — neskatoties uz visu, glābšanas laivas vienmēr ir vilinājušas cilvēkus, kuri grib paslēpties. Es nespēju iedomāties, kādēļ viņš būtu varējis nolemt slēpties. Vēl vienam liku pārbaudīt klāju aiz komandtiltiņa. Tad arī pats sāku pārbaudīt telpas uz galvenā klāja — karšu telpu, karogu un raidītāja kabīnes. Misters Karcra man palīdzēja. Mūsu jaunākais māceklis Rastijs devās uz kuģa pakaļgalu, lai sāktu izmeklēšanu no turienes Beresfordas jaunkundzes pavadībā, jo viņa paziņoja, ka man neesot īstais noskaņojums, lai būtu kopā ar viņu. Bet Rastijam gan bija īstais garastāvoklis. Kā vienmēr. Lai arī ko Sjūzena Bercsforda neteiktu, tas viņu neiespaidoja, viņš bija tās vergs un to neslēpa. Pat ja yiņa liktu viņam lēkt skurstenī, viņš to darītu un vēl justos pagodināts. Es ļoti labi varēju iedomāties, kā viņš slīd pa klāju, atrazdamies pie Sjūzenas Beresfordas sāniem. Seja viņam noteikti ir tādā pat krāsā kā sarkanais matu cekuls.

Kad es atstāju radara telpu, cs burtiski atsitos pret viņu. Viņš elsa, it kā būtu noskrējis garo distanci, un attiecībā par sejas krāsu biju kļūdījies. Klāja pustumsā viņa seja bija pelēka kā veca avīze.

—    Uz raidītāja telpu, ser, — viņš bez elpas izdvesa, satverdams mani aiz rokas. Kaut ko tādu viņš parasti pat sapņos neatļautos. — Nāciet ātri, ser — lūdzu…

Es sāku skriet. — Vai jūs viņu atradāt?

—    Nē, ser. Runa ir par misteru Braunclu. — Braunels bija mūsu galvenais radists. — Ar viņu kaut kas ir noticis.

Pēc desmit sekundēm jau bijām klāt, un cs izlauzos garām Sjūzenai Bercsfordai, kura stāvēja durvīs.

Braunels bija reostatu pie griestiem nogriezis tiktāl, ka telpā valdīja pustumsa, lā darīja visi radisti, kad tiem iekrita nakts dežūra. Viņš sēdēja, noliecies pār galdu un galvu atbalstījis pret labo plaukstu, varēja redzēt vienīgi plecus, melnos matus un kailo galvvidu, kas viņam bija bojājis dzīvi. Kreisā roka bija izstiepta, pirksti skāra telefonu, kas savienoja ar komandtiltiņu. Raidītājs nepārtraukti tikšķēja.

Es pacēlu Braunela labo apakšdelmu pāris centimetrus uz priekšu, un tikšķēšana mitējās.

Pataustīju pulsu izstieptajā kreisajā rokā. — Vai jums nav spogulis? — pajautāju Sjūzenai Bercsfordai. Viņa pamāja, pavandījās savā rokas somiņā un pasniedza atvērtu pūdcrnīcu ar spogulīti. Es uzgriezu reostatu tā, lai telpā būtu gaišs, paliecu nedaudz uz sāniem Braunela galvu un kādas desmit sekundes turēju spogulīti pie viņa mutes un deguna.

—    Jā, katrā ziņā kaut kas ar viņu ir nolicis, — nomurmināju un atdevu spogulīti atpakaļ. — Viņš ir miris. Es domāju, ka viņš ir miris. Rastij, pasauciet tūlīt doktoru Mārstonu. Parasti šajā laikā viņš sēž foajē. Informējiet arī kapteini, ja viņš tur būs. Bet neviens cits neko nedrīkst uzzināt.

Rastijs pazuda, bel viņa vietā durvīs blakus Sjūzenai Bcresfordai parādījās kāds cits. Karcra. — Ak Dievs! Bensons.

—    Nē, Braunels. Mūsu galvenais radists. Liekas, ka miris. — Cerot, ka Balens vēl nebūs aizgājis uz foajē, satvēru sienas telefonu, uz kura bija rakstīts «Kapteiņa kajīte», un gaidīju albildi. Mans skatiens apstājās pie mirušā. Viņa vienīgā nevainīgā vājība bija saistīta ar ārieni, kailo galvvidu. Vienreiz viņš pat bija nopircis parūku. Bet sabiedrības uzskati par to viņa prieku bija sabojājuši. Braunels vairs nebija nekāds jaunais, bet vienmēr jautrs, viens no visiemīļotākajiem kuģa virsniekiem. Bija. Dzirdēju knikšķi.

—    Kapteiņa kungs? Šeit runā Kārters. Vai jūs neatnāktu uz raidītāja telpu? Tūlīt, lūdzu.

—    Bensons?

—    Braunels. Baidos, ka miris, ser.

Pauze. Knikšķis. Noliku klausuli un pacēlu otru, kura savienoja ar radistu kabīnēm. Mums bija trīs radisti. Tas, kuram bija maiņa no divpadsmitiem līdz četriem rītā, parasti neēda ēdamzālē un vārtījās savā kojā. Kāda balss atbildēja: — Petcrss.

—    Šeit Pirmais. Atvainojiet, ka traucēju, bet tūlīt nāciet uz raidītāja telpu.

—    Kas noticis?

—    To jūs redzēsiet.

Griestu apgaismojums bija par gaišu telpai, kurā atradās līķis. Es pagriezu reostatu. Spožo gaismu nomainīja pustumsa. Durvis parādījās Rastijs. Tagad viņš vairs nebija tik bāls, bet varbūt tas bija atkarīgs no apgaismojuma.

—    Ārsts tūlīt nāks, ser, — viņš strauji elpoja. — Tikai paņems somu no aptiekas.

—     Paldies. Paziņojiet arī bocmanim? Jums nevajag sevi nodzīt līdz nāvei, Rastij. Tagad las vairs nav steidzami.

Viņš pazuda.

Sjūzena Beresforda klusu jautāja: — Kas noticis? Kas ar viņu noticis?

—    Jums te nevajadzētu stāvēt, Beresfordas jaunkundz.

—    Kas ar viņu noticis? — viņa vēlreiz jautāja.

—    To noteiks ārsts. Man ir tāds iespaids, ka viņš miris pēkšņi. Sēdēdama savā krēslā. Infarkts vai tromboze, vai kaut kas līdzīgs.

Viņa bailēs nodrebēja un apklusa. Redzēt mironi man nebija nekas jauns. Taču arī man aukstas tirpas pārskrēja pār muguru. Siltais dienvidu vējš tagad šķita daudz aukstāks nekā pirms pāris minūtēm.

Parādījās dakteris Mārstons. Tc nevarēja būt runa par steigu, viņš nāca mierīgi un cienīgi. Balti un kupli mati, baltas ūsas, viņa gadiem neraksturīgi gluda seja un gaiši zilas acis. Skatiens skaidrs un stingrs. Ikvienam tūlīt saprotams, ka tas ir ārsts, kuram var uzticēties pilnībā. Bet reizē tas ir pierādijums tam, cik maz var paļauties uz izjūtām. Piekrītu, jau paskatoties vien uz dakteri Mārstonu, kļūst vieglāk, un tas ir ļoti labi. Bel uzticēt viņam savu dzīvību, las jau ir ļoti riskanti, jo jārēķinās ar to, ka atpakaļ var arī nedabūt. Jau kopš vairākiem gadu desmitiem šīs acis nebija lasījušas par jaunākajiem sasniegumiem medicīnā. Bet labajam dakterim tas arī nemaz nebija vajadzīgs. Viņš ar lordu Deksteru kopā bija gājuši tautskolā, ģimnāzijā un universitātē, un kamēr vien spēs noturēt stetoskopu, viņa vieta nebūs apdraudēta. Lai būtu pret viņu pilnīgi godīgi, jāatzīst, ka visā pasaulē nebija neviena, kas spētu viņam līdzināties, kad jāārstē bagātas un ar hipohondriju sirgstošas dāmas.

Ar nepacietību skatījos uz dakteri Mārstonu.

—    Nu, Džon! — dārdošā balsī viņš sacīja. Izņemot kapteini Balenu, pārējos virsniekus viņš uzrunāja vārdā kā tāds vidusskolas direktors savus daudzsološos audzēkņus, kuriem tomēr jāskatās uz pirkstiem, lai kaut kas nenotiek. — Kas te notiek? Vai mūsu dendijs, smukais Braunels būtu samaitājis vēderu?

—    Diemžēl kaul kas nopietnāks, doktora kungs. Braunels ir miris.

—    Žēlīgā debess! Braunels? Miris? Jāpaskatās, jāpaskatās. Mazliet vairāk gaismas, ja jūs būtu tik labs, Džon.

Viņš uzmeta somu uz galda, izvilka stetoskopu, vairākās vietās izklausīja Braunelu un pārbaudīja pulsu, tad izslējās un nopūtās: — No dzīves pārpilnības izrauts… Un tas noticis jau labu bridi atpakaļ. Es gribētu apgalvot, ka viņš ir miris jau vairāk kā stundu.

Tagad es durvīs pamanīju ari kapteiņa Balcna tumšo un lielo stāvu. Viņš gaidīja, klausījās un klusēja.

—    Vai infarkts, doktora kungs? — cs jautāju. Tik nederīgs viņš tomēr nebija, tikai atpalicis par ceturtdaļgadsimtu.

—    Redzēsim, redzēsim, — viņš atkārtoja, pagrieza Braunela galvu uz sāniem un ieskatījās sejā. Viņam nācās cieši ieskatīties, jo bija tuvredzīgs kā sikspārnis, to zināja visi, likai nc viņš pats.

—    Mhm, redz, redz. Mēle, acis, vispirms jau sejas krāsa. Šaubu nav, ne mazāko šaubu. Asinsizplūdums smadzenēs. Smags asinsizplūdums. Un viņa gados. Cik viņam gadu, Džon??

—    Četrdesmit septiņi vai astoņi, apmēram.

—   Četrdesmit septiņi. Vairāk nebūs. — Viņš pakratīja galvu. — Dienu no dienas tas mūs noķer arvien agrāk. Tāda ir dzīve. Hroniska pārpūle.

—    Un izstieptā roka, doktora kungs? Izskatās, ka viņš būtu tvēris pēc telefona. Vai jūs nedomājat…

—    Tas tikai apstiprina manu diagnozi. Diemžēl. Viņš juta, ka tas notiks, gribēja saukt palīgā, bet las notika pārāk pēkšņi. Nabaga labais Braunels. Mūsu dendijs. — Viņš pagriezās un ieraudzīja durvīs kapteini. — Ak, tur jau jūs esat, kapteiņa kungs. Bēdīgs gadījums, bēdīgs gadījums. Mūsu labais Braunels tagad jau uzturas augstākā pasaulē.

—    Bēdīgs gadījums, — dobjā balsī atkārtoja Balens. — Beresfordas jaunkundz, jūs te nekā neesat pazaudējusi. Jūs jau drebat no aukstuma. Tūlīt ejiet uz savu kajīti. — Kad kapteinis tā runāja, tad Beresfordu miljoniem vairs nebija nekādas nozīmes. — Doktors Mārstons jums iedos kādu nomierinošu līdzekli.

—    Varbūt misters Karera būtu tik labs, — cs iesāku.

—    Pats par sevi saprotams, — viņš mani pārtrauca, — man tas ir liels gods, pavadīt jauno dāmu uz viņas kajīti. — Viegli paklanīdamies, viņš piedāvāja savu roku. Viņa bija manāmi priecīga, ka nav jāiet vienai. Abi pazuda.

Jau pēc piecām minūtēm raidītāja telpā valdīja parastā kārtība.

Peterss bija ieņēmis mirušā vietu. Doktors Mārstons bija atgriezies pie savas mīļākās nodarbošanās, sēdēt un žūpot kopā ar miljonāriem. Kapteinis bija devis man norādījumus, es tos nodevu tālāk bocmanim. Braunelu ietina darvas audumā un nogādāja uz galdnieka darbnīcu kuģa priekšgalā.

Es vēl pāris minūtes paliku raidītāja telpā un parunājos ar satriekto Petersu, šad un tad iemezdams acis jaunākajos ziņojumos, kurus tikko bijām pieņēmuši. Tie tika pierakstīti divkārt. Oriģinālu nogādāja uz komandtiltiņa, bet kopija palika tepat.

Es paņēmu augšējo ziņojumu — tā kopiju—, bet tas nebija nekas svarīgs, tikai brīdinājums, ka tālu uz dienvidaustrumiem no Kubas laiks pasliktinās un iespējama vētra. Tīrā rutīna, un vēl tik tālu, lai par to sāktu uztraukties. Paņēmu tukšo piezīmju bloku, kurš atradās blakus Pctersa elkonim.

—    Vai drīkstu lo paņemt?

—    l.ūdzu. — Viņš joprojā, bija tik satriekts, ka pat nepajautāja, kādēļ man las bloks vajadzīgs. — Rezervē vēl ir pietiekami daudzi.

Es atstāju telpu, ārpusē īsu bridi pastaigāju šurpu turpu un devos uz kapteiņa kajīti, kur man bija jāsniedz ziņojums, tiklīdz būšu tam gatavs. Balens sēdēja savā parastajā vietā. Kamingss un galvenais mašīnists sēdēja uz dīvāna. No Tainas apgabala nākušā mazā resnā skota Makilroja klātbūtne liecināja, ka kapteinis ir norūpējies un sasaucis kara padomi. Makilroja frizūra un sejas izteiksme atgādināja viduslaiku mūku, bet aiz tā visa slēpās visviltīgākās smadzenes uz «Kampari», ieskaitot pat Juliusu Bercsfordu, jo tas jau arī bija viltīgs diezgan; kā gan citādi varētu saraust trīssimt miljonus.

—    Sēdieties, Mister, — norūca Balens. Šoreiz «Mister» nenozīmēja, ka csinu izpelnījies viņa atzinību. Tas tikai liecināja par viņa bažām. — Vai vēl nav nekādu pēdu?

—    Ne mazāko, ser.

—    Tas tik ir viens sū… ceļojums! — Balens pastūma uz manu pusi paplāti ar viskija pudeli un glāzēm — negaidīti augstsirdīga viesmīlība, arī tā liecināja par viņa dvēseles stāvokli. — Lūdzu, Mister.

—    Paldies, ser. — cs tcicu un bagātīgi ielēju — tādas iespējas jau bieži negadās. — Ko darīsim Braunela lietā?

—    Pie velna, ko tas nozīmē? Nav neviena piederīgā, kam būtu jāziņo vai no kā jādabū pilnvaras. Galvenais birojs ir informēts. Pirms rītausmas, kad pasažieri vēl guļ, jānolaiž jūrā un viss. Nevaram taču viņiem sabojāt šo izklaides braucienu.

—    Vai nebūtu prātīgāk vest viņu uz Naso, ser?

—    Uz Naso? — Viņš mani pētīja pār savas glāzes malu. — Tikai tādēļ, ka viens cilvēks ir miris, nav ko zaudēt saprātu!

—    Uz Naso vai kādu citu britu teritoriju, vai uz Maijami, kur ir kompetentas policijas iestādes, kas izmeklēs šo lietu.

—    Kādu lietu, Džonij? — jautāja Makilrojs. Viņš galvu bija noliecis uz sāniem un atgādināja resnu, labi barotu pūci.

—     Jā, kas tā ir par lietu? — Tas jau skanēja citādi nekā no Makilroja mutes. — Tikai tāpēc, ka meklētāji vēl nav atraduši Bcnsonu…

—    Esmu pārtraucis šo akciju, ser.

Balens atstūma krēslu, kamēr varēja iztaisnot rokas līdz galda malai.

—    Jūs atsaucāt meklēšanu, — viņš klusām teica. — Pie velna, kas jums deva tādas tiesības?

—    Neviens, ser. Bet es…

—    Kāpēc, Džonij? — Tā atkal bija Makilroja mierīgā balss.

—    Tāpēc, ka mēs Bcnsonu vairs dzīvu neredzēsim. Viņš ir miris, nogalināts.

Kādas desmit sekundes neviens neteica ne vārda. Varēja dzirdēt, kā gaiss plūst caur ventilatoru, tagad tas likās tik nepierasti skaļi.

—     Nogalināts? Bensons nogalināts? Jūs esat pie pilna prāta. Mister? Ko las nozīmē — nogalināts?

—    Nogalināts ir nogalināts.

—     Nogalināts? — Makilrojs nemierīgi grozījās savā krēslā. — Jūs līķi redzējāt? Varat to pierādīt? Kā jūs varat apgalvot, ka viņš ir nogalināts?

—    Līķi es neesmu redzējis. Un nevaru neko pierādīt. Man nav arī nekādu, pat vismazāko, pierādījumu. — Redzēju, kā kasieris sēž, pirkstus cieši sakrampējis, un iedomājos, ka divdesmit gadus Bensons bija viņa labākais draugs. — Bet es varu pierādīt, ka Braunels ir nogalināts. Te cs redzu sakarību.

Klusums ieilga.

—    Jūs esat traks, — Balens konstatēja. — Nu jau arī Braunels ir nogalināts. Jūs esat traks, Mister, jums visi nav mājās. Vai jūs nedzirdējāt, ko tcica doktors Mārstons? Smags asinsizplūdums smadzenēs. Bet, protams, viņš praktizē likai četrdesmit gadus, viņš jau nezina…

—    Dodiet man iespēju, ser, — es viņu pārtraucu. Mana balss bija tikpat skarba, kā viņam. — Es zinu, viņš ir ārsts. Un es arī zinu, ka viņš labi neredz. Un es redzēju, kas viņam paslīdēja garām nepamanīts. Aizmugurē aiz formas apkakles cs redzēju tumšu traipu. Vai kāds ir redzējis traipus uz Braunela krekliem? Es tikai tāpat vien pajautāju. Nc velti viņš bija mūsu dendijs. Kāds viņam ir iesitis pa pakausi, spēcīgs sitiens ar smagu priekšmetu. Ada zem kreisās auss ir nedaudz tumšākā, to es ievēroju, kad viņa galva atradās uz galda. Kad mēs ar bocmani viņu aiznesām uz galdnieka darbnīcu, tad abi apskatījām viņu vēlreiz. Zem labās auss ir tāds pals nobrāzums, aiz apkakles smiltis. Kāds viņu ir apdullinājis ar smilšu maisu un tad aizspiedis kakla artēriju. Aizejiet un pārliecinieties paši. Apskalicl kārtīgi Braunela galvu.

—    Bez manis, — Makilrojs nomurmināja. Varēja manīt, ka viņa nesatricināmais līdzsvars sācis šūpoties. — Bez manis. Es jums ticu uz vārda, Džonij. Pilnīgi. Bel cs nespēju ar lo samierināties.

—    Velns lai mani parauj, Pirmais! — Balena rokas bija savilktas dūrēs. — Ārsts to izskaidro…

—    Es neesmu ārsts, — ieminējās Makilrojs, — bet varu iedomāties, ka simptomi abos gadījumos ir līdzīgi. Mēs nevaram pārmest Mārstonam.

Balens nemaz neievēroja viņu un visu savu komandora skatienu veltīja vienīgi man.

—    Paklausieties, Mister, — viņš lēnām teica. — Tagad jūs pēkšņi runājat savādāk. Kad es tur biju, jums nebija ko iebilst doktora Mārstona teiktajam. Jūs pats sākumā pieminējāt infarktu. To nu nevarēja manīt, ka jūs…

—    Tur atradās arī Beresfordas jaunkundze un misters Karcra,

—      asi iebildu. — Es negribēju, ka viņiem rodas nelabas aizdomas. Ja uz kuģa sāktos runas — un no tā nevarētu izvairīties —, ka mums ir aizdomas par slepkavibu, tad noziedznieks būtu spiests rīkoties vēlreiz, turklāt ātri, lai apsteigtu mūs. Es nezinu, ko tas vīrs — varbūt viņi ir vairāki — pasāktu, bet pēc notikušā varam secināt, ka las būtu kaul kas briesmīgi nepatīkams.

—     Beresfordas jaunkundze? Misters Karera? — Balcna rokas vairs nebija savilktas dūrēs, bet izskatījās, ka las kuru katru brīdi varētu notiki. — Beresfordas jaunkundze stāv pāri jebkurām aizdomām. Un Karcra? Un viņa dēls? Tikai šorīt ieradās, turklāt ļoli neparastos apstākļos. Tas tā varētu būt.

—      Tā nav, cs painteresējos. Abi Karcras vismaz divas stundas pirms Braunela atrašanas uzturējās vai nu foajē vai ēdamzālē. Abi ir ārpus aizdomām.

—     Turklāt las būtu pārāk uzkrītoši, — sacīja Makilrojs. — Es domāju, kapteiņa kungs, ir pienācis brīdis, lai mēs atdotu pienācīgu godu misteram Kārteram. Viņš visu ir izpētījis un pārdomājis, kamēr mēs tikai sēdējām, rokas klēpī salikuši. — Uz kapteini viņa vārdi neatstāja nekādu iespaidu.

—    Bensons, — Balens murmināja. Viņš netaisījās atdol godu.

—     Kas ir ar Balcnu? Kā las iederas tajā shēmā?

—     Sekojoši, — cs pacēlu tukšo telegrammu bloku. — Es pārbaudīju pēdējo ziņojumu, kas pieņemts un sūtīts uz komandtiltiņu. Parasta meteoroloģiskā prognoze. Laiks: divdesmit nulle septiņas. Pēc tam blokā ir bijis vēl viens ziņojums: oriģināls, koppapīrs, kopija. Nospiedumus nav iespējams saskatīt — bet policijai ar tās moderno tehniku tas bus kā bērnu spēlīte. Atpazīt var likai pēdējos divus ciparus, nodošanas laiku. Pārliecinieties paši. Pavisam skaidri. Trīs trīs. Tas nozīmē pulksten divdesmitos un trīsdesmit trijās minūtēs. Šajā laikā pienāca ziņojums, tik steidzams, ka Braunels negaidīja, kamēr atnāks kurjers, bet pats gatavojās to ziņot tālāk pa telefonu. Tādēļ arī uz priekšu pie telefona izstieptā roka, kā mēs viņu atradām. Tajā brīdī viņu nogalināja. Slepkava bija spiests viņu novākt. Nebija nozīmes Braunelu likai apdullināt un paņemt telegrammu, kad viņš nāktu pie samaņas, visu atcerētos un ziņotu uz komandtiltiņu. Tam jābūt ārkārtīgi svarīgam ziņojumam.

—      Bet Bensons… — Balens nepacietīgi atkārtoja. — Kas notika ar Bcnsonu?

—     Bensons kļuva par sava ieraduma upuri. Hovijs teica, ka no pusdeviņiem līdz piecas pāri pusei Bensons vienmēr bija uz klāja, lai izsmēķētu cigareti, kamēr pasažieri atrodas pie galdiem. Raidītāja telpa atrodas tieši virs tās vietas, kur viņš mēdza pastaigāties. Šajā laikā pienāca ziņojums un tika nogalināts Braunels. Bensons būs redzējis vai dzirdējis kaut ko aizdomīgu un gājis skatīties. Iespējams, ka viņš pieķēra slepkavu nozieguma vietā. Arī viņam bija jāmirst.

—     Bel kādēļ? — stūrgalvīgi vaicāja Balens. Viņš joprojām nespēja noticēt. — Kāpēc, kāpēc, kāpēc? Kāpēc abi bija jānogalina? Kādēļ tā ziņa bija tik svarīga? Man tas viss šķiet ārprātīgi. Dieva dēļ, kas varēja būt tajā telegrammā?

—    Liii to uzzinātu, mums jādodas uz Naso, ser.

Vispirms Balens paskatījās uz mani ar neizteiksmīgu skatienu, tad uz savu glāzi un nāca pie atziņas, ka glāze viņam patīk labāk nekā cs — vai arī sliktās ziņas, Wtras atnesu — un izrāva to divos vilcienos.

Makilrojs savai glāzei pa| nepieskārās. Veselu minūti viņš sēdēja un to pētīja, līdz beidzot teica: — Jūs neesat daudz palaidis garām, Džonij, bet vienu gan. Jūs aizmirsāt dežūrējošo radistu virsnieku — Petcrss viņu sauca, ja? Kā jūs zināsiet, vai to pašu ziņu nenoraida vēlreiz? Varbūt kāds gaida apstiprinājumu, ka ziņojums ir saņemts? Un ja las ir tā, tad droši var teikt, ka ziņojumu raidīs atkārtoti. Un kurš var garantēt, ka Pctcrsu nepiemeklē tas pats liktenis?

—     Bocmanis, ser. Viņš sēž tumsā kādus desmit metrus no raidītāja, un rokās viņam ir kāds metāla ierocis, bet sirdī skotu kaujas gars. Jūs pazīstat Makdonaldu. Lai Dievs stāv klāt tam, kurš iedomāsies tuvoties raidītāja telpai.

Balens sev ielēja nedaudz viskija, īgni pasmaidīja un uzmeta skatienu savām platajām komandora uzšuvēm.

—    Mister Kārter, man liekas, ka mums jāapmaina žaketes. — Tā bija augstākā atvainošanās, kādu no viņa varēja sagaidīt, turklāt divpadsmit stundas pirms parastā termiņa. — Vai jūs labprāt ieņemtu manu vietu?

—    Ar lielāko prieku, ser, — es atteicu. — Sevišķi, ja jūs pārņemsiet manus pienākumus izklaidēt pasažierus.

—    Tādā gadījumā viss paliek pa vecam. — Atkal ātrs, paviršs smaidiņš. — Kurš ir uz tiltiņa? Džemaisons, ja? Nomainiet viņu, Pirmais.

—    Nedaudz vēlāk, ser, ja atļausiet. Vēl mums jāpārbauda pats galvenais. Bet cs pat īsti nezinu, ar ko lai iesāk.

—    Tikai nesakiet, ka vēl kaut kas ir noticis, — kapteinis dusmīgi iesaucās.

—     Man nebija laika to pārdomāt, las ir viss. Mūsu raidītāja telpā pienāca lik svarīgs ziņojums, ka las noteikti bija jāpārtver. Kā vispār kāds varēja zināt, ka tāds ziņojums bija gaidāms? Tas varēja pienākt tikai vienā veidā, proti, caur Braunela klausīšanās austiņām. Bet arī tas otrs tajā pat laikā saņēma šo ziņu. Tas varēja notikt vienīgi tā. Tikko Braunels ziņu bija pierakstījis un sniedzās pēc telefona klausules, tā viņam nācās mirt. Tātad uz «Kampari» atrodas vēl arī otrs uztvērējs, noregulēts uz tā paša viļņa, turklāt tiešā tuvumā mūsu raidītāja telpai, jo, lai arī kur nebūtu sēdējis tas otrs, viņam vajadzēja tikai pāris sekundes, lai sasniegtu raidītāja telpu. Problēma: jāatrod otrs uztvērējs.

Balens skatījās uz mani. Makilrojs skatījās uz mani. Abi saskatījās, un tad nāca Makilroja iebilde.

—     Radists pastāvīgi maina viļņa garumu. Kā tas otrs varēja zināt, uz kura viļņa lajā brīdī ir uztvērējs?

—    Kā lai mēs to zinām? — cs pārjautāju un norādīju uz piezīmju bloku. — Kamēr neesam atšifrējuši…

—    Ziņojumu. — Balens paskatījās uz bloku un pieņēma lēmumu. — Uz Naso. Ar vislielāko ātrumu, bet uzmanīgi, tas jāsasniedz tikai pusstundas laikā, lai neviens nepamana, ka braucam maksimāli ātri. Izsauciet komandtiltiņu un noskaidrojiet, kur mēs atrodamies. — Viņš paņēma jūras karti, lineālus un cirkuli, bet es sagādāju informāciju. — Nosakiet visīsāko ceļu.

Tas gāja ātri. — Nulle četrdesmil sepliņi no šejienes līdz šejienei, ser, apluveni divsimt divdesmit jūdzes, tālāk trīssimt piecdesmit.

—    Ierašanās laiks?

—    Ar maksimālo ātrumu?

—    Protams.

—    Rītdien, īsi pirms pusnakts.

Viņš paņēma savu bloku, kaut ko uzrakstīja un nolasīja.

—    …Naso ostai. Motorkuģis «Kampari» ieradīsies rīt, trešdien pulksten 23.30. Lūdzam policijas apsardzi visā garumā un tūlītēju pārbaudi. Viens cilvēks nogalināts, viens pazudis. Steidzami. Balens, kapteinis. — …Ar to vajadzētu pietikt. — Viņš tvēra pēc telefona. Es satvēru viņa roku.

—    Otra aparāta īpašnieks tikpat labi dzird izejošo informāciju kā ienākošo. Viņš sapratīs, ka esam tam uz pēdām. Dievs vien zina, kas notiks tad.

Balens vispirms paskatījās uz mani, tad uz Makilroju, tad uz kasieri, kurš kopš manas ierašanās nebija teicis na vārda, tad atkal uz mani. Tad viņš telegrammas uzmetumu saplēsa sīkās druskās un izsvieda papīrkurvī.

Ceturtā nodaļa

Otrdiena / trešdiena: no pulksten 22.15 līdz 8.45

Šajā naktī cs nevarēju daudz izdarīt. Jau biju izdomājis, ar ko lai sāk, bet muļķīgākais bija tas, ka neko nevarēju uzsākt, pirms pasažieri nebija piecēlušies. Nevienam nepatīk, ja viņu nakts vidū izrauj no gultas, kur nu vēl miljonāram.

Kad uzmanīgi biju devis signālu bocmanim, lai nedabūtu no viņa pa galvu ar metāla tauvas gabalu, varēju netraucēti pārmeklēt raidītāja telpas apkārtni un tās izvietojumu attiecībā pret citām tuvējām kajītēm un dienesta telpām. Tas man prasīja kādas piecpadsmit minūtes. Raidītāja telpa atradās labajā pusē, vairāk uz priekšgalu, tieši virs A klāja pasažieru kajītēm. Zem tās atradās Serdana kajīte. Ja mans pieņēmums bija pareizs, ka slcpkavam nevajadzēja vairāk kā desmit sekundes, lai no sava raidītāja sasniegtu mūsējo, pat, ja viņš pēdējos vārdus nenoklausījās, tad aizdomas krita uz ikvienu telpu desmit sekunžu gājiena attālumā no slepkavības vietas.

Šajās aizdomu robežās nonāca visdažādākās vietas. Tiltiņu, radara telpu, karšu telpu un dažu virsnieku un lo mācekļu telpas varēja neskaitīt. Tāpat arī ēdamzāli, kambīzi, telegrāfa foajē un ari otro foajē, kam bija dots cēlais vārds «salons». Savā laikā izrādījās, ka tāds ir nepieciešams, lai piedāvātu atpūtu miljonāru sievām un meitām, kurām tik ļoti negāja pie sirds ne alkohola, ne arī biržu telegrāfa atrakcijas. Četrdesmit minūšu laika cs pārmeklēju arī šīs telpas. Tik vēlu tās visas jau bija tukšas. Ja runa būtu par tranzistoruztvērēju sērkociņu kastītes lielumā, tad tādu cs varēju arī nepamanīt. Bet visu, kas ir lielāks, es noteikti būtu atklājis.

Tagad aizdomas krita vienīgi uz A klāja pasažieru kajītēm, kuras atradās tieši zem raidītāja telpas. Nevarēja teikt, ka B klāja kajītes bija aiz aizdomu robežas, bet, kad redzēju vecos un stīvos kodējus steberējam uz savām kajītēm, tad bija skaidrs, ka desmit sekundēs neviens no viņiem nav spējīgs aizskriet līdz mūsu raidītājam. Sieviete arī nevarēja būt Braunela slepkava, jo tai vēl vajadzēja ātri tikt galā ar Bensonu, un viņš svēra vismaz deviņdesmit kilogramus.

Tātad A vai B klājs. Tos mēs rīt no rīta ņemsim kārtīgi priekšā. Es lūdzu debesis, lai rīt dod labu laiku, kas izvilinātu pasažierus saulītē, lai apkopēji var sakārtot un kārtigi pārbaudīt kajītes. Protams, to jau reiz darīja Jamaikas muita, bet viņi meklēja divmetrīgu aparātu, nevis radio, kas mūsu laikos var mierīgi ietilpt rotaslietu kastītē, un tās vairumā piederēja mūsu miljonāru sievu standarta bruņojumam.

Pašlaik mēs ieturējām stingru kursu uz ziemeļaustrumiem. Zem zvaigžņotajām debesīm «Kampari» traucās pa laiski mierīgo jūru. Pusstundas laikā bijām mainījuši kursu par astoņdesmit grādiem, lai neviens no pasažieriem, ja arī kāds atrastos uz klāja un jūsmotu par skaisto nakti, pēc ūdens mutuļiem kuģa aizmugurē to nevarētu pamanīt. Faktiski šie drošības pasākumi bija lieki, jo atliktu tikai kādam sameklēt Polārzvaigzni, un viss nāktu gaismā.

Es lēnām pastaigājos pa laivu klāja kreiso pusi, kad pamanīju tuvojamies kapteini. Viņš aicināja mani aiz kādas glābšanas laivas.

—   Es jau domāju, ka jus būsiet kaut kur šeit. — Viņš iebāza roku kabatā un iespieda man rokā kaut ko aukstu un cietu. — Domāju, jūs mākat ar to apieties.

Zilais tērauds blāvi spīdēja zvaigžņu gaismā. Kolta pistole, viens no trim ieročiem, kuri atradās kapteiņa guļamistabā, paglabāti stikla kastē aiz aizsargķēdes. Beidzot kapteinis Balens lielu sāka uztvert nopietni.

—    Varbūt tā man noderēs, ser.

—    Pareizi. Aizbāziet to aiz siksnas vai citur, kur jau tādas lietas jābāž. Nekad nebiju domājis, ka to būs tik grūti noslēpt. Un tc būs rezerves aptvere. Cerams, ka mums tomēr tc nebūs jāšaudās. — Tas nozīmēja, ka arī viņam ir pistole.

—    Un trešā pistole, ser?

—   Es īsti nezinu. — Viņš vilcinājās. — Es biju iedomājies Vilsonu.

—    Viņš ir uzticams. Bet pistoli labāk dodiet bocmanim.

—    Bocmanim? — Balens pārvaicāja un saprata, ka runā pārāk skaļi. Viņš turpināja čukstus: — Jūs taču zināt noteikumus, Mister.

Ieroci var izmantot tikai kara apstākļos, lai novērstu uzbrukumu vai sacelšanos. To var izsniegt vienīgi kuģa virsniekam.

—     Noteikumi mani šobrid interesē mazāk nekā mans paša kakls, ser. Jūs zināt Makdonalda pagātni — jaunākais virsfeldfēbelis, kāds triecienvienībās jebkad ir dienējis; vesela rinda apbalvojumu. Dodiet pistoli viņam, ser.

—    Redzēsim, redzēsim, — viņš norūca. — Es tikko biju galdnieka darbnīcā kopā ar doktoru Mārstonu. Pirmo reizi cs veco ākstu redzēju tik satriektu. Viņš jums piekrīt, saka, ka nav šaubu, ka Braunels ir nogalināts. Varēja domāt, ka viņš stāv tiesas priekšā, viņš uzskaitīja tik daudz iemeslus, kādēļ viņu varētu atbrīvot no darba. Bet cs domāju, ka Makilrojam taisnība, simptomi ir apmēram vienādi.

—     Nu ja, — cs domīgi noteicu. — Cerams, ka nekas netiks izpausts, ser.

—    Ko tas nozīmē?

—   Jūs pazīstat brašo Mārstonu tik pat labi, cik cs. Viņa dzīves lielākās vājības ir Jamaikas rums un atstāt iespaidu, ka viņš ir lielas kursā par visu, kas noliek. Diezgan bīstama kombinācija. Izņemot Makilroju, kasieri, jūs, bocmani un mani, viņš vienīgais zina, ka Braunels nav miris dabiskā nāvē. Bocmanis nekad nclciks nc vārda. Bet doktors Mārstons…?

—    Mīļais cilvēk, esiet mierīgs, — atbildēja Balens ar iedomības pieskaņu balsī. — Es mūsu godājamajam mediķim pateicu — ir viņš lorda Dckstcra labākais draugs vai nav —, ka nedēļas laikā viņš varēs iet pensijā, ja pirms mūsu ierašanās Naso viņš kaut vai tikai pieskarsies ruma glāzītei.

Es mēģināju iedomāties, kā kāds kaut ko tik briesmīgu uzdrošinās paziņot mūsu cienījamajam aristokrātiskajam ārstam: manas smadzenes atteicās to saprast. Bet ne velti Balens lika iecelts rēderejas komandora godā. Es zināju, ka viņš izpildīs savu solījumu.

—    Vai viņš nenovilka Braunela kreklu?

—    Nē, kāda tam jēga?

—    Vīrs, kurš nožņaudza Braunelu, droši vien būs turējis pirkstus ap viņa kaklu. Es domāju, ka policija šodien spēj pierādīt pirkstu nospiedumus uz jebkura materiāla, arī uz tekstilijām. Un Braunela krekli vienmēr bija tik tīri un icstīvināti.

—   Jā, jums tiešām nepaslīd garām nekas neievērots, — kapteinis norūca. — Jūs būsiet kļūdījies aroda izvēlē… Vai vēl kaut kas?

—    Jā. Apbedīšana rīt agri no rīta.

Iestājās ilgāka pauze. Tad kapteinis ārkārtīgi nomocīta, bet reizē pašsavaldīga cilvēka balsī vaicāja: — Kāda vēl apbedīšana? Braunela līķis ir vienīgais pierādījums, ko varēsim uzrādīt Naso policijai.

—    Apbedīšana, ser, — es atkārtoju. — Bet nc rīta agrumā. Teiksim, ap astoņiem, tad jau diezgan daudzi pasažieri būs piecēlušies un izgājuši rīta pastaigā. Es domāju sekojošo, ser…

Es izstāstīju, ko biju izdomājis, un viņš visu ļoti pacietīgi noklausījās. Kad biju beidzis, viņš lēnām pamāja ar galvu, pagriezās un klusēdams aizgāja.

Es izgāju no glābšanas laivas ēnas un paskatījos pulkstenī. Divdesmit piecas minūtes pāri vienpadsmitiem. Biju apsolījis Makdonaldam, ka pusnaktī viņu nomainīšu. Piegāju pie relitļiem un apstājos blakus kastei ar glābšanas vestēm. Atspiedos pret reliņiem, skatījos uz mierīgo, vizuļojošo jūru un mēģināju saprast, kas slēpjas aiz šīvakara notikumiem.

Kad pamodos, bija bez divdesmit minūtēm viens. To cs, protams, neuzzināju, tiklīdz biju pavēris acis. Sākumā neredzēju pilnīgi neko. Grūti ir kaut ko saskatīt, ja galva iespiesta gigantiskās spīlēs un acis padarītas aklas. Katrā ziņā grūti apjēgt vēl ko citu bez spīlēm un akluma… Akls… Manas acis… Biju par tām norūpējies. Pacēlu roku un kādu brīdi grābstījos, līdz beidzot atradu arī acis. Tās bija pārklājusi cieta krevele. Kad parīvēju, tā saplīsa, un apakšā sajutu kaut ko lipīgu. Asinis. Man acīs bija asinis. Asinis, kuras bija salipinājušas manas skropstas tā, ka neko nevarēju redzēt. Katrā ziņā es cerēju, ka vienīgi asiņu dēļ neko nevarēju redzēt.

Ar delnu izberzēju no acīm asinis un atkal varēju redzēt: nc pārāk labi, ne tik labi, kā biju pieradis redzēt, jo zvaigznes vairs nebija gaiši punkti pie debesīm, bet gan blāvi un izplūduši traipi. Likās, ka skatos caur pienstikla logu. Drebēdams pacēlu roku un gribēju aizskart šo stiklu, bet tas pazuda, un mana roka atsitās pret kaut ko aukstu kā metāls. Tas, ko cs aizskāru, bija reliņu » apakšējā stanga.

Tagad jau varēju redzēt labāk, katrā ziņā labāk nekā aklais. Mana galva atradās ūdens notckcaurumā pāris centimetru attālumā

no laivu pacčlāja, pie kura karājas glābšanas laiva. Dieva dēļ, kas man le bija meklējams, kāpēc galva notckcaururnā, turklāt vēl blakus laivu celtnim? Man izdevās atspiesties ar abām rokām un ar rāvienu pieslieties sēdus. Ar vienu elkoni joprojām atbalstījos pret klāju. Tā bija kļūda, smaga kļūda. Mežonīgas sāpes ietriecās galvā, kaklā un plecos un paralizēja mani. Tās bija tās neizpētītās sāpes, kas sekundes tūkstošdaļā izskrien cauri apziņai, pirms giljotīnas nazis, pārgriezdams kaulus, gaļu un muskuļus, sasniedz pamatni. Es nokritu atpakaļ uz klāja. Galva laikam stipri atsitās pret notekcauruma malu, bet es nedomāju, ka būtu ievaidējies.

Lēnām, bezgalīgi lēnām manī atgriezās apziņa. Drīzāk gan nepilnīgs tās paveids. Kas attiecas uz domāšanas skaidrību, ātrumu un asumu, tad jutos kā sasaistīts. Neskaidri jutu, ka kaul kas aizskar manu seju, acis un muti, kaut kas auksts, slapjš un salds. Ūdens. Kāds apslapināja manu seju ar ūdeni un uzmanīgi mēģināja izslaucīt no acīm asinis. Gribēju pagriezt galvu, lai redzētu, kurš tas ir. Tad man ienāca prātā, kas notika, kad pagājušo reizi pakustināju galvu. Es pacēlu labo roku un atdūros pret kādu plaukstu.

—    Pavisam mierīgi, ser, mierīgi. — Tam vīram gan jābūl garām rokām, viņš likās tik tālu. Pat neskatoties, cs atpazinu balsi. Arčija Makdonalds. — Palieciet guļus. Jānogaida. Drīz jau atkal viss būs labi, ser. Es palikšu pie jums.

—    Arčij? — Mēs esam divas ēteriskas būtnes, cs domāju savā sajukušajā prātiņā. Arī cs biju tālu prom, cerams, tajā pašā virzienā. — Vai tas esat jūs, Arčij? — Par to es nešaubījos, es tikai gribēju dzirdēt apstiprinājumu no viņa paša.

—    Tas esmu cs, ser. Paļaujieties tagad uz mani. — Jā, tas bija viņš, mūsu bocmanis. Pa šiem gadiem, kopš cs viņu pazīstu, šo teikumu viņš ir sacījis tūkstošiem reižu. — Palieciet guļus.

Es arī nedomāju darīt ko citu. Līdz kapa malai neaizmirsīšu, kas notika, kad pēdējo reizi mēģināju pakustēties. Man ienāca prātā, ka nezvai piedzīvošu tik lielu vecumu.

—     Mans pakausis, Arčij. — Mana balss tagad jau skanēja tuvāk. — Man šķiet, ka tas ir salauzts.

—    Protams, ka jums tā liekas, ser. Bet es ceru, ka varbūt tik slikti vis nebūs. Mēs vispirms apskatīsimies.

Es nezinu, cik ilgi lā gulēju, varbūt divas vai trīs minūtes, kamēr bocmanis noslaucīja asinis. Pamazām zvaigznes kļuva saredzamas arvien skaidrāk. Arčijs pabāza roku zem maniem pleciem un sāka mani lēnām sliet sēdus.

Es gaidīju, kad atkal nāks giljotīna, bet tā nenāca. Šoreiz tas bija truls miesnieka kapājamais nazis. Dažu sekunžu laikā «Kampari» vairākkārt apgriezās par visiem 360 grādiem un beigās atkal ieņēma parasto stāvokli. Es domāju, ka to atceros: 047. Un šoreiz nezaudēju samaņu.

—   Cik pulkstenis, Arčij? — Stulbs jautājums, bet es nebiju savā labākajā formā. Mana balss man par prieku skanēja tepat blakus.

Viņš pagrieza manu roku.

—    Jūsu pulkstenis rāda ceturksni pirms vieniem. Jūs tc laivas ēnā esat gulējis labu stundu. Ja kāds te ari nāca garām, viņš jūs neredzēja.

Par collas tiesu pagriezu galvu uz sāniem un sarāvos aiz sāpēm. Vēl colla un tā nokristu zemē.

—    Velns lai parauj, kas ar mani notika, Arčij? Samaņas zudums? Es nevaru atcerēties…

—    Samaņas zudums! — Viņa balss bija auksta. Jutu, kā viņš tausta manu skaustu. — Mūsu draugs ar smilšu maisu atkal izgājis pastaigā, ser. Kādu dienu es viņu pieķeršu, — viņš ļauni piebilda.

—    Smilšu maiss! — Es picsvcmpos kājās. Bez bosmaņa palīdzības tas nebūtu iespējams. — Raidītāja telpa! Pcterss!

—   Tagad ir Džcnkinsa maiņa, ser. Ar viņu viss kārtībā. Jūs apsolījāt mani nomainīt. Kad pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem, cs sapratu, ka ar jums būs notikusi nelaime. Es devos uz raidītāja telpu un zvanīju kapteinim Balcnam.

—    Kaplcinim?_

—     Kam tad citam, ser?… — Jā, kam citam? Izņemot mani, kapteinis bija vienīgais klāja virsnieks, kas par visu bija lietas kursā un zināja, kur un kāpēc paslēpies bocmanis. Makdonalds apņēma mani ap vidukli, lai palīdzētu noturēties, un virzīja mani uz raidītāja telpu. — Kapteinis ieradās nekavējolics. Pašlaik viņš ir pie Džcnkinsa. Ļoti norūpējies. Viņš baidījās, ka jums varētu iziet tāpat kā Bcnsonam. Pirms devos jūsu meklējumos, viņš man kaut ko uzdāvināja. — Tagad es pamanīju pistoles stobru viņa milzīgajā ķepā. — ceru, ka man būs iespēja to izmantot, mister Kārter, un

' ne tikai laidi. Jums droši vien ir skaidrs: ja jūs nebūtu kritis uz sāniem, bel gan uz priekšu, tad jau sen būtu ūdenī.

Es sev pārsteigts uzdevu jautājumu, kāpēc mani nepārsvicda pār bortu. Skaļi neko neteicu, bet koncentrējos uz iešanu.

Raidītāja telpas durvīs mūs gaidīja kapteinis Balens. Žaketes kabatā varēja manīt pistoles kontūru. Viņš steidzās mums pretī, laikam, lai tiklu ārā no radista dzirdamības zonas. Viņa reakcija uz manu izskatu un to, kas bija nolicis, bija tieši tāda, kādu gaidījām. Viņš bija ārkārtīgi dusmīgs. Tādu es viņu visu lrīs mūsu pazīšanās gadu garumā vēl nc reizi nebiju redzējis. Kad viņš atkal bija nomierinājies, tad teica: — Kāpēc tā liela netika izdarīta līdz galam, un kāpēc jūs nepārmeta pār bortu?

—    Tas nebija vajadzīgs, ser, — es saīdzis atbildēju. — Mani negribēja nogalināt. Mani vienkārši vajadzēja novākt no ccļa.

Viņš uz mani paskatījās ar pētošu skatienu.

—     Tas jau izklausās lā, it kā jūs būtu zinājis, kāpēc jums uzbruka.

—    Es zinu. Vai ari domāju, ka zinu. — Uzmanīgi rīvēju skaustu un pārliecinājos, ka skriemeļi nav lauzti. — Pats biju vainīgs, nepamanīju skaidri redzamo. Starp citu, mēs neviens to nepamanījām. Pēc tam, kad kungi bija nogalinājuši Braunelu un mēs secinājām, ka arī Bensons ir novākts, cs zaudēju jebkādu interesi par Bcnsonu. Es vienkārši pieņēmu, ka viņš ir beigts. Man bija tikai viena doma — tāpat kā mums visiem —, kā nosargāt pret uzbrukumu radistu, atrast noslēpto uztvērēju un noskaidrot, kas aiz tā visa slēpjas. Mēs bijām cieši pārliecināti, ka Bensons ir miris, un miris Bensons mums vairs nevar palīdzēt. Mēs viņu aizmirsām, viņš jau piederēja pagātnei.

—    Vai jūs gribat apgalvot, ka Bensons vēl bija dzīvs — vai varbūt ir?

—    Nē, nē, droši vien miris. — Es jutos kā deviņdesmitgadīgs. Kā deviņdesmit gadus vecs kroplis un grabaža. Un spīles vēl arvien mani negrib laist vaļā. — Viņš bija miris, bet nebija vēl aizvākts. Varbūt nebija tādas iespējas, varbūt bija jāsagaida tumsa, lai to izdarītu, bet tas bija jāizdara, jo, ja mēs atrastu līķi, tad zinātu, ka uz kuģa ir slepkava. Acīmredzot viņu kaut kur paslēpa. Tādā vietā, kur mēs nekad nemeklētu, uz jumta, ventilācijas caurulē vai zem klāja sola, vienalga kur. Un cs? Vai nu es atrados pārāk tuvu paslēptuvei, vai arī mana klātbūtne traucēja pārmest Bcnsonu pār bortu. Es biju vienīgais šķērslis. Bet tas vīrs daudz neriskēja.

Tagad, kad mēs traucamies pilnā ātrumā un uzsitām lielu vilni, neviens nedzirdētu, ja kāds iekristu ūdenī. Tumsā neviens neko ari neredzētu. Atlika vienīgi tikt galā ar mani. Un tas izrādījās tik vienkārši, — sarūgtināts piebildu.

Balens grozīja galvu. — Un jūs neko nedzirdējāt? Nekādus soļus? Un gaisā svelpjošo nūju arī ne?

—    Mūsu draugs ir ļoti bīstams, ser, — domīgs sacīju. — Viņš darbojas bez mazākā trokšņa. Izskatījās, ka man varēja būt samaņas zudums — kas zina, varbūt esmu apdauzījis galvu pret laivu pacēlāju. Arī pats sākumā lā nodomāju. To cs tcicu arī Makdonaldam. Un tā cs rītdien stāstīšu ikvienam, kurš to gribēs zināt. — Smaidīdams piemiedzu ar aci bocmanim, un pat las man sagādāja sāpes. — Es teikšu, ka jūs mani esat apkrāvis ar darbiem tā, ka bezspēkā sabruku.

—    Kādēļ vispār kaut kas jāstāsta? — Balcnam mana piezīme nešķita interesanta. — To taču neredz, kur ķēris sitiens, rēta ir virs deniņiem zem matiem.

—    Nē, ser. Ir vismaz viens cilvēks, kurš zina, ka esmu, teiksim, piedzīvojis nepatīkamu atgadījumu. Un viņam liksies ļoti aizdomīgi, ja es to pat nepieminēšu. Bet, ja stāstīšu, ka biju zaudējis samaņu, tad var gadīties, ka viņš uz to uzķeras. Tad mums atkal būs tā priekšrocība, ka zināsim, kas notiek, bet mūsu draugiem liksies, ka mēs neko nenojaušam.

—     Nu jūsu galva beidzot atkal sāk strādāt, — bez jebkādas līdzjūtības teica kapteinis.

Kad no rīta pamodos, saule jau spīdēja. Mana kajīte atradās blakus kapteiņa kajītei kuģa labajā pusē. Gaisma nāca no priekšpuses, tātad mēs joprojām stūrējam ziemeļaustrumu virzienā. Pieslējos uz elkoņiem, lai paskatītos uz jūru. «Kampari» bija sācis nedaudz šūpoties. Jutos lā, it kā mans kakls atrastos cietā ģipša apsējā. Pāris centimetri uz vienu pusi, pāris uz otru, un to jau atkal sagrāba divas stingras spīles. Varbūt arī šīs kremtošās un trulās sāpes nemaz nav vērts pieminēt. Ar visu spēku mēģināju atbrīvoties no spīlēm. Pielika ar vienu mēģinājumu, jo pēc tam nācās gaidīt, kamēr kajīte pārstās griezties un nomierināsies durstošās sāpes skaustā. Lēnām piecēlos. Stīvais Kārtcrs: manis dēļ viņi var dot šādu iesauku, man vienalga.

Piegāju pie loga, Pie debesīm neviena mākoņa. Saules gaismā žilbinoši vizēja zilā jūra. Viļņi bija lielāki nekā biju domājis. Tie nāca no labās puses. Atvēru logu. Vēja nebija, tātad spēcīgā brīze pūš no mugurpuses.

Iegāju dušā un noskuvos. Nekad nebiju domājis, ka skūšanās būs tik apgrūtinoša, ja galvu var pagrozīt tikai par kādiem pieciem centimetriem. Tad apskatīju rētu. Dienas gaismā tā izskatījās daudz bēdīgāk nekā naktī: piecus centimetrus platais pušums virs kreisajiem deniņiem bija diezgan dziļš. Un man nemaz nepatika dobjie puksti tā iekšienē. Ņēmu un zvanīju doktoram Mārstonam. Viņš vēl esot gultā, bet mani tūlīt pieņemšot: viņš izklausījās tik svaigs un gatavs palīdzēt kā pats Hipokrāls, tas kaut kā nesaderējās ar viņa līdzšinējo bātibu. Varbūt viņu mocīja sirdsapziņa par nepareizi uzstādīto diagnozi vakar. Es apģērbos un uzliku cepuri tā, lai mala būtu virs rētas, un devos lejā.

Doktors Mārstons bija svaigs un labi atpūties, acis bija neparasti skaidras — tās ir Balcna brīdinājuma sekas —, un nemaz neizskatījās pēc tāda, kuru mocītu sirdsapziņas pārmetumi. Laikam jau viņam tas nelikās nekas satraucošs, ka viens no kuģa pasažieriem ailē par profesiju varētu ierakstīt «Slepkava». Vienīgi ieraksts kuģa žurnālā viņam sagādāja rūpes. Bet kad cs pateicu, ka Braunela nāve nav reģistrēta kuģa žurnālā, un to pieminēs tikai pēc ierašanās Naso, un mans vārds netiks nosaukts, viņš kļuva tīri jautrs. Viņš nedaudz nogrieza matus ap rētu, to iztīrīja un sašuva, tad uzlika plāksteri un novēlēja patīkamu dienu. Viņa dienas programma bija izsmelta.

Bija ceturksnis pirms astoņiem. Es nokāpu pa kāpnēm, kuras veda lejā uz kuģa priekšgalu, un devos uz galdnieka darbnīcu. Tc valdīja neparasta rosība, ja ņem vērā, ka vēl ir agrs. Te pulcējās apmēram čertdesmit apkalpes locekļi, klāju personāls, mašīnisti, pavāri un kalpotāji. Visi gaidīja, lai varētu parādīt pēdējo godu Braunclam. Bet tic nebija vienīgie skatītāji. Paskatījos uz augšu un redzēju, ka uz tā saucamā promenāžu klāja stāvēja kādi vienpadsmit vai divpadsmit pasažieri. Gandrīz visi vīrieši — dāmas neredzēja —, izņemot veco Serdanu un varbūt vēl kādu. Nelaimes ziņa izplatās ātri, un pat miljonāriem tik bieži vis nerodas iespēja piedalīties apbedīšanā atklātā jūrā. Pašā vidū stāvēja hercogs fon Hartvels. Viņš izskatījās tik ļoli piederīgs jūrniecībai, ka vēl vairāk tas

nemaz nebija iespējams, mugurā viņam bija ar misiņa pogām rotāta burātāju ādas jaka, zīda šalle un rūpīgi uzvilkta jahtkluba biedra cepurīte.

Es gāju pa kravas tilpnes malu un domāju, vai tik vecajam ticējumam par lo, ka miroņi uz klāja prasa sev sabiedrību, nebūs taisnība. Tā vismaz apgalvo vecie jūras vilki. Tic miroņi, kurus vakar pēcpusdienā iekrāvām ceturtajā kravas nodalījumā, ļoti steidzīgi bija sameklējuši sev sabiedrotos. Pāris stundu laikā divus, un būtu bijis arī trešais, ja es nebūtu novēlies uz sāniem. Sajutu aukstus pirkstus pieskārāmies mugurai un nodrebinājos. Biju sasniedzis galdnieka darbnīcu un iegāju tur valdošajā pustumsā.

Viss bija sagatavots. Nestuves atradās uz klāja. Tās bija veidotas no steigā sanaglotiem dēļiem. Sarkanais karogs, kurš vienā pusē bija piestiprināts pie nestuvju rokturiem, bet otrā brīvi pārklāja audeklā ietīto saini. Tur blakus atradās vienīgi bocmanis un galdnieks. Ja paskatījās uz Makdonaldu, nekad nevarētu iedomāties, ka viņš visu pagājušo nakti nav aizvēris ne aci. Viņš bija brīvprātīgi pieteicies līdz pat rītam sargāt raidītāja telpu. Tā jau arī bija viņa ideja, ka telpa jāuzmana visu laiku, kaut arī dienas laikā nezvai varēja gaidīt nepatīkamus pārsteigumus. Tātad telpu uzmanīja divi cilvēki. Bez tam lo aizslēdza ar smagu piekaramo atslēgu, lai Peterss un Dženkinss varētu piedalīties kolēģa apbedīšanā. To varēja mierīgi atļauties, jo, ja pienāktu ziņojums, tad atskanētu zvans gan uz komandtiltiņa, gan galvenā radista kabīnē.

Vieglās kuģa motora vibrācijas pierima. Kuģa ātrums lika samazināts līdz tādai pakāpai, lai nezaudētu manevrēšanas spējas. Turēdams rokās biezu ar misiņu apkaltu bībeli, pa kāpnēm kāpa lejā kapteinis. Kuģa kreisajos sānos tika atvērtas smagas tērauda durvis, vienā līmenī ar atvērumu sānos tika padota garena kaste. Tad parādījās Makdonalds un galdnieks un uzlika nestuves uz kastes.

Atvadu ceremonija bija īsa un vienkārša. Kapteinis Balens veltīja Braunelam dažus vairāk vai mazāk patiesus vārdus, kā jau las tādās reizēs pienākas, nolasīja psalmu un mirušo mesu un pamāja bocmanim. Karaliskajā jūras flotē šī procedūra notiek ļoli svinīgi, bet uz «Kampari» mums nav trompešu. Makdonalds pacēla nesluvju « vienu malu, un audeklā ielītais sainis zem karoga izripoja pa lūku ārā. Es paskatījos augšup uz promenāžu klāju. Tur miera stājā bija sastindzis hercogs fon Hartvels. Ja ņem vērā, cik vienaldzīga bija

sejas izteiksme, tad reti kad nācās redzēt kaut ko smieklīgāku. Svešam novērotājam viņa rīcība, protams, liktos daudz piemērotāka nekā manējā, bet man nācās sevi piespiest, vēl jo vairāk tāpēc, ka zināju, ka jūras dzelmei atdevām tik vien kā audekla gabalu, veselu kaudzi lupatu un astoņdesmit kilogramus smagu sarūsējušu enkura ķēdes posmu, lai sainis pārvarētu ūdens cēlējspēku.

Lūka kuģa sānos klusi aizvērās, kapteinis pasniedza bībeli kādam kadetam, motori tika ieslēgti uz pilnu jaudu, un uz «Kampari» turpinājās parasta diena. Tagad galvenais bija brokastis.

Savā trīs gadus ilgajā dienesta laikā reti kad biju redzējis ēdamzālē brokastojot vairāk par pusduci pasažieru. Vairums no viņiem lika pasniegt brokastis kajītēs vai servēt galdu privātajās terasēs. Ja neskaita daudzos aperitivus, ko varētu uzskatīt par Antuāna vai Henrika pavārmākslas kompozīciju uvertīru, tad šāda cienīga un aizkustinoša atvadu ceremonija bija loti piemērota, lai pamodinātu mūsu pasažieru tieksmi pēc sabiedrības. Trūka tikai kādu septiņu vai astoņu personu.

Pie mana galdiņa bija visi, izņemot, protams, paralizēto senjoru Scrdanu. Īstenībā bija manas dežūras laiks, bet kapteinis uzskatīja, ja pie stūres ir apzinīgs bocmanis un tuvāko septiņdesmit jūdžu attālumā nav sauszemes, tad jaunais Deksters varētu tikt galā ar visu viens pats; parasti viņš dežūrēja kopā ar mani.

Tikko biju pievilcis savu krēslu, kad Hārbraidas kundze jau pievērsa savu vaboles skatienu man.

—   Jā, Dieva dēļ, jaunais cilvēk, kas tad ar jums ir noticis?

—    Atklāti sakot, Hārbraidas kundze, pats īsti nezinu.

—    Kā, lūdzu?

—    Diemžēl. — Centos būt nokaunējies. — Vakarnakt stāvēju uz laivu klāja — un tad pēkšņi atrados ar galvu notckcaurumā un ar rētu galvā. Es laikam biju nogāzies un atsities pret laivu pacēlāju. — Šo pasaciņu jau biju pie sevis klusībā iestudējis. — Doktors Mārstons uzskata, ka tas daļēji varēja būt saules dūriena sekas — vakar visu dienu piedalījos kravas pieņemšanā, un to nu cs varu apgalvot, ka saule cepināja pa īstam. No otras puses, tās varēja būt pārpūles sekas, jo pēdējās trīs dienas tikpat kā neesmu gulējis. Visas tās nejēdzības Kingstonā un vēl aizkavēšanās…

—    Man jāsaka, ka uz «Kampari» kaut kas notiek, — iebilda Miguels Karera. Viņš izskatījās nopietns. — Infarkts ar letālām sekām — vai kas tas ari nebija. Viens cilvēks pazudis. Virskalpo tājs taču vēl nav atrasts, vai ne?

—    Diemžēl ne, ser.

—     Un lagad jūs sasitat galvu līdz asinīm. Gribētos no visas sirds cerēt, ka ar to visas nedienas beigsies.

—    Visas sliktās lietas ir trīs, ser. Esmu pārliecināts, ka nu viss ir cauri. Vēl nekad mums…

No kapteiņa galdiņa puses atskanēja pavēloša balss.

—    Jaunais cilvēk, ļaujiet apskatīt. — Tā, bija mana simpātija Beresfordas kundze. Es pagriezu galvu un redzēju, ka tagad viņa bija pagriezusies pret mani, lai gan parasti sēdēja ar muguru. Viņai blakus sēdēja hercogs fon Hartvels, un šorīt viņam nebija jānopūlas veltīt nedalītu uzmanību Sjūzenai Beresfordas jaunkundzei. Viņas konkurente turējās pie skatuves mākslas tradīcijām un reti kad cēlās pirms pulksten divpadsmitiem.

Beresfordas kundze mani pētīja klusi un pamatīgi vismaz desmit sekundes.

Beigās viņa noteica: — Jūs nemaz neizskatāties tik labi, mister Kārter. Jūs vēl esat izmežģījis kaklu. Jums nevajadzētu pagriezties, lai sarunātos ar mani.

—    Mazliet… Muskuļi tādi stīvi…

—    Turklāt jums sāp arī mugura. To cs redzu pēc jūsu dīvainās stājas.

—    Ak, tā tikpat kā nesāp, — braši paskaidroju. Īstenībā jau arī nesāpēja, tikai pats nebiju pieradis nēsāt aiz siksnas pistoli, tā tagad man dūrās ribās.

—   Saules dūriens, ja? — Viņa tiešām likās norūpējusies. — Un miega trūkums? Jums jābūt gultā. Kapteini Balen, baidos, ka jūs pārāk daudz nodarbināt jauno cilvēku.

—    To cs viņam visu laiku cenšos iestāstīt, cienītā kundze, bet viņš manī neklausās.

Kapteinis smīnēdams piecēlās. Viņa skatiens, kas pārslīdēja visiem klātesošajiem, norādīja, ka viņš lūdz uzmanību un klusumu. Balens bija tik spēcīga personība, ka šis lūgums tika izpildīts trīs sekunžu laikā.

—    Manas dāmas un kungi, — viņš iesāka.

Hercogs fon Hartvels skatījās uz galdautu, savilcis degunu tā, it kā tas smirdētu pēc vecām zivīm — šo sejas izteiksmi viņš rādīja saviem īrniekiem, kuri prasīja īres maksas pazeminājumu, un kapteiņiem, kuri publiskās runās aizmirsa piebilst vārdus «jūsu augstdzimtība».

—     Par pēdējo divpadsmit stundu notikumiem esmu tikpat nepatīkami pārsteigts kā jūs visi, — turpināja kapteinis. — Tas, ka esam zaudējuši pirmo radistu — kaul arī viņš mira dabīgā nāvē —, jau ir pietiekoši slikti. Bet tajā pat vakarā pazuda mūsu virskalpotājs. Jau trīsdesmit sešus gadus es strādāju uz jūras, bet kaut kas tāds man vēl nebija gadījies…

Kas noticis ar virskalpotāju Bcnsonu, ir grūli teikt. Bel cs gribētu izlcikt savas aizdomas un reizē arī brīdinājumu.Ir simtiem gadījumu, kas apstiprinājušies, kad kāds no personāla nakts laikā pārkrīt pār bortu, un man liekas, ka Bcnsona pazušanas pamatā ir tieši šis iemesls. Melnā ūdens maģiskais spēks spēj hipnotizēt pat vispicrcdzējušāko jūrnieku, kad tas pieiet pie reliņiem, lai paskatītos uz naksnīgo jūru. Es domāju, tas ir tāpat kā ar reiboni, kas cilvēkiem uznāk, pieejot pie augstceltnes jumta margām. Viņi ir pārliecināti, ka kāds tumšs spēks liek tiem mesties lejā, lai arī kā tam pretojas apziņa. Bet kad pārliecas pār reliņiem, baiļu sajūtas nav. Tikai ūdens jūs hipnotizē. Jūs liecaties arvien tālāk un tālāk, kamēr smaguma centrs pārvietojas. Un tad ar jums ir cauri.

Bensona pazušanas izskaidrošanai varēja derēt gan šis, gan arī visi pārējie skaidrojumi. Bet dotajā situācijā viss sakrita.

—     Tādēļ, manas dāmas un kungi, gribu dot jums padomu, nekad netuvojieties reliņiem nakts laikā, ja esat vieni. Būšu pateicīgs, ja jūs to ņemsiet nopietni.

Es paskatījos visapkārt, cik to man atļāva stīvais kakls. Skaidrs, ka viņi to ņems nopietni. No šī brīža pat nc desmit zirgi viņus ncizvilks naktī uz klāja.

—     Bet, — Balens turpināja ļoti noteikti, — šie vārdi vairs nevar palīdzēt nelaimīgajiem, un mēs sev izdarītu sliktu pakalpojumu, ja nevajadzīgi ilgi par to domātu. Es nevaru pieprasīt, lai jūs šos abus nāves gadījumus tūlīt aizmirstu, bet cs varu lūgt par to vairs nedomāt. Tāpat kā visur citur, arī uz kuģa dzīve turpinās; un uz viena kuģa jo īpaši. Jūs esat uz «Kampari», lai baudītu ceļojumu. Mēs esam šeit, lai jums palidzētu. Es būšu ļoti pateicīgs, ja jūs mums visādi palīdzēsiet ievirzīt dzīvi parastajās sliedēs.

Klusa un piekrītoša sačukstēšanās. Tad piecēlās Jūliuss Beresfords.

—    Vai drīkstu teikt dažus vārdus, ser? — Viņš varēja nopirki visu «Zilā pasta līniju», pat neaiztiekot savus banku kontus. Bet neskatoties uz to, viņš lūdza vārdu un veco Balenu uzrunāja ar «ser».

—    Protams, mister Beresford.

—    Runa ir par sekojošo. — Jūliuss Beresfords jau tā pārāk bieži uzstājās uzraudzības padomes sēdēs, neņemot vērā, cik miljonus dolāru pārstāv pārējie klausītāji. — Pilnīgi piekrītu visam, ko teica kapteinis. Kapteinis Balens uzsvēra, ka viņam un visai apkalpei ir uzdevums, un šis uzdevums ir jebkādā veidā rūpēties par pasažieru labsajūtu. Es domāju, ka šajos bēdīgajos apstākļos arī mums, pasažieriem, ir pienākums atvieglot gan kapteiņa, gan apkalpes un virsnieku uzdevumu.

Es gribu to iesākt un lūdzu visus klātesošos šovakar būt par maniem viesiem. Šovakar, manas dāmas un kungi, mana sieva svin dzimšanas dienu. — Viņš smaidīdams palūkojās lejup uz sievu. — Viņa jau ir aizmirsusi, kura pēc skaita tā ir. Es jūs nevaru uzaicināt uz svinīgām vakariņām, jo ko gan cs varētu piedāvāt, ja Antuāns un Hcnriks jau tā visu nedēļu mūs lutina. Bet mēs ar sievu priecāsimies, ja varēsim jūs šovakar sveikt kokteiļu vakarā. Ceturksni pirms astoņiem. Liels paldies.

Es palūkojos uz saviem galda biedriem. Migucls Karera viegli pamāja, it kā piekristu Bcrcsforda pamudinājumam un to atbalstītu. Hārbraidas kundze aiz sajūsmas staroja. Viņa dievināja Bercsfordus nevis naudas dēļ, bet gan tādēļ, ka viņi piederēja pie vecākajām Amerikas ģimenēm. Misters Grīnstrīts, viņas vīrs, kā parasti pētīja galdautu. Tonijs Karcra, tik skaists kā vēl nekad, atliecās savā krēslā un ieinteresēti pētīja misteru Bcresfordu. Bet varbūt tā bija Sjūzena Bcrcsforda, kurai tika veltīts viņa skats? Man arvien vairāk šķita, ka ar Tonija Kareras acīm kaut kas nav kārtībā. Nekad nevarēja pateikt, uz ko viņš skatās. Mūsu skatieni satikās, un viņš pasmaidīja.

—    Vai arī jūs šovakar būsiet, mister Kārter?

Viņa balsī nevarēja dzirdēt šeit parasti valdošo augstprātību. Varbūt ar laiku Tonijs Karera man arī iepatiktos.

—    Diemžēl tikai īsu brīdi. Pulksten astoņos sākas mana dežūra. — Es smaidīju. — Ja ap pusnakti svinības vēl turpināsies, tad es pievienošos. —… Bet nekā: pusnaktī cs jau pavadīšu uz klāja Naso policiju… — Diemžēl arī tagad man ir jāatvadās, jo jāiet nomainīt dežurējošais virsnieks.

Es paklanījos un visām pusēm un devos prom. Uz klāja es gandrīz vai saskrējos ar jauno blondo jūrnieku Vaithedu, kurš manas dežūras laikā parasti bija kopā ar mani kā mašīntelpas telegrāfists, novērotājs, izsūtāmais zēns un kafijas vārītājs.

—    Ko jūs te darāt? — es asi jautāju. Kad postenī bija jaunais Deksters, tad vēlējos, lai viņa tuvumā būtu pēc iespējas vairāk gaišu acu un apķērīgu smadzeņu: un Vaitheds tāds bija. — Jūs zināt, ka manas prombūtnes laikā nedrīkstat atstāt tiltiņu.

—    Man žēl, ser, bet mani pēc jums sūtīja Fērgusons. — Fērgusons bija bocmanis, kuram bija agrā maiņa. — Esam nokavējuši abas pēdējās kursa maiņas, un viņš ir ļoti nobažījies.

Ik pēc piecpadsmit minūtēm mēs griezām par trīs grādiem uz ziemeļiem, jo gribējām virzīties ziemeļrietumu virzienā, lai neviens no pasažieriem to neievēro.

—    Kāpēc jums esmu vajadzīgs cs? — biju aizkaitināts. — Mūsu ceturtais virsnieks, misters Deksters pats visu var izdarīt.

Tā jau nu īsti nebija, bet kā Dekstera kolēģim nācās melot, lai būtu solidārs.

—    Jā, ser. Bet viņa nav, mister Kārter. Apmēram pirms divdesmit minūtēm viņš atstāja komandtiltiņu un vēl nav atgriezies.

Es pagrūdu Vaithedu malā un pa galvu pa kaklu drāzos uz tiltiņu, lēkdams pa trim pakāpieniem reizē. Kad nogriezos aiz stūra, redzēju, ka Vaitheds man noskatās pakaļ ar izbrīnītu sejas izteiksmi.

Laikam jau viņš padomāja, ka pēkšņi esmu zaudējis prātu.

Piektā nodaļa

Trešdiena: no pulksten 8.45 līdz 15.30

Lielais, tumšādainais un mūžam sapīkušais Fērgusons pagriezās, kad no tiltiņa labā spārna puses ielidoju stūres mājas durvis.

—Nu, cs tiešām priecājos…

—    Kur ir misters Deksters? — es viņu pārtraucu.

—    Neprasiet man, ser. Kursa izmaiņas…

—    Pie velna visas kursa izmaiņas! Kur viņš aizgāja?

Fērgusons aiz pārsteiguma mirkšķināja acis. Viņš bija tikpat samulsis un izbijies kā Vaitheds, kā jau cilvēks, kurš satiek vājprātīgo.

—    Es nezinu, ser. Viņš neko neteica!

Es pagrābu tuvējo telefona klausuli un liku mani savienot ar ēdamzāli; pieprasīju kapteini. Viņš pienāca pie aparāta.

—    Te runā Kārters, ser. Vai jūs tūlīt neatnāktu uz tiltiņu?

īsa pauze, tad: — Kāpēc?

—    Deksters ir pazudis, ser. Pirms divdesmit minūtēm viņš atstāja tiltiņu.

—    Atstāja tiltiņu. — Balcna balss zaudēja skaņu, bet tikai, lai savaldītos. Lorda Dekstcra dēls šurp, lorda Dckstera dēls turp — ar jauno kungu būs cauri, ja viņš nespēs pamatot savu rīcību. — Vai jūs jau viņu meklējāt? Kaut kur taču viņam vajadzēja palikt.

—    Par to es arī baidos, ser.

Klikšķis otrā galā. Arī es noliku klausuli. Tad durvīs parādījās jaunais Vaitheds, joprojām nepatīkami pārsteigts. Es viņam sacīju: — Trešo virsnieku jūs satiksiet viņa kajītē. Paziņojiet viņam manas vēlmes un palūdziet, lai viņš uz pāris minūtēm pārņem dežūru uz tiltiņa. Fērguson?

—    Ser? — Balss joprojām skanēja kā iebaidīta.

—    Vai misters Deksters neko neteica pirms aiziešanas?

—   Jā, ser, es dzirdēju viņu kaut ko murminām, apmēram kā — Pie velna, kas tad tc notiek? — vai līdzīgi, es vairs īsti nezinu.

Tad viņš man tcica: — Turiet kursu, es tūlīt būšu atpakaļ. — Un tā viņš pazuda.

—    Vai tas bija viss?

—    Tas bija viss, ser.

—    Kur viņš tajā brīdī stāvēja?

—    Labajā pusē, ser. Tūlīt aiz durvīm.

—    Un tad viņš šajā pusē nokāpa lejā?

—    Jā, ser.

—    Kur atradās Vaitheds?

—    Kreisajā pusē, ser. — Fērgusona sejas izteiksme un tonis liecināja, ka viņš uzskata, ka saticis kādu trako. Viņam nācās ar to samierināties.

—    Un jūs nepaskatījāties, uz kurieni misters Deksters aizgāja?

—    Nē, ser. — Viņš vilcinājās. — Man tas likās nedaudz komiski, un es lūdzu Vaithedu paskatīties. Bet viņš nekā neredzēja.

—    Nolādēts! Cik ilgi misters Deksters jau bija prom?

—    Kādu minūti, varbūt divas. Es precīzi nezinu, ser.

—     Bet, lai ari ko misters Deksters būtu ieraudzījis, tam bija jābūt pakaļgalā.

—    Jā, ser.

Es izgāju uz sānu tiltiņa un paskatījos uz aizmuguri. Uz abiem klājiem neviena cilvēka. Apkalpe klājus sen jau nomazgājusi, un pasažieri sēdēja pie brokastu galdiem. Nebija neviena un nekā, kas varētu mani ieinteresēt. Pat raidītāja telpa bija kā izmirusi, durvis aizslēgtas. Skaidri redzēju, kā rīta saulē spīd slēdzene.

Raidītāja telpa! Kādas trīs sekundes paliku kā sastindzis, Fērgusons mani jau uzskatīja par trako krekla kandidātu, tad atkal kā 'traks pa trim pakāpieniem drāzos lejā. Ja es nebūtu spējis nobremzēt, un ja kapteinis tik izveicīgi nebūtu palēcis malā, tad uz trepēm mēs noteikti būtu saskrējušies ar pierēm. Balens ļoti tieši formulēja domu, kura jau sāka dzīt saknes «Kampari» apkalpes vidū: — Vai jūs jau esat galīgi sajucis prātā. Mister?

—    Raidītāja telpa, ser! — es iesaucos. — Nāciet…

Pāris sekundēs es jau biju tur, kapteinis aiz manis. Es parāvu priekškaramo slēdzeni, bet tā bija aizslēgta.

Tikai tagad pamanīju, ka atslēga bija atstāta iekšā. Pagriezu uz vienu, tad uz otru pusi, bet tā bija ieķērusies. Gribēju to dabūt ārā, bet tas neizdevās. Sajutu Balcna straujo elpu uz sava vaiga.

—    Pie velna, Mister, kas te notiek? Kas ar jums notiek?

—    Acumirkli, ser. — Es pamanīju Vaithedu kāpjam augšā pa kāpnēm un pamāju, lai nāk šurp. — Pasauciet bocmani. Lai viņš paņem knaibles.

—   Jā, ser, cs atnesīšu knaibles.

—    Es teicu bocmanim paņemt knaibles. — Biju pārskaities. — Tad palūdziet Pctcrsam šo durvju atslēgu. Un pasteidzieties!

Viņš steidzās. Skaidri varēja redzēt, ka viņš ir priecīgs par iespēju iet prom no šejienes.

—    Paklausieties, Mister…

Es viņu pārtraucu: — Deksters atstāja tiltiņu, jo bija pamanījis kaut ko savādu. Kur gan citur tas varēja būt, ja nc šeit?

—    Kādē| šeit? Kādēļ…

—     Paskatieties! — Es paņēmu slēdzeni rokās. — Atslēga salocīta. Viss, kas līdz šim ir noticis, ir saistīts ar raidītāja telpu.

—    Un logs?

—    Nekā, cs pārbaudīju. — Pavadīju kapteini ap stūri līdz slīpētā stikla logam. — Nakts aizkari ir aizvilkti.

—    Vai mēs to nolādēto logu nevaram izdauzīt?

—    Kādēļ? Tagad jau par vēlu.

Balens tā dīvaini uz mani paskatījās, bet neko neteica. Pusminūte pagāja dziļā klusumā. Ar katru sekundi Balens kļuva arvien nervozāks. Es ne. Es jau biju tik nervozs, ka vairāk vairs nebija iespējams. Ceļā uz tiltiņu parādījās Džcmaisons. Viņš ieraudzīja mūs un jau gribēja nākt šurp, bet Balens pamāja, un viņš turpināja ccļu. Tad parādījās bocmanis ar melnām knaiblēm rokā.

—    Atveriet tās nolādētās durvis, — īsi pavēlēja Balens.

Makdonalds mēģināja atslēgt ar rokām, tas neizdevās, un viņš

mēģināja vēlreiz ar knaiblēm. Jau pirmajā piegājienā atslēga pārlūza.

—    Mhm, — teica Balens. — Tas mums jūtami palīdzēs.

Makdonalds vispirms paskatījās uz kapteini, tad uz mani un

beigās uz pārlūzušo atslēgu, kura vēl atradās starp knaibļu spīlēm.

—    Es to pat nepagriezu, ser, — viņš mierīgi teica. — Ja tā ir «Yale» firmas atslēga, — balsī skanēja nicinājums, — tad es esmu anglis. — Viņš padeva atslēgu tuvākai apskatei. Lūzuma vietā bija redzams pelēks, līdz galam neapstrādāts, porains un mazvērtīgs metāls. — Pašdarinājums. Turklāt ļoti slikts.

Balens salūzušo atslēgu iebāza kabatā.

—    Vai jūs varai izvilkt otru pusi?

—    Nē, ser. Tā ir pilnīgi icstrēgusi. — Viņš parakņājās pa kombinezona kabatām un izvilka metāla zāģīti. — Varbūt ar to kaut ko varēs izdarīt, ser.

—    Bravo.

Makdonaldam nācās nomocīties veselas trīs minūtes — zāģīlis bija no rūdīta tērauda —, tad slēdzene bija pušu. Viņš izvēra to ārā un jautājoši paskatījās uz Balcnu.

—    Nāciet līdzi, — kapteinis teica. Viņam uz pieres parādījās sviedru lāses. — Parūpējieties, lai mūs neviens te netraucē. — Viņš atvēra durvis un iegāja iekšā. Es viņam sekoju cieši pa pēdām.

Mēs atradām Deksteru, bet par vēlu. Viņš izskatījās tā, kā jau allaž miroņi — kā bezformīgs drēbju sainis. Viņš gulēja uz grīdas ar seju uz leju. Mums gandrīz vairs tc nebija vielas.

—    Vai izsaukt ārstu, ser? — Makdonalds jautāja, stāvēdams durvīs.

—    Par vēlu, bocman, — metāliskā balsī atbildēja Balens. Tad viņš zaudēja savaldīšanos: — Mans Dievs, Mister, ar ko tas viss beigsies? Viņš ir miris — jūs taču redzat, ka viņš ir miris. Kas aiz tā visa slēpjas? Nelabais? Kādēļ viņu vajadzēja nogalināt? Viņš taču vēl bija jauns zēniņš. Kam viņš kādreiz būtu nodarījis pāri?

—    Es sapratu, ka dotajā bridi Balcnam vēl nav ienācis prātā, ka mirušais ir kompānijas ģenerāldirektora un uzraudzības padomes priekšsēdētāja dēls. Bet vēlāk viņš to apjēgs.

—    Viņa nāvei ir tas pats iemesls, kas Bensona nogalināšanai,

—     es tcicu. — Viņš pārāk daudz redzēja. — Noliecos, lai apskatī'tu viņa kaklu. Nekādu pēdu. — Vai drīkstu viņu apvelt, ser?

—   Tas jau vairs nevar nākt par ļaunu. — Balena seja bija zaudējusi krāsu, un mute izskatījās kā šaura, cieta svītra.

Pāris sekundes nācās pacīnīties, līdz spēju apvelt mirušo Deksteru uz sāniem. Es netērēju laiku, lai pārbaudītu, vai viņš elpo. Ja esi saņēmis trīs šāvienus vēderā, tad elpa un pulss pieder pagātnei. Dckstera baltais formas krekls ar trim maziem pulvera apdedzinātiem asiņainiem caurumiņiem bija skaidrs apliecinājums tam, ka viņš saņēmis trīs šāvienus. Tie visi bija tieši zem krūšu kaula cicši viens pie otra, tos varētu piesegt ar vienu pašu spēļu kārti. Izskatās, ka viens par visām varēm grib likt cietumā.

Es piccčlos, paskatījos uz Balcnu un bocmani, un tcicu kapteinim: — To nu mēs nevarēsim klasificēt kā infarktu, ser.

—    Trīs šāvieti, — lietišķi noteica Balens.

—    Izskatās, ka mums te būtu darīšana ar trako.

Es aplūkoju mirušo un nespēju atraut skatu no sejas, kurā vēl varēja redzēt pēdējā skaidrās apziņas mirkļa pēdas, kad viņu bija pārsteigušas sāpes, pavērdamas vārtus uz bezgalību.

—     Ikviens no trim šāvieniem būtu bijis dzīvībai bīstams. Bet slepkava viņu nogalinājis trīskārt. Tam ir jābūt cilvēkam, kuram sagādā baudu redzēt, kā pelēkais metāls ietriecas cilvēka miesā, pat, ja upuris jau sen ir miris.

—    Jūs visu uztverat ļoti aukstasinīgi, Mister. — Balens mani uzlūkoja ar dīvainu sejas izteiksmi.

—    Un kā vēl! — Es viņam parādīju savu pistoli. — Aizvediet mani pie tā, kurš to izdarīja, un cs ar viņu izdarīšu lo pašu, ko viņš ar Deksteru. Uz mata tāpat. Pie velna kapteini Balenu un visu britu tiesu sistēmu! Lūk, tik aukstasinīgs es esmu!

—    Neņemiet ļaunā, Džonij, — viņš murmināja. Tad balss atkal kļuva asa. — Neviens neko nav dzirdējis. Kāpēc neviens neko nav dzirdējis?

—     Ierocis turēls cicši pie upura ķermeņa. Jūs redzat pulvera pēdas. Tas arī apslāpēja šāviena troksni. Turklāt tas norāda, ka darīšana ir ar vienu vai vairākiem profesionāliem slepkavām. Tātad ierocim jābūt ar klusinātāju.

—    Mhm. — Tad Balens pievērsās Makdonaldam: — Pasauciet Petersu, bocman. Nekavējoties.

Makdonalds pagriezās, lai ietu. Es iesaucos: — Vēl vienu vārdu, ser, pirms Makdonalds aiziet.

—    Jā? — Viņa balss bija asa un nepacietīga.

—    Vai gribēsiet nosūtīt ziņu?

—     Protams, ka gribēšu nosūtīt ziņu. Es pieprasīšu, lai mums pretī nosūta divus ātrgaitas patruļkuģus. Jau pusdienlaikā tie varētu būt klāt. Kad paziņošu, ka divpadsmit stundu laikā mums nogalināti trīs cilvēki, viņi atdrāzīsics kā vēja plēsti. Man nu vienreiz pietiek tēlot idiotu, Pirmais. Ko mums deva visa tā šārīta komēdi-

* ja? Trešo slepkavību.

—    Par vēlu, ser. Viss jau par vēlu.

—    Ko tas atkal nozīmē?

—    Viņš pat nav papūlējies nostiprināt vāku pirms aizskriešanas, ser. — Es ar galvu pamāju uz smagā raiditāja-uztvērēja pusi. Skrūves bija vaļā. — Varbūt viņš ļoti steidzās, varbūt viņš vienkārši uzskatīja, ka skrūvēt vāku atpakaļ vairs nav nekādas nozīmes. Agri vai vēlu mēs tā kā tā visu atklāsim. — Es pacēlu vāku un pagāju malā, lai Balens pats visu var apskatīt.

Viens bija skaidrs: neviens šo raidītāju nekad vairs neizmantos. Viss bija pilnībā sadauzīts. Tc bija pastrādāts ar smagu āmuru. To nebija grūti secināt: āmurs joprojām mētājās starp sadauzītajām detaļām. Es aizvēru vāku.

—     Mums ir rezerves aparāts, — Balens teica. — Skapī zem galda. To nu viņš nebūs atradis.

Bet viņš bija atradis. Tas vīrs neko neatstāja nepamanītu. Un viņš mācēja apieties ar āmuru. Rezerves raidītājs bija vēl vairāk cietis nekā galvenais.

—     Mūsu draugs atkal būs sēdējis pie sava privātā radio, — Makdonalds ieminējās. — Te viņš būs ieradies vai nu, lai pārtrauktu pienākošo ziņojumu, vai arī, lai sasistu aparatūru, lai vispār vairs nebūtu iespējams neko uztvert. Viņam veicās. Ja viņš būtu atnācis mazliet vēlāk, tad dežurējošais virsnieks jau atkal būtu savā vietā un mani ļaudis būtu uzmanījuši klāju. Tad viņš neko nevarētu uzsākt.

—     Nevaru iedomāties, ka šim zēnam varētu arī neveikties, — es atbildēju. — Tam viņš ir par čaklu. Domāju, ka cits ziņojums nebūs pienācis. Viņš vienkārši baidījās, ka tāds kādreiz varētu arī pienākt. Droši vien, ka viņš būs pārliecinājies, ka raidītāja telpa ir aizslēgta. Zinādams, ka Peterss un Džcnkinss piedalās apbedīšanā, viņš steidzās uz klāju, atvēra slēdzeni un iegāja telpā. Deksters sev par nelaimi to pamanīja.

—    Bet atslēga, Mister! — iesaucās Balens. — Atslēga! No kurienes tā?

—    Vai atceraties «Markoni» firmas pārstāvi Kingstonā, kurš laboja aparatūru? — Viņš atcerējās ļoti labi. Pārstāvis bija piezvanījis un apvaicājies, vai nav vajadzīga apkope, un kapteinis ar prieku bija piekritis, lai tikai varētu slēgt raidītāja telpu un lai nebūtu jāsaņem nepatīkamas depešas no Londonas un Ņujorkas. — Viņš te bija kādas četras stundas un varēja darīt visu, kas vien ienāca prātā. Ja viņš tiešām bija «Markoni» pārstāvis, tad cs esmu feju karaliene. Viņam līdzi bija skaista, liela un impozanta instrumentu soma, bet vienīgais darbarīks — ja tā var teikt —, ko viņš izmantoja, bija vaska stienis, kuru noteiktā temperatūrā var izmantot, lai iegūlu atslēgas nospiedumu. Ja arī viņam būtu izdevies slēdzeni nospert un tad atkal pielikt atpakaļ, tad noteikti nebija laika izvīlēt jaunu atslēgu. Šīs speciālās atslēgas ir pārāk sarežģītas. Es domāju, ka tas arī bija viss, ko viņš 1c darīja.

Un cs tc pamatīgi kļūdījos. Bet doma, ka «Markoni» pārstāvis savas uzturēšanās laikā raidītāja telpā būlu darījis vēl ari kaut ko cilu, man ienāca prātā tikai pēc vairākām stundām. Tas bija tik uzkrītoši, ka cs to neievēroju, kaut ari pāris apdomāšanās minūtes mani pie tā būlu novedušas tik un tā. Bet pagāja stundas, kamēr man bija brīdis pārdomām, un tad jau bija par vēlu. Par vēlu «Kampari», par vēlu pasažieriem un visai apkalpei.

Mirušo Deksteru atstājām raidītāja telpā un durvīm pielikām jaunu atslēgu. Gandrīz piecas minūtes prātojām, kur viņu likt, līdz nonācām pie vienkārša atrisinājuma: jāatstāj tepat. Šodien telpu neviens tāpat vairs neizmantos. Te viņš bija tikpat labi nolikts kā jebkurā citā vietā. Kamēr ieradīsies Naso policija.

No raidītāja telpas devāmies tieši uz foajē. Teletaips bija nofiksēts uz tiem pašiem viļņiem, kuros raidīja Londona, Parīze un Ņujorka, bet tādi speciālisti kā Peterss un Džcnkinss varēja noregulēt uz jebkura viļņa. Bet situācijā, kādā nonācām mēs, ari viņi neko nevarēja izdarīt. Telegrāfa foajē bija divi lieli raidītāji, nomaskēti kā dzērienu bāri. Arī tos bija piemeklējis raidītāja telpas aparatūras liktenis: no ārpuses neaizskarti, bet iekšas pilnībā sadauzītas. Kāds pa nakti tiešām bija labi pastrādājis.

Es paskatījos uz Balenu.

— Ja jūs atļautu, tad mēs ar Makdonaldu uzmestu aci glābšanas laivām. Laiku var nosist ari šādā veidā.

Viņš zināja, ko es domāju, un piekrītoši pamāja. Kapteinim bija vajāta cilvēka izskats. Viņš bija «Zilā pasta flotes» pats gudrākais un centīgākais kapteinis, bet ilgajos darba gados nebija ieguvis tādu izglītību un pieredzi, kas palīdzētu šādā situācijā.

Tātad mēs ar Makdonaldu ļoti saturīgi nositām laiku. Trīs glābšanas laivās bija ar roku darbināmi raidītāji neparedzētiem gadījumiem, kad kuģis piedzīvo avāriju vai kāda cita iemesla dēļ jāatstāj.

Tas nozīmē, ka laivas reiz bija apgādātas ar šiem raidītājiem. Tagad lo vienkārši vairs nebija. Nevajag daudz laika, lai tos pārsviestu pār bortu, un arī nekāda trokšņa nebūs. Mūsu slepkavot kārais draugs tiešām bija padomājis par visu.

Kad atgriezāmies kapteiņa kajītē, lai ziņotu par redzēto, sajutu gaisā kaut ko nepatīkamu. Var teikt, ka es saodu bailes. Pats nesaprotu, kā tas tā var būt. Bet bailes var sajust, un pulksten deviņos no rīta šajā kajītē tās bija skaidri un nepārprotami. Bailes; šī sajūta, kad tu bezspēcīgi sēdi kā slazdā un esi atkarīgs no nezināmas nežēlīgas varas, rada lādu spriedzes atmosfēru, ka to jau gandrīz var satvert ar rokām.

Pie kapteiņa bija Makilrojs, Kamingss un mūsu otrais palīgs Tomijs Vilsons. Arī viņš bija informēts. Balens teica, ka nu ir pienācis brīdis, kad nepieciešams informēt dažus virsniekus. Viņu pašu interesēs būt gatavam aizsargāties. Es par to nebiju īsti pārliecināts. Kad ienācām, Balens paskatījās uz mūsu pusi. Viņa seja bija drūma un sastingusi, kā maska, zem kuras slēpās stindzinošas raizes.

—    Nu?

Es noraidoši pakratīju galvu un apsēdos. Makdonalds palika stāvot. Ar aizkaitinātu žestu Balens norādīja uz krēslu un teica: — Tātad ņemti vērā visi raidītāji, kādi mums bija.

—     Cik zināms, tad jā. — Es turpināju: — Vai mums nevajadzētu iesaistīt ari Vaitu, ser?

—    Es tieši par to domāju. — Kapteinis pacēla klausuli, pateica dažus vārdus, to atkal nolika un dusmīgi pievērsās man: — Nu, Mister, vakarnakt jums bija vesela kaudze izcilu ideju. Ar ko jūs

• mūs iepriecināsiet šoreiz?

Ja es tagad tā vienkārši citēju viņa teikto, tad vārdi izklausās asi un nepatīkami, bet dīvainā kārtā tic nebija aizskaroši. Balens vienkārši nezināja, ko tagad darīt, un ķērās pie katra salmiņa.

—    Diemžēl nc ar ko. Mēs vienīgi zinām, ka šorīt agri ap pulksten astoņiem ir nogalināts Deksters — minūti agrāk vai vēlāk, tam nav nozīmes. Šajā laikā vairums pasažieru brokastoja. Nebija vienīgi Harkurtas kundzes, mistera Scrdana ar abām kopējām, Paiperu pāra no Maijami un Hurnosu pāra no Venecuēlas ar meitu. Tie ir mūsu aizdomās turētie. Bet katrs atsevišķi — tas būtu absurds.

—    Turklāt viņi visi — izņemot veco vīru un kopējas — vakar vakarā, kad nogalināja Braunelu, bija pie galda. — Makilrojs kasīja aiz auss.

—     Tātad aizdomas krīt vairs tikai uz šiem trim, un las pat vairs nav smieklīgi: las būtu pārāk uzkrītoši. Es domāju, ka mums ir pietiekoši daudz pierādījumu tam, ka tie, kas dara savas riebeklības, ir ārkārtīgi piesardzīgi. Var jau gadīties, — cs piebildu, — ka daži pasažieri darbojas kopā.

—    Vai arī kopā ar apkalpes locekļiem, — nomurmināja Tomijs Vilsons.

—    Kā? — Vecais Balens viņam veltīja savu niknāko komandora skatienu. — Ko jūs teicāt?

—     Es teicu, ka varbūt arī kopā ar apkalpes locekļiem… — Vilsons atbildēja skaļi un skaidri. Ja vecais Balens gribēja iebaidīt Tomiju Vilsonu, tad viņš varēja nepūlēties. — Un pie apkalpes es pieskaitu arī virsniekus. Atzīstu, ser, ka par slepkavībām uzzināju tikai pirms piecām minūtēm, un man nebija laika sakārtot savas domas. No otras puses, es neesmu tik cieši saistīts ar šo lietu un uz visu varu paraudzīties no malas. Ja atļauts teikt, cs neesmu tik dziļi mežā, lai nespēļu saskatīt vienkāršas lietas. Jūs visi, mani kungi, esat pilnīgi pārliecināti, ka vainīgais — vai vainīgie — ir jāmeklē starp pasažieriem. To jums laikam iegalvojis mūsu pirmais virsnieks. Bel ja kāds no pasažieriem strādā kopā ar kādu no apkalpes un dod tam uzdevumu uzturēties raidītāja telpas tuvumā un nepieciešamības gadījumā attiecīgi rīkoties…

—   Jūs teicāt, ka Pirmais mums šo ideju ir iegalvojis, — lēnām noteica Balens. — Ko jūs ar to gribējāt sacīt?

—    Neko vairāk, kā pateicu, ser. Es tikai gribēju… — Tad pār viņu nāca apskaidrība, ko nozīmēja Balcna jautājums. — Mans Dievs, ser! Misters Kārters? Jūs mani uzskatāt par jukušu?

—     Neviens par jukušu jus neuzskata, — Makilrojs centās viņu nomierināt. Mūsu galvenais mehāniķis Vilsonu vienmēr bija uzskatījis par garā vāju, bet nu varēja manīt, ka viņš sāk mainīt savus uzskatus. — Bet apkalpe, Tomij… Kā jūs nācāt uz domām, ka aizdomas krīt arī uz apkalpi?

—    Padomāsim par motīviem un iespējām vai izdevībām, — Vilsons nekavējoties atbildēja. — Pasažierus vairāk vai mazāk mēs būtu izslēguši. Katram ir savs alibi. Un motīvi? Kādi ir parastie motīvi?

—    Atriebība, greizsirdība, pe|ņa, — tcica Makilrojs. — Vispirms jau šie trīs.

—    Tos nu mēs zinām. Ņemsim atriebību un greizsirdību. Vai varam iedomāties, ka viens no pasažieriem būlu tik ļoti ienīdis Deksteru, Braunclu vai Bcnsonu, ka nolemj tos visus novākt no sava ceļa. Smieklīgi. Peļņa? Kādēļ šiem resnajiem plutokrātiem būtu vajadzīgs vēl vairāk naudas? — Viņš mūs visus lēnām uzlūkoja. — Un kuram gan no «Kampari» virsniekien un matrožiem nenoderētu lieks naudas žūksnītis? Man, piemēram.

—    Izdevība, Tomij, — ieminējās Makilrojs, — jūs runājāt ari par iespējām un izdevībām.

—    Tur nav ko daudz teikt, — atbildēja Vilsons. — Izņemot virsniekus, mašīntelpas personālu jūs nekad neatradīsiet ne laivu klāja, nc arī pasažieru kajīšu tuvumā. Bocmaņa ļaudis uz klāja ir tikai rīta agrumā, kad tas jāmazgā. Bel —, — viņš atkal mūs visus lēnām uzlūkoja, — katrs klāja virsnieks, radists, pavārs un kalpotājs var jebkurā brīdī atrasties raidītāja telpas tuvumā. Nevienam tas neliktos dīvaini. Ne tikai tas…

Pie durvīm klauvēja. Ienāca virskalpotāja vietnieks Vaits. Viņš jau tā izskatījās nospiests, bet, kad ieraudzīja mūs visus, viņa seja vēl vairāk sadrūma.

—     Nāciet, sēdieties! — tcica Balens. Viņš pagaidīja, kamēr Vaits apsēžas, un tad turpināja: — Kur jūs bijāt šorīt starp astoņiem un pusdeviņiem, Vail? Esiet precīzs.

—    Šorīt? Starp astoņiem un pusdeviņiem? — Vaits bija sašutis. — Pats par sevi saprotams, darbā, ser. Es…

—    Tikai mieru, cilvēk, — Balens īgni atteica. — Neviens jums neko nepārmet. — Tad jau draudzīgāk: — Esam piedzīvojuši daudz ko sliktu. Neko lādu, kas skar tieši jūs, tādēļ nav ko uztraukties, bet jums tas ir jādzird.

Bez liekiem vārdiem Balens pastāstīja par visām trim slepkavībām, tā rezultātā visi klātesošie tūlīt bija gatavi svītrot Vaitu no aizdomās turēto saraksta.

Viņš varēja būt labs aktieris, pat Ērvings vai Kīns nespēļu tik strauji mainīt sejas krāsu no veselīga sārtuma uz pelnu pelēku bālumu. Viņš izskatījās tik nožēlojams, elpa tik strauja un sekla, ka cs ātri piecēlos un pasniedzu glāzi ūdens. To viņš iztukšoja divos malkos.

—     Man ļoti žēl, ka nevarēju jums aiztaupīt šos uztraukumus, Vail, — turpināja Balens. — Bet jums tas bija jāzin. Tātad — starp astoņiem un pusdeviņiem: cik daudz pasažieru brokastoja savās kajītēs?

—    Es nezinu, ser, es precīzi nezinu. — Viņš pakratīja galvu un lēnām turpināja: — Piedodiet, ser, tagad atceros. Protams, misters Serdans un viņa kopējas. Hurnosu ģimene, Harkurtas kundze un Paipcru pāris.

—    Kā jau misters Kārters tikko teica, — norūca Makilrojs.

—    Jā. — Balens pamāja. — Tagad padomājiet ļoti uzmanīgi, Vait. Vai kāds no šiem pasažieriem kaut kad šajā laikā izgāja no kajītes? Kaut kad? Pat uz īsu brīdi?

—     Nē, ser. Noteikti ne. Katrā ziņā manā klājā nc. Hurnosi dzīvo uz B klāja. Bet pārējie neviens pār savas kajītes slieksni nav pārkāpuši — likai kalpotāji ar savām paplātēm. To cs varu apzvērēt, ser. No savas, cs gribēju teikt, no mistera Bensona nišas varu pārredzēt gaiteni.

—    Tā tas ir, — Balens piekrita. Viņš painteresējās, kā sauc dežurējošo kalpotāju B klājā, īsi parunāja pa telefonu, tad alkal pievērsās Vaitam: — Labi, Vait, jūs varat iet. Bet turiet acis un ausis vaļā un, ja kaut ko neparastu maniet, nekavējoties ziņojiet man. Nevienam neko nesakiet. — Vaits strauji piecēlās un atstāja telpu.

—    Te nu mēs esam, — Balens teica, grūti nopūzdamies. — Visi, las ir, visi pasažieri ir bez vainas. Jums varētu būt taisnība, mister Vilson. — Tad viņš paskatījās uz mani. — Ko jūs par lo teiksiet, mister Kārter?

Vispirms es paskatījos uz kapteini, tad uz Vilsonu. — Liekas, ka misters Vilsons ir vienīgais prātīgais cilvēks starp mums. Tas, ko viņš saka, ir loģiski, ticami un atbilst faktiem. Man tas šķiet pārāk loģiski un skaidri. Es tam neticu.

—    Kāpēc ne? — Balens jautāja. — Tāpēc, ka domājat — neviens no apkalpes nav piekukuļojams? Vai varbūt tāpēc, ka tas apgāž jūsu teoriju?

—    Es nevaru teikt nc jā, ne. nē. Tā ir tāda sajūta, nojauta.

Kapteinis kaut ko pie sevis norūca. Tas neizklausījās sevišķi

draudzīgi. Galvenais mašīnists negaidīti nāca man palīgā.

—    Es uzskatu tāpat kā misters Kārtcrs. Mums ir darīšana ar ļoti, ļoli viltīgiem cilvēkiem — ja tie ir cilvēki. — Viņš aizturēja elpu un tad tieši noprasīja: — Vai Kareru ģimenes, tēva un dēla, brauciens jau ir apmaksāts?

—    Kāds tam ar visu sakars? — Balens viņam uzbruka.

—    Vai ir samaksāts? — Makilrojs vēlreiz pārjautāja, skatīdamies uz kasieri.

—    Tas ir apmaksats, — Kamingss atbildēja. Viņš vēl nebija ticis galā ar .šoku pcc sava drauga Bensona nāves.

—    Kādā valūtā?

—    Ar Ņujorkas bankas ceļojuma čekiem.

—    Dolāros? Ak tā? Nu, kapteini Balen, es sāku domāt, ka tas tiešām ir interesanti. Samaksāts ar dolāriem. Bet pagājušā gada maijā ģeneralisimuss pasludināja ārzemju valūtas turēšanu par sodāmu. Es gribētu zināt, no kurienes viņiem tā nauda. Kāpēc viņi lo varēja paturēt, kad citiem tās dēļ būlu jāsmok cietumā kaut kur džungļos.

—    Ko jūs ar to gribai teikt, šef?

—    Neko, — Makilrojs godīgi sacīja. — Tas jau ir tas muļķīgākais. Es nezinu, kā to sasaistīt ar pārējiem faktiem. Es likai apgalvoju, ka tas ir dīvaini, un viss dīvainais zināmos apstākļos prasa, lai to papētitu sīkāk. — Pēc īsa brīža viņš turpināja: — Jūs jau zināt, ka nesen mūsu mīļotais ģeneralisimuss saņēma dāvanu no plašumiem aiz dzelzs aizkara. Vienu iznīcinātājkuģi un divas fregates. Vienā rāvienā viņa flote trīskāršojās. Domāju, ka zināt, cik ļoli viņam vajag naudu. Režīms jūk un brūk visos stūros, jo trūkst naudas. Tādēļ jau arī asiņainie nemieri pagājušonedēļ. Jūs zināt, ka mums uz kuģa ir ducis personu, kuru izpirkšanas nauda varētu būt skaitāma Dievs zina, cik miljonos. Ja tagad pie horizonta pēkšņi parādītos fregate un pavēlētu apstāties — jā, kā tad mēs varētu noraidīt SOS signālu, ja neviens raidītājs nedarbojas?

—    Tik smieklīgu hipotēzi vēl nebiju dzirdējis, — izmeta Balens. Mīļais Balen, cs pie sevis nodomāju, smieklīga vai nē, bet tu pats arī domā par to pašu, un kā vēl… — Liii jūsu fantāzijas noliktu pie vietas, pasakiet, kā viņi mūs atradīs? Kur viņi mūs meklēs? Vakarnakt mēs izmainījām kursu, tagad esam vismaz simts jūdzes no tās vietas, kur viņi varēja cerēt mūs atrast, ja viņi vispār zina, uz kurieni mēs braucam.

—    Šajā punktā cs varčtu galvenā mašīnista argumentāciju atbalstīt, ser, — iebildu. Man negribējās uzsvērt, ka Makilroja doma arī man tāpat kā kapteinim šķita nez no kurienes pagrābta. — Kam ir radiouztvērējs, tam var būt arī raidītājs. Migucls Karcra man teica, ka kādreiz esot vadījis kuģus. Viņam nebūtu grūti noteikt kursu pēc saules un zvaigznēm. Viņš droši vien zina mūsu koordinātes ar precizitāti līdz plus vai mīnus desmit jūdzēm.

—    Un paziņojums, — turpināja Makilrojs. — Viens vai vairāki. Tik ārkārtīgi svarīgi, ka jāmirst diviem cilvēkiem. Un tikai tāpēc, ka varētu būt nākošais ziņojums, bija jāmirst arī trešajam. Kapteiņa kungs, kas tas varētu būt par tik svarīgu ziņojumu? Brīdinājums! Es nezinu, kas un no kurienes to sūtīja. Brīdinājums, kapteiņa kungs! Informācija, kas mums ļautu izjaukt kādu rūpīgi sagatavotu plānu. Un šī plāna nozīmīgumu mēs varam mērīt ar trīs dzīvībām.

Balens bija satriekts. Viņš gan mēģināja to noslēpt, bet veltīgi. Sacītais viņu bija smagi aizskāris. To cs jutu nākošajā sekundē, kad viņš pievērsās Tomijam Vilsonam.

—     Uz tiltiņu, mister Vilson. Un divkāršot novērošanu, kamēr nebūsim Naso. — Viņš paskatījās uz Makilroju. — Ja vispār liksim tik tālu. Vienu cilvēku pie signālraķetēm. Turēt gatavībā karodziņus «Nepieciešama palīdzība». Radara telpā: ja kungi kaut uz sekundi atraus skatienu no ekrāna, ar viņiem būs cauri. Lai arī cik mazs būtu punktiņš un vienalga kādā attālumā, nekavējoties ziņot uz komandtiltiņu.

—    Vai lūgsim palīdzību?

—    Jūs, stulbeni! — Balens kliedza. — l*ii glābtu savu dzīvibu, laidīsimies pretējā virzienā. Vai gribat doties pretī glūnošajiem iznīcinātāja lielgabaliem? — Te nu nebija, ko piebilst, Balens bija galīgi izsists no sliedēm. Pats nemaz nemanīja pretrunu savās pavēlēs.

—     Tātad jūs uzskatāt, ka galvenajam mašīnistam ir taisnība, ser? — jautāju.

—    Es nezinu, ko lai domā, — Balens norūca. — Es vienkārši negribu riskēt.

% Kad Vilsons bija prom, es sacīju: — Varbūt taisnība ir viņam, varbūt arī Vilsonam. Bruņots uzbrukums «Kampari» ir iespējams, ja daži piekukuļoti apkalpes locekļi atbalsta uzbrucējus.

—    Bet jus lāpai negribat licēt, — mierīgi piebilda Makilrojs.

—     Ar mani ir tāpat kā ar kapteini. Es nezinu, ko domāt. Viens nu gan man ir skaidrs — visa atslēga ir šis neatrastais raidītājs.

—    Tas mums ir jāatrod. — Balens pieslējās no sava krēsla. — Šcfmašīnisla kungs, cs gribētu, lai jus nākat kopā ar mani. Esmu nolēmis pats personīgi doties meklēt to sasodīto aparātu. Sāksim pie manis, tad pie jums, tālāk pārmeklēsim dažu apkalpes locekļu kajītes un tā tālāk. Nāciet, Makdonald!

Vecais to domāja nopietni. Ja radio atradīsies apkalpes telpās, tad viņš to arī atradīs. Par to liecināja viņa apņemšanās sākt ar saviem apartamentiem.

—    Mister Kārter, es domāju, tagad ir jūsu dežūra.

—    Jā, ser. Džcmaisons varētu uz stundu mani aizvietot. Vai varu pārmeklēt pasažieru kajītes?

—    Par to iegalvošanu Vilsonam bija taisnība, Mister.

Tas vēlreiz apliecināja, ka Balens ir pilnīgi apjucis. Parasti viņš bija pedantiski korekts un nekad nebūtu atļāvies ar mani tā runāt bocmaņa klātbūtnē. Tagad viņš paskatījās uz mani un izgāja pa durvīm.

Ne viņš man atļāva, ne arī aizliedza. Paskatījos uz Kamingsu: viņš pamāja un piecēlās.

Mums ar kasieri paveicās, jo nevienu nenācās lugt atstāt kajīti, tās visas bija tukšas. Rīta maiņas saņemtās ziņas liecināja par laika apstākļu pasliktināšanos dienvidaustrumos, tādēļ visur bija izkārti paziņojumi par iespējamo laika maiņu. Bet, neskatoties uz to, sauļošanās klājs bija pārpildīts, jo visi vēl gribēja izbaudīt labo .laiku. Pat vecais Serdans ar abām kopējām bija iznācis uz klāja. Garajai bija līdzi adīklis, un viņa atkal cītīgi adīja, kamēr otra bija apkrāvusies ar veselu žurnālu kaudzi. Radās iespaids, ka viņas, kā jau visas cītīgas medmāsas, likai daļēji bija iegrimušas savā nodarbē. Neizkustēdamās no saviem krēsliem, viņas kā tādas perētājvistas rūpējās par veco. Un, ja viņš reiz tādas bija pieņēmis darbā, tad arī prasīja, lai tās vienmēr butu klāt. Pats viņš sēdēja braucamkrēslā, pār kaulainajiem ceļgaliem pārklāta bagātīgi izšūta sega. Garāmejot uzmetu skalu segai, bet tā bija tik cicši aptīta ap ciskām, ka tur nevarētu aizbāzt pat sērkociņkastīti, nemaz jau nerunājot par radio.

Kamēr divi kalpotāji stāvēja sardzē, niēs rūpīgi pārmeklējām A un B klāja kajītes. Man līdzi bija elektrības mērītājs gadījumam, ja nāktos piesegt mūsu darbošanos. Mēs teiktu, ka meklējam bojājumu vadu izolācijā. Bet ikviens pasažieris ar netīru sirdsapziņu mūsu pasaciņām tāpat neticētu. Tādēļ bijām nolikuši sardzē divus kalpotājus.

Nevienam pasažierim nebija vajadzības ņemt līdzi uz «Kampari» radio. Ņemot vērā kuģa īpašo ekstravaganci, katra apartamenta sienās bija iebūvēti pat divi releju uztvērēji. Atlika vienīgi nospiest vienu no astoņiem kanālu slēdžiem, lai dzirdētu sev tīkamu staciju. Par to visu bija plaša informācija reklāmas prospektos, tādēļ arī nevienam nenāca prātā ņemt līdzi vēl arī radio.

Mums ar Kamingsu nekas nepaslīdēja garām neievērots. Mēs pārmeklējām ikvienu skapi, gultu un atvilkni. Ieskatījāmies arī dāmu rotas lietu kastītēs. Nekā. Izņemot vienu. Harkurtas kundzes kajītē mēs uzdūrāmics pārnēsājamam radio, bet es zināju, ka viņai tāds ir. Katru vakaru, ja laiks bija labs, viņa, ģērbusies vienā no savām vakarkleitām, izgāja uz klāja, apsēdās un uzmeklēja staciju, kas raida sentimentālu mūziku. Varbūt viņa ticēja, ka tas palīdz uzturēt noslēpumaino filmu zvaigznes auru, varbūt viņai tas likās romantiski. Iespējams, ka tam bija pavisam vienkāršs izskaidrojums — varbūt viņa mīlēja sentimentālu mūziku. Liii arī kā, bet Harkurtas kundze nelikās aizdomīga. Liii butu pilnīgi skaidrs: tam viņai pietrūka prāta. Un lai būlu godīgi attiecībā uz viņas izturēšanos: viņa bija pārāk jauks cilvēks.

Apbēdināts cs atgriezos uz tiltiņa un nomainīju Džemaisonu. Pagāja stunda, un uz tiltiņa ieradās vēl viens tikpat apbēdināts cilvēks. Kapteinis Balens. Viņam nevajadzēja man skaidrot, ka piedzīvojis neveiksmi, to jau tāpat varēja redzēt. Neko nesakot, pamāju ar galvu. Ar to pietika, lai viņam visu izteiktu. Pie sevis klusībā apņēmos nekad nepiekrist Balena priekšlikumam kopīgi veidot detektīvu biroju gadījumā, ja lords Deksters mūs izmetīs uz ielas. Varbūt ir arī cilās iespējas, kā nomirt badā, bet šī būtu visdrošākā.

Tagad mēs bijām sasnieguši olro slepenās kursa maiņas stadiju, ^desmit grādi uz ziemeļrietumiem. Nu stūrējām tieši uz Naso un pēc divpadsmit slundām būsim klāt. Man jau sāpēja acis no horizonta vērošanas, kaul ari labi zināju, ka vēl vismaz desmit personas tikpat cītīgi pēla jūru un debesis. Vai Makilroja tēze bija pieņemama vai nc, katrā ziņā es izturējos tā, it kā tā būtu pamatota un ticama. Bet horizonts bija skaidrs un tukšs, kaut gan atradāmies uz kuģu ccļa. Skaļrunis, kas mūs savienoja ar radara telpu, joprojām klusēja. Uz tiltiņa arī bija radara ekrāns, bet mēs lo izmantojām ļoti reti. Dežurējošais tehniķis Voltcrs jau sen būs pamanījis un noteicis pat vismazākā punktiņa atrašanās vietu, pirms pārējie to ievēros.

Pēc tam, kad Balens uz tiltiņa veselu pusstundu bez apstājas bija staigājis šurpu turpu, viņš pagriezās, lai ietu. Trepju galā Balens saminstinājās, pagriezās un pamāja man, un gāja uz vistālāko vietu kuģa labajā pusē. Es viņam sekoju.

—     Es domāju par Deksteru, — viņš mierīgi sacīja. — Kādas tam visam būs sekas — par pasažieru ērtībām cs vairs nerūpējos, tagad esmu norūpējies vienīgi par dažu uz klāja esošu vīriešu un sieviešu dzīvibām —, tātad, kādas būs sekas, kad paziņošu, ka Deksters ir nogalināts?

—    Nekādas, — tcicu, — ja masu histērijas sākšanos neuzskata par sekām.

—    Jūs neticat, ka tas maita, kurš tc visu ir inscenējis, kādreiz varētu arī izbeigt? Lai arī kas tas būtu?

—     Noteikti ne. Tā kā Dckstera nāvi neesam pat pieminējuši, tad kungiem ir skaidrs, ka mums viņa liktenis ir zināms. Arī viņi saprot, ka dežurējošais virsnieks tik vienkārši no tiltiņa nevar pazust. Jā, šī banda neļaujas iebicdētics. Tik brutāli rīkojas gadījumos, kad likme ir ļoti augsta.

—    Es ari tā domāju, Džonij, — viņš nomurmināja, — tieši tā arī cs domāju. — Viņš pagriezās un kāpa lejā. Tagad es varēju iedomāties, kāds viņš izskatīsies, kad būs pavisam vecs vīrs.

Līdz pulksten diviem es paliku uz tiltiņa, ilgāk par parasto maiņas laiku, jo no rīta diezgan daudz laika biju atņēmis Džcmaisonam, kuram bija pēcpusdienas maiņa. No virtuves man atsūtīja paplāti ar ēdieniem, bet pirmo reizi Hcnrika roku meistardarbi palika neaizskarti. Kad Džemaisons mani nomainīja, izņemot pāris vārdus par kursu un ātrumu, neko citu nerunājām. Pēc viņa sejas izteiksmes varētu secināt, ka viņam uz saviem pleciem jānes vai pats «Kampari» galvenais masts. Ar viņu būs runājis Balens, laikam ar citiem virsniekiem ari. Tagad viņi visi drebēs no bailēm kā tādas apmaldījušās vecmeitas Marokas musulmaņu kvartālā Kasbahā. Ko kapteinis ar to gribēja panākt, man palika nesaprotams.

Es iegāju savā kajītē, aizvēru durvis, novilku kreklu un kurpes un apgūlos. Gaisa kondicionieri noregulēju tā, lai tas pūš gaisu man sejā un uz krūtīm. Šausmīgi sāpēja pakausis. Mēģināju sabužināt spilvenu, cerēdams, ka tas kaut mazliet palīdzēs. Sāpes nepārgāja, un cs pārstāju mīcīt spilvenu. Mēģināju visu pārdomāt. Kādam jau tas bija jādara, jo likās, ka Balens uz to nav spējīgs. Man ari nebija spēka, bet es vismaz centos.

Biju gatavs saderēt uz savu pēdējo centu, ka ienaidnieks — citu vārdu viņam nevarēju iedomāties — mūsu kursu un ierašanās laiku zina tikpat labi kā mēs paši. Un es zināju, ka viņš nevar pieļaut mūsu ierašanos ostā, pirms nav paveicis to, ko ieplānojis.

Kādam tas viss bija jāpārdomā. Laika bija šausmīgi maz.

Pulksten trijos vēl neko nebiju izdomājis. Mūsu problēmu biju mēģinājis aplūkot no visām pusēm, kā foksterjers, kurš gatavojas uzbrukt vecai čībai. Biju izdomājies gan šā, gan tā, izanalizēju visneiedomājamākos atrisinājumus, uzskaitīju veselu rindu aizdomās turamo, bet faktiski šīm pārdomām nebija nekādas jēgas. Sargādams sāpošo pakausi, piecēlos sēdus un izmakšķerēju no skapja viskija pudeli. Pirmo glāzi izdzēru un ielēju otru, to noliku uz galda un atkal apgūlos. Dzert bija aizliegts.

Viskijs to paveica. Es vienmēr apgalvošu, ka tieši viskijs to paveica. Kā ierūsējušu smadzeņu garīgai smērvielai tam nav līdzīgu. Kad piecas minūtes tā biju gulējis uz muguras un tukšu skatienu blenzis "uz kondicionicra atveri, pār mani pēkšņi nāca apskaidrība. Vienā acumirklī man viss bija skaidrs, par to biju pārliecināts. Radio! Uztvērējs, ar kuru dabū raidītāja telpai domātās ziņas: radio taču nebija, ak, Dievs, tikai tāds aklais kā es to varēja nepamanīt! Protams, ka nebija radio! Bet bija kas cits. Vienā rāvienā biju augšā — kā Arhimeds vannā — un aiz sāpēm nelabi iebļāvos, jo sajūta bija tāda, it kā kāds man pakausī būtu iedūris dunci.

— Vai jums lā bieži uznāk, varbūt vienmēr tā uzvcdatics, kad «esat viens? — no sliekšņa puses atskanēja kāda norūpējusies balss. Durvīs stāvēja Sjūzena Bcrcsforda, tērpusies baltā zīda kleitā ar taisnstūra izgriezumu. Viņa izskatījās pa pusei uzjautrināta, pa pusei izbijusies. Es biju lik dziļi iegrimis savās domās, ka nebiju dzirdējis atveramies durvis.

—    Beresfordas jaunkundz! — Ar labo roku rīvēju sāpošo pakausi. — Ko jūs te darāt? Jūs taču ziniet, ka pasažieriem aizliegts uzturēties virsnieku kajītēs.

—     Ak tā? Cik zinu, tad mans tēvs iepriekšējo ceļojumu laikā vairākkārt ir bijis te augšā pie jums.

—   Jūsu tēvs nav nc jauns, ne sieviešu dzimtes, nc arī neprecējies.

—     Fui! — Viņa ienāca un aiz sevis aizvēra durvis. Tagad smaids bija pazudis. — Vai jūs atļausieties ar mani parunāt, mister Kārter?

—    Katrā laikā, — galanti atbildēju. — Bet nc šeit… — Man aizkrita balss. Vajadzēja tomēr, apdomāties labāk.

—    Redziet, jūs esat vienīgais cilvēks, ar kuru varu runāt, — viņa sacīja.

Manā kajītē jauna un skaista dāma, kā uzburta uz runāšanos ar mani, bet cs pat nepainteresējos, par ko. Mirkli padomāju. Tas bija sakarā ar Sjūzenu Beresfordu, bel lai nu paliek.

—    Nu, paklausieties taču! — viņa aizkaitināti sacīja.

—    Labi, — atturīgi atbildēju. — Es klausos…

Tad paņēmu viskija glāzi. — Prozit!

—    Un cs domāju, ka darba laikā jūs nedrīkstat lietot alkoholu!

—    Tas ir stingri aizliegts. Ko jūs gribat?

—    Es vēlētos zināt, kāpēc neviens ar mani negrib runāt?

Kad gribēju iebilst, viņa pacēla roku. — Lūdzu, bez jokiem. Es esmu uztraukusies. Ir noticis kaut kas briesmīgs, vai ne? Jūs jau zināt, ka es labāk sarunājos ar virsniekiem nevis ar pasažieriem… Un tagad neviens ar mani negrib runāt. Tētis saka, ka cs tikai visu iedomājoties. Bel tā tas nav. Es zinu, ka tās nav iedomas. Neviens ar mani negrib runāt. Bet tam par iemeslu neesmu cs. Visiem ir nāves bailes no kaut kā, visi slaigā apkārt sakniebtām lūpām, acīs neskatās, tikai slepus un no sāniem. Kaut kas ir noticis, vai ne? Kaut kas briesmīgs… Vai taisnība, ka ceturtais virsnieks, misters Deksters ir pazudis?

—    Kas tad tāds būtu noticis, Beresfordas jaunkundz?

—     Lūdzu! — Tas bija Dievu teātris. Mani lūgtin lūdzas pati Sjūzena Bcrcsforda. Viņa pārnāca pāri visai kajītei — ņemot vērā tos izmērus, kādus virsnieku kajītēm bija atļāvies lords Deksters, tie bija tikai kādi divi vai trīs soļi — un apstājās manā priekšā. — Sakiet patiesību. Divdesmit četru stundu laikā ir pazuduši trīs cilvēki. Nestāstiet man, ka tā ir vienkārša sagadīšanās. Daži virsnieki izskatās tā, it kā rīta agrumā tiem būtu jāiet uz nošaušanu.

—    Vai jums tas nešķiet dīvaini, ka, izņemot jūs, neviens neko neparastu nav ievērojis? Ko tad saka citi pasažieri?

—    Citi pasažieri! — Viņas balss tonis neko labu par pārējiem pasažieriem neliecināja. — Kā tad viņi kaut ko var pamanīt, ja sievas vai nu guļ pusdienlaiku, vai sēž pie friziera vai masiera, bet vīri ar tādu miroņa izteiksmi sejā sēd foajē, jo, lūk, esot sabojājies biržas telegrāfs… Un tas jau arī ir kaut kas! Kāpēc tas ir sabojājies? Kāpēc ir aizslēgta raidītāja telpa? Kāpēc «Kampari» brauc tik ātri? Es biju kuģa pakaļgalā uz dzirdēju motora skaņu, un es zinu, ka tik ātri mēs vēl nekad neesam braukuši!

Viņa bija visu pamanījusi. Es sacīju: — Kāpēc jūs nākat pie manis?

—     Tētis man ieteica. — Viņa brīdi vilcinājās, tad greizi pasmaidīja: — Viņš saka, ka cs pārāk daudz iedomājoties, un cilvēkam ar pārāk dzīvu fantāziju un prāta aptumšošanos viņš neko vairāk nevarot ieteikt, kā iet vizītē pie pirmā virsnieka mistera Kārtcra, jo tas, redziet, nepazīstot nc vienu, ne otru.

—   Jūsu tēvs kļūdās.

—    Viņš kļūdās? Vai arī jūs pazīstat — ēēē — prāta aptumšošanos?

—    Viņš kļūdās, ja uzskata, ka jūs to visu iedomājaties. — Es izdzēru glāzi un piecēlos. — Kaut kas tiešām notiek, kaut kas ļoti slikts, Beresfordas jaunkundz.

Viņa cieši ieskatījās man acīs un tad mierīgi teica: — Vai jūs man pastāstīsiet, kas tas ir? Lūdzu! — Visa uzpūtība no viņas sejas un balss bija pazudusi. Manā priekšā atradās pilnīgi cita Sjūzena Bercsforda, un šī te man patika daudz labāk. Pirmo reizi man ienāca prātā, ka šī tc varētu būt īstā Sjūzena Bercsforda. Ja tev kaklā ir cenu zīmīte ar n—tajiem miljoniem, un ja tu skrien pa mežu, kas čum un mudž no vilkiem, kuri ir tik kāri uz zeltu un bezmaksas uzturu visa mūža garumā, tad pret šiem bestijām ir jā• prot aizstāvēties. Man jāatzīst, ka izsmiekls un augstprātība, ar kuriem tik bieži rīkojās Beresfordas jaunkundze, tiešām bija ļoti iedarbīgi atbaidīšanas līdzekļi.

—     Lūdzu, pastāstiet, kas tc notiek, — viņa atkārtoja. Tagad viņa stāvēja man cicši blakus. Viņas zaļās acis sāka savā īpatnējā veidā spīdēt, un man atkal radās problēmas ar elpošanu. — Es domāju, ka varat uz mani paļauties, mister Kārter.

—   Jā. — Es novērsos — tas man prasīja lielu apņēmību, bet cs skatījos projām — un spēju atgūt elpu. Ieelpa — izelpa, ieelpa — izelpa. — Es domāju, ka varu uz jums paļauties, Beresfordas jaunkundz. Es jums izstāstīšu, bet ne tūlīt. Ja jūs zinātu, kāpēc, tad jūs uz to nepastāvētu. Vai uz klāja ir pasažieri?

—     Kā, lūdzu? — Pēkšņā tēmas maiņa viņu samulsināja, bet viņa ātri atguvās un norādīja uz logu. — Šādos laika apstākļos?

Es paskatījos un sapratu. Saule bija pazudusi, un liels gubu mākonis, kas nāca no dienvidaustrumiem, gandrīz pilnībā bija aizklājis debesis. Viļņošanās nebija palielinājusies, bet man bija tāda sajūta, ka temperatūra jūtami pazeminājusies. Skats man nepatika. Es varu ļoli labi saprast, ka neviens no pasažieriem nevēlējās iet uz klāja. Tas man bija par apgrūtinājumu. Bet cita ceļa nebija.

—    Es saprotu, ko jūs domājat. Es apsolu, ka šovakar pastāstīšu visu, ko gribat zināt, ja apsolīsiet, ka nevienam nestāstīsiet, ka kaut kas te nav kārtībā. Un, ja jūs man vēl izdarītu kādu pakalpojumu…

—    Kas man jādara?

—    Sekojošais. Šovakar jūsu tēvs rīko kokteiļu vakaru par godu jūsu mātei. Tam jāsākas ceturksni pirms astoņiem. Panācict, lai viņš pārceļ sākumu uz pusastoņiem. Pirms vakariņām man ir vajadzīgs vairāk laika — vienalga kāpēc. Pamatojiet to, kā gribat, tikai mani neiesaistiet. Un palūdziet tēvam, lai uzaicina arī veco senjoru Scrdanu. Tas nekas, ka viņš būs braucamratos un ar abām kopējām. Parūpējieties, lai arī viņš piedalās pasākumā. Jūsu tēvam ir lielas pārliecināšanas spējas, un es varu iedomāties, ka arī jūs spēsiet pierunāt tēvu. Sakiet, ka jums žēl vecā vīra, jo viņš nekad nepiedalās. Sakiet visu, kas tik ienāk prātā, bet dabujiet veco uz svinībām. Es jums nevaru pateikt, cik tas ir svarīgi.

Viņa pētoši uz mani paskatījās. Šīs acis patiešām bija neparastas. Jau trīs nedēļas viņa ir uz kuģa, bet es to nebiju pamanījis. Acis kā jūras ūdens pār Vindvarda salu piekrastes smiltīm, acis, kas spēja mirdzēt un kausēt, acis, kas… Ar pūlēm novērsos.

Ej pie Kartera, bija teicis vecais Beresfords. Tas tev ir īstais. Nekādas izdomas. Ko gan viņš iedomājas…

Tad dzirdēju, kā Sjūzena Bcrcsforda klusā balsī sacīja: — Es to izdarīšu. To es jums apsolu. Nezinu, kādas pēdas jūs dzenat, bet zinu, ka rīkojaties pareizi.

—    Ko jūs gribat teikt? — ieinteresēti jautāju.

—    Mistera Scrdana kopēja. Tā garā ar adīkli. Viņa neko nejēdz no adīšanas. Tā tik sēž un kustina adāmadatas, katrs otrais valdziņš noirst, un uz priekšu viņa netiek. Es to zinu. Būt par miljonāra meitu nenozīmē neko nesaprast no adīšanas.

—    Kā? — Es viņu satvēru aiz pleciem un uzlūkoju. — Vai jūs to redzējāt? Noteikti?

—    Noteikti!

—    Paskat, paskat! Es joprojām uz viņu skatījos, bet acis vairs neredzēju, toties redzēju daudz ko citu, un las, ko redzēju, man nepatika. Es teicu: — Tas ir ļoti interesanti. Vēlāk tiksimies. Esiet tik mīļa un nokārtojiet to lietu ar savu tēvu, ja? — Es izklaidīgi noglāstīju viņas plecus, tad pagriezos un pievērsos logam.

Pēc pāris sekundēm pamanīju, ka viņa vēl aizvien ir tepat. Viņa bija atvērusi durvis un dīvaini lūkojās manī.

—    Vai jūs negribētu man uzdāvināt kādu ledenīti? — Ja varat iedomāties balsi, kura reizē ir gan rūgta, gan salda, tad tāda tagad bija Beresfordas jaunkundzes balss. — Vai varbūt nopirksiet zīda lentiti manām bizītēm?

Viņa aizcirta durvis un pazuda. Durvis nesašķida, bet tikai tādēļ, ka bija no tērauda.

Kādu brīdi es. turpināju blenzi uz durvīm. Citreiz es būtu pāris minūtes veltījis apcerēm par sieviešu smadzeņu īpatnībām, bet tagad nebija īstais laiks. Uzvilku kreklu, kurpes un jaku, sadabūju pistoli, aizbāzu to aiz jostas un devos meklēt kapteini.

<

Sestā nodaļa

Trešdiena: no pulksten 19.45 līdz 20.15

Kas attiecas uz viesu skaitu, tad misters Jūliuss Beresfords nevarēja sūdzēties: uz kokteiļvakaru par godu viņa sievai bija ieradušies visi pasažieri un arī daži pašlaik brfvic virsnieki. Likās, ka tas izvērlīsies par spīdošu pasākumu. Apmēram ceturksni pirms astoņiem katrs jau bija saņēmis otro kokteili, un tic nebija nekādi mazie.

Beresfords ar kundzi apstaigāja pa apli savus viesus. Tagad bija mana kārta. Redzēju viņus tuvojamies, pacēlu glāzi un tcicu: — Mani vissirsnīgākie laimes vēlējumi jums, Beresfordas kundze.

—    Paldies, jaunais cilvēk. Vai jūs labi izklaidējaties?

—     Protams! Visa pasaule izklaidējas. Un jums jābūt vispriecīgākajai.

—    Jā. — Tas skanēja mazliet nenoteikti. — Es nezinu, vai Jūliuss rīkojās pareizi. Es domāju, vēl nav pagājušas pat divdesmit četras stundas…

—    Ja jūs, kundze, domājat par Bcnsonu un Braunelu, tad nevajag lieki uztraukties. Jūs neko citu un labāku nevarējāt izdarīt, kā noorganizēt šos svētkus. Esmu pārliecināts, ka pasažieri jums ir pateicīgi par to, ka, cik vien ātri iespējams, cenšaties dzīvi uz kuģa ievirzīt parastajās sliedēs. Es noteikti zinu. ka virsnieki par to jūs ļoti augstu vērtē.

—    Vai cs tev to neteicu, dārgumiņ? — Beresfords glāstīja viņas roku. Tad viņš pagriezās pret mani un jautri piemiedza ar aci. — Liekas, ka mana sieva, tāpat kā meita, visvairāk uzticas jūsu vērtējumam, mister Kārter.

—    Jā, ser. Es tikai gribēju vaicāt, vai varat panākt, lai jūsu meita neapmeklē virsnieku kajītes?

—     Nē, — ar nožēlu atbildēja Beresfords. — Pilnīgi izslēgts. Viņa ir jauna un stūrgalvīga dāma. — Viņš smaidīja. — Deram, ka viņa pat nepieklauvēja.

—    Tā ir. — Es lūkojos uz Sjūzenu Beresfordu, kura telpas otrā malā, raudzīdamās pāri martini glāzei, savu zaļo acu skatienu pilnībā veltīja Tonijam Kareram. Abi bija uzkrītoši skaists pāris. — Ja atļausiet — jūsu meita iedomājas, ka uz «Kampari» notiek kaut kas nelabs. Vakarvakara nolikumi būs viņu pārāk spēcīgi ietekmējuši.

—   Pats par sevi saprotams. Vai jums izdevās šīs iedomas kliedēt?

—    Es lā domāju, ser.

Pēc īsas pauzes Beresfordas kundze nepacietīgi vaicāja: — Jūlius, kāpēc mēs te spēlējamies kā kaķis ar peli?

—    Bet, Mērij, es domāju…

—     Muļķības, — viņa braši noteica. — Jaunais cilvēk, vai es drīkstu jums atklāt iemeslu, kāpēc šoreiz devos līdzi ceļojumā? Neņemot vērā labo ēdināšanu, protams, — viņa smaidīja. — Mans vīrs mani lūdza doties līdzi, jo viņam nepieciešams papildus vērtējums — par jūsu personu. Jūs jau zināt, ka Jūliuss vairākkārt ceļojis ar «Kampari». Kā lai to pasaka, viņš ir jūs noskatījis un vēlas jums piedāvāt vietu savā aparātā. Man jāsaka, ka pie bagātības viņš ir licis, ne jau pats strādādams, bet gan tādēļ, ka vienmēr pratis izvēlēties īstos cilvēkus, kuri tad strādā viņa labā. Līdz šim viņš vēl nekad nav kļūdījies, un domāju, ka arī šoreiz ne. Un vēl viena lieta runā jums par labu.

—   Jā, cienītā kundze? — pieklājīgi vaicāju.

—   Jus esat vienīgais cilvēks mūsu paziņu lokā, kurš tūlīt nepārvēršas par kājslauķi, kad to uzlūko mūsu meita. Tas ir ļoti būtiski, ticiet man!

—    Vai jūs gribētu strādāt pie manis, mister Kārter? — atklāti jautāja Beresfords.

—    Es domāju jā, ser.

—    Labi. — Beresfordas kundze paskatījās uz vīru. — Tas nu būtu nokārtots un…

Beresfords viņu pārtrauca: — Vai jūs tam esat gatavs?

—    Nē, ser.

—    Kādēļ ne?

—    Jūs strādājat ar lēraudu un naftu. Es savukārt zinu šo to par jūru un kuģiem. Tas neder kopā. Man nav tādas izglītības, lai varētu strādāt pie jums. Un manā vecumā tās iegūšana prasītu pārāk daudz, laika. Es nevaru pieņemt šo piedāvājumu, jo tam neatbilstu.

—    Vai arī par divkāršu algu nc? Par trīskāršu?

—    Esmu jums ļoti pateicīgs par šo piedāvājumu, ser, ticiet man. Es to protu novērtēt. Bet runa jau nav tikai par naudu.

—     Mhm — labi. — Bcresfordi saskatījās. Par manu atteikumu viņi nebija sajūsmā. Un kāpēc lai būtu? — Mēs uzdevām jautājumu un saņēmām atbildi. Viss kārtībā. — Viņš mainīja tēmu. — Ko jūs teiksiet par sasniegumu, ka man izdevās šovakar atvilināt arī veco vīru?

—    Tas bija liels uzmanības apliecinājums no jūsu puses. — Es paskatījos uz to vietu pie durvīm, kur atpūtas krēslā ar še rija glāzi rokā sēdēja vecais Serdans un abas viņa kopējas. Izskatījās, ka vecais ļoti dzīvi diskutē ar kapteini. — Viņš laikam dzīvo ļoti vientuļi, vai bija grūti viņu pierunāt?

—    Nemaz. Viņš ar prieku piekrita.

Šo piebildi cs paturēju prātā. Pēc tikšanās ar Serdanu man bija radies iespaids, ka viņš tikai priecātos par iespēju noraidīt šāda veida piedāvājumus.

—   Ja jūs mūs tagad atvainotu, mister Kārter. Jūs jau zināt namatēva pienākumus pret saviem viesiem.

—    Protams, ser.

Es atkāpos malā, bet Beresfordas kundze nostājās manā priekšā un pasmaidīja.

—    Mister Kārter, jūs gan esat grūti iekustināms cilvēks, tc es nedomāju vakardienas atgadījumu ar jūsu kaklu.

Viņi devās tālāk. Es noskatījos viņiem pakaļ, padomāju un gāju uz bāra letes pusi. Kad pacēlu lūku, kas nosedza ieeju, vēlējos, kaul man rokā būtu mačete, nevis dzēriena glāze. Man nācās meklēt ceļu caur dažādu puķu, kaktusu un vīteņaugu biezoknim. Olru lādu bāru savā mūžā neesmu redzējis. Iekštelpu arhitekts, kurš bija par to atbildīgs, nebeidza vien dziedāt slavas dziesmas, bet viņam jau viegli runāt. Viņam šis biezoknis nebija jāskata diendienā; viņš varēja dzīvot kaut kur Londonas dienvidos. Sieva viņu izmestu pa durvīm, ja kaul kas tāds parādītos mājās. Bel pasažieriem tc patika.

Aizlocījos aiz bāra letes, pārāk ncsaskrāpēdamies, un jautāju bārmenim: — Kā iet, Luis?

—    Ļoli labi,ser, — viņš saīdzis atbildēja. Plikais pauris bija nosvīdis, un šaurās ūsas nervozi trīcēja. Tc bija nekārtība, un viņš to nevarēja ciest. Tad Luiss uz mirkli atmaiga un teica: — Šovakar tiek tērēts daudz vairāk nekā parasti, ser.

—    Būs vēl labāk!

Es tuvojos ar kristāla glāzēm pilnajiem plauktiem, jo no turienes varēju redzēt, kas ir zem letes. Es noliecu galvu: — Neizskatās, ka jūs jūtaties sevišķi labi.

—    Dievs mans liecinieks, ka ne! — Mūsu bocmanim tiešām bija grūti iedabūt sevi starp grīdu un leti, ceļgali bija līdz pat zodam. Toties no otras puses viņu nevarēja redzēt. — Esmu sastindzis kā koks, ser. Ja vēl ilgi tā jāsēž, tad vairs nevarēšu pakustēties.

—    Un alkohola smarža jūs padara vai traku, — līdzjūtīgi piebildu. Es nemaz nebiju tik bezrūpīgs kā izskatījās. Arvien no jauna man nācās noslaucīt nosvīdušās plaukstas, bet, lai kā arī centos, sausas tās nevarēju dabūt. Es piegāju pie bāra. — Divkāršo viskiju, Luis. Lielo divkāršo viskiju.

Luiss ielēja viskiju un klusēdams pasniedza glāzi. Es pieliku glāzi pie lūpām un tad to nolaidu zem letes, kur kāda liela roka to ar patiesu prieku paņēma pretim. It kā runādams ar Luisu teicu: — Ja vēlāk kapteinis manīs smaku, varat teikt, ka tas lempis bārmenis jūs aplēja. Es tagad došos pastaigā, Arčij. Ja viss būs kārtībā, tad pēc piecām minūtēm bušu atpakaļ.

—    Un ja ne? Ja esat kļūdījies?

—    Tad, Dievs, esi man žēlīgs! Tad vecais mani izmetīs par barību haizivīm.

Es atstāju bāru un lēnām slāju uz durvju pusi. Redzēju, ka Balens grib saistīt manu uzmanību, bet viņu ignorēju. Viņš ir vissliktākais aktieris pasaulē. Uzsmaidīju Sjūzenai Bercsfordai un Tonijam Kareram, ar pieklājīgu galvas mājienu sveicināju veco Serdanu un abas viņa kopējas — cik manīju, tad tievā atkal nodarbojās ar adīšanu — un izgāju pa durvīm.

Tikko biju ārā, nevērīgā pastaiga bija galā.

Desmit sekunžu laikā sasniedzu A klāja pasažieru kajītes. Vaits sēdēja savā nišā tieši gaiteņa vidū. Es piesteidzos pie viņa, pacēlu pults vāku un paņēmu no turienes četrus priekšmetus: kolta pistoli, mazo kabatas bateriju, skrūvgriezni un galveno atslēgu. Koltu aizbāzu aiz siksnas, bateriju iebāzu vienā, bet skrūvgriezni otrā kabatā. Paskatījos uz Vailu, bet viņš no mana skatiena izvairījās un skatījās savas nišas stūrī, it kā manis nemaz nebūtu. Rokas viņš bija salicis kā lūdzējs. Ceru, ka viņš aizlūdza par mani. Lai arī rokas bija cieši sakļautas, tās stipri drebēja. Klusēdams pametu viņu savā vietā.

Jau pēc desmit sekundēm atrados Scrdana un abu kopēju apartamentos un aizslēdzu aiz sevis durvis.

Instinktīvi ieslēdzu bateriju un apskatīju durvju apmales. Krāsas ziņā tās nemaz neatšķīrās no zilās sienas. No augšējās durvju līstītes nokarājās tādas pat krāsas apmēram piecus centimetrus garš pārplēsts diedziņš: cilvēkiem, kas to bija piestiprinājuši, būs labs pierādījums, ka te ir bijis nelūgts ciemiņš. Par to cs daudz nedomāju, bet man nepalika, ka kāds te bija aizdomu pilns un neuzticējās. Pal ļoti. Tās jau bija nopietnas komplikācijas. Varbūt mums lomēr vajadzēja paziņot par Dekstera nāvi?

Caur kopēju istabu un salonu devos taisni uz Serdana kajīti. Aizkari bija aizvilkti, bet gaismu es neieslēdzu. Pa aizkaru spraugu kāds vēl varēja pamanīt gaismas atblāzmu. Ja jau kādam ir aizdomas, tad tas varēja likties aizdomīgi, ka es alslāju viesību telpu, lai dotos pastaigā pa klāju. Bateriju noregulēju kā šauru gaismas staru un apskatīju griestus. Ventilācijas vada pirmās atveres bija tieši virs Serdana gultas. Man nemaz nevajadzēja skrūvgriezni. Es paspīdināju bateriju caur atveri un ieraudzīju spīdam kaut ko metālisku. Iebāzu divus pirkstus un izvilku to mantiņu ārā. Austiņas. Es vairākkārt paskatījos uz atveri. Austiņu vadu galā bija kontaktdakšiņa, kura bija ieslēgla kontaktligzdā, Tā bija piestiprināta pie ventilācijas caurules augšējās malas. Tieši virs tās atradās raidītāja telpa. Es izrāvu kontaktdakšiņu, vadus aptinu ap austiņām un izslēdzu bateriju.

Vaits sēdēja tāpat kā viņu biju atstājis. Viņš drebēja kā kamertonis. Es atvēru pulti un noliku atpakaļ atslēgu, skrūvgriezni un lampiņu. Austiņas paturēju. Arī pistoli.

Kad atgriezos salonā, visi jau bija ķērušies pie trešā kokteiļa. Lai lo secinātu, nemaz nevajadzēja pārskaitīt tukšās pudeles, smiekli un skaļās runas liecināja paši par sevi.

Kapteinis Balens joprojām pļāpāja ar veco Scrdanu. Tievā kopēja joprojām adīja, mazajai rokā bija tikko piepildīta glāze. Tomijs Vilsons stāvēja pie bāra. Es pakasīju vaigu, un viņš nodzēsa savu cigareti. Redzēju, ka viņš kaul ko saka Tonijam un Miguelam Karerām — septiņu metru attālumā šādā troksnī neko nevarēju sadzirdēt —, redzēju, ka Tonijs, daļēji izbrīnīts, daļēji iepriecināts, sarauca uz augšu uzacis, un visi trīs devās pie bāra.

Es pievienojos Balenam un Scrdanam. Te nu garlaicīgas runas man vairs nepalīdzētu. Vienīgi muļķis brīdinātu šādus cilvēkus, tādējādi riskēdams ar savu dzīvību.

— Labvakar, senjor Scrdan, — cs sacīju, izvilku kreiso roku no žaketes un iesviedu viņam klēpī noklausīšanās austiņas. — Vai pazīstat šo mantiņu?

Serdans iepleta acis un rāvās uz priekšu, it kā gribētu izlekt no traucējošā braucamkrēsla, bel Balens to jau gaidīja un deva viņam sitienu ar dūri, kurā bija sakrātas visas pēdējo divdesmit četru stundu raizes un dusmas. Serdans pārlidoja pār sānu atzveltni un ar troksni nokrita uz grīdas.

Es neredzēju, kā viņš krīt, bet dzirdēju vienīgi troksni. Biju pārāk aizņemts, pats izvairoties no nepatikšanām. Tajā brīdī, kad Balens iegāza vecajam, viena no kopējām man sejā ielēja savu kokteili. Lai nezaudētu redzes spējas, man nācās strauji aizliekties. Krītol redzēju, ka tievā kopēja nomet adīkli un bāž labo roku adīšanas piederumu somiņā.

Pirms sasniedzu grīdu, man izdevās izraut savu pistoli. Divreiz nospiedu gaili. Tieši tajā brīdī mans labais plecs atsitās pret grīdas paklāju. Īsti nezināju, kur aizlidoja šāviņi, bet tajā īsajā acumirklī man bija vienalga, jo kritiena rezultātā pakausī atkal iedzēla svelošas sāpes. Tad redzēju, kā tievā un garā kopēja palēcās uz pirkstgaliem, saliecas uz priekšu un ar abām rokām satver vidukli. Pēc nelielas sašūpošanās viņa saļima uz guļošā Serdana. Otra sieviete pat nepakustējās. Kamēr kapteiņa Balena kolts atradīsies likai kādu piecpadsmit centimetru attālumā no viņas sejas, un pirksts būs uz gaiļa, viņa nekustēsies.

Manas smagās pistoles šāvienu apdullinošais troksnis šajā salīdzinoši mazajā telpā atbalsojās dziļā klusumā. īstā nāves klusumā. Tagad šajā klusumā atskanēja kāda mierīga skota balss: — Kurš pakustēsies, to nokniebšu.

Abi Karcras bija stāvējuši ar muguru pret bāru un tagad mazliet pagriezās uz bāra pusi, tieši pret Makdonalda pistoles stobra galu. Miguela Karcras seju vairs nevarēja atpazīt. Vēl pavisam nesen tā piederēja civilizētam un turīgam veikalniekam, bet tagad tā rādīja velnišķīgas dusmas. Brīdī, kad viņš pagriezās pret bāru, viņa labā roka atradās slīpētas stikla karafes tuvumā. Šovakar Arčijs nenēsāja savas medaļas, un kā gan Karera varēja zināt kaut ko par viņa asiņaino pagātni. Ja būtu zinājis, nekad nebūtu mēģinājis mest ar karafi Makdonaldam pa galvu. Karcras reakcija bija ļoti strauja un manevrs negaidīts, un attiecībā pret kādu citu tam būtu panākumi. Bet lā kā darīšana bija ar Makdonaldu, tad viņš pat nepaspēja pacelt karafi no galda. Jau pēc sekundes simtdaļas Kareras roka izskatījās pēc salauzta gaļas gabala.

Dažu sekunžu laikā jau otro reizi atskanēja smagās pistoles šāviens, šoreiz sajaukumā ar plīstošu stiklu šķindoņu. Makdonalds kā atvainodamies sacīja: — Es tik labprāt jūs būtu nošāvis, bet man patīk tiesu procesu apraksti, tāpēc aiztaupīšu jūs bendēm, mister Karcra.

Es piecēlos, un tajā brīdī atskanēja spalgs un nepatīkams sievietes kliedziens, kurš atbalsojās visās sienās. Vēl kāda cita viņai piebiedrojās, un tagad šī spiegšana atgādināja ātrgaitas ekspresvilcicnu, kad tas tuvojas pārbrauktuvei. Sākās masu histērija.

—    Beidziet bļaut! — cs kliedzu. — Sapratāt? Tūlīt pārtrauciet! Viss jau ir garām.

Klusums. Bel tas bija nedabīgs un tikpat nepatīkams kā troksnis, kuru tas nomainīja. Pie manis pienāca Beresfords, viņa seja bija bāla kā krīts. Lūpas veidoja vārdus, bel neko nevarēja dzirdēt. Es to nevarēju ņemt ļaunā. Viņa labi iekārtotajā dzīvē nebija pieņemts, ka svētki, kurus viņš rīko saviem viesiem, varētu beigties ar līķi uz paklāja.

—    Jūs viņu nogalinājāt, Kārter, — beidzot viņš izdabūja. Balss skanēja kā aizsmakusi. — Jūs viņu noslepkavojāt. Es to redzēju, mēs visi to redzējām. Neaizsargātu sievieti. — Viņš skatījās uz mani. Ja arī viņam vēl bija vēlēšanās man piedāvāt darbu, tad to nu nekādi nevarēja manīt. — Jūs viņu vienkārši nogalinājāt…

—     Varbul sievieti, bet varbūt arī ne! — pārskaities atbildēju, noliecos un norāvu kopējas cepurīti kopā ar parūku. Atklājās melni, īsi apgriezti mati. — Ļoti skaisti, vai ne? Jaunākā mode no Parīzes… Un vēl neaizsargāta… — Paņēmu un izbēru adīšanas piederumu somiņas saturu uz paklāja, tad pieliecos un pacēlu skrošu šauteni, tas ir, to, kas kādreiz bija skrošu šautene, jo tagad abi stobri bija nozāģēti un atstāti tikai kādi piecpadsmit centimetri, koka laidc bija noņemta un tās vietā piestiprināts pistoles rokturis.

—    Vai jūs kaut ko tādu esat redzējis, mister Bercsford? Es domāju, tas ir īsts jūsu zemes ražojums. To pielādē ar skrotīm, un tādā attālumā, kādā domāja šaut mūsu dāmu imitators, viņš man iekšās varēja iztaisīt kārtīgu caurumu. Neaizsargāti! — Pagriezos pret kapteini, kurš joprojām turēja uz grauda otru kopēju. — Vai zēns arī ir bruņots?

—     To mēs tūlīt redzēsim, — ļauni atbildēja Balens. — Vai jums ir ierocis?

«Kopēja» nikni izšņāca divus ļoti elementārus lamu vārdiņus anglosakšu izloksnē. Balens, ne vārda nesakot, iegāza vīram ar koltu pa deniņiem. Tas sagrīļojās un krita. Es viņu ar vienu roku satvēru un ar otru atrāvu vaļā kleitu, no paduses izvilku īsstobra pistoli. Tad ļāvu, lai viņš krīt. Viņš sagrīļojās un sabruka uz dīvāna, bet tad tūlīt noripoja uz paklāja.

—    Vai… vai tas ir nepieciešams? — Bcrcsforda balss joprojām bija aizsmakusi.

—    Visiem atkāpties! — Balens pavēlēja. — Visi pie logiem! Un nenāciet mūsu draugu Karcras kungu tuvumā! Viņi ir ārkārtīgi bīstami un varētu kādu no jums sagūstīt un izmantot par dzīvo vairogu. Makdonald, to jūs izdarījāt lieliski. Bet nākošreiz gan šaujiet nost. Tā ir pavēle. Es pilnībā atbildu par visu. Doktor Mārston, atnesiet savus krāmus un sadakterējiet Karcras roku. — Kapteinis pagaidīja, kamēr Mārstons aiziet, un ar greizu smīniņu vērsās pie Bercsforda: — Man ļoti žēl, ka sabojāju jūsu svinības. Bet varu apgalvot, ka tas.bija nepieciešams, ārkārtīgi nepieciešams.

—    Bel šaut, slepkavot…?

—    Šie kungi pēdējo divdesmit četru stundu laikā ir nogalinājuši trīs no maniem cilvēkiem.

—    Kā…?

—     Bcnsonu, Braunclu un ccturto virsnieku Deksteru. Nogalinājuši. Braunelu nožņaudza, Bcnsonu nožņaudza vai nošāva, Deksters miris guļ raidītāja telpā ar trīs šāvieniem vēderā, un, Dievs vien zina, kas vēl būtu noticis, ja mūsu pirmais virsnieks, misters Kārters, nebūtu nācis kungiem uz pēdām.

Es pārlaidu skatienu pārsteigtajām sejām. Viņi joprojām nebija sapratuši, ko teica kapteinis. Šoks, bailes un draudošā histērija liedza domāt. Man jāatzīst, ka misters Beresfords no viņiem visiem izturējās vislabāk. Viņš mācēja samierināties ar šo neizprotamo teātri, kad «Kampari» virsniekiem nācās nošaut dažus pasažierus. Viņš visātrāk izkļuva no sarežģītās situācijas.

—    Bet — cs domāju, kapteiņa kungs — kāds tam visam sakars ar veco Serdana kungu?

—    Pēc mistera Kārtcra domām viņš nemaz nav vecs, tikai par tādu izliekas. Un ja arī Serdana kungs ir daļēji paralizēts, kā tas tiek rādīts, tad drīz vien jūs redzēsiet brīnumzāļu iedarbību — tc cs arī atsaucos uz mistera Kārtcra teikto —, tad, kad Serdana kungs nāks pie samaņas. Kas zina, varbūt viņš ir šīs slepkavu bandas barvedis. Iespējams. Mēs to vēl nezinām.

—    Bet, Dieva dēļ, kas aiz tā visa slēpjas? — Beresfords jautāja.

—    To mēs arī gribam noskaidrot, — asi atbildēja Balens un paskatījās uz Karcrām. — Nāciet šurp, jūs abi!

Viņi pienāca. Makdonalds un Tomijs Vilsons viņiem sekoja. Karera seniors bija izvilcis kabatlakatiņu un nesekmīgi mēģināja apturēt asiņošanu. Viņa skatiens bija mežonīga naida pilns. Bet Tonijs Karera atstāja mierīga, bezrūpīga un pat nedaudz uzjautrināta cilvēka iespaidu. Es nolēmu, ka Tonijs Karcra jāuzmana jo īpaši. Viņš bija pārāk mierīgs un bezrūpīgs.

Pāris soļus no mums viņi apstājās. Balens teica: — Mister Vilson?

—    Ser?

—    Šī skrošu šautene ar apzāģētajiem stobriem piederēja mūsu bālajam draugam. Paceliet to!

Vilsons pacēla.

—    Vai jūs domājat, ka mācēsiet ar to apieties?… Un nemērķējiet to nolādēto lietu uz mani! — viņš ātri piebilda.

—    Es domāju, jā, ser.

—    Serdans un lā saucamā slimo kopēja ir jāpatur acīs. Ja viņi nāks pie samaņas un sāks darīt muļķības… — Balens nepabeidza teikumu. — Mister Kārter, misters Karera un viņa dēls arī varētu būt bruņoti.

—    Jā, ser. — Es nostājos aiz Tonija Karcras ar aprēķinu, lai nenonāktu ne Balena, ne Makdonalda šaušanas sektorā, un norāvu žaketi no pleciem līdz elkoņiem.

—    To jūs esat pamatīgi apguvis, mister Kārter, — mierīgi tcica Tonija Karera. Augstasinīgs zēns, manuprāt, pārāk augstasinīgs.

—    No televīzijas filmām, — es paskaidroju. Viņam bija ierocis zem kreisā pleca un īpaši tam pašūts krekls ar diviem izgriezumiem kreisajā pusē, lai pistoles siksna un ietvars būtu zem krekla. Tonijs Karera mīlēja sagatavoties ļoli rūpīgi.

Es pārmeklēju viņa kabatas, bet las bija vienīgais ierocis. Tad pārmeklēju arī Miguelu Kareru. Viņš gan nebija lik draudzīgi un pretimnākoši noskaņots kā dēls. Laikam jau bija vadonis. Pašam nebija vajadzības nēsāt ieroci, atlika tikai pavēlēt citiem, lai nogalina viņa vielā.

—     Paldies, — kapteinis teica. — Mister Karera, pēc dažām stundām mēs būsim Naso, bet pusnaktī uz klāja jau būs policija. Paskaidrojumus sniegsiet tūlīt vai gaidīsiet policiju?

—    Man ir smagi ievainota roka, — vārgi čukstēja Migucls Karera, — rādītājpirksts sadragāts. Tas būs jāamputē. Kādam par lo būs jāsamaksā.

—    Es pieņemu, ka tā ir jūsu atbilde, — Balens mierīgi noteica. — Labi… Bocman, lūdzu, četras virves. Tie četri ir jāsasien kā cepli līlari.

—   Jā, jā, ser. — Bocmanis paspēra soli uz priekšu un palika stāvam kā zemē iemiets. Pa vaļējām durvīm atskanēja automāta kārta. Tā tuvojās no augšas, no komandliltiņa puses. Tad nodzisa gaisma. Domāju, ka biju pirmais, kurš izkustējās. Es spēru lielu soli uz priekšu, apliku kreiso roku ap Tonija Kareras kaklu, iegrūdu koltu viņam krustos un klusi teicu: — Nedariel muļķības, Karera…

Tad iestājās klusums. Šķila, ka tas nekad nebeigsies, kaul arī viss ilga likai pāris sekundes. Iekliedzās kāda sieviete. Tas bija īss un aizlauzts kliedziens. Tad atkal iestājās klusums.

Mieru pārtrauca liels apdullinošs troksnis un plīstošu stiklu šķindoņa. Durvis atsprāga un atsilās prel starpsienu.

—     Nomest ieročus — visi! — sauca Migucls Karcra. — Tūlīt! Citādi būs asinspirts!

Alkal iedegās gaisma.

Ārpusē pie katra no čelriem salona logiem varēja redzēt draudošus apveidus: galvas, plecus, rokas, kopā četrus siluetus. Vēl mazāk man patika tas, ko viņi lurēja rokās — drūmās «automātu cilindriskās magazīnas. Piektais vīrs, tērpies džungļu kauju tērpā un zaļā beretē, bija iestājies durvīs. Arī viņam rokās bija automāts.

Es sapratu, ko bija domājis Migucls Karcra, prasīdams, lai noliekam ieročus. Mūsu iespējas bija tikpat lielas kā pēdējai saldējuma bumbiņai bērnu svētku laikā. Es jau gribēju nomest pistoli, kad sev par lielām šausmām ievēroju, ka Balens paccļ roku un mērķē uz vienu no bruņotajiem iebrucējiem. Tas bija vājprāts, visīstākais ārprāts, pašnāvība. Vai nu viņš rīkojās tīri instinktīvi, vispār nedomājot, vai arī viņu vadīja lielais sarūgtinājums un vilšanās, ka visi trumpji ir izsisti no rokām. Man to vajadzēja paredzēt, es sev dusmīgi tcicu, Karcra bija pārāk mierīgs un savaldīgs.

Es mēģināju brīdināt, bet tas bija par vēlu. Asi pagrūdu malā Kareru un mēģināju aizsniegt Balenu, lai atņemtu viņam ieroci. Bet bija par vēlu, veselai cilvēka dzīvei par vēlu. Balena smagā pistole dobji noblīkšķēja. Vīrs, kurš stāvēja uz lieveņa, un laikam bija gaidījis visu ko, tikai nc smieklīgo domu, ka mēs varētu aizstāvēties, lēnām grīļodamies, izlaida no savām jau nedzīvajām rokām automātu un pēkšņi pazuda.

Vīrs, kurš aiz loga atradās durvīm vistuvāk, mērķēja tieši uz Balenu. Šajā brīdī viņš bija lielākais muļķis visā Dieva pasaulē, trakais, kurš par visām varītēm grib izdarīt pašnāvību. Neskatoties uz to, es nespēju tā vienkārši noskatīties, kā viņu nošauj. Nezinu, kur trāpīja mana pirmā lode, bet otra laikam trāpīja pa automātu. Redzēju, kā tas palecas uz augšu, it kā būtu saņēmis spēcīgu triecienu. Tad sekoja apdullinoša nepārtraukta automāta kārta. Kāds trešais turēja pirkstu uz automāta mēlītes un negribēja to atlaist. Ar pāļu dzinēja spēku kaut kas ietriecās manā kreisajā ciskā un atgrūda līdz pat bāra letei. Mana galva atsitās pret smago misiņa stangu, kas atradās gar mūsu bāra letes apakšmalu. Apdullinošais troksnis pazuda.

Kordīta tvans. Kapa klusums. To es konstatēju jau pirms tam, kad biju nācis pie samaņas un atvēris acis. Pulvera smaka un svešāds klusums. Lēnām atvēru acis un drebēdams piecēlos sēdus. Atspiedos pret bāru un grozīju galvu, lai spētu sakārtot domas. Biju aizmirsis savu stīvo kaklu. Bet nekas nespēja savākt manas domas ātrāk par asajām, svelošajām sāpēm.

Vispirms cs pamanīju pasažierus, kuri nekustīgi gulēja uz grīdas. Man pamira sirds. Uz īsu brīdi iedomājos, ka viņi visi ir miruši. Tad pamanīju, ka Hārbraidas kundzes vīrs, misters Grīnstrīts, mazliet pakustināja galvu un ar šausmām acīs paskatījās visapkārt. Es redzēju tikai ar vienu aci. Citos apstākļos las būtu bijis ļoti komiski, bet tagad man smiekli nebija prātā. Vai nu pasažieri bija pietiekami gudri, vai arī tīri instinktīvi, bet pašsaglabāšanās dziņa viņiem bija likusi pieplakt pie grīdas. Tagad viņi neuzdrošinājās pat pakustēties. No tā visa secināju, ka samaņu biju zaudējis tikai uz pāris sekundēm.

Paskatījos pa labi. Karcra un dēls stāvēja tajā pašā vietā. Tonijam Karcram tagad rokā bija pistole. Mana pistole. Viņiem aiz muguras uz paklāja atradās Serdans, viņa «kopēja» un vēl trīs citas personas.

Tomijs Vilsons, mīļais, labais Tomijs Vilsons bija miris. Tagad viņam vairs nebūs jāmokās ar matemātiku.

Man nav vajadzīgs doktors Mārstons ar tuvredzīgajām acīm, lai secinātu, ka Vilsons ir miris. Viņš gulēja uz muguras, un izskatījās, ka viņam ir saplēsta gandrīz puse no krūšukurvja. Viņu būs ķērusi automāta šāviņu kārta. Un viņš pat nepaspēja izvilkt pistoli.

Cieši blakus viņam uz sāniem gulēja Arēijs Makdonalds. Viņš man šķita pārāk kluss. Nevarēju viņu redzēt, jo viņš bija prel mani ar muguru. Kas zina, varbūt automātisti būs nogalējuši arī viņu. Redzēju, ka asiņo viņa seja un kakls. Asinis lēnām sūcās paklājā.

Kapteinis Balens sēdēja taisni. Viņš nebija miris, bet es nedevu nc pliku peniju par viņa izredzēm izdzīvot. Viņš bija pie samaņas, mule savilkta nedabiskā smīnā, seja bāla un krampjaini savilkta. Labā puse no pleca līdz viduklim mirka asinīs, cs nevarēju redzēt, kur šāviņš ir trāpījis, bet redzēju gaiši sarkanos burbulīšus uz viņa lūpām, un tas nozīmēja, ka viņš ir ievainots plaušās.

Atkal paskatījos uz Balenu, Makdonaldu un Vilsonu. Trīs labi biedri, kuri nevēlējās nc asinis, nc mokas, nc nāvi, viņi nevēlējās neko vairāk kā vien mierīgi strādāt. Kārtīgi, čakli un godīgi cilvēki, kuri nemeklēja naidu. Un tagad viņi tc guļ miruši vai pusdzīvi — Makdonalds un Balens. kurus Anglijā gaida sievas un bērni, Tomijs Vilsons, kuram paliek līgava Liverpūlē un pa meitenei vai katrā Amerikas un Kārību jūras ostā.

Es skatījos uz viņiem un nejutu ne žēlumu, ne dusmas, ne ļauiyjmu. Man drīzāk bija auksti, nelikās, ka arī es tajā visā esmu iesaistīts. Mans skatiens ceļoja no biedriem pie Karerām un Serdana, un cs klusībā sev devu solījumu. Tā bija mana laime, ka neviens no viņiem manu apņemšanos nedzirdēja, jo tad, būdami zēni ar aprēķinu, viņi mani tūlīt būtu nošāvuši.

Man nekas nesāpēja, bet es atcerējos pāļu dzinēju, kurš mani atsvieda līdz bāra letei. Paskatījos uz kreiso kāju. No augšstilba vidus līdz pat ceļgalam bikses bija piesūkušās ar asinīm tā, ka nebija nevienas baltas vietiņas. Ari paklājs ap mani bija mitrs. Ienāca prātā, ka tas bija maksājis vairāk nekā desmit tūkstošus mārciņu. Nu vajadzēja arī tam visam notikt. Lords Deksters būtu ļoti dusmīgs. Vairākkārt aplūkoju savu kāju. Biksēs skaidri redzami trīs pušumi. Tātad man trāpījušas trīs lodes. Biju pārliecināts, ka sāpes vēl nāks. Esmu zaudējis pārāk daudz asiņu. Varbūt ievainota kāda artērija?

—    Manas dāmas un kungi! — Tā bija Karcras balss

Lai arī roka noteikti ļoti sāpēja, viņš to neizrādīja. Dusmas un ļaunums, ko tikko biju redzējis viņa sejā, bija pazudis. Viņš bija atguvis līdzsvaru. Tagad viņš bija situācijas noteicējs.

—    Man tas šķiet nožēlojami, ārkārtīgi nožēlojami. — Ar kreiso roku viņš norādīja uz Balenu, Vilsonu, Makdonaldu un mani. — Tas viss ir tik nevajadzīgi lieki, un tikai kapteiņa Balena trakās pārsteidzības dēļ. — Lielākā daļa pasažieru jau bija piecēlušies. Es redzēju Sjūzenu Bcrcsfordu blakus tēvam. Viņa skatījās uz mani lielām acīm. — Es izsaku nožēlu par šo bēdīgo atgadījumu. Un jums, mister un misis Bercsfordi, cs jo īpaši gribu atvainoties, ka tika izjauktas dzimšanas dienas svinības. Jūsu labvēlība netika pienācīgi atalgota.

—     Beidziet mētāties ar šīm nodrāztajām frāzēm, — cs izmetu un nobijos pats no savas balss. Tā bija drīzāk dobja krākšana, kas nāca no manas puses. Kā tāds krupis ar balsenes kataru. — Pasauciet ārstu. Kapteinim Balenam ir ievainotas plaušas.

Karera nopētīja mani, tad Balenu, un atkal pievērsās man.

—   Jūs gan esat neuzveicams, mister Kārter, — kratīdams galvu, viņš teica, noliecās un apskatīja manu asiņojošo kāju. — Trīs ievainojumi. Jūsu kājai klājas diezgan slikti, bet jūs saskatāt niecīgo asins traipu uz kapteiņa lūpām. Jūs vairs neesat karotājs, par to man prieks. Ja arī kapteinis un pārējie apkalpes locekļi būtu tā paša kaluma vīri, tad es «Kampari» netuvotos pat ne tūkstoš jūdžu attālumā. Ārsts drīz nāks. Pašlaik viņš sniedz palīdzību kādam uz komandtiltiņa.

—    Džentaisonam? Mūsu trešajam virsniekam?

—    Misteram Ožemaisonam palīdzība vairs nav vajadzīga, — viņš sausi atteica. — Tāpat kā kapteinis, arī viņš bija iedomājies, ka ir vai pats Hcrkuless. Un, tāpat kā kapteinim, arī viņam nācās samaksāt par savu neprātu. Nē, vīram pie stūres trāpīja rokā kāda nomaldījusies lode. — Viņš pagriezās pret pasažieriem. — Jums vairs nav jābažījas par savu drošību. «Kampari» pilnībā atrodas manās rokās, un tā tas arī paliks. Jums, manas dāmas un kungi, nav nekā kopēja ar maniem plāniem, un pēc divām vai trim dienām jūs pārsēdīsieties citā transporta līdzeklī. Līdz tam jūs dzīvosiet, ēdīsiet un gulēsiet šajā telpā. Es nevaru atļauties sargu pie katras kajītes. Jūs dabūsiet segas un matračus. Ja paklausieties, tad jutīsieties salīdzinoši ērti. Katrā gadījumā jums vairs nav jābaidās.

—     Ko nozīmē šī nekrietnā izturēšanās, Karera? — Bercsforda balss aiz dusmām trīcēja. — Kas ir šie despoti un slepkavas? No kurienes? Dieva dēļ, ko jūs esat izplānojis? Cilvēk, jūs esat traks! Jūs taču zināt, ka sveikā cauri netiksiet!

—    Jūs varat samierināties ar šo domu! — Ak, doktora kungs, te jau jūs esat! — Viņš pastiepa savainoto roku ar asiņaino kabatlakatiņu uz ārsta pusi. — Paskatieties šeit, ja?

—     Pie velna jūs ar visu jūsu roku! — Doktors Mārstons bija sarūgtināts. Vecais vīrs drebēja, viņu bija satriecis skats ar mirušajiem un ievainotajiem. — Te ir smagāki ievainojumi. Man…

Karera viņu pārtrauca pusvārdā: — Lai jūs zinātu, ka tagad te komandēju es viens. Un tikai. Manu roku. Nekavējoties… ak, Huan! — Tas bija domāts lielam un tievam tumšādainajam, kurš tikko bija ienācis telpā ar ^rullētu jūras karti azotē. — Padodiet karti misteram Kārteram. Viņš ir tas tur! Jā, mister Kārter, kapteinis Balens teica — un to es jau sen biju ievērojis —, ka mēs esam uzņēmuši kursu uz Naso un pēc gandrīz četrām stundām būsim tur. Izmainiet kursu tā, lai mēs Naso pabrauktu garām no austrumu puses, turklāt pieklājīgā attālumā. Es gribētu starp Lielo Abako un Eljūtera salām un tad ziemeļu — ziemeļrietumu virzienā uz Atlantijas okeāna ziemeļiem. Diemžēl šo to no navigācijas jau esmu aizmirsis. Atzīmējiet aptuvenos laikus, kad būtu jāmaina kurss.

Es paņēmu karti, zīmuli, cirkuli un paralēlo lineālu un izklāju Јarli sev uz ceļiem. Karera bija redzami pārsteigts: — Kā? Nekādu protestu, nekādas varonīgas pretošanās?

—    Kāda tam visam jēga? — īgni atbildēju. — Ja cs nepaklausītu, jūs nevilcinātos un sāktu pa vienam apšaut pasažierus.

—     Patīkami sadarboties ar cilvēku, kas redz nenovēršamo un noliecas tā priekšā. — Karera smaidīja. — Bet jūs ļoti pārvērtējat manu rīcību. Vēlāk, kad mēs jūs būsim nedaudz apārstējuši, mister Kārter, jums būs pastāvīgi jāuzturas uz komandtiltiņa. Tas ir nožēlojami, bet, izņemot jūs, mums vairs nav neviena klāja virsnieka.

—    Jums tomēr nāksies sūtīt kādu citu, — cs nikni tcicu. — Man ir sadragāts augšstilba kauls.

—    Kā? — Viņš pētoši uz mani paskatījās.

—   Es jūtu, kā tas krakšķ. — Savilku sāpju izteiksmi sejā, lai parādītu, cik ļoti cs to jūtu. — Doktors Mārstons jums to apliecinās.

—    Tad būs jāizdomā kas cits, — Karcra vienaldzīgi noteica. Viņš sarāvās, kad Mārstons izmeklēja viņa roku. — Mans rādītājpirksts! Vai tas būs jānoņem?

—    Domāju, ka ne. Maza ķirurģiska iejaukšanās ar vietējo narkozi, domāju, ka varēšu glābt jūsu pirkstu. — Karcra nezināja, kādas briesmas viņam draud. Ja viņš ļaus rīkoties Mārstonam, tad pazaudēs nevien pirkstu, bet visu roku. — Bet to es varu izdarīt vienīgi savā kabinetā.

—    Laikam ir pēdējais laiks iet uz turieni. Tonij, tu kontrolēsi mašīntclpu, radara telpu un visus brīvos cilvēkus. Skaties, lai viņi visi būtu pārraudzīti. Tad ej ar karti uz tiltiņu un parūpējies, lai cilvēks pie stūres vajadzīgā laikā izdara pareizo kursa maiņu. Skaties, lai tiek apsargāts radists, un lai viņš tūlīt ziņo par visu, ko redz ekrānā. Misters Kārters mums paziņos kursu uz Eljūtcra salām. Divi vīri lai aiznes misteru Scrdanu uz viņa kajīti. Doktor Mārston, vai ir iespējams šos abus aizgādāt uz jūsu pieņemamo telpu, neapdraudot viņu dzīvību? — Tagad viņš izliekas par žēlsirdīgo samārieti, kurš tā rūpējās par saviem tuvākajiem.

—    Es nezinu. — Mārstons bija pārsējis Karcras roku un pienāca pie Balena. — Kā jūs jūtaties, kapteiņa kungs?

Balens viņu vēroja ar drūmu skatienu. Kapteinis mēģināja pasmaidīt, bet nekas vairāk par samocītu grimasi nesanāca. Viņš gribēja ko teikt, bet nevarēja. Uz lūpām parādījāš jauni asins burbulīši. Mārstons izņēma no kabatas šķēres un pārgrieza kapteiņa kreklu, lai varētu ātri apskatīt ievainojumu. — Mums būs jāriskē.

Tc vajag divus spēcīgus vīrus, mister Karera. Un viņiem jāuzmanās, lai nenoslogo krūšukurvi.

Doktors atstāja Balenu un noliecās pār Makdonaldu. — Šo cilvēku var transportēt tāpat.

—    Makdonalds? — es iesaucos. — Bocmanis! Vai tad viņš nav miris?

—     Viņam ir viegls lodes ievainojums galvā. Iespējams, arī smadzeņu satricinājums, bel viņš izdzīvos. Izskatās, ka ievainots arī ceļgals. Nekas nopietns.

Es julos tā, it kā man no pleciem būlu noņemts Londonas galvenais tilts. Jau ilgus gadus bocmanis bija man labs draugs. Turklāt, kamēr blakus ir Arčijs Makdonalds, nekas vēl nav zaudēts.

—    Un misters Kārtcrs? — jautāja Karera.

—    Neaiztieciet manu kāju! — es kliedzu. — Vispirms iedodiet injekciju!

—    Laikam jau viņam taisnība, — nomurmināja Mārstons un apskatīja brūces tuvāk. — Vairs tik stipri ncasiņo, Džon. Jums paveicās. Ja būtu ievainota galvenā artērija, tad ar jums būtu cauri. — Tad viņš pievērsās Kareram: — Es domāju, ka viņu var transportēt, bet ar lauztu augšstilba kaulu tas būs ļoti sāpīgi.

—    Misters Kārtcrs ir sīksts, — bezjūtīgi atbildēja Karera. Tas, protams, nebija viņa augšstilbs. Jau veselu minūti viņam nācās tēlot žēlsirdīgo samārieti, tas viņam prasīja zināmu piepūli. — Misters Kārtcrs izdzīvos.

»

Septītā nodaļa

Trešdiena / ceturtdiena: no pulksten 20.30 līdz 10.30

Es izdzīvoju. Par to gan nav jāpateicas uzmanībai, ar kādu mani nogādāja kuģa lazaretē. Šī nodaļa atradās kuģa kreisajā pusē divus klājus zemāk par salonu. Uz otrajām kāpnēm viens no nesējiem paklupa un krita. Kaut ko sajust sāku tikai tad, kad biju pamodies gultā.

Tāpat kā katra telpa uz «Kampari», arī lazarete bija iekārtota, neņemot vērā, cik tas viss izmaksās. Lielā telpa, septiņi reiz pieci metri, bija izklāta ar persiešu paklājiem. Pie pasteļkrāsas sienām bija gleznas: ūdensslēpošana, zemūdens peldēšana un citi veselīgu dzīvesveidu simbolizējoši sporta veidi. Tiem slimniekam bija jāiedveš pārliecība, ka ātri jāatveseļojas un jātiek no šejienes ārā. Starp citu, gultas, kuru galvgaļi bija pie logiem, izdalījās nepatīkami: tās bija parastas slimnīcu gultas. Vienīgais labās gaumes rādītājs bija tas pats krāsu tonis, kas sienām. Tālākajā stūrī pret durvīm bija doktora Mārstona galds un divi krēsli, tālāk pie iekšsienas saliekama tahta, kas ārkārtējā gadījumā varēja kalpot par operāciju galdu. Starp rakstāmgaldu un tahtu bija durvis, kas veda uz divām mazākām telpām — aptieku un zobārsta kabinetu. Es to visu zināju, jo neilgi pirms tam gandrīz stundu pavadīju zobārsta krēslā, kamēr Mārstons darbojās ap nolūzušu zobu. Šo notikumu neaizmirsīšu līdz pat kapa malai.

Visas trīs gultas bija aizņemtas. Tuvāk durvīm gulēja kapteinis Balens, bocmanis vidējā gultā un es pašā stūrī. Gultas bija pārklātas ar gumijas pārvalkiem. Mārstons bija noliecies pār vidējo gultu un izmeklēja bocmaņa ceļgalu. Blakus viņam stāvēja Sjūzena Bercsforda un turēja paplāti ar kausiņiem, pudelītēm, instrumentiem un tamponiem. Viņa izskatījās ļoti bāla. Es sev mulsi jautāju, kas viņai tc būtu meklējams. Uz tahtas sēdēja kāds jauns neskuvies vīrietis zaļās biksēs, zaļā, piesvīdušā kreklā ar uzplečiem un zaļā beretē. Viņš aizvēra acis, lai nctraucēlu dūmi, kas cčlās no cigaretes. Rokās viņš turēja automātu. Es gribētu zināt, cik bruņotu vīru vispār atrodas uz klāja. Tas, ka Karera vienam liek sargāt tādus nožēlojamus vrakus kā Makdonaldu, Balenu un mani, liecina, ka viņam ir daudz cilvēku, vai arī viņš ir ļoti piesardzīgs. Varbūt abi kopā.

—    Ko tad jūs tc darāt, Beresfordas jaunkundz? — es jautāju, nevarēdams vien beigt brīnīties par viņas klātbūtni.

Viņa pārbijusies paskatījās uz mani. Instrumenti uz paplātes nostrinkšķēja.

—    Ah, kā cs priecājos…! — viņa izgrūda. Izklausījās, ka viņa to saka nopietni. — Es jau baidījos… Kā jūs jutāties?

—    Tā, kā izskatos. Kāpēc jus esat šeit?

—     Man viņa ir vajadzīga. — Doktors Mārstons lēnām atliecās un rīvēja sev krustus. — Liii apstrādātu šādas brūces, man — hmm — vajag palīgu. Asistentu. Parasti tās ir jaunas un skaistas sieviešu kārtas personas, un dotajā brīdī uz «Kampari» ir likai divas šai kategorijai atbilstošas dāmas. Beresfordas jaunkundze un Harkurtas kundze.

—    Es neredzu Harkurtas kundzi. — Mēģināju šo spīdošo aktrisi iedomāties reālā lomā šeit uz kuģa, bet pašlaik mana fantāzija to nespēja.

—    Viņa tc bija, — Mārstons īsi atteica. — Viņa paģība.

—   Jā, lā gadās. Kā iet bocmanim?

—    Man jums jālūdz nerunāt, Džon, — Mārstons stingri noteica. — Jūs esat zaudējis daudz asiņu un tagad taupiet spēkus.

Es atkārtoju jautājumu: — Kā iet bocmanim?

Mārstons nopūtās. — Ciešami. Tas nozīmē, ka dzīvībai briesmas nedraud. Ārkārtīgi cicts pauris, man jāsaka, las arī viņu izglāba. Ir smadzeņu satricinājums, kā cs domāju, bet galvaskauss nav ielūzis. Bez rentgena uzņēmuma to ir grūti noteikt, bet elpa, pulss, temperatūra un asinsspiediens neliecina par smadzeņu bojājumiem. Esmu norūpējies par viņa kāju.

—    Kāju?

—    Ceļgala skriemeli. Neglābjami sadragāts. Cīpslas sarautas, lielais liela kauls salauzts. Kāja kā uz pusēm pārzāģēta. Laikam būs trāpīts vairākkārt. Nolādētie slepkavas.

—    Vai amputācija? Jūs taču nedomājat…?

—     Nē, amputācija nc. — Mārstons noliedzoši pakratīja galvu. — Cik varēju, tik kaulu šķembas izņēmu. Vai nu kāja būs jākniedē kopā, tad tā būs īsāka, vai arī jāliek iekšā metāla plate. Vienu gan cs varu pateikt: ceļgals vairs nelocīsies.

—    Tas nozīmē, ka viņam visu atlikušo mūžu būs jāklibo.

—    Man žēl. Es zinu, ka jūs esat draugi.

—    Tātad ar jūrnieka darbu ir cauri?

—    Man žēl, — Mārstons atkārtoja. Neskatoties uz savu nevarību, Mārstons bija patīkams vīrs. — Tagad jūsu kārta, Džon.

—    Mhm. — Man nebija nekāda prieka būt nākošajam. Es saucu sargam: — Ei, jūs, tur… Kur ir Karcra?

—    Senjors Karera. — Jaunais vīrietis nosvieda cigareti uz persiešu paklāja un ar papēdi to izrīvēja. Lords Deksters, lo redzot, kļūtu traks no dusmām. — Tas uz mani neattiecas, kur uzturas senjors Karera.

Ar to jautājums bija izsmelts. Viņš saprata angliski. Man bija pilnīgi vienalga, kur tagad atrodas senjors Karera. Mārstons bija paņēmis lielās šķēres un gatavojās pārgriezi manas bikses.

—    Un kā kaptenis Balens? — cs jautāju. — Vai viņam ir cerības izdzīvot?

—    Es nezinu. Pašlaik viņš guļ bezsamaņā. — Mārstons vilcinājās. — Viņam ir divi ievainojumi. Viena lode ir trāpījusi starp lāpstiņām un caururbusi krūšu muskuli. Otra ir trāpījusi dziļāk krušu labajā pusē, pārlauzusi ribu un ievainojusi plaušas. Šāviņš vēl ir ķermenī lāpstiņas rajonā. Varbūt vēlāk izšķiršos par izņemšanas operāciju.

—    Operāciju… — Doma, ka Mārstons griezīs bezsamaņā esošo Balenu, lika man nobālēt, kaut arī jau tā biju bāls. Es noriju tos pāris vārdus, kas man bija uz mēles, un turpināju: — Operācija! Un jūs esat gatavs tādam riskam ar savu labo slavu, kuru esat ieguvis ilgos darba gados?

—   Runa ir par cilvēka dzīvību, Džon, — viņš nopietni atbildēja.

—     Bet jums varbūt būs jāgriež plaušu plēve. Smaga operācija, doktor Mārston! Bez asistentiem, bez apmācītas operāciju māsas, bez anesteziologa un bez rentgena. Varbūt šāviņš ir radījis dzīvībai bīstamus plaušu vai plciras ievainojumus. Turklāt šāviņš var būl aizmaldījies, Dievs zina kur. — Es dziļi ievilku elpu. — Doktor Mārston, cs nemaz nevaru izteikt, cik ļoti jūs cienu un apbrīnoju, jo (ik neiespējamos apstākļos jūs spējat vēl domāt par operāciju. Bet risks ir pārāk licis. Doktor, kamēr kapteinis ir paralizēts, «Kampari» vadu es — vismaz formāli, — rūgti piebildu. — Es jums kategoriski aizliedzu tik nepiemērotos apstākļos veikt tik sarežģītu operāciju. Beresfordas jaunkundz, jūs esat lieciniece.

—     Nu jā, Džon, varbūt jums ir taisnība, — domīgi atbildēja ārsts. Pēkšņi viņš izskatījās par vismaz kādiem pieciem gadiem jaunāks. — Jā, jums varētu būt taisnība. Bet mana pienākuma apziņa…

—     Tas jums dara godu, doktor. Bet padomājiet par tiem daudzajiem cilvēkiem, kuri jau kopš pirmā pasaules kara sevī nēsā lodi un vēl ir dzīvi.

—    Tā var sacīt, protams, tā var sacīt. — Reti nākas redzēt tik ļoli atvieglotu cilvēku. — Mēs dosim iespēju dabiskajiem spēkiem, vai ne?

—    Kapteinis Balens ir stiprs kā zirgs. — Nu viņam vismaz ir iespēja izturēt. Es pats jutos lā, it kā būtu kādam izglābis dzīvību.

—    Jums taisnība, doktor. Baidos, ka esmu par daudz runājis. Vai jūs man nepasniegtu glāzi ūdens?

—     Protams, manu zēn, protams. — Viņš pasniedza glāzi un skatījās, kā es dzeru. — Vai tagad jūtaties labāk?

—      Paldies. — Mana balss skanēja tiešām nožēlojami. Es vairākkārt pakustināju lūpas, it kā vēlētos ko sacīt, bet neizteicu ne vārda. Mārstons izskatījās satraucies un pieliecās pie manis, lai saklausītu, ko es mēģinu sacīt. Es lēnām un skaidri čukstēju:

—     Mans augšstilba kauls nav lauzts, bel rīkojieties tā, it kā tas būtu lauzts.

Viņš sarāvās aiz pārsteiguma, atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet tad atkal to ātri aizvēra. Viņš nemaz nebija tāds muļķis, šis vecais kungs. Viņš pamāja un teica: — Vai varu sākt?

Un viņš sāka. Sjūzena Bercsforda asistēja. Mana kāja izskatījās briesmīgi, daudz sliktāk nekā tas bija patiesībā. Viens šāviņš to bija cauršāvis, bet divi pārējie tikai ieplēsuši rētas, no kurām tad arī tecēja lielākā daļa asiņu. Kamēr doktors Mārstons darbojās ap kāju, viņš arī plaši komentēja, ko redz un ko dara. Komentārs bija domāts sargam. Ja cs nezinātu, ka tic ir klaji meli, tad man pašam jau sen no tā visa būtu kļuvis nelabi. Laikam viņam tomēr izdevās sargu pārliecināt. Kad rētas bija iztīrītas un pārsietas — tā bija procedūra, kuru nācās paciest stoiskā mierā, jo nevarēju taču sākt kliegt Sjūzenas Beresfordas klātbūtnē —, viņš uzlika kājai šinas, it kā tā būtu lauzta. Kāja tika uzlikta uz veselas spilvenu kaudzes. Tad doktors aizgāja uz aptieku un atgriezās ar diviem kopā saskrūvētiem trīšiem un stiepli. Vienā tās galā bija atsvars, bet otrā cilpa, kuru viņš pārvilka pār manu pēdas locītavu.

—    Kādam nolūkam būtu tas? — es vaicāju.

—    Neaizmirstiet, ka esmu kuģa ārsts, — viņš braši atbildēja un piemiedza kreiso aci. — Stiepšana, mister Kārter! Jūs taču negribēsiet visu atlikušo mūžu skraidīt apkārt ar vienu īsāku kāju?

—     Atvainojiet, — cs nomurmināju. Varbūt cs visu laiku biju kļūdījies attiecībā uz Mārstonu. Nekas mani nepiespiedīs mainīt domas par viņa ārsta spējām, bet visādi citādi viņš bija ļoti saprātīgs. Tāds vīrs kā Karera tūlīt būlu vaicājis, kādēļ lauzta kāja neliek stiepta. Mārstons ieskrūvēja abus āķus griestu caurumiņos, izvilka stiepli un tās vienā galā piestiprināja atsvaru, bet otrā cilpu. Pārāk ērti vis nejutos. Jāatzīst, ka skals bija iespaidīgs. Vēl nekad nebiju redzējis otru tādu pacientu, kam lik pamatīgi un pārdomāti būtu laupītas kustibu iespējas.

Viņš pabeidza īstajā laikā. Viņi abi ar Sjūzenu Bercsfordi bija aizņemti ar telpas uzkopšanu, kad atvērās durvis un ienāca Tonijs Karera. Lēnām un domīgi viņš mūs visus uzlūkoja — Balenu, Makdonaldu un mani —, viņa asajam skatienam reti kas paslīdēja garām nepamanīts. Pie manas gultas viņš apstājās.

—   Labvakar, Kārter, — viņš draudzīgi sacīja. — Kā jūs jūtaties?

—    Kur tad palicis jūsu asinskārais tētiņš? — cs atvaicāju.

—    Asinskārais? Jūs viņu nepatiesi apvainojat. Pašlaik viņš guļ. Pēc doktora Mārstona aprūpēšanas ļoli sāp roka, — par to es nemaz nebrīnijos, — tādēļ viņš iedzēra miega zāles. Brašais kuģis «Kampari» ir devies pie miera, un to vada kapteinis Tonijs Karera. Jūs visi varai iet gulēt. Starp citu, tas jūs varētu interesēt, mēs tikko radarā pamanījām Naso, četrdesmit pa kreisi, kā jūrniecībā saka. Ar jauno kursu jūs tomēr jokus ncizspēlējāt.

Es kaut ko pie sevis norūcu un aizgriezos.

Karera piegāja pie doktora Mārstona: — Kā iet pacientiem?

—     Kā lai viņiem iet, kad jūsu bandīti viņus sacaurumojuši no vienas vietas! — Mārstons dusmīgi atbildēja. — Kapteinis Balens svārstās starp dzīvību un nāvi. Es nezinu, kā tas beigsies. Bocmanis Makdonalds izdzīvos, bel viena kāja paliks slīva uz visiem laikiem. Pirmajam virsniekam ir sarežģīts augšstilba kaula lūzums, kauls pilnīgi sašķaidīts. Ja tuvāko divu dienu laikā viņu nenogādās slimnīcā, tad arī viņš uz visu mūžu būs kroplis. Katrā ziņā normāli staigāt jau nu nevarēs.

—    Man tiešām ārkārtīgi žēl, — Tonijs Karera teica. Izklausījās, ka viņš nemeloja. — Nošaut vai pataisīt par kropļiem centīgus un kārtīgus cilvēkus, tā ir nepiedodama rīcība, bet šajā gadījumā to zināmā mērā var attaisnot.

—   Jūsu cilvēciskais domāšanas veids dara jums godu, — es sarkastiski piebildu.

—    Mēs esam humāni ļaudis, — viņš atbildēja.

—    To jūs esat pietiekoši pierādījuši, — ar grūtībām pagriezos uz viņa pusi. — Bet jebkurā gadījumā jums jārēķinās ar vienu ļoti slimu cilvēku.

—    Kā tā? — Pieres saraukšanā viņš tiešām bija meistars.

—     Tur! Mūsu draugs! — cs norādīju uz sargkareivi. — Vai jūsu cilvēki drīkst sardzes laikā smēķē*?

—    Hozē? — Viņš pasmaidīja. — Hozē ir nelabojams pīpmanis. Ja viņam atņem cigaretes, tad viņš streiko. Mēs jau neesam gvardes pulks, mīļo Kārter. Kādēļ pēkšņi tādas rūpes?

—   Jūs jau dzirdējāt, ko teica doktors Mārstons. Kapteinim Balenam ir sašautas plaušas, un viņa stāvoklis ir ļoti kritisks.

—    Ak, nu cs sāku saprast, ko jūs domājat. Vai jūs arī lā uzskatāt, doktora kungs?

Es aizturēju elpu. Iespējams, ka vecajam zēnam nebija ne jausmas, par ko ir runa. Bet kārtējo reizi cs nebiju viņu novērtējis pareizi.

—    Cilvēkam ar ievainotām plaušām nekas nav bīstamāks par dūmiem piesātinātu gaisu, — doktors nopietni atbildēja.

—    Mhm… Hozē! — Karcra kaut ko ātri pateica savam kareivim spāniski, tas laipni uzsmaidīja un devās uz durvju pusi, pa ceļam paņemdams līdzi krēslu. Durvis aiz viņa aizvērās.

—    Nekādas disciplīnas, — ar žēlu nopūtu sacīja Tonijs Karera. — Nekāda asuma kustībās kā pie Bckingemas pils, piemēram. Bet

»es jūs brīdinu. Viņš neļaus ar sevi jokot. Manis dēļ viņš var sargāt arī ārpusē. Es nezinu, ko sliktu jūs te varētu izdarīt, izņemot, varbūt, lēkšanu pa logu, bet šķiet, ka arī tam jūs neesat piemērotā formā. — Viņš mani domīgi vēroja. — Jūs vairs pat neesat ziņkārīgs, mister Kārter. Tas man liekas dīvaini. Tas neatbilst jūsu būtībai. Zināt, tā var rasties aizdomas!

—   Ziņkārīgs? Kādā ziņā? Es nezināju, par ko man būtu jāizrāda ziņkāre? Cik daudz bruņotu bandītu jums ir uz «Kampari» klāja?

—    Četrdesmit. Nav slikti, vai nc? Nu jā, trīsdesmit astoņi cīnīties spējīgi vīrieši. Vienu nošāva kapteinis, bet otram jūs smagi savainojāt roku. Kur jās tik labi iemācījāties šaut, Kārter?

—    Paveicās. Vai Serdans jau vesels?

—   Jā, — viņš strupi atbildēja. Izskatījās, ka viņš nevēlas runāt par Serdanu.

—    Vai viņš nogalināja Deksteru? — es spītīgi vaicāju.

—    Nē, Verners, tas, kurš bija pārģērbts par slimnieku kopēju, un kuru jūs šovakar nošāvāt. — īstenais cilvēku draugs sava kolēģa nāvi īpaši nepārdzīvoja. — Viņš bija ģērbies kalpotāja uniformā un paplāti nesa acu augstumā. Jūsu kalpotājs Vaits viņu redzēja divas, reizes, bet aizdomas neradās. Dckstcram nepaveicās, jo viņš pamanīja, ka kalpotājs slēdz vaļā raidītāja telpu.

—    Es pieņemu, ka tas maita novāca arī Bcnsonu.

—    Jā. Bensons viņu pārsteidza, kad viņš tikko bija apklusinājis Braunclu. Vaits viņu nošāva un tūlīt gribēja pārmest pār bortu, bet tuvuma bija cilvēki, matroži uz apakšējā klāja. Viņš to pārvilka uz kuģa kreiso bortu, bel arī tur bija cilvēki. Viņam nekas cits neatlika, kā iztukšot vienu peldveslu kasti un līķi paslēpt tur. — Karcra smaidīja. — Un jums nepaveicās, kad vakar ap pusnakti tur stāvējāt, jo Verners nāca aizvākt līķi.

—     Kuram tad ienāca prātā joks ar viltus Markoni pārstāvi Kingstonā, lai viņš izurbj caurumu ventilācijas vadā uz apakšējo kajīti un pieslēdz noklausīšanās austiņas pie mūsu raidītāja? Serdanam, jūsu vecajam kungam vai jums pašam?

—    Manam tēvam.

—    Un variants ar Trojas zirgu? Arī jūsu lēva izdoma?

—    Viņš ir ļoti gudrs vīrs. Tagad cs saprotu, kādēļ nebijāt ziņkārīgs. Jūs visu zinājāt.

—   To nebija grūti uzminēt, — es igni atteicu. — Kad jau ir par vēlu. Visas mūsu nedienas sākās Karasio. Tur mēs iekrāvām ari lielās kastes. Tagad cs arī zinu, kādēļ ostas strādnieki bija tik izbijušies, kad viena no kastēm gandrīz izslīdēja no tauvām. Tagad es saprotu, kādēļ jūsu tēvs bija ka uzburts uz kravas tilpnes inspicēšanu, ne jau nu tādēļ, lai atdotu pēdējo godu mirušajiem, bet gan, lai pārliecinātos, vai viņa cilvēki novietoti labās vietās, no kurām vajadzīgā brīdī ātri iespējams tikt ārā. Vakarnakt viņi to izdarīja un uzlauza lūku apšuvumu. Cik cilvēku bija katrā kastē, Karcra?

—    Divdesmit. Nabaga velni, viņiem tās nebija vieglas divdesmit četras stundas tādā saspiestībā.

—     Divdesmit. Tās ir divas kastes. Bet mēs paņēmām četras kastes. Kas ir pārējās divās?

—    Mašīnas, mister Kārter, nekas cits kā mašīnas.

—    Vienu gan es gribētu zināt.

—    Jā?

—     Kas slēpjas aiz visas šīs asiņainās akcijas? Runa ir par naudu? Izpirkšanas maksu?

—     Es neesmu pilnvarots par šo jautājumu ar jums runāt. — Viņš pasmaidīja. — Vismaz tagad vēl ne. Vai jūs paliksiet šeit, Beresfordas jaunkundz — vai man jūs — ēēē — pavadīt pie vecākiem uz salonu?

—    Lūdzu, lieciet jauno dāmu mierā, — teica Mārstons. — Viņa man palīdzēs dienu un nakti dežūrēt pie kapteiņa Balcna. Kuru katru bridi var kļūt sliktāk.

—    Kā jūs vēlaties. — Viņš paklanījās Sjūzenai Bercsfordai. — Ar labu nakti visiem!

Durvis aizvērās. Sjūzena Bercsforda teica: — Ak tad tā viņi nokļuva uz klāja! Dieva dēļ, mister Kārter, kā jūs to visu varējāt zināt?

—     Kā es to zināju? Mēs taču nevarējām domāt, ka četrdesmit vīrus varēja paslēpt skurstenī. Tiklīdz secinājām, ka Karcras un Serdans ir faktiskie vadoņi, lā viss kļuva skaidrs. Viņi ieradās uz klāja Karasio kopā ar tām lielajām kastēm. Divreiz divi ir četri, Beresfordas jaunkundz. — Viņa nosarka un paskatījās uz mani ar savu indīgo skatienu, kuru es ignorēju un turpināju: — Jūs taču abi saprotat, ko las nozīmē, ja?

—    Jums mums las jāpaskaidro, — ledainā tonī noskaldīja Beresfordas jaunkundze. — Jūs jau degat aiz nepacietības mūs apgaismot.

—     Tas nozīmē, ka visa pamatā ir ļoli svarigi iemesli, — cs lēnām sacīju. — Visai kravai — ieskaitot ari brīvās ostas — jāiziet muitas pārbaude. Šīs kastes muitoja Karasio. Tas nozīmē, ka muita zināja, kas tur iekšā. Ar to laikam var izskaidrot arī mūsu aģenta uztraukumu. Bet muita kastes izlaida cauri. Kāpēc? Jo bija saņēmusi norādījumus. Un kas tos varēja dot? Valdība. Un kas pavēlēja valdībai? Kurš tad cits, ja ne pats ģeneralisimuss — galu galā viņš jau ir tā valsts. Neapšaubāmi aiz visa tā ir pats ģeneralisimuss, — es domīgi turpināju. — Un mēs visi zinām, kā viņam vajag naudu. Es tikai uzdodu sev jautājumu…

—    Ko? — Mārstons jautāja.

—    Es īsti nezinu. Sakiet, doktor, vai te iespējams uzvārīt tēju vai kafiju?

—    Vēl neesmu redzējis tādu aptieku, kur tas nebūtu iespējams, manu zēn.

—    Ļoti laba ideja! — Sjūzena Bercsforda picleca kājās. — Par visu vairāk uz pasaules cs tagad gribētu iedzert tasi tējas

—    Kafiju.

—    Tēju.

—    Kafiju. Izpildiet slimnieka vēlēšanos. Tām jums jābūt jaunām izjūtām, Beresfordas jaunkundz, kad pašai sev jāvāra kafija. Automātā ielejam ūdeni…

—     Lūdzu, izbeidziet! — Viņa pienāca pie manas gultas. — Jums gan ir īsa atmiņa, mister Kārter. Aizvakar vakarā cs jums jau atvainojos. Vai vairs neatceraties?

—    Atceros. Piedodiet, Beresfordas jaunkundz.

—    Sjūzcn, — viņa smaidīdama atteica. — Ja gribat dabūt savu kafiju.

—    Izspiešana!

—    Dieva dēļ, sauciet viņu par Sjūzenu, ja viņa tā vēlas. — Mārstons izklausījās aizkaitināts.

—   Ja ārsts iesaka, — es rezignēti noteicu. — Labi, Sjūzcn, atnesiet slimniekam kafiju. — Apstākļi nebija normāli. Vēlāk es atkal teikšu Beresfordas jaunkundze.

—    Pagāja piecas minūtes, un viņa bija klāt ar kafiju.

Es paskatījos uz paplāti un teicu: — Kā? Tikai trīs tasītes? Vajadzēja būt četrām.

—    Četrām?

—    Četrām. Trīs mums un viena mūsu draugam aiz durvīm.

—    Mūsu draugam? Jūs domājat sargu?

—    Kuru tad citu?

—    Vai jūs esat pilnīgi zaudējis prātu, mister Kārter?

—    Tas nav godīgi, — murmināja Mārstons. — Viņu sauc Džons.

Viņa nikni paskatījās uz Mārstonu un ledainā balsī teica: — Vai jūs esat zaudējis prātu? Kāpēc man tam bandītam vēl būtu jāservē kafija? To es nedarīšu.

Mārstons negaidīti man nāca palīgā, asi sacīdams: — Mūsu pirmā virsnieka rīcība vienmēr ir pamatota. Lūdzu, dariet, ko viņš saka.

Viņa pielēja vienu tasīti ar kafiju un izgāja ārā, bet jau pēc pāris sekundēm bija atpakaļ.

—    Vai viņš bija priecīgs? — es pajautāju.

—    Un kā vēl! Likās, ka jau ilgāku laiku neko, izņemot ūdeni, nebija dabūjis.

—    To cs varu iedomāties. Apgāde tajās kastēs nebūs bijusi nekāda labā. — Es paņēmu viņas pasniegto kafijas tasīti, izdzēru un noliku malā. Kafija garšoja kā jau kafija.

—    Kāda ir? — Sjūzena vaicāja.

—    Izcila. Apvainojumu, ka jūs nemākat pat ūdeni uzvārīt, esmu spiests ņemt atpakaļ.

Viņi saskatījās, un Mārstons jautāja: — Džon, jums taču šonakt vairs nekas nebūs jādara, nebūs jārisina problēmas?

—    Vairs ne. Tagad man ir tikai viena vēlēsanās — kārtīgi izgulēties.

—    Labi. Tādēļ es jūsu kafijai pieliku spēcīgas miega zāles. — Viņš mani domīgi pētīja. Kafijai ir tā jaukā īpašība, ka tā nomāc citas garšas piejaukumu.

Es zināju, kas ar to bija domāts, un arī viņš zināja, ka es zinu.

—      Doktor Mārston, es domāju, ka neesmu jūs pietiekoši novērtējis.

—    Protams, — viņš jautri atteica. — Par to esmu pārliecināts.

Vēl biju dziļā miegā, kad sajutu, ka sāp kāja; nc pārāk, taču pietiekoši, lai laupītu man miegu. Kāds mani ik pēc brīža raustīja jiz kājas, spēcīgi un enerģiski. Un kāds kaut ko murmināja. Cerēju, ka šis kāds, lai arī kas tas būtu, beigs mani raustīt, esmu tomēr slimnieks.

Es atvēru acis. Pirmais, ko ieraudzīju, bija pulkstenis pie pretējās sienas. Desmit! Jau desmit priekšpusdienā, jo pa logu iespīdēja dienas gaisma. Doktoram Mārstonam bija taisnība par miega zālēm.

Kāds tik tiešām kaut ko murmināja: tas bija Balens. Viņš miegā kaut ko centās pateikt. Manu kāju gan neviens neaiztika. Pie visa bija vainīgs atsvars. Neskatoties uz stabilizatoriem, «Kampari» diezgan ievērojami šūpojās, tātad bija augsti viļņi. Tiklīdz kuģis bija sasvēries uz sāniem, ari trīša kustība bija sasniegusi maksimumu, un saite parāva manu kāju. Tagad, kad biju pamodies, kāja sāpēja vēl vairāk. Ja kauls tik tiešām būtu lauzts, tad man klātos bēdīgi. Es skatījos, kur ir doktors Mārstons, gribēju lūgt, lai noņem atsvaru.

Mans skatiens atdūrās nevis pret Mārstonu, bel gan pret Miguelu Kareru. Viņš stāvēja manas gultas galvgalī. Varbūt viņš mani uzmodināja? Karcra bija tikko skuvies un izskatījās atpūties. Svaigi pārsietā roka bija iekārta pārsējā, bet otrā padusē atradās jūras kartes. Viņš pavirši man uzsmaidīja.

—    Labrīt, mister Kārter. Kā jūtaties šodien?

Es viņu ignorēju. Sjūzena Bercsforda sēdēja pie ārsta rakstāmgalda un izskatījās nogurusi; tagad ap skaistajām zaļajām acim bija tumši loki.

—    Sjūzen, kur ir doktors Mārstons?

—    Sjūzen? — Karera noteica. — Cik ātri, esot kopā, var iegūt uzticību!

Es neskatījos uz viņu. Sjūzena atbildēja: — Viņš ir aptiekā un guļ, jo gandrīz visu nakti bija nomodā.

—    Lūdzu, pamodiniet viņu. Sakiet, lai noņem lo nolādēto atsvaru. Tas man pārplēsis kāju uz pusēm.

Viņa iegāja aptiekā.

Karcra jautāja: — Vai cs varu palūgt jūsu uzmanību, mister Kārter?

—    Tikai, kad būs noņemts atsvars, agrāk ne.

Parādījās doktors Mārstons. Berzēdams acis, viņš noņēma atsvaru.

—    Kā iet kapteinim un bocmanim? — pavaicāju.

—    Kapteinis ar pūlēm turas. — Ari Mārstons izskatījās noguris. — Bocmanis atgūstas ātri. Šorīt agri abi nāca pie samaņas, cs viņiem iedevu miega zāles.

Es piekrītoši pamāju un pagaidīju, kamēr Mārstons atbrīvo un noliek horizontāli kāju, un palīdz man pieslieties sēdus. — Ko jūs gribat, Karera?

Viņš atritināja vienu karti un izklāja uz maniem ceļgaliem. — Man vajadzīgs padoms navigācijā, teiksim tā? Vai esiet gatavs man palīdzēt?

—    Esmu gatavs.

—    Kā? — iesaucās Sjūzena. — Un jūs gribat šim cilvēkam palīdzēt?

—    Vai tad jūs nedzirdējāt, ko es teicu? Ko jūs gribat no manis — vai lai tēloju varoni? — Pamāju uz savas kājas pusi. — Tc jūs redziet, ko man deva varonība!

—    To cs nebiju gaidījusi! — Bālajos vaigos iemetās sārtums. — Jūs! Jūs gribat palīdzēt šim monstram, šim slepkavam…

—    Ja to nedarīšu, tad viņš droši vien ķersies klāt jums, — saīdzis atbildēju. — Varbūt sāks pa vienam izraut pirkstus, bez narkozes, protams. Es neteikšu, ka las viņam sagādās prieku, bet viņš tā varētu rīkoties.

—     Man no viņa nav bail, — viņa spītīgi atbildēja, bet viņas seja alkal k|uva bāla.

—    Pēdējais laiks sākt baidīties, — īsi atteicu. — Nu, Karera?

—     Vai esat kuģojis Zicmcļatlantijā, mister Kārter? Es domāju starp Eiropu un Ameriku.

—    Vairākkārt.

—    Labi. — Viņš uzsita ar rādītājpirkstu pa karti. — Kuģis atstāj Klaidu un uzņem kursu uz Norfolku Virdžīnijas štatā. Es jūs lūdzu ieskicēt kursu, kādu izvēlētos šis kuģis. Ja jums vajadzīga izziņu literatūra, es likšu atnest.

—    Nevajag. — Es paņēmu pasniegto zīmuli. — Ziemeļu virzienā apkārt Īrijai — tā. Tad ar līkumu pa vasaras maršrutu uz rietumiem — līdz šim tc punktam dienvisaustrumos no Ņūfaundlcndas. Ziemeļu līkne izskatās diezgan jocīgi, bet te vainīga kartes projekcija. Šis ir īsākais maršruts.

—    Es jums ticu. Un tālāk?

—    Tūlīt pēc tam kurss novirzās no galvenā maršruta, kas ved tjpši uz rietumiem, uz Ņujorku, apmēram šeit, un mūsu kuģis iestūrē Norfolkā no austrumu-ziemeļaustrumu puses. — Es pagriezu galvu, lai paskatītos pa durvīm. — Kas tas par troksni?

No kurienes? Izklausās pēc kniedēšanas vai pneimatiskā āmura sitieniem.

—    Vēlāk, vēlāk, — viņš aizkaitināti sacīja un izklāja otru karti. Dusmas pazuda. — Lieliski, Kārter, lieliski. Jūsu kurss pilnīgi sakrīt ar to, kas te uzzīmēts.

—    Pie velna, kādēļ tad vēl bija jāprasa man?

—     Man patīk visu divkārši un pat trīskārši pārbaudīt, mister Kārter. Tam kuģim, par kuru cs runāju, pēc divām dienām, sestdien pulksten desmitos vakarā jāienāk Norfolkā. Tieši desmitos. Ja es šo kuģi gribu satikt tās dienas rītā, kur man to izdarīt?

Es paturēju jautājumu pie sevis. — Šajos platuma grādos gaisma aust pulksten piecos. Varbūt desmit minūtes agrāk vai vēlāk. Kāds ātrums ir kuģim?

—    Protams! Cik muļķīgi no manas puses! Desmit mezgli.

—     Desmit mezgli. Septiņpadsmit stundas. Simts septiņdesmit jūras jūdzes. Tikšanās varētu notikt šeit…

—     Pareizi. — Viņš atkal salīdzināja ar otro karti. — Ļoti patikami. — Tagad viņš uzmeta ātru skatienu zīmītei, kuru turēja rokā. — Mūsu pašreizējās pozīcijas ir divdesmit sešas minūtes un piecdesmit divi grādi uz ziemeļiem, septiņdesmit sešas minūtes un trīsdesmit trīs grādi uz rietumiem. Cik laika mums vajadzēs, lai sasniegtu šo krustpunktu?

—    Kas tas par troksni ārā? — es jautāju. — Kādus briesmu darbus jūs esat ieplānojis, Karera?

—    Atbildiet uz manu jautājumu! — Viņa tonis bija ass.

—    Kāds ir mūsu ātrums?

—    Četrpadsmit mezgli.

—     Četrdesmit trīs stundas, — es pēc brīža atbildēju. — Gandrīz.

—    Četrdesmit trīs stundas, — viņš lēnām atbildēja. — Šodien ir ceturtdiena, desmit no rīta, un sestdien pulksten piecos no rīta man jābūt tikšanās vietā. Ak, Dievs, vairs tikai četrdesmit trīs stundas. — Pirmo reizi viņš izskatījās patiesi norūpējies. — Kāds ir «Kampari» maksimālais ātrums?

—    Astoņpadsmit mezgli. — Es ievēroju Sjūzenas seju. Viņa tikko zaudēja pēdējās ilūzijas, ko bija saistījusi ar pirmo virsnieku.

—    Ahā! Astoņpadsmit! — viņš nopriecājās. — Un kā būs, ja brauksim ar maksimālo ātrumu?

—    Tad droši vien pārstās darboties stabilizalori un kuģis vienkārši izjuks.

Tas viņam nepatika. — Ko tas nozīmē?

—    Tas nozīmē, ka jums jāsagatavojas uz lielām nepatikšanām. — Es paskatījos ārā pa logu. — Es neredzu jūru, bet jūtu tās viļņošanos. Ļoti spēcīgu. Pajautājiet jebkuram jūrniekam Bahamu salās, ko tas šajā gadalaikā varētu nozīmēt, un viņš jums pateiks. Tas var nozīmēt tikai vienu, Karcra, — tropisko vētru, iespējams pat orkānu. Viļņi nāk no austrumiem, tur atrodas arī vētras epicentrs. Pašlaik varbūt vēl divsimt jūdžu attālumā. Un viļņošanās kļūst arvien nepatīkamāka. Vai jūs to neievērojāt? Viļņošanās palielinās, jo klasiskais orkānu ceļš šajā apvidū ved rietumu — ziemeļrietumu virzienā, un tic pārvietojas ar desmit līdz piecpadsmit jūras jūdžu ātrumu stundā. Mēs braucam ziemeļaustrumu virzienā. Citiem vārdiem sakot: orkāns un «Kampari» dodas viens otram pretī. Ir pēdējais laiks sākt studēt laika prognozes, Karcra.

—    Cik ilgā laikā mēs nonāksim krustpunktā, braucot ar ātrumu astoņpadsmit mezgli stundā?

—    Pēc trīsdesmit trīs stundām. Apmēram. Ja laiks ir labs.

—    Un kāds būs kurss?

Es to iezīmēju un paskatījos uz Kareru. — Tāds pats kā jūsu kartē.

—   Jā. Kādu viļņu diapazonā raida laika ziņas?

—    Ja no Atlantijas rietumu virzienā tuvojas orkāns, tad daži raidītāji austrumu piekrastē to vien dara, kā nepārtraukti raida laika ziņas.

Karera piegāja pie Mārstona telefona un tiem uz komandtiltiņa pavēlēja braukt ar pilnu ātrumu un nepārtraukti klausīties laika ziņas. Kad viņš pabeidza, cs tcicu: — Ak tad astoņpadsmit mezgli? Nu ko, es jūs brīdināju.

—     Man jāiegūst tik daudz laika, cik vien iespējams. — Viņš paskatījās uz Balenu, kurš miegā murgoja. — Ko šādos apstākļos darītu kapteinis?

—    Grieztos apkārt un bēgtu jebkurā virzienā — tikai ne uz ziemeļiem. Mums jādomā arī par pasažieriem. Viņi ne labprāt slimo ar( jūras slimību.

—    Baidos, ka nabadziņiem būs daudz kas jāiztur. Bet viņi cietīs svarīgas lietas labā.

—    Jā, — es lēnām leicu. Tagad cs sapratu, kas tās par skaņām. — Ļoti laba liela. Tādam patriotam kā jūs labāka vairs nevarētu būt. Ģeneralisimusa naudas lādes ir tukšas, nav neviena sū, un režīms draud izjukt. Kārību jūras slimnieku var glābt likai viens: asins pārliešana. Precīzāk sakot, zelta pārsūknēšana. Cik miljonu vērtībā zelta stienīšu būs uz tā kuģa klaja, kuru mēs gatavojamies pārtvert?

Mārstons jau bija atgriezies palātā. Viņi abi ar Sjūzenu vispirms pavērās manī un tad saskatījās. Viņu diagnoze bija nepārprotama: šoks ir radījis jucekli manās smadzenēs. Bet Karcra domāja citādi, to cs skaidri redzēju.

—   Jums ir tādi ziņu avoti, par kuriem es nekā nezinu, — Karcra gandrīz čukstēja. — Kas tie par avotiem, Kārter? Ātri!

—    Nav nekādu avotu, Karcra. — Es smaidīju. — Kāpēc gan?

—     Es neļaušu ar sevi jokoties, Kārter. — Viņš joprojām bija ārkārtīgi mierīgs. — Avotus, Kārter!

—    Šeit. — Es sev padauzīju ar pirkstu pa pieri. — Tikai šeit. Tas arī ir vienīgais avots.

Pāris sekundes viņš mani klusēdams uzlūkoja ar aukstu skatienu un tad teica: — To cs jutu no paša sākuma. Jums piemīt kaut kas īpašs. Boksa čempions ari izskatās pēc boksa čempiona pat tad, kad atpūšas. Un bīstams vīrs izskatās bīstams pat visomulīgākajās situācijās un visnevainīgākajos apstākļos. Tā ir jūsu sevišķā īpašība. Nc par velti cs mācījos to visu atpazīt.

—     Vai jūs dzirdējāt? — tcicu Sjūzenai. — Jums tas nekad nebūtu ienācis prātā, vai nc? Jūs mani uzskatījāt par vidusmēra cilvēku.

—   Jūs esat vēl gudrāks nekā es biju iedomājies, mister Kārter, — Karcra murmināja.

—    Ja jau likai tāpēc vien ir gudrs, ka zina, ka divreiz divi vienmēr būs četri, tad jums ir taisnība. Ja es tiešām būlu gudrs, tad te negulētu ar salauztu kaju. — Lieks atgādinājums par manu nevarību nekaitēs. — Ģcncralissimo nepieciešama nauda. To man jau sen vajadzēja iedomāties.

—   Ja?

—    Jā. Vai man jums jāpaskaidro, kādēļ lika nogalināts mūsu Braunels?

—    Tas mani varētu interesēt.

—    Jo jūs pārtvērāt Harisonu un Kčrtisu ģimeņu ziņojumu, tās ir abas ģimenes, kuras saņēma telefonogrammu un nokāpa Kingstonā, lai dotos mājup. Ziņojumā bija teikts, ka tā telefonogramma bija slikts joks. Ja mēs to būtu uzzinājuši, tad noteikti daudz pamatīgāk būtu papētījuši Serdana un Kareru kungus, kas tūlīt ieņēma atbrīvojušās vietas. Būtiski bija arī tas, ka viltus telefonogramma pienāca caur jūsu galvaspilsētu. Tas pierāda, ka to zināja pasta pārvalde un arī valdība bija informēta. Pasts ir valsts iestāde.

Otrkārt, gaidītāju rinda uz «Kampari» jūsu zemē ir ļoti gara. Jūs atradāties pašās beigās, bet pēkšņi nezin kā esat pirmie. Jūs jau skaidrojāt, ka bijāt vienīgie, kas izmantoja izdevību, lai ieņemtu atbrīvojušās vietas. Muļķības! Drīzāk gan kāda ļoti augsti stāvoša persona noteica, ka Karcras un Serdans būs pirmie. Un neviens nevarēja protestēt. Es jautāju, kāpēc?

Treškārt: lai arī gaidītāju rinda ir gara, tajā nav jūsu zemes pilsoņu, Karera. Jūs nedrīkstat kāpt uz kuģiem, kuri piestās ārvalstu ostās. Turklāt ikviens, pie kura atrod ārzemju valūtu, tiek iebāzts cietumā. Bet jūs drīkstējāt braukt. Jūs pat drīkstējāt maksāt ar dolāriem. Vai vēl spējat sekot manam domu gājienam?

Viņš pamāja. — Mums bija jāriskē un jāmaksā dolāros.

Ceturtkārt: muita pievēra acis un izlikās neredzam, ka kastēs ir cilvēki. Un arī lielgabali. Tas pierāda…

Mārstons mani pārtrauca: — Lielgabali? — Viņš izskatījās pilnīgi apjucis. — Lielgabali?

—    Tas troksnis, kuru jūs dzirdat ārā, — vienaldzīgi noteica Karera. — Misters Kārtcrs jums vēlāk visu paskaidros. Zēl, — viņš turpināja, — ka neesam vienā ierakumu pusē. Jūs būtu spīdoši nokārtojis adjutanta eksāmenu, mister Kārter. Un algu jūs varētu sev noteikt pats.

—    Apmēram to pašu man vakar teica misters Beresfords. Pēkšņi man visi piedāvā darbu. Bet piedāvāšanas laiku gan varējāt izvēlēties labāku.

—   Jūs gribat man teikt, — Sjūzena izmeta, — ka tēvs jums…

—    Nekrītiet panikā! — cs atbildēju. — Viņš jau pārdomāja. Tā nu tas izskatās, Karera. Valsts iestādes darbojas līdzi. Un kas tad ir vajadzīgs? Nauda. Nekavējoties. Pēdējos divos gados no valstīm aiz dzelzs priekškara ir saņemti ieroči par trīssimtpiccdcsmit tūkstošiem dolāru. Diemžēl jau no paša sākuma ģeneralissimo nebija tādas naudas. Kopš neviens vairs negrib pirkt cukuru, ārējā tirdzniecība faktiski ir paralizēta. Kā tad godīgs cilvēks lai dabū naudu? Pavisam vienkārši. Nozog.

—    Personīgus apvainojumus varat aiztaupīt.

—     Kā vēlaties. Varbūt jūras pirātisms skan labāk kā zādzība. Es nezinu. Bel ko viņš zog? Vai obligācijas, akcijas, skaidru naudu? Nē. Viņš interesējas likai par tādām vērtībām, kuru pēdas līdz viņam neviens nespēs izsekot. Un te noder tikai viens: zelts. Jūsu valsts vadonim, mister Karera, jābūt plašam spiegu tīklam gan Lielbritānijā, gan ari Savienotajās Valstīs.

—    Ja nepieciešamo kapitālu gatavojas ieguldīt tādā pasākumā,

—    Karera vienaldzīgi teica, — tad liels spiegu aparāts ir sevišķi noderīgs. Manā kajītē ir pal detalizēts zelta iekraušanas plāns. Vairums cilvēku ir pērkami, mister Kārter.

—    Kaut jel kāds reiz pamēģinātu arī ar mani! — es nopūtos.

—     Nu ja, lā jau tas ir. Amerikāņu valdība neslēpa, ka tai ir izdevies atpirkt atpakaļ lielāko daļu no zelta rezervēm, kuras pēdējos gados bija aizceļojušas uz Eiropu. Šie zelta stieņi jātransportē atpakaļ. Un daļa no tā visa būs uz kuģa, kuru mēs gribam pārtvert, lieku galvu ķīlā. Tas, ka kuģim līdz ar tumsas iestāšanos jāienāk Norfolkā, ir interesanti. Vēl interesantāk ir tas, ka ar Norfolku noteikti domāta flotes bāze Hemptonrouda, kur pārkraušanu var veikt visdrošāk. Un no Norfolkas ir visīsākais zemes ceļš uz Fortnoksu, kur zelts ari paliks. Cik tur ir zelta, Karera?

—    Simtpiecdesmit miljonu dolāru vērtībā, — viņš nevērīgi atbildēja. — Jūs neko neesat palaidis garām neievērotu. Neko, kam būtu nozīme.

Simtpiecdesmit miljoni. Mēģināju to saprast gan tā, gan šā, bet neviens piemērots komentārs neienāca prātā, tādēļ vaicāju: — Kādēļ izvēlējāties tieši «Kampari»?

—    Es domāju, ka arī to jūs uzminēsiet. Patiesībā varējām izvēlēties starp trīs kuģiem, kuri visi ceļo starp Ņujorku un Kārību jūras ostām. Diezgan ilgi pētījām visu kuģu maršrutus. «Kampari» mums derēja vislabāk.

—    Tas tomēr bija diezgan nedroši izskaitļots, vai ne? Kā būtu, ja mēs Karasio ierastos pāris dienas vēlāk?

—     Kopš jūsu izbraukšanas no Savannas gatavībā atradās kāds kara kuģis, fregate, kura varēja jūs pārtvert. Bet tas nebija vajadzīgs. — Tātad tas bija tas kuģis, kuru mēs naktī fiksējām ar radaru. Nevis amerikāņu kara kuģis, bel gan ģeneralisimusa kuģis.

—    Šī metode bija daudz vienkāršāka un pieņemamāka, — viņš smaidot sacīja.

—     Un fregati šim mērķim jūs nevarējāt izmantot, — es tcicu.

—    Tai nav piemērots darbibas rādiuss. Pilnīgi bezcerīgi sliktos laika apstākļos. Nav arī iekraušanas celtņu, turklāt pārāk uzkrītoša. Bel «Kampari»! Kurš gan uztrauksies, ja las nokavēsies pāris dienas, ja nu vienīgi galvenais birojs un…

Karcra mani pārtrauca: — Mēs padomājām ari par galveno biroju. Vai jūs tiešām domājāt, ka mēs neievērosim tik svarīgu faktoru? Esam uzstādījuši savu raidītāju, un varu jums droši apgalvot, ka tas regulāri raida nevainojamus ziņojumus.

—    Redzu, ka arī šī lieta ir nokārtota, un «Kampari» ir tik ātrs, ka var apdzīt jebkuru kravas kuģi. Tam vienmēr ir bijis labs ātrums, pirmklasīgas radaru iekārtas un lielas celtspējas celtņi. — Es aizturēju elpu un paskatījos uz viņu. — Kuģa priekšgalā un aizmugurē ir nostiprināti klāji, uz kuriem var ļoti parocīgi uzmontēt lielgabalus. Kopš otrā pasaules kara lielākajai daļai brilu kuģu ir tādi stiprinājumi. Gribu vērst jūsu uzmanību uz to, ka šie klāji no apakšas vēl būlu jāpastiprina ar Icņķdzclžiem, un šis darbiņš jums prasīs vismaz divas dienas. Ja nebūs lādu stiprinājumu, tad pat septiņdesmit piektā kalibra lielgabals jau pēc diviem šāvieniem būs sarāvis un salocījis tērauda klāja lokšņu salaidumu vielas.

—    Vairāk par diviem šāvieniem mums nevajadzēs.

Es pārdomāju šo nevērīgo piezīmi. Divi šāvieni? Nekā nesaprotu. Ko Karera bija izdomājis?

—    Dieva dēļ, par ko jūs te runājat? — Sjūzena likās aizkaitināta. — Nostiprināti tērauda klāji, leņķdzelži? Par ko tc galu galā ir runa?

—    Nāciet man līdzi, Beresfordas jaunkundz, — smaidol tcica Karera. — Es jums pats personīgi labprāt parādīšu, par ko ir runa. Turklāt man šķiet, ka jūsu mīļie vecāki ir norūpējušies par jums. Tiksimies vēlāk, mister Kārter! Nāciet, Beresfordas jaunkundz!

Viņa vilcinājās un nezināja, ko darīt. Es tcicu: — Ejiet vien. Kas zina, varbūt jums paveiksies. Viens kārtīgs grūdiens, kad viņš stāvēs pie reliņiem, un liela darīta. Jūs tikai nenokavējiet īsto brīdi!

—   Jūsu anglosakšu humors man sāk krist uz nerviem, — Karcra sacīja. — Cerams, ka jūs lo nezaudēsiet arī nākošajās dienās.

Ar šo brīdinājumu viņš atstāja telpu. Mārstons paskatījās uz mani, un pārsteigumu viņa sejā nomainīja pārdomas.

—    Vai tas, ko Karcra teica, bija domāts tā, kā es to sapratu?

—    Noteikti. Tas jau ari ir tas pneimatisko āmuru troksnis. Abos nostiprinātajos klājos kuģa priekšgalā un pakaļgalā tiek gatavoti caurumi skrūvēm, jo esošie caurumi, kas domāti britu lielgabaliem, noteikti neder, tā kā Karcras lielgabali droši vien nāk no valstīm aiz dzelzs priekškara.

—    Tālad viņš tiešām grib montēt kuģa lielgabalus?

—     Tie bija iepakoti divās lielās kastēs. Acīmredzot izjauktā veidā, bet tā, lai atkal ātri var salikt. Tie nevarētu būt sevišķi smagi, citādi tos varētu uzmontēt vienīgi kuģu remonta rūpnīcā. Bet kalibrs ir pietiekoši liels, lai apturētu zelta vedēju kuģi.

—    Tam es nespēju noticēl! — Mārstons protestēja. — Bruņots uzbrukums atklātā jūrā? Pirātisms mūsu laikos, divdesmitajā gadsimtā? Smieklīgi! Pilnīgi izslēgts!

—    Pasakiet to mūsu draugam Karcram. Viņš ne brīdi nešaubās, ka tas tā arī būs. Es arī ne. Vai jūs man varat pateikt, kas viņu spēs apturēt?

—    Mums viņš jāaptur, Džon. Mums jāiejaucas.

—    Kāpēc?

—    Ak, Dievs! Kāpēc? Noskatīties, kā zēns pazūd ar velns zin cik miljoniem…?

—    Tātad lie ir miljoni, par ko jūs uztraucaties?

—    Protams, — Mārstons asi atteica. — Pats par sevi saprotams!

—    Jums ir taisnība, doktor, — es sacīju. — Es šodien neesmu īsti formā. — Īstenībā man vajadzēja uzsvērt, ka, ja viņš nopietnāk padomātu, tad būlu desmitreiz vairāk norūpējies nekā tagad, un ne jau miljonu dēļ. Apmēram uz pusi lik norūpējies, cik es. Katrā ziņā cs biju uztraucies. Un man bija bail, šausmīgi bail. Faktiski Karcra bija asprātīgs un viltīgs — varbūt ne tik viltīgs, kā es biju domājis. Viņš jau izdarīja kļūdu, ielaizdamies sarunā ar mani. Ja to dara cilvēks, kuram daudz kas būlu slēpjams, tad viņš izdarīs arī nākošo kļūdu, pateiks vai nu par daudz, vai par maz. Te nu Karera ir sagrēkojis. Kāpēc gan lai viņš uztrauktos, vai pateica par maz vai par daudz? Tagad viņš vairs nevarēja zaudēt. Vairs ne…

Pasniedza brokastis. Man nebija apetītes, bet, neskatoties uz to, es apēdu visu. Biju zaudējis pārāk daudz asiņu. Cik spēka savākšu, lik arī būs nākošajā naktī. Varētu arī nepietikt. Miegs nenāca, tādēļ palūdzu Mārstonam kādu nomierinošu līdzekli, un viņš to iedeva. Ari miegs man tagad nepieciešams. Nākošajā naktī par miegu nevarēs ne iedomāties.

Pirms iemigu, sajutu mutē dīvainu sausumu, kā tas gadās, ja cilvēks cīnās ar bailēm. Es centos sev iegalvot, ka las nav aiz bailēm, bet miega zāļu iedarbība. Un to es sev centos iegalvot…!

Astotā nodaļa

Ceturtdiena: no pulksten 16.00 līdz 22.00

Es pamodos vēlā pēcpusdienā, ap pulksten četriem. Līdz saulrietam bija palikušas četras stundas, bet gaisma jau bija ieslēgta, jo debesis bija melnas kā nakti. No drūmajiem, zemajiem mākoņiem lija stiprs lietus. Pat caur aizvērtajiem logiem un durvīm varēja dzirdēt, kā trako orkāns.

«Kampari» nācās pacīnīties. Mēs braucām tādā pat ātrumā, pārāk ātri šādiem laika apstākļiem. Mūsu kuģim nācās lauzt ceļu caur augstām un smagām bangām, kur.is triecās pret labajiem sāniem. Viļņi nebija īsti mājas augstumā, bet tādi, kā jau parastas tropu vētras laikā. Taču šis ātrums kopā ar sānu viļņiem draudēja mūs saplosīt. Kuģa korpuss lika pakļauts visneiedomājamākajai slodzei. «Kampari» labie sāni regulāri atsitās pret viļņiem un saslējās, tad kuģis krita uz kreisajiem sāniem, noliecās uz priekšu un nosvērās uz labajiem sāniem, lai atkārtotu šīs kuslības arvien no jauna. Kuģis brīžiem nodrebēja pa visām kniedēm un salaiduma vietām. Šaubu nebija: skotu kuģubūves rūpnīca Klaidā bija labi pastrādājusi. Taču tur neviens nerēķinājās ar to, ka «Kampari» nonāks trako bara rokās. Ari tērauds var pārlūzt.

—    Doktor Mārston, — cs teicu, — lūdzu, mēģiniet sazvanīt Kareru.

—     Hallo — vai mēs jau esam pamodušies? — Viņš pakratīja galvu. — Pirms stundas jau ar viņu runāju. Viņš ir uz komandtiltiņa un ir nolēmis nepieciešamības gadījumā tur palikt visu nakti. Ātrums netikšot samazināts, viņš saka, jau tagad las esot tikai piecpadsmit mezgli.

—   Tas cilvēks ir traks. Uti Dievs stāv klāt stabilizatoriem. Ja to nebūtu, mēs jau sen būtu apmetuši kūleni.

—    Vai viņi var ilgi izturēt lādu slodzi?

—    Tas man liekas neiespējami. Kā icl kapteinim un bocmanim?

—    Kapteinis guļ un joprojām fantazē, bet elpa ir vieglāka. Bet mūsu draugam Makdonaldam jūs varat pajautāt pats.

Es pagriezos uz sāniem. Jā, Makdonalds bija pamodies un smaidīja.

Mārstons sacīja: — Tā kā abi esat pamodušies, tad atļausiet, ka es apiiekā kādu stundiņu nosnaudīšos. Man tas ir nepieciešams.

Viņš tiešām izskatījās bāls un iztukšots.

—    Ja kaul kas noliks ne tā, mēs jūs pasauksim. — Paskatījos, kā viņš aiziet, un tad tcicu Makdonaldam: — Nu, vai labi izgulējāties?

—     Kā vislielākais sliņķis! — Smaidīdams viņš piebilda: — Es gribēju piecelties, bet Mārstons neļāva.

—    Vai tas jūs pārsteidz? Jūs taču zināt, ka ceļgala locītava ir sadragāta. Paies nedēļas, kamēr varēsiet sākt staigāt pa īstam. — Nekad vairs viņš nestaigās pa īstam…

—    Tas nu man ir nelaikā un nevietā. Doktors Mārstons man pastāstīja par Kareru un viņa plāniem. Tas vīrs ir nenormāls.

—    Varbūt. Traks vai nē — kā lai viņu aptur?

—    Varbūt to spēs laika apstākļi. Tur ārā izskatās briesmīgi.

—    Laika apstākļi viņu neapturēs. Viņš ir stūrgalvīgs fanātiķis. Bel es varētu pamēģināt.

—     Jūs? — Makdonalds pacēla balsi, bet tūlīt pārgāja uz čukstiem. — Jūs? Ar jūsu lauzto augšstilba kaulu? Velns lai parauj, kā?

—    Man nav lauzta kāja. — Es viņam pastāstīju par mūsu māņu gājienu. — Es domāju, ka varu paiet, ja nav daudz jāskraida pa kāpnēm.

—    Mhm. Un kāds ir jūsu plāns, ser?

Es izstāstīju. Viņš mani nosauca par tikpat traku kā Karera un visiem spēkiem centās atrunāt, piedāvāja pat savus variantus. Mēs vēl klusām sarunājāmies, kad atvērās durvis, un sargkareivis ielaida Sjūzenu Bcrcsfordu un aizslēdza aiz viņas durvis.

—    Kur jūs bijāt visu dienu? — cs pārmetoši vaicāju.

—    Es redzēju lielgabalus. — Viņa bija bāla un izskatījās, ka ir aizmirsusi, cik ļoli nicināja manu sadarbību ar Kareru. — Liels lielgabals ir kuģa pakaļgalā, bel mazāks priekšgalā. Tagad tie abi ir pārklāti ar buraudcklu. Pārējo dienas daļu cs pavadīju pie vecākiem un citiem pasažieriem.

—    Un kā icl pasažieriem? — cs jautāju. — Vai viņi ir pārskaitušies, ka lika ar varu nolaupīti? Jeb varbūt viņi visu nolickošo uzlūko kā jaunu atrakciju, kā piedzīvojumu, kuru bez maksas piedāvā rēdereja, un par kuru varēs stāstīt bērniem un mazbērniem? Lielākā daļa no viņiem noteikti ir priecīgi, ka Karcram nav nodoma viņus turēl par ķīlniekiem un pieprasīt izpirkšanas maksu.

—    Vairumam viss ir vienalga, — Sjūzena Bcrcsforda atbildēja. — Viņi ir tik slimi ar jūras slimību, ka nu jau viss vienalga, izdzīvos vai nomirs. Man jāsaka, ka es jūtos tāpat.

—    Jūs pieradīsiet, — cs bezjūtīgi atteicu. — Jūs visi pieradīsiet… Es jums gribētu ko lūgt.

—   Jā, Džon? — Gan padevība viņas balsi, gan arī tas, ka viņa mani uzrunāja vārdā, man lika sarauties un bailīgi pašķielēt uz bocmaņa pusi. Bet viņš mierīgi pētīja griestus, lai gan tur nekā nebija, ko redzēt.

—     Dabūjiet atļauju aiziet uz savu kajīti. Sakiet, ka jūs gribat atnest segas, jo šonakt ļoti salāt. Un segām pa vidu noslēpiet jūsu tēva smokingu — nevis balto tropu smokingu, bel melno. Uzmanieties, lai neviens lo nepamana. Vai jums ir tumša kleita?

—    Tumša kleita? — Viņa savilka pieri. — Kāpēc?

—     Dieva dēļ, atbildiet ātri…, — es nikni čukstēju. Ārā bija dzirdamas balsis.

—    Melna kokteiļkleita…

—    Paņemiet ari to.

Viņa uz mani stingri paskatījās. — Vai jūs tomēr nepaskaidrotu…?

Durvis atvērās un ienāca Tonijs Karera, viegli balansēdams uz līganās grīdas. Padusē viņam bija slapja jūras karte.

—    Labvakar visapkārt. — Balss bija svaiga, bet pals viņš izskatījās diezgan bāls. — Kārter, neliels uzdevums no mana tēva. «Fort Tikonderoga» pozīcijas astoņos no rīta, divpadsmitos pusdienlaikā un pulksten čelros pēcpusdienā. To visu iezīmējiet kartē. Mēs gribam redzēt, vai jūsu aprēķini sakritīs ar iepriekš veiktajiem aprēķiniem.

—   Ak tad «Fort Tikonderoga» ir tas kuģis, kuru gribat pārtvert?

—   Jā, ja jums nav iebildumu.

—     Un tās pozīcijas? — Biju pārsteigts. — Kā jūs zināt, kur kuģis atrodas? Jūs taču negribēsiet sacīt, ka «Tikonderoga» jums regulāri paziņo savas koordinātes? Vai tad radisti būtu piekukuļoti?

—     Mans tcvs ir padomājis par visu, — Tonijs Karcra mierīgi atteica. — Burtiski par visu. Es jau jums teicu, ka viņš ir gudrs virs. Jūs zināt, ka gatavojamies uzbruki «Tikonderogai». Domājat, ka mums tas paliktu, ja bridi, kad dosim brīdinājuma šāvienu kuģa priekšgalā, tas noraidītu SOS? Radistu virsnieki pirms izbraukšanas piedzīvoja nelielu nelaimes gadījumu, un viņu vietā nonāca vajadzīgie cilvēki.

—    Mazs nelaimes gadījums? — Sjūzena pārvaicāja. No nelabās dūšas un uztraukuma viņas seja bija balta kā krīts. Tonijam Karcram neizdevās viņu iebaidīt. — Kas tas par nelaimes gadījumu?

—     Nelaimes gadījums, kāds viegli var notikt ar ikvienu no mums, Beresfordas jaunkundz. — Tonijs Karera smaidīja, bet nu vairs viņš neizskatījās tik simpātisks un jauneklīgs kā parasti. Es pētīju viņa acis. Vairāk kā jebkad biju pārliecināts, ka ar viņa acīm kaut kas nav kārtībā. Un vairāk kā jebkad biju pārliecināts, ka ļaunums sakņojas daudz dziļāk, nc acīs. Skatiens bija vienīgi tā simptoms. — Nekas nopietns, ticiet man. — Tas nozīmē, ka viņus nogalināja tikai vienreiz. — Un viens no aizvietotājiem ir ne vien radists, bel arī jūrnieks ar labu izglītību. Mēs neredzējām iemeslu, kādēļ šo apstākli nevarētu izmantot lietas labā. Koordinātes mums ziņo reizi stundā.

—    Jūsu tēvs tiešām neko neatstāj nejaušībai, — piekrītoši teicu.

—    Izņemot varbūt likai lo, ka uz «Kampari» viņš tomēr ir atkarīgs no manis kā no vienīgā izglītotā jūrnieka.

—    Viņš nezināja, ka visi citi «Kampari» klāja virsnieki būs tik neprātīgi. Mēs — 'gan es, gan tēvs — ienīstam asins izliešanu. — Tas atkal skanēja ļoti paliesi. — Mans lēvs ari kaut ko saprot no navigācijas, bet pašlaik viņam ir daudz darba. Viņš starp mums ir vienīgais jūrniecības speciālists.

—    Pārējie nav? — Diemžēl ne. Bel viņi prot rūpēties, lai profesionālie jūrnieki, jūsu ļaudis tātad, pildīlu savus pienākumus tā, kā tas pienākas.

Tā bija iepriecinoša ziņa. Ja Karera ir ietiepies un dzīs «Kampari» tādā pat tempā uz priekšu, tad visām «sauszemes žurkām» uz klāja būs nelabi. Varbūt tas atvieglos manu nākošās nakts plānu jstenošanu.

—    Kas būs ar mums, kad savus zelta stieņus būsiet dabūjuši?

—    es turpināju izjautāt.

—    Mēs jūs pārsēdināsim uz «Tikondcrogas» klāja. Ko tad citu?

—    Ak tā? — izsmejoši šaubījos. — Uti mēs tūlīt paziņojam citiem tuvumā esošiem kuģiem, kuri «Kampari»…

—    Ziņojiet, ja gribat, — viņš vienaldzīgi izmeta. — Jūs mūs uzskatāt par idiotiem? «Kampari» mēs pametīsim tajā pat rītā. Kāds cits kuģis jau sen ir gatavībā. Migucls Karcra tiešām domā par visu.

Es klusēju un pievērsos kartei, bel Sjūzena Bercsforda lūdza atļauju aiziet pēc segām. Viņš smaidot piekrita viņu pavadīl, un abi aizgāja. Kad viņi pēc piecām minūtēm atgriezās, es jau biju atzīmējis kartē koordinātes un secinājis, ka «Fort Tikonderoga» tiešām ietur savu kursu. To es ari pateicu Tonijam Karcram, atdodams karli. Viņš pateicās uz aizgāja.

Pulksten astoņos servēja vakariņas. Salīdzinot ar ikdienišķajām gardēžu baudām uz «Kampari», šovakar ēdienu karte nebija sevišķi izdevusies. Antuāns nekad nedemonstrēja savus labākos sasniegumus, ja kāds viņu traucēja vai radīja viņam papildus rūpes. Bet nekas, iztikt varēja. Sjūzena nenorija ne kumosu. Es domāju, ka viņai jau vairākkārt bija slikti, likai viņa to neteica. Ja arī viņa bija miljonāra meita, tad katrā ziņā nebija klīrīga un negaudās, kā to biju gaidījis no miljonāra meitas. Es pats nebiju izsalcis, bet man bija tāda sajūta, it kā vēderā būtu smags klucis. Tas noteikti nebija saistīts ar «Kampari» zvalstīšanos. Bet es vadījos no domas, ka man būs vajadzīgs viss spēks, kādu vien varēšu likt lietā, tādēļ piespiedu sevi paēst. Makdonalds rija tā, it kā veselu nedēļu nebūtu pat maizes garozu redzējis. Balens joprojām atradās miega zāļu iedarbībā. Ar drošības joslām piesiets pie savas gultas, viņš šūpojās kopā ar kuģi un visu laiku kaut ko murmināja.

Pulksten deviņos Mārstons sacīja: — Vai tagad nav laiks kafijai, Džon?

—    Laiks kafijai.

Redzēju, ka Mārstonam dreb rokas. Tā kā viņš tik ilgu laiku vakaros regulāri bija iztukšojis pa ruma pudelei, tad nervi nebija nekādā labā stāvoklī.

Sjūzena vienu pēc otras atnesa piecas tasītes ar kafiju. Nebija iespējams vienā reizē atnest vairāk par vienu, jo bija jābalansē un jāpiemērojas kuģa svārstībām. Viena bija domāta viņai pašai, otra

Makdonaldam, viena Mārstonam, viena man un piektā sargkareivim, tam jauneklim, kurš mūs apsargāja jau pagājušonakt. Mums četriem bija kafija ar cukuru, bet sargam ar kādu ballu pulveri no Mārstona aptiekas. Sjūzena viņam iznesa kafiju ārā.

—    Kā iet mūsu draugam? — pavaicāju, kad viņa atgriezās.

—    Viņš izskatās tikpat zaļš kā es. — Sjūzena mēģināja smaidīt, bet tas viņai diezko neizdevās. — Likās, ka viņš ļoti priecājās par kafiju.

—    Kur viņš ir?

—     Gaitenī. Sēž uz grīdas, ierāvies stūrī, šaujamo nolicis uz ceļiem.

—    Kad pulveris iedarbosies, doktor?

—   Ja viņš izdzers tūlīt, tad pēc kādām divdesmit minūtēm. Bet neprasiet, cik ilgi. Tas var atšķirties katru reizi, tāpēc neko precīzi nevaru pateikt. Varbūt uz pusstundu, varbūt trīs stundas. Precīzi to ir grūti paredzēt.

—   Jūs esat darījis, ko varējāt. Izņemot pēdējo, kas jums vēl jāizdara. Noņemiet man ārējo apsēju un šinas.

Viņš nervozi paskatījās uz durvīm. — Ja nu kāds nāk…

—    Mēs visu jau sen esam pārrunājuši, — cs ncpacictigi izmetu. — Ja arī mēs riskējam un iekrītam, tas nebūs sliktāk kā līdz šim. Nu tad nost ar šinām!

Mārstons pievilka krēslu, apsēdās, pabāza šķēru galu zem apsēja un ātri to pārgrieza. Saites nokrita zemē, un šinas atbrīvoja manu kāju. Un tad atsprāga durvis. Ar pāris gariem soļiem Tonijs Karera jau bija pie manas gultas un domīgi skatījās uz notiekošo. Viņš izskatījās vēl bālāks nekā iepriekšējo reizi.

—    Ak brašais dziednieks Eskulaps strādā virsstundas? Vai pacienti nekļūst par apgrūtinājumu, doktora kungs?

—    Par apgrūtinājumu? — Aizsmakušā balsī nostenēju. Acis biju pievēris un lūpas sakniebis. Manas dūres atbalstījās uz gultas malas. Nabaga Kārtcrs, kā viņam sāp! Cerams, ka nebiju pārspīlējis. — Vai jūsu tēvs ir traks, Karera? — Es pievēru acis un apspiedu — gandrīz — skaļu vaidu, kad «Kampari» iegāzās sevišķi dziļā ielejā starp viļņiem. Negaidītais kritiens Kareru gandrīz nogāza no kājām. Pat aiz slēgtām durvīm vēja gaudas un lietus izklausījās kā lielgabalu dārdoņa. — Vai viņš mās visus grib nogalināt? Vai nevar samazināt ātrumu?

—    Misteram Kārleram ir neciešamas sāpes, — ieminējās doktors Mārstons. Ja viņš bija nepietiekami labs kā ārsts, tad apķērīgs gan. Un ja vēl ieskatījās viņa mierīgajās, gudrajās zilajās acīs, tad nebija iespējams nenoticēt. — Mokas būtu labāks vārds. Kā jau zināt, augšstilba kauls ir lauzts vairākās vietās. — Viņš uzmanīgi taustīja asiņaino pārsēju zem šinām, lai pierādītu Karcram, cik lūzumi ir nopietni. — Tiklīdz kuģis izdara asu kustību, kaulu asās šķautnes rīvējas viena pret otru. Varat iedomāties, kā tas ir. Bel nē, nedomāju, ka varat. Es mēģināšu šinas pielikt savādāk, stingrāk un taisnāk, lai kāja vispār nevar pakustēties. Tādos viļņos las būs grūts uzdevums. Vai jūs man palīdzēsiet?

Momentā mainīju savas domas par Mārstona atjautību. Viņš noteikti apzināti gribēja kliedēt Karcras aizdomas, bet laikam neko bīstamāku nevarēja iedomāties. Ja Karcra piekritīs palīdzēt, tad jārēķinās ar to, ka aizejot viņš atradīs guļošu sargu.

—     Ļoti žēl. — Bēthovena mūzika šajā brīdī man neliktos tik skaista kā divi mazie vārdiņi. — Nav laika. Kapteinim Karcram jāstrādā dienu un nakti. Bet jums taču palīdzēs Beresfordas jaunkundze. Ja nekas cits nelīdz, piepumpējiet viņu ar morfiju. — Pēc piecām sekundēm viņš bija prom.

Mārstons pacēla vienu uzaci.

—    Nav vairs tik laipns kā agrāk, vai jums tā neliekas, Džon? Viņam mazliet trūkst cilvēkmīlestības, lai arī viņš apgalvo pretējo.

—    Viņš ir uztraucies, — atbildēju, — turklāt viņam ir bail. Varbūt arī — lai sveicinātas debesis — viņš mazliet cieš no jūras slimības. Bet, neskatoties uz visu, viņš ir sīksts zēns… Sjūzcn, atnesiet sarga kafijas tasīti un paskatieties, vai Karera tiešām ir prom.

Pēc piecpadsmit sekundēm viņa bija atpakaļ.

—    Viņš ir prom. Gaiss ir tīrs.

Es pārmetu kājas pār gultas malu un piecēlos. Nākošajā brīdī ar troksni jau biju nogāzies un gandrīz sasitu galvu pret Makdonalda gultas metāla kājgaļu. Tam bija četri iemesli: rāviens, kad «Kampari» krita starp viļņiem, stīvums abās kājās, apstāklis, ka kreisā kāja laik am bija paralizēta, un sāpes, kas kā liesma izšāvās caur manu augšstilbu, kad kāja saskārās ar zemi.

Ar abām rokām cieši turējos pie bocmaņa gultas un uzslējos kājās. Mārstons satvēra manu labo roku. Man steidzami bija vajadzīgs atbalsis. Tiku līdz savai gultai un apsēdos. Mārstons neteica neko, bet Sjūzena bija tuvu asarām. Nezin kādēļ pēkšņi jutos daudz labāk. Kā tāds atvāžamais nazis, kurš pēkšņi atveras, pielēcu kājās, satvēru savas gultas galu un mēģināju atkal.

Neizdevās. Neesmu jau no dzelzs. Ar kuģa šūpošanos veiksmīgi tiku galā, un stīvuma sajūta kājās sāka mazināties. Arī kreisā kāja jau bija tiktāl allabusi, ka spēju paklibot. Bet sāpēja gan. Es jau neesmu no dzelzs, kā katram cilvēkam, arī man ir nervu sistēma, kura sāpju sajūtas aizvada tālāk. Mana nervu sistēma tagad strādāja ar pilnu slodzi. Es domāju, ka būtu ticis galā pat ar sāpēm, bet, tiklīdz sajutu sāpes kreisajā augšstilbā, tā man reiba galva, un es gandrīz vai zaudēju samaņu. Paris soļu, un es tiešām būtu sabrucis bezsamaņā. Tas laikam saistīts ar asins zudumu. Biju spiests apsēsties.

—    Atpakaļ gultā! — pavēlēja Mārstons. — Tas ir tīrais neprāts. Jums vismaz nedēļa jāpavada gultā.

—    Brašais, labais Tonijs Karera! — iesaucos. Pat galva apreiba.

—    Viņš gan ir gudrs! Tā ir laba doma. Kur ir jūsu injekciju adatas, doktor? Piepumpējiet mani ar sāpes remdinošām zālēm. Pat klibam futbolistam pirms spēles iedod injekciju!

—     Vēl neviens futbolists nav izgājis laukumā ar trīs šautām brūcēm kājā, — drūmi atbildēja Mārstons.

—    Nedariet to, doktor Mārston, lūdzu nē! — iesaucās Sjūzena.

—    Tā bus viņa nāve.

—    Bocman? — Mārstons vaicāja.

—    Dodiet vien tās zāles, ser, — mierīgi teica Makdonalds. — Misters Kārtcrs zina vislabāk.

—    Misters Kārtcrs zina vislabāk! — Sjūzena pārskaitusies mēģināja atdarināt viņa intonāciju. Viņa piegāja pie Makdonalda un skatījās uz viņu no augšas. — Jums ir viegli tc gulēt un runāt, ka viņš zinot vislabāk. Jums nevajadzēs doties ārpusē un riskēt, lai jūs nošauj vai pals noasiņojat.

—    Laikam jau ne. — Makdonalds smaidīdams viņu uzlūkoja. — Es nekad neielaistos tik riskantā pasākumā.

—     Piedodiet, mister Makdonald. — Viņa sagurusi apsēdās uz bocmaņa gultas malas. — Man ir kauns. Es zinu, ja nebūtu jūsu ceļgala savainojuma — bet paskatieties uz viņu! Viņš pat nevar nostāvēt uz kājām, nemaz jau nerunājot par iešanu. Tās būs beigas, cs jums saku, tā būs viņa nāve!

—    Varbūt. Bet tādā gadījumā viņš mūs būs apsteidzis tikai par divām dienām, Beresfordas jaunkundz, — mierīgi atbildēja Makdonalds. — To zinu es. To zina misters Kārtcrs. Mēs abi zinām, ka nevienam uz «Kampari» ilgi dzīvot vairs nav atlicis — ja neviens neiejauksies. Jūs taču nedomājat, Beresfordas jaunkundz, ka misters Kārtcrs vēlas vienigi mazliet pastaigāties.

Mārstons paskatījās uz mani, un viņa vaigu muskuļi sastinga. — Vai jūs esat runājis ar bocmani par kaut ko tādu, ko es nezinu?

—    To jūs uzzināsiet, tiklīdz būšu atgriezies.

—    Gadījumā, ja atgriezīsieties. — Viņš izņēma no aptieciņas šļirci un injicēja man kaut kādu duļķaini dzeltenu šķidrumu. — Visa mana būtība tam pretojas. Protams, sāpes mazināsies, bet varēsiet kāju pārpūlēt un pat savainot. Muļķīgi.

—    Nc tik muļķīgi kā iet bojā. — Es aizlecu līdz aptiekai un no segu apakšas izvilku Bcrcsforda smokingu, kuru bija atnesusi Sjūzena. Ātri pārģērbos, cik vien ātri to ļāva sāpošā kāja un zvalstīgais kuģis. Es pat saslēju un ar drošības adatu saspraudu apkaklīti, kad ienāca Sjūzena. Neparasti mierīgi viņa teica: — Jums piestāv. Vienīgi žakete ir nedaudz par šauru.

—    Katrā ziņā daudz ieteicamāk nakā baltā uniforma, lai naktī pastaigātos pa augšējo klāju. Kur ir tā melnā kleita, par kuru jūs runājāt.

—    Šeit. — To viņa izvilka no apakšējās segas.

—     Paldies. — Es ievēroju Balcnsjagas firmas zīmi. Tā tiešām būs vērtīga sejas maska. Ar abām rokām satvēru apakšējo viii, paskatījos uz Sjūzcnu, redzēju, ka viņa piekrītoši pamāj, un plēsu. Katrs dūriens te maksāja dolāru. Es noplēsu četrstūra veida gabalu, no tā izveidoju trīsstūri un aizsēju priekšā sejai cieši zem acīm. Vēl pāris rāvieni, un lakatiņš ar mezgliem stūros nosedza galvu un pieri. Redzamas palika vienīgi acis. Rokas cs varēju tāpat viegli noslēpt.

—    Nekas jūs neļaus atturēt? — Sjūzcnas balss vairs nedrebēja.

—    To nu cs negribētu apgalvot. — Uzmanīgi pārliku svaru uz kreiso kāju un centos sev iegalvot, ka tā vairs neko nejūt. — Ir vairāki faktori, kuri varētu mani aizkavēt. Skaitā četrdesmit divi, un katrs apbruņots līdz zobiem. Ja mani atklās.

Viņa aplūkojas saplēsto Balcnsjagas meistardarbu. — Ja jau jūs reiz to darāt, tad noplēsiet gabalu arī man.

—   Jums? — Es paskatījos uz viņu. Viņa izskatījās tik slikti, cik man bija slikti ap dūšu. — Kāpēc?

—     Es iešu ar jums. — Viņa norādīja uz savu apģērbu, jūras zilo džemperi un zilajām biksēm. — Nebija jau grūti uzminēt, kādēļ jums vajadzīgs tēta uzvalks. Jūs taču nedomājiet, ka es tā pārģērbos bez iemesla?

—    Laikam jau nē. — Noplēsu nākošo gabalu no kleitas. — Tc būs…

—    Mhm. — Tur nu viņa stāvēja ar auduma gabalu rokās. — Mhm… Tikai tā, ja…?

—   Jūs taču man to lūdzāt, vai ne?

Viņa lēnām uz mani no lejas paskatījās, pamāja un apsēja lakatu. Es kliboju atpakaļ uz palātu. Sjūzena man sekoja.

—    Kur tad viņa sataisījusies? — asi jautāja Mārstons. — Kāpēc arī viņai sejai priekšā ir lakats?

—    Viņa mani pavadīs, — atbildēju. — Viņa pastāv uz to…

—    Viņa jūs pavadīs? Un to jūs pieļausiet? — Viņš bija pārbijies. — Viņa taču aizies bojā!

Es piekrītoši pamāju. — Tas ir ļoti iespējams. — Zālēm bija neparasta iedarbība: es jutos ārkārtīgi pašpārliecināts un mierīgs.

—     Bet, kā jau teica bocmanis, ko gan izšķir divas dienas? Man otrs acu pāris var labi noderēt, kāds, kas spēj ātri pārvietoties un izpētīt teritoriju. Vispirms jau man vajadzīgs novērotājs. Aizdodiet mums savu mazo bateriju, doktor!

—    Es protestēju. Es kategoriski protestēju…

—    Dodiet viņam bateriju, doktora kungs, — Sjūzena teica. Doktors paskatījās uz viņu, nopūtās un aizgriezās. Makdonalds

ar rokas mājienu mani paaicināja pie sevis.

—    Zēl, ka nevaru iet līdzi, ser, bet manā vietā paņemiet šo tc.

—    Viņš man rokā iespieda jūrnieku nazi: vienā galā plats asmens, bet otrā ass ilens. — Ja iznāk lietot, tad duriet ar īlenu uz augšu.

—    Sekošu jūsu norādījumiem.

Es pašūpoju nazi rokā un redzēju, ka Sjūzena skatās platām acīm.

—   Jūs būtu spējīgs to lietot?

—    Palieciet šeit, ja gribat… Bateriju, doktor Mārston.

% Iebāzu bateriju kabatā, bel nazi paturēju rokā un devos ārā pa durvīm. Durvis nevēru ciet, jo zināju, ka Sjūzena man seko cieši pa pēdām.

Sargkareivis, iespiedies savā stūri, mierīgi gulēja. Automāts atradās uz ceļiem. Vilinājums bija liels, bet cs savaldījos. Guļošo sargposteni vajadzēja apveltīt ar pāris lāstiem un kārtīgiem spērieniem

—    bel guļošs sargs bez ieroča pamudinātu pārmeklēt visu kuģi.

Man vajadzēja divas minūtes, lai pievarētu abas kāpnes līdz A

klājam. Skaistas, platas kāpnes, bet man vajag divas minūtes. Kreisā kāja bija galīgi stīva un vāja un nereaģēja uz pašiedvesmas mēģinājumiem, kaut ari centos sev iegalvot, ka sāpes ar katru minūti mazinās. Turklāt «Kampari» tagad zvalstījās tik ļoti, ka arī veselam cilvēkam būtu kārtīgi jānopūlas, lai uzkāptu pa kāpnēm un nenoveltos atpakaļ.

Milzīgas ūdens masas triecās pret kuģa priekšgalu un klāja būvēm. Ja atrodas kādu simts jūdžu attālumā no orkāna epicentra

—    man nevajadzēja barometra un laika prognozes, lai zinātu, kas mūs sagaida —, tā ir plaša viļņošanās, kura nodod epicentra atrašanās vietu un virzienu. Ja piebrauc vēl tuvāk — un mēs jau bijām ievērojami tuvāk nekā cs vēlētos —, tad las ir vēja virziens, kas norāda uz centru. Mēs ieturējām kursu apmēram divdesmit grādus uz austrumiem, un vējš pūta tieši pretī. «Kampari» un orkānam kaul kad bija jāsatiekas — tas bija nenovēršami. Pēc vecās Boforta skalas es vēja stiprumu vērtēju ar kādām astoņām vai deviņām ballēm. Un orkāns vairs nebija pat simts jūdžu attālumā. Ja Karera ieturēs pašreizējo kursu un ātrumu, tad visām viņa un arī mūsu rūpēm drīz pienāks gals.

Otro kāpņu augšgalā uz pāris sekundēm apstājos, lai atvilktu elpu un dabutu līdzsvaru. Tad atbalstījos pret Sjūzcnas roku un kliboju uz. kuģa pakaļgala pusi. Septiņu metru attālumā bija salons. Tiklīdz biju sācies iet, kaul kas man lika apstāties. Kaut kas nebija tā, kā parasti.

Pal savā apdulluma stāvoklī man nevajadzēja ilgi domāt, lai secinātu, kas ir savādāk. Normālos apstākļos «Kampari» naklī bija apgaismots kā Ziemsvētku eglīte. Šonakt visas klāja lampas bija izslēgtas. Atkal piemērs tam, kā Karcra centās izslēgt jebkuru riska faktoru — pat, ja tas bija lieki un pārspīlēti. Viņš negribēja, ka kāds to pamana, bet tik melnā un vētrainā naktī neviens viņu neies novērot, pat ja las būtu kuģis, kas dodas pa to pašu kursu. Bet to bija grūti iedomāties, lad jau kapteinim jābūt prātu zaudējušam. Bet man šī tumsa nāca par labu. Mēs klibojām tālāk, nemaz nemēģinādami kustēties klusu. Vējš kauca, lielus sitās pret klāju un kuģis triecās pret viļņiem ar tādu elles troksni, ka mūs neviens nesadzirdētu pal pusmetra attālumā.

Izsistie logi bija aiznagloti ar dēļiem. Uzmanīdamies, lai nesavainotu acis vai kakla artēriju, cieši piespiedu seju pie dēļiem un palūkojos pa spraugu.

Aizkari bija aizvilkti, bet tā kā pa spraugām pūta vējš, tie nepārtraukti plandīja. Minūtes laikā biju apskatījis visu, kas mani interesēja. Bet tas neko nelīdzēja. Visi pasažieri bija saspiedušies vienā telpas pusē. Vairums no viņiem gulēja uz cieši blakus novietotiem matračiem, daži sēdēja, atspiedušies ar muguru pret sienu. Tik nožēlojamu un ar jūras slimību saslimušu miljonāru baru savā mūžā vēl nebiju redzējis. Viņu sejas krāsa mainījās no zaļganas līdz nāves baltai. Viņi šausmīgi mocījās. Vienā stūrī pamanīju dažus kalpotājus, pavārus un mašīnistus, ieskaitot Makilroju, kuram blakus sēdēja Kamingss. Neskaitot matrožus, izskatījās, ka viss no dienesta brīvais personāls bija ieslēgts kopā ar pasažieriem. Karera ļoli taupīgi izmantoja savus cilvēkus. Redzēju tikai divus spēcīgus un ncskuvušos eksemplārus ar aulomātiem. Vienu brīdi mani pārņēma traka doma, ka jāuzbrūk, ielaužoties pa durvīm, bet tas bija uz īsu brīdi. Ar manevrēšanas iespējām kā bruņurupucim un saliekamo nazi kabatā es tālu netiktu.

Pēc pāris minūtēm bijām sasnieguši raidītāja telpu. Neviens mūs nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Šī bija tukšo klāju nakts.

Raidītāja telpā valdīja tumsa. Es piespiedu ausi pie metāla durvīm un aizspiedu otru ausi, lai labāk varētu saklausīt un lai netraucē vēja gaudošana. Klusums. Uzmanīgi uzliku roku uz roktura un lo pagriezu. Tad lēnām sāku spiest durvis. Tās nepadevās nc par milimetru. Uzmanīgi noņēmu roku no roktura, kā cilvēks, kuram no groza ar čūskām jāizceļ dimanta gabals.

—    Kas noticis? — Sjūzena Bercsforda klusi jautāja. — Vai…

Tālāk viņa pajautāt nepaspēja, jo cs aizspiedu viņai muti, ne

pārāk maigi.

Bijām atgājuši kādus piecus metrus no durvīm, kad noņēmu roku no viņas mutes.

*— Kas noticis? — Viņas balss viegli trīcēja, un viņa īsli nezināja, baidīties vai dusmoties.

—    Durvis ir ciet.

—    Kādēļ lai tās nebulu ciet?

—   Šīs durvis bija aizslēgtas ar priekškaramo atslēgu no ārpuses. Vakarrīt mēs pielikām jaunu atslēgu, bel tās vairs nav. Kāds tur iekšā ir aizbultējies.

Es nezināju, cik no manis teiktā viņa sadzirdēja: likās, ka vēja brāzmas un viļņu šļakatas manus vārdus vai rautin izrāva no mutes un aiznesa projām. Bet viņas sacītais parādīja, ka galvenais ir uztverts.

—   Tur atstāts sargpostenis gadījumam, ja kāds mēģinātu ielauzties, ja? Bet kas gan varētu mēģināt? Mēs visi sēžam aiz apsargātām durvīm!

—    Tā jau būs, kā saka Karera juniors — vecais kungs neko neatstāj nejaušības ziņā. — Bridi vilcinājos, tad turpināju, jo nekas cits man neatlika: — Man nav tiesību pieprasīt, bet tam tā jānotiek. Jums man jāpalīdz — jābūt par ēsmu, lai dabūtu lo vīru laukā.

—    Kas man jādara?

—    Braši… — Es spiedu viņas roku. — Pieklauvējiet. Noņemiet masku un parādieties logā. Gandrīz droši varu teikt, ka viņš ieslēgs gaismu vai ari bateriju. Kad viņš ieraudzīs, ka ārā ir sieviete, viņš brīnīsies, bet nenobīsics. Viņš gribēs pārbaudīt…

—    Un tad jūs viņu…

—    Pareizi.

—    Bruņojies vienīgi ar atvāžamo nazi? Tagad viņas balss trīcēja stiprāk. — Jūs esat ļoti pašpārliecināts.

—     Nemaz ne. Bet kamēr gaidīsim uz drošiem panākumiem… Tad jau labāk tūlīt pārlēkt pār borlu… Esat gatava?

—      Ko jūs domājat darīt, kad liksiet iekšā raidītāja telpā? Viņai bija bail, un viņa vēlējās mani atturēt. Arī man nebija sevišķi labs noskaņojums.

—    Noraidīšu SOS — visi dzirdamības rajonā esošie kuģi uzzinās, ka «Kampari» ir nolaupīts, lai ar to uzbruktu kravas kuģim, kas ved zelta stieņus. Pēc pāris stundām par to būs informēta visa Amerika. Tad jau kaut kas noliks.

—     Jā. — Ilgs klusuma brīdis. — Tad kaut kas noliks. Vispirms jau Karera pamanīs, ka nav sarga — un kur jūs viņu gribēsiet likt?

—    Atlantijas okeānā.

Viņa sarāvās un daudznozīmīgi tcica: — Es domāju, ka Karcra jūs pazīst labāk nekā cs… Sargs ir pazudis. Skaidrs, ka aiz lā visa slcpjas kāds no apkalpes. Drīz vien noskaidrosies, ka likai viens sargs nav bijis visu laiku nomodā — jaunais cilvēks pie mūsu palātas. — Viņa apklusa un tad klusi turpināja lā, ka tikko spēju sadzirdēl: — Es jau redzu, kā Karera jums noplēš apsēju un konstatē, ka nekāda lūzuma nav. Jūs zināt, kas tad noliks.

—    Tam nav nozimes.

—    Man gan las ir nozīmīgi. — Viņa to pateica tik mierīgi un lietišķi, it kā tam tomēr nebūtu lielas nozīmes. — Un vēl kas. Jūs teicāt, ka dažu stundu laikā visi raidītāji saņems šo ziņu — tātad ari abi raidītāji uz «Tikonderogas». Un viņi tūlīt to paziņos Karcram uz «Kampari»

—   Ja es raidītāja telpu būšu izmantojis saviem mērķiem, tad pēc manis to nevarēs izmantot neviens, nc raidīšanai, nc uztveršanai.

—    Skaisti. Jūs to sadauzīsiet. Ar to pietiktu, lai Karcram būtu skaidrs, kas noticis. Bet visus raidītājus uz «Kampari» jūs nevarai sasist. Piemēram, 1os, kas atrodas salonā. Jūs teicāt, ka par to uzzinās visa pasaule. Tas nozīmē, ka arī ģeneralissimo un viņa valdība zinās. Tātad visi raidītāji uz salas šo ziņu nepārtraukti raidīs ēterā, un Karera to sadzirdēs tik un lā.

Es klusēju. Es pārdomāju, vai neesmu zaudējis pārāk daudz asiņu. Viņas smadzenes darbojās desmitreiz ātrāk un skaidrāk nekā manējās. Bet joprojām cs viņu vēl nepieskaitīju pie ģēniju kategorijas.

Viņa turpināja: — Liekas, ka jūs ar bocmani esat pārliecināti, ka Karcra ne pasažierus, ne arī apkalpi dzīvus neatstās. Varbūt, jo pēc jūsu domām viņam nav vajadzīgi liecinieki. Jo pasaules reakcija būtu simtkārt spēcīgāka par visām priekšrocībām, kuras ģeneralissimo iegūlu no salaupītā zelta. Ja pasaule uzzinātu, kas nolicis. Varbūt…

—    Reakcija? — es noteicu. — Jau nākošajā rītā viņu aplenktu britu un amerikāņu jūras un gaisa karaspēks, un tās būtu ģeneralissimo beigas. Ari krievi nepakustinātu nc pirkstiņu. Viņi pat nemēģinātu žvadzināt ar savām raķelēm. Prolams, ka viņš nevar atļauties informācijas noplūdi. Tad viņam būtu beigas.

—    īstenībā neviens cilvēks nedrīkstēlu uzzināt, ka ir bijis tāds mēģinājums nolaupīt kuģi ar zeltu. Tiklīdz Karcra dzirdēs par jūsu SOS signālu, viņš novāks visus lieciniekus, mainīs kursu un pārsēdīsies uz otra kuģa, kas viņu jau gaida. Un ar to lieta būs izbeigta.

Es slavēju un klusēju. Galva bija smaga un nogurusi, un ķermenis vēl vairāk. Centos sev iegalvot, ka tas ir no Mārstona zālēm, bet lā jau tas nebija. Tas šoreiz bija kas cits: nav iedarbīgākas indes par sakāves sajutu.

Pat īsti nesaprazdams, ko saku, cs teicu: — Nu vismaz zeltu mēs būsim izglābuši.

—     Zeltu! — Laikam patiešām ir jābūt miljonāra meitai, lai šo vārdu varētu pateikt tik nicīgā tonī. — Kāda man daļa gar pasaules zeltu? Kāda zeltam ir nozīme salīdzinājumā ar manu un jūsu dzīvību, ar manu vecāku dzīvību, ar pārējo cilvēku dzīvību, kuri atrodas uz «Kampari» klāja? Cik tad tā zelta ir uz «Fort Tikondcrogas»?

—    Jūs jau dzirdējāt. Simtu piecdesmit miljonu dolāru vērtībā.

—    Simtu piecdesmit miljonu vērtībā? Tētis nedēļas laikā varētu piedāvāt tādu summu, un tikpat vēl paliktu pāri.

—    Liii svētīts jūsu tētis, — cs nomurmināju. Tiešām, galva man vairs nestrādāja.

—    Ko jūs teicāt?

—    Neko. Neko. Mums ar Makdonaldu šī ideja likās tik skaista, kad mēs to izperinājām, Sjūzen.

—    Man tiešām žēl. — Viņa saņēma manu labo roku savās abās un cieši turēja. — Man tiešām žēl, Džonij.

—    No kurienes tad jums šis «Džonij»? — es norūcu.

—    Man viņš patīk. Ja kapteinis Balens… Bet jūsu rokas taču ir aukstas kā ledus gabali! — viņa iesaucās. — Jums salst. — Maigi pirksti iespraucās zem manas maskas. — Un piere vienkārši deg. Jums ir temperatūra. Jūs esat slims. Nopielni slims. Tūlīt nāciet lejā, Džonij, lūdzu.

—    Nē.

—    Lūdzu.

—    Lieciet mani mierā. — Noguris algrūdos no sienas. — Uz priekšu.

—    Uz kurieni? — Viņa bija man blakus un satvēra roku, un cs priecājos, ka ir kur atbalstīties.

—     Apmeklēsim Serdanu. Mūsu noslēpumaino draugu Scrdanu. Vai jūs saprotat, ka mēs par viņu neko nezinām, ja nu vienigi to, ka viņš mierīgi sēž un liek darboties citiem. Liekas, ka Karera un Serdans ir īstie bosi, varbūt pat Karera nav galvenais šefs. Viens gan inari ir skaidrs: ja man izdotos vienam no viņiem pielikt nazi pie rīkles, tad manās rokās būtu liels trumpis.

—    Nāciet, Džonij! — viņa pavēloši teica. — Nāciet lejā.

—    Nu labi, es jau vairs neesmu pie pilna prāta. Bet tā ir taisnība, ko cs saku. Ja es vienu no šiem kungiem iestumtu salonā un draudētu nogalināt, ja sargi nenoliks ieročus, tad, kā man šķiet, sardze man paklausītu. Ar diviem automātiem un lik daudz palīgiem es šonakt šo to jau varētu paveikt. Es neesmu jucis, Sjūzen, tikai izmisis, kā jau teicu.

—    Jūs jau tikko turaties uz kājām. — Tagad viņas balsī bija izmisums.

—    Tādēļ jau jūs esat šeit, lai mani balstītu. Karcras kandidatūra atkrīt. Viņš ir uz komandtiltiņa, un tā būs vislabāk apsargātā vieta uz kuģa.

Es sarāvos un iespiedos stūrī, jo virs mums uzplaiksnīja zilibalts zibens. Tūlīt arī sekoja pērkona dārdi.

—    Tas mums nāk par labu, — es murmināju. — Pērkons, zibens, tropu lietus — un kurss uz orkāna centru. To vajadzēja piedzīvot karalim Līram. Tad viņš nekad vairs nesūdzētos par savu nolādēto virsāju.

—    Makbetam, — viņa sacīja. — Tas bija Makbcts.

—    Ak, ko nu, — teicu. Tagad arī viņa bija tikpal jukusi kā cs. Saņēmu viņas roku, bet varbūt viņa saņēma manējo, cs jau izmiršu, kā tur īsti bija. — Uz priekšu. Tc mēs esam pārāk neaizsargāti.

Minūti vēlāk mēs jau atradāmies uz A klāja, atspiedušies pret sienu. Es teicu: — Ar villību mēs tālāk netiksim. Tagad es iešu Serdana kabīnē, turēdams roku kabatā tā, it kā man lur būlu pistole. Palieciet pie ieejas koridorā un brīdiniet, ja kāds parādās.

—    Viņa tur nav, — Sjūzena teica. Mēs stāvējām tieši pretī pasažieru kajītēm pie Serdana guļamistabas loga. — Viņa nav kajītē. Gaisma nav iedegta.

—   Aizkari ir aizvilkti, — es nepacietīgi tcicu. — Viss kuģis ir aptumšots. Varu derēt, ka Karera nav ieslēdzis pat navigācijas gaismas.

Mēs vēl vairāk piespiedāmies pie sienas, kad uzplaiksnīja nākošais zibens. Vienu brīdi pal likās, ka tas dejo mūsu masta galā.

» — Es ilgi nebūšu prom.

—     Pagaidiet! — Viņa ar abām rokām mani rāva atpakaļ. — Aizkari nav aizvilkti. Zibens — es varēju saskatīt kabīnes iekšpusi.

—   Iekšpusi…? — Nezinu, kādēļ pārgāju uz čukstiem. — Vai kāds ir iekšā?

—    Visu nevarēju saskatīt. Gaisma bija tikai kādu sekundi.

Es piespiedu seju pie loga rūts un ieskatījos kajītē. Iekšā bija pilnīga tumsa. Atkal uzplaiksnīja zibens. Pretī raudzījās mana maskētā seja un acis. Tad cs iekliedzos. Biju pamanījis vēl kaut ko citu.

—    Kas jums tur ir? — Sjūzena prasīja. — Kas noticis?

Klusēdams izvilku Mārstona bateriju, piesedzu ar roku un virzīju

staru caur rūti tieši uz leju.

Gulta atradās tieši pie sienas zem loga. Serdans gulēja gultā, apģērbies un nomodā. No baterijas gaismas acu skats bija sastindzis kā hipnotizēts. Baltie mali vairs nebija savā vietā. Tie bija noslīdējuši uz aizmuguri, un zem tiem bija redzami īstie mati. Ogļu melni ar neparasti pelēku šķipsnu tieši vidū. Melni mati ar pelēku šķipsnu? Kur es tādu cilvēku jau būlu redzējis? Kad es kaut ko par tādu cilvēku būlu dzirdējis? Tad es pēkšņi visu sapratu. Es zināju atbildi.

Ātri izslēdzu bateriju.

—    Serdans! — Sjūzcnas balsī bija viss — izbrīns, pārsteigums un neizpratne. — Serdans! Rokas un kājas pieķēdētas pie gultas lā, ka viņš nevar pakustēties. Serdans! Bet — nē, nē! Džonij, ko las viss nozīmē?

—    Es nezinu, ko tas nozīmē. — Šaubu nav, es zināju gan. Ak, Dievs, būtu tu ļāvis man to nezināt. Līdz šim brīdim es biju piespiedis sevi noticēt, ka man ir bail. Līdz šim tās bija vienīgi nelabas nojautas, kas man lika domāt sliktu. Tagad nojautu vairs nebija. Tagad šausmīgās briesmas bija kļuvušas par īstenību. Situācija bija vēl sliktāka, nekā man pat sapņos spēja rādīties. Izmisīgi centos pretoties augošajai panikai.

—    Vai jūs kādreiz jau esiet izlaupījusi zārku, Sjūzcn?

—    Vai es jau kādreiz esmu…

Viņa apklusa. Kad viņa atkal spēja valdīt pār savu balsi, tā skanēja gandrīz raudulīgi. — Mēs abi esam izpumpējušies, Džonij. Iesim lejā. Jums jāiet gultā!

—    Man jums ir liels jaunums, Sjūzen. Es neesmu vājprātīgs. Es arī nejokojos, Dievs dod, ka zārks nav tukšs.

Es satvēru viņu aiz rokas un vilku sev līdzi. Alkal zibeņoja. Es redzēju, ka viņas acīs ir šausmīgas bailes. Atlika cerēt, ka bailes manās acīs viņa nepamanīja.

Devītā nodaļa

Ceturtdiena: no pulksten 22.00 līdz 24.00

Tumsa, ievainota kāja, zibeņi, «Kampari» mežonīgā zvalstīšanās un ārkārtīgā uzmanīšanās: nav brīnums, ka mums vajadzēja veselas piecpadsmit minūtes, lai sasniegtu ceturto kravas tilpni. Kad bijām tur nokļuvuši un sākām noņemt ūdensnecaurlaidīgo pārklāju un atbrīvot dažas apšuvuma līstes, lai ieskatītos tilpnes dziļumos, cs vairs nezināju, vai par to jāpriecājas vai nc, ka esam te atnākuši.

Kopā ar dažiem instrumentiem bocmaņa noliktavā pa ceļam biju paņēmis ari elektrisko laternu. Tā nebija sevišķi gaiša, bet pietika, lai redzētu, ka tur lejā valda briesmīgs haoss. Pēc izbraukšanas no Karasio ostas es biju licis kravu nostiprināt, bet nebiju gatavojies uz tādu orkānu tā vienkāršā iemesla dēļ, ka parasti «Kampari» izvairās no sliktiem laika apstākļiem.

Bet tagad Karera mūs ved nepareizā virzienā un ir aizmirsis veikt nepieciešamos pasākumus. Bet kravas tilpne numur četri apdraudēja dzīvību visiem, ieskaitot pašu Kareru un viņa cilvēkus. Kāds ducis kastu — viena otra svēra pāris tonnas — slidinājās pa kravas tilpnes grīdu un periodiski atsitās te pret kuģa pakaļgalu, tc pret priekšējo starpsienu. Es aprēķināju, ka šāda sišanās nemaz nenāks par labu starpsienai, ja kuģa svārstīšanās vēl pieaugs. Un tā pieaugs, ja mēs vēl vairāk tuvosimies virpuļvētras centram. Smagās kastes kuģa sienām kļuva arvien bīstamākas. Salocītas plāksnes un atsistas kniedes, un galu galā arī caurums vai sūce radīs nenovēršamas sekas.

Situāciju vēl pasliktināja tas, ka Karcras ļaudis nemaz nedomāja aizvākt tukšās lielgabalu kastes. Tās tāpat pārvietojās starp smagajām kastēm un tika sašķaidītas. Ar metālu apsistās lielās kastes slīdēja pa metāla grīdu un radīja neciešamu troksni, tas bija īsts elles koncerts, no kura man tirpas skrēja pa muguru. Turklāt vēl trokšņi desmitkārtīgi atbalsojās pret metāla sienām. Kopumā varu teikt, ka ceturtā kravas tilpne jau nu nebūtu tā vietiņa, kur es dotos pagulēt pēcpusdienas snaudienu.

Vispirms ar laternu apgaismoju taisnās trepes, kas veda tilpnes dziļumā, tad pasniedzu laternu Sjūzenai un teicu: — Kāpiet lejā! Bet uzmanieties un turieties! Lejā būs metru augsta aizsargsiena, aiz kuras jūs būsiet drošibā.

Noskatījos, kā viņa nokāpj lejā, tad kāpu pats. Vispirms man nācās atlikt vietā pārseguma listes sev virs galvas. To izdarīt ar vienu roku nebija vienkārši. Tās varēja noslīdēt vai vēl iegāzties kravas tilpnē. īsti labi nostiprināt tās varēja vienīgi no ārpuses. Tas viss man bija jāņem vērā. Ja nu kāds šajā nakti būtu tik traks un dotos pastaigā pa klāju — jo sevišķi tāpēc, ka Karcra nebija nostiprinājis drošības virves —, tad varēja rēķināties ar to, ka ūdensnecaurlaidīgo pārklāju viņš nepamanīs. Ja arī paklups un pamanīs, tad labākajā gadījumā nostiprinās brīvo stūri. Bet ja kāds būs tik ziņkārīgs, ka pabīdīs malā kaul vienu līsti — nu jā, laikam jau nav vērts par to domāt.

Lēnām, bezpalīdzīgs un mocīdamies ar sāpēm, rāpos pa kāpnēm lejā. Mārstons par savām sāpes remdējošām zālēm bija daudz augstākās domās nekā es… Tur lejā cs pievienojos savai ceļabiedrei, kura bija paslēpusies drošībā aiz aizsargsienas. Tc troksnis bija divtik sliprs un mežonigi slīdošās kastes izskatījās vēl briesmīgāk.

—    Zārki…, — Sjūzena vaicāja, — kur tic ir?

Es viņai biju pateicis, ka gribu pārmeklēt pāris zārkus, bet nespēju pateikt, kas tur varētu būt iekšā.

—    Tie ir iepakoti koka kastēs kravas telpas otrā pusē.

—    Otrā pusē! — Viņa paskatījās uz mani un tad virzīja laternas gaismas staru uz otru malu pāri slīdošajām atlūzām un kastēm. — Mēs vēl nebūsim pusē, kad tās mums būs trāpījušas…

—    Iespējams. Taču es neredzu citu ceļu. Gaidiet mani šeit.

—   Jūs ar savu kāju… Jūs jau knapi varat paklibot… Nē, nē…

Pirms es viņu paspēju aizkavēt, viņa jau bija pārlēkusi pār aizsargsienai un streipuļodama skrēja uz otru pusi. Viņai izdevās saglabāt līdzsvaru. Te viņa apstājās, te palēca malā, lai kāda kaste viņu neaizķer. Man jāatzīst, ka viņa bija ļoti izveicīga.

Viņa to paveica. Redzēju, ka tagad tiek izgaismota siena tilpnes otrā pusē. Mans pārsteigums par viņas drosmi bija tikpat liels, cik dusmas par pārsteidzību. Ko tad viņa domā iesākt ar atrastajiem zārkiem? Nesīs šurp katrā padusē pa vienam, vai?

Viņa tos neatrada. Kad visas malas bija pārmeklētas, viņa noliedzoši pakratīja galvu. Viņa nāca atpakaļ, un es jau gribēju brīdinoši iekliegties, bet kliedziens palika rīklē. Es vairs spēju tikai čukstēt. Tāpat viņa mani nedzirdētu. Kārtējā «Kampari» kritiena laikā kāda kaste strauji mainīja virzienu un ietriecās viņai mugurā, nosizdama viņu uz grīdas. Kaste dzina meiteni sev pa priekšu tā, it kā būtu nodomājusi lo sašķaidīt pret sienu. Pēdējā brīdī, pirms Sjūzena būtu atradusi mūžīgo miera valstību, «Kampari» izslējās. Metru no sienas Sjūzena un kaste apstājās. Es atrados vismaz piecu metru attālumā, bet tagad vairs neatceros, kā pārvarēju šo attālumu turp un atpakaļ. Taču tas man kaut kā izdevās, un mēs atkal atradāmies drošībā. Sjūzena mani apskāva, it kā es būtu viņas pēdējā cerība šajā Dieva pasaulē.

—    Sjūzen! — Mana balss bija aizsmakusi. Likās, tā pieder kādam citam. — Sjūzen, vai jūs esat ievainota?

Viņa man piekļāvās vēl ciešāk. Kā par brīnumu labajā rokā vēl arvien atradās laterna. Laterna un roka bija kaut kur man aiz muguras, bet gaismas atblāzma bija pietiekoši stipra, lai varētu redzēt… Sjūzcnas sejas maska bija noplēsta, seja saskrāpēta un asiņaina, mati izplūkāti, un sirds dauzījās kā noķertam putnēnam. Uz īsu brīdi man ienāca prātā tā saldi ļaunā un augstprātīgā dāma, kura pirms pāris dienām Karasio man vaicāja, vai piedalīšos koklei (vakarā. Šī vīzija pazuda tikpat ātri, kā parādījās.

—    Sjūzen! — nepaciclīgi vaicāju. — Vai jūs…

—    Es neesmu ievainota. — Dziļa nopūta. — Es biju tik pārbijušies, ka nespēju pakustēties. — Viņa mazliet atlaida apskāvienu un paskatījās uz mani ar savām zaļajām acīm, kuras bālajā sejā izskatījās vēl lielākas kā parasli, un paslēpa seju pie mana pleca. Baidījos, ka viņa nenosmok.

Par laimi las nebija ilgi. Jutu, kā viņa atlaiž rokas un ar laternu turpina aplūkot telpu. — Tic ir tur, — balss bija sveša un lietišķa.

Es pagriezos. Kādu trīs metru attālumā atradās trīs zārki. Karcrit 1os bija licis izņemt no kastēm un kārtīgi nostiprināt starp aizsargsienu un starpsienu. Turklāt tie vēl bija nopakoti ar darvotu audumu, lai ar tiem nekas neatgadās. Kā jau Tonijs Karera nemitīgi atgādināja: tēvs neko neatstāj nejaušības ziņā. Runa bija par melniem pulētiem zārkiem ar misiņa rokturiem. Vākā bija iestrādāta piemiņas nozīme. No misiņa vai vara, to grūti pateikt.

—    Tas man aiztaupīs pūles. — Mana balss jau skanēja normāli. Es paņēmu āmuru un kaltu, kurus biju aizņēmies no bocmaņa noliktavas, un aizmetu prom. — Pietiks ar skrūvgriezni. Divos zārkos būs tas, kam tur jābūt. Padodiet man laternu un palieciet tur. Es centīšos rīkoties ātri.

—    Ja cs turēšu laternu, lad ies ātrāk. — Arī viņas balss bija tikpat nosvērta kā manējā. — Lūdzu, pasteidzieties!

Es nespēju viņai pretoties. Satvēru tuvākā zārka kājgali un gribēju pievilkt tuvāk, bet tas bija kaut kur aizķēries. Es pabāzu roku zem zārka, lai to paceltu, un roka uzdūrās vairākiem caurumiem. Cinka zārks ar caurumiem? Maigi sakot, tas bija savādi.

Kad zārks bija pievilkts tuvāk, ķēros klāt skrūvēm. Tās bija ļoti lielas. Bet arī Makdonalda skrūvgrieznis bija pietiekoši spēcīgs. Man galvā riņķoja kāda doma: ja nu Mārstona miegazāles ir tikpat iedarbīgas kā mans sāpes remdinošais līdzeklis, tad sargs kuru katru bridi pamodīsies. Nu jau arī zārka vāks bija vaļā.

Zem vāka nebija ne zīda, ne samta līķauta, bet gan veca un netīra sega. Varbūt ģeneralisimusa zemē mirušajiem neizrāda tādu godu k$, pie mums. Es atrāvu segu un saņēmu apstiprinājumu savām aizdomām — līķa vietā bija tola briketes un laika deglis.

—    Kas ir tols? — pār plecu vaicāja Sjūzena, jo ari viņa bija izlasījusi uzrakstus uz paciņām.

—    Ļoli eksplozīva sprāgstviela. Ar šo daudzumu pieliktu, lai uzlaistu gaisā «Kampari».

Vairāk jautājumu nebija. Es uzliku vāku atpakaļ un pieskrūvēju. Tad ņēmu nākošo zārku. Arī tam apakšā bija caurumiņi. Laikam tādēļ, lai sprāgstvielas nesāktu svīst. Es pacēlu vāku, ātri uzmetu skalu saturam un skrūvēju alkal ciet. Otrajā bija las pals, kas pirmajā. Tad ķēros klāt trešajam. Tas būs īstais. Uz vāka vienkārša sirds formas piemiņas plāksnīte: Ričards Hoskinss, senators. Nekas vairāk. Kādā Senātā viņš bija strādājis, to nevarēja uzzināt. Bet tas bija iespaidīgi. Tik iespaidīgi, ka Savienotās Valstis pilnībā garantēja godbijīgu attieksmi. Es tik uzmanīgi centos atvērt vāku, it kā tur iekšā lik tiešām būtu pats šenators Ričards Hoskinss. Bet cs zināju, ka tā tas nav.

Zārka saturs atradās zem vilnas segas. Uzmanīgi mēģināju to novilkt. Sjūzena pielika laternu tuvāk, un tad las arī iemirdzējās mūsu acu priekšā, noguldīts segās un vatē: pulēts alumīnija cilindrs, apmēram divus metrus garš, diametrā ap divdesmit pieciem centimetriem, ar baltu pirocerama galviņu. Tas izskatījās tik mierīgs un lik baismīgs. Vai tik cs atkal to nemēģinu sev iegalvot?

—    Kas tad tas? — Sjūzena čukstēja tik klusi, ka pašai bija jāpienāk vēl tuvāk un jāatkārto: — Džonij, Dieva dēļ — kas tas ir?

—    «Viesulis».

—    Kas?

—    «Viesulis».

—     Mīļā debess… — Tagad viņa saprata. — Tas atomierocis, kuru nozaga Dienvidkarolīnā? «Viesulis»! — Viņa atkāpās. — «Viesulis»…

—    Tas nekož, — tcicu, bet pats par to nebiju pārliecināts. — Tā sprādziena spēks atbilst piecām tonnām TNT. Pilnīgi pietiekoši, lai jebkuru kuģi saspertu gabalu gabalos. Un lieši to ir paradzējis senjors Karera.

—     Es… Es neko nesaprotu. — Varbūt las attiecās uz manu vārdu jēgu. Varbūt viņa troksnī neko nedzirdēja. Bet bija dzirdējusi. — Tiklīdz zelts no «Tikonderogas» būs pārlādēts svešajā kuģī, tā viņš ar šīs ietaises palīdzību «Kampari» uzspridzinās. , *

—    Cita kuģa nav. Tā las nekad nebija domāts. Tiklīdz zelts būs sagrābis, lā labais Migucls Karera visus pasažierus un apkalpes locekļus atbrīvos un palūgs doties prom ar «Fort Tikonderoga». Savā labsirdībā viņš palūgs «Tikonderogas» kapteini paņemt līdzi arī senatoru Hoskinsu un viņa biedrus, lai tos varētu apglabāt dzimtenes zemē. Un kapteinim pat sapņos nerādīsies, ka būlu jāatsaka. Ja nu gadījumā viņš tā rīkotos, tad Karera jau zinātu, kas darāms, lai panāktu savu… Vai jūs redzat to tur? — Es norādīju uz slēdžiem aparatūras tālākajā stūri.

—    Neskaricties klāt…! — Ja spējat iedomāties, kā tas ir, kad iekliedzas čukstus, tad lā tagad darīja Sjūzena.

—    Nc par visu «Tikonderogas» zeltu es tam neskaršos klāt, — steidzīgi apzvērēju. — Pat bail skatīties uz to pusi. Katrā ziņā tā tāfelīte ir laika deglis, kuru iestādīs pirms zārku pārkraušanas. Mēs braši kuģosim prom un nekad ncicraudzīsim Norfolku, kur mūs gaidīs karaspēks, flote, gaisa spēki, FIB un, Dievs zina, kas vēl.

Karcras radisti būs parūpējušies, lai raidītāji nedarbotos un mums nebūtu iespējas sazināties ar angļu vai amerikāņu iestādēm. Pusstundu vai stundu pēc šķiršanās mēs uziesim gaisā. Drīzāk jau pēc stundas, jo pat brašais Karcra negribēs atrasties tuvumā, kad uzsprāgs atombumba. Jā, tas tik būs blīkšķis.

—    Viņš neuzdrošināsies — nekad… — Viņas vārdi skanēja nepārliecinoši. — Tas cilvēks ir nezvērs.

—    Numur viens, — piebildu. — Un nedomājiet, ka viņš neuzdrīkstēsies. Kādēļ tad viņš nozaga «Viesuli» un izdarīja tā, lai domātu, ka doktors Slingsbijs Kerolains ar to aizmucis? Vienīgi tādēļ, ka viņam bez pēdām jāiznīcina «Kampari» ar visiem pasažieriem un apkalpi, lai nebūtu nc mazāko briesmu, ka kāds no aculieciniekiem varētu palikt dzīvs… Laikam jau Karcras kompanjoni nespēja dabūt uz kuģa tik daudz sprāgstvielu, lai varētu ccrēt uz simtprocentīgiem panākumiem. Pēdējā kara laikā kādā britu kuģī uzsprāga pāris simti tonnu ļoti eksplozīvu sprāgstvielu, bet tomēr bija daži, kas palika dzīvi. Ar lielgabaliem arī nevar kuģi sašaut un nogremdēt. Pāris šāvieni no vidēja kalibra lielgabala, un klājs ir salocijics tā, ka šaut vairs nav iespējams. Atkal jārēķinās, ka kāds var izdzīvot. Bet «Viesulis» novāks visu pa tīro. Neviens dzīvs nepaliks.

—     Karcras cilvēki… — viņa lēnām teica, — vai viņi novāca abus naktssargus kodolpētniecības institūtā?

—    Kurš tad cits? Tad viņi piespieda doktoru Kerolainu kopā ar viņiem un ieroci mašīnā atstāt institūtu. «Viesulis» jau pēc stundas bija ceļā uz salu, bet mašīnu aizbrauca uz Savannu, lai radītu aizdomas uz «Kampari», kurš tajā rītā atstāja ostu. Es nezinu, kāpēc, bet varu derēt, ka Karera rēķinājās ar to, ka jau pirmajā Kārību jūras ostā mūs pārmeklēs, un viņam būs iespēja iesūtīt uz klāja viltus «Markoni» pārstāvi.

Pa šo laiku biju paspējis izstudēt abas ciparnīcas uz «Viesuļa» slēdžu paneļa. Tad atkal to rūpīgi ietinu segā, kā tēvs, kurš liek gultiņā jaunāko dēlu, un sāku pieskrūvēt vāku.

Sjūzena brīdi mēmi raudzījās, ko cs daru, un tad tcica: — Serdans un doktors Kerolains? Tā pati persona… Tam jābūt viņam. Tagad es atceros. Kad «Viesulis» pazuda, tika ziņots, ka tikai viena vai divas personas prot to iedarbināt.

—    Viņam šajā plānā bija tikpat svarīga nozīme kā «Viesulim». Bez viņa nav jēgas arī ierocim. Baidos, ka doktoram Kerolainam būs bijis ļoti nepatīkams ceļojums. Viņu ne tikai nolaupīja un lika verdziski paklausīt, bet arī slēpa no mums. No mums, kuri vienīgie viņam varēja palīdzēt. Viņu nepārtraukti apsargā divi par kopējām pārģērbti bandīti. Kad es iegāju viņa kajītē, viņš sāka uz mani kliegt un izmeta ārā — bet vienigi tādēļ, ka zināja, ka čaklā kopēja savā adīšanas piederumu somā tur automātu.

—    Kam bija vajadzīgs braucamkrēsls? Kādēļ sarežģīt…

—    Protams, ka vajadzēja. Nevar taču pieļaut, ka vīrs iejūk starp pasažieriem un paspēj kādam visu pateikt. Braucamkrēsls palīdzēja noslēpt viņa augumu. Turklāt tas bija labs iemesls, lai viņu pastāvīgi turētu pie noklausīšanās ierīces. Uz jūsu tēva rīkoto kokteiļvakaru Serdans—Kerolains ieradās tikai tādēļ, ka viņam to pavēlēja. Apvērsums bija paredzēts šovakar, un Karcram tas nāca tikai par labu, ka blakus ir abas pseidokopējas ar saviem ieročiem. Nabaga Kerolains! Kad viņam parādīju noklausīšanās austiņas, un viņš mēģināja uzlēkt kājās no braucamkrēsla, viņš gribēja mesties virsū kopējai ar automātu, nevis man. Kapteinis Balens to nezināja, tāpēc arī nosita viņu gar zemi. — Es pievilku pēdējo skrūvi un piebildu: — Par to palātā ne vārda — vecais miegā jau tā visu laiku kaut ko murmina — arī citur nc vārda. Pat saviem vecākiem ne. Uz priekšu! Sargs var kuru katru brīdi pamosties.

—     Un jūs to atstāsiet šeit? — Viņa izskatījās pārbijusies. — Tas taču ir jānovāc — obligāti…!

—    Kādā veidā? Vai man tas jāmet pār plecu un jākāpj pa kāpnēm augšā? Zārku ieskaitot, las sver vismaz divsimt kilogramus. Un kas notiks, ja es to tiešām aizvākšu? Pēc pāris stundām Karera to jau zinās. Vai viņš uzzinās vai uzminēs, kurš aiz tā slēpjas, tam vairs nav nozīmes. Svarīgi ir tikai viens — proti, viņam vairs nebūs «Viesuļa», lai atbrīvotos no nevēlamajiem lieciniekiem. Ko tad? Pieņemu, ka ilgāk par pāris stundām neviens pasažieris nedzīvos. Viņš mūs tūlīt liks nogalināt. Te nevar būt nekādas runas par tikšanu uz «Tikonderogas». Kas attiecas uz šo tvaikoni, tad to viņam nāksies abordēt, apkalpi nogalināt un atvērt visus borta ventiļus. Tas aizņemtu vairākas stundas un būtu ļoti neizdevīgi un bīstami. Varbūt pat izjauktu visus plānus. Bet cits nekas neatliktu. Aizvākt «Viesuli» nozīmētu drošu nāvi mums visiem.

—     Ko tad mēs darīsim? — Viņas balss skanēja nedroši. — 0,Džonij, ko lai mēs tagad darām?

—    Es likšos gultā. — Es tā ilgojos pēc gultas. — Tad cs kavēšu laiku pārdomās, kā lai glābj doktoru Kerolainu.

—    Doktoru Kerolainu? Es nesaprotu… Kāpēc doktoru Kerolainu?

—    Tāpēc, ka viņš kandidātu sarakstā uz karātavām ir ar pirmo numuru. Viņš aizies pirmais, jo ir vienīgais, kurš prot iedarbināt «Viesuli». Vai jūs domājat, ka arī viņu pārdzīs uz «Tikonderogu», lai viņš pasaka kapteinim, ka vienā no zārkiem, kuri jānogādā Savienotajās Valstīs, ir nevis senators Hoskinss, bet gan iedarbināta atombumba?

—    Kā tas viss beigsies? — Tagad viņas balsī bija panika, gandrīz vai histērija. — Es nespēju noticēt, es vienkārši nespēju noticēt. Tas ir kā ļauns murgs. — Viņa satvēra žaketes atlokus un paslēpa seju aiz apkakles — nu jā, tas jau galu galā bija viņas tēva smokings —, balss skanēja apslāpēti: — Džonij, kā tas viss beigsies?

—    Aizkustinoša, ļoti aizkustinoša scēna, — cicši aiz manis tcica kāda izsmiekla pilna balss. — Tas beigsies šeit — šajā pat brīdī.

Es pagriezos, vismaz mēģināju to darīt, bet nespēju. Sjūzena mani atlaida, kāja atteicās paklausīt, kuģis kārtējo reizi sagrīļojās, un cs zaudēju līdzsvaru. Atsitos pret kuģa sāniem un nokritu. Tad uzplaiksnīja spoža uguns un mani apžilbināja. Melns un draudīgs uguns stara malā pavīdēja īss pistoles stobrs.

—    Celties, Kārter! — Šo balsi vairs nespēju atpazīt. Tonija Karer'as vienmēr draudzīgā balss tagad bija asa, ļauna un auksta: beidzot tas bija īstais Tonijs Karcra. — Es gribu redzēt, kā jūs saļimstat, kad jūs ķer lode. Viltīgais Kārtcrs! Jā, viņš sevi iedomājās par ļoti viltīgu. Augšā, cs saku! Jeb labāk gribat mirt guļus? Lūdzu, kā vēlaties…

Viņš pacēla ieroci. Ļoti lietišķi. Viņam nepatīk garas atvadu runas. Nošaut un miers. Tagad es sapratu, ka viņš ir sava tēva dēls. Ievainotā kāja atradās zem manis, cs nevarēju piecelties. Skatījos uz gaismu un melno pistoles stobra galu. Ievilku elpu un sasprindzināju muskuļus. Pusotra metra attālumā no trīsdesmit astotā kalibra pistoles gatavoties lēcienam — tas ir viens vienīgs izmisuma solis.

—    Nešaujiet! — kliedza Sjūzena. — Ja jūs viņu nošausiet, mēs visi aiziesim bojā!

Gaismas stars uz brīdi sakustējās, bet ierocis Tonija Kareras rokās gan ne.

Sjūzena pienāca viņam pāris soļus tuvāk, bet viņš to ar izstieptu roku atstūma malā.

—    Ejiet nost, mana dāma…

Nekad vēl nebiju dzirdējis tik daudz ļaunuma balsī. Šo jauno kungu biju novērtējis nepareizi. Sjūzcnas vārdi viņu nebija ietekmējuši ne mazākajā mērā, tik nesatricināma bija viņa apņemšanās.

Joprojām biju aizturējis elpu. Mute bija izkaltusi.

—    «Viesulis»! — Sjūzcnas balss skanēja izmisīgi un lūdzoši. — Viņš pielādēja «Viesulī»!

—     Ko? Ko jūs sakāt? Pielādēja…? — Tonis bija tikpat ļauns, bet cs domāju, ka sadzirdēju baiļu pieskaņu.

—    Jā, Karera, pielādēja…! — Es nezināju, ka mitrumam mutē un kaklā ir tik liela nozīme balss veidošanā. Es ķērcu ne sliktāk par vanagu, kuram piemeties mandeļu iekaisums. — Jā, pielādēju, Karera! — Atkārtoti to sacīdams, necentos atstāt iespaidu, bet nekas cits man vienkārši neienāca prātā. Nezināju, kā lai tieku ārā no situācijas, un kā lai izmantoju īso brīdi, kuru man par labu bija panākusi Sjūzena. Es pakustināju roku, uz kuras balstījos, un kura atradās aiz manis ēnā. Pirksti satvēra āmura kātu, kuru pirms brīža biju aizmetis. Ātri pārdomāju, kā es to varētu likt lietā. Lampa un ierocis joprojām nekustīgi mērķēja uz mani.

—    Jūs melojat, Kārter. — Atkal bija atgriezusies pašpārliecinātība viņa balsī. — Dievs vien zina, kā jūs visu atklājāt, bet jūs melojat. Jūs taču nezināt, kā ierocis iedarbināms.

Tas bija panākts: darīt visu, lai viņš runā.

—    Es ne, bet doktors Kerolains gan.

Viņš bija burtiski satriekts. Lampa sakustējās, bet vēl nepietiekoši.

—     Kāds jums sakars ar doktoru Kerolainu? — viņš aizsmacis jautāja. — Kā…

Es viņu pārtraucu pusvārdā: — Es tikko ar viņu runāju.

—    Runājāt ar viņu… Bet vēl ir vajadzīga atslēga. Un tāda ir tikai viena. Un tā ir mana tēva kabatā.

—    Doktoram Kerolainam bija rezerves atslēga. Tabakas maciņā. Jums tas neienāca prātā, Karcra, vai ne? — centos to pateikt ar izsmieklu balsī.

—    Jūs melojat, — viņš mehāniski atkārtoja. Un tad jau ar īpašu uzsvaru: — Jūs melojat, es saku! Es jūs novēroju, Kārter! Es redzēju, kā jūs atstājāt palātu. Mans Dievs, vai jūs tiešām domājat, ka cs esmu tik stulbs, lai nenojaustu ko nelabu, redzot sargu dzeram kafiju? Kafiju, kuru tam atsūtījis labsirdīgais Kārtcrs? Es aizvēru durvis no ārpuses un sekoju jums vispirms līdz raidītāja telpai un tad līdz Kcrolaina kajītei. Jūs tur neiegājāt, Kārter! Es pieļauju, ka pēc tam uz pāris minūtēm jūs izlaidu no acīm. Bet jūs pie viņa nebijāt. To es zinu skaidri.

—    Kādēļ tad jūs mūs neapturējāt agrāk?

—    Gribēju zināt, ko esat ieplānojis. Tagad cs to zinu.

—    Tātad viņš bija tas vīrs, kuru pamanījām! — cs tcicu Sjūzenai un pats pabrīnījos par pārliecinošo toni. — Jūs, nabaga āksts, mēs redzējām, ka tumsā kaut kas kustas, un ātri aizmukām. Bet mēs atgriezāmies, Karera — o jā, mēs atgriezāmies. Pie doktora Kcrolaina. Mēs netērējām laiku, viņu izvaicājot. Mēs bijām daudz viltīgāki. Beresfordas jaunkundze izteicās neprecīzi. Nc jau es pielādēju «Viesuli». Doktors Kerolains pats to izdarīja. — Smaidīdams novērsos no gaismas stara un paskatījos tumsā pa labi no Karcras. — Pasakiet viņam to pats, doktor.

Karcra pagriezās un nolamājās, un steidzīgi atgriezās atpakaļ. Viņa smadzenes strādāja ātri, un reakcija bija vēl ātrāka. Viņš nebija tik laipns, lai iekristu uz veco triku. Viņš mums veltīja tikai sekundes simtdaļu, bet cs jau paspēju satvert āmura kātu. Un tagad ar mani būs cauri.

Bet viņš nevarēja pacelt pistoli. Sjūzena bija gaidījusi izdevību un jutusi, ka es to mēģinu radīt. Kad Karera aizgriezās, viņa nometa laternu un metās viņam virsū. Attālums bija tikai kāds metrs, nc vairāk. Tagad viņa izmisīgi karājās Karcras labajā rokā un centās viņu novilkt zemē. Krampjaini rāvos uz priekšu, un kilogramu smagais āmurs ar slaidu loku pār manu plecu lidoja Karcras sejas virzienā. Šajā lidojumā bija sakoncentrēts viss mans spēks, naids un dusmas.

Viņš pamanīja āmuru. Viņš bija pacēlis kreiso roku ar lampu, lai sistu pa neaizsargāto Sjūzcnas kaklu. Tagad viņš instinktīvi aizgrieza galvu un pastiepa kreiso roku. Āmurs ar visu spēku viņu trāpīja tieši zem kreisā elkoņa. Lampa kaut kur aizlidoja, un iestājās tumsa.

Kur nokrita āmurs, nezinu. Tieši šajā brīdī ar skaļu troksni garām slīdēja kāda liela kaste, un cs nesadzirdēju āmura atsitiena skaņu.

Ar lielu vaidu kaste apstājās. Šajā brīdī es izdzirdēju dobju vclšanos un elsas. Lēnām pieslējos kājās. Kreisā kāja bija nelietojama. Tad sāku visu apjaust. Kad ir ļoti bail, tad bailes it kā bremzē laiku. Man bija bail. Bail par Sjūzenu. Šobrīd Kareru uztvēru vienīgi kā briesmu avotu Sjūzenai. Viņš bija spēcīgs un ar vienu tvērienu spētu pārlauzt sprandu vai arī ar vienu sitienu nosist.

Dzirdēju Sjūzenu iekliedzamies, vai nu no bailēm vai šausmām, īss klusuma brīdis, tad atkal smaga un dobja velšanās, it kā divi cīkstoņi nogāztos uz grīdas, sāpju kliedziens, alkal no Sjūzenas mutes, un klusums.

Viņu le vairs nebija. Kad sasniedzu vietu, kur viņi bija cīnījušies, viņu tur vairs nebija. Uz bridi apjucis paliku stāvam. Tad mana roka aizskāra metru augstās aizsargsienas malu, un es sapratu: cīniņa laikā viņi bija atsitušies pret aizsargsienu un pārkrituši tai pāri. Pirms apjēdzu, ko daru, biju jau pārvarējis sienu: rokā man bija bocmaņa nazis ar īlenu uz augšu.

Kad pārliku svaru uz kreiso kāju, sagrīļojos un noslīgu uz ceļiem. Es aizskāru kādu galvu. Gari mati. Sjūzena. Aizvēlos malā un tikko biju piecēlies, kad nāca arī viņš. Viņš neatkāpās un nedomāja slēpties tumsā. Viņš uzbruka. Tas nozīmēja, ka pistole ir pazudusi.

Mēs abi novēlāmies un aizstāvējāmies ar rokām un kājām, un zobiem. Vairākkārt viņš man trāpīja ar asiem un spēcīgiem sitieniem pa krūtīm un vēderu, vienu brīdi likās, ka būs pārsistas ribas. Viņš bija ārkārtīgi spēcīgs. Bel, neskatoties uz visu savu spēku, šonakt viņš no manis neizspruks.

Apdullinošais trieciens man aizsita elpu, kad Karera aiz sāpēm iekliedzās, jo Makdonalda nazis no visa spēka ietriecās viņa krūtīs. Es izrāvu nazi un dūru vēlreiz. Un vēlreiz, un vēlreiz. Pēc ceturtā dūriena viņš vairs nekliedza.

Karera mira grūtā nāvē. Viņš pārtrauca mani sist, bet labā roka joprojām bija pie mana kakla, un ar katru dūrienu smacējošais tvēriens atlaidās. Mokās mirstošā cilvēka pēdējā izmisuma reakcija bija koncentrēta uz vietu, kur mani reiz bija ķēris smilšu maišelis.

Durstošas un svelošas sāpes kā degoši šķēpi ietriecās manā mugurā un galvā. Domāju, ka mugura tūlīt pārlūzis. Es dūru vēlreiz.

Un tad es pazaudēju nazi.

Kad atkal nācu pie samaņas, no asinsspiediena ausīs reiba galva. Likās, tā tūlīt pārplīsīs. Plaušas izmisīgi cīnījās pēc gaisa, bet velti. Man bija tāda sajūta, ka kāds mani žņaudz.

Tad es beidzot uztvēru īstenību. Mani tiešām žņaudza. Mirušā roka muskuļu krampjos joprojām turēja satvertu manu kaklu. Ilgi cs nevarēju būt bezsamaņā, varbūt minūti. Ar abām rokām satvēru Karcras plaukstu un atbrīvoju savu kaklu.

Pusminūti vai vairāk gulēju, izstiepies uz kravas tilpnes grīdas un kāri tvēru gaisu. Reibonis un bezspēks bija mani sagrābuši savā varā, bet kāda tāla un uzstājīga balss man nepārtraukti pavēlēja: tev jāceļas, tev jāceļas…

Tad es atguvos. Es atrados uz kravas tilpnes grīdas, un lielās kastes joprojām slīdēja šurpu turpu un sitās pret sienām.

Tepat kaut kur jābūt Sjūzenai.

Es pieslējos uz ceļgaliem un vandījos pa kabatām, meklēdams Mārstona mazo, zīmuļveidīgo lampiņu. Par laimi ta darbojās. Pirmais gaismas stars krita uz Kareru. Man pietika laika vienīgi secināt, ka krekls krūšu daļā ir piesūcies ar asinīm, jo pēkšņi kļuva slikti, un es tīri neviļus novirzīju gaismu sāņus.

Sjūzena gulēja pie aizsargsienas, daļēji uz muguras, daļēji uz sāniem. Acis bija vaļā, bel skats bija neizteiksmīgs un stiklains.

—    Viss ir garām. — Es alkal nepazinu savu balsi. — Nu jau viss ir garām. — Viņa pamāja un mēģināja pasmaidīt.

—    Tc jūs nevarat gulēt, — es turpināju. — Aiz sienas, ātri…!

Es piecēlos un gribēju satvert viņas rokas. Viņa tiecās man

pretī, bet tad iekliedzās aiz sāpēm un sabruka. Es viņu satvēru, pirms viņa nokrita. Tad pats atbalstījos pret kāpnēm un pārcēlu Sjūzenu pār aizsargsienu, un uzmanīgi noliku uz grīdas.

Manas lampiņas gaismā viņa palika sēžam ar izplestām rokām. Kreisā roka slarp plaukstu un elkoni bija salocījusies nedabiskā leņķī. Lauzta. Noteikti lauzta. Kad viņi ar Kareru gāzās pār aizsargsienu, viņa būs bijusi apakšā, un kreisajai rokai bija jāiztur abu krītošo ķermeņu svars. Te nu nekā nevarēja darīt.

Es pievērsos beigtajam Tonijam Karcram.

Viņu arī es tc nevarēju atstāt. Tiklīdz Migucls Karera atklās, ka pazudis dēls, viņš liks pārmeklēt «Kampari» no viena gala līdz otram. Ir tikai viena vieta, kur es droši varu tikt vaļā no Karcras mirstīgajām atliekām, nebaidoties, ka kāds tās atradīs — jūra.

Tonijs Karera svēra ap simts kilogramiem, un šaurās stāvās tērauda kāpnes bija kādus desmit metrus garas. Asins zuduma un psihiskās pārpūles rezultātā jutos iztukšots, turklāt man bija tikai viena vesela kāja. Bet es par to centos nedomāt. Ja domātu, tad mans uzdevums šķistu nepaveicams, un es vēl būtu metis šauteni krūmos.

Es viņu aizvilku līdz kāpnēm, nosēdināju, saņēmu aiz padusēm un sprīdi pa sprīdim vilku augšā, līdz viņa galva un pleci bija vienā augstumā ar maniem. Tad noliecos, pārmetu viņu pār plecu un sāku rāpties uz augšu.

Pirmo reizi šonakt man «Kampari» zvalstīšanās noderēja. Kad kuģis gāzās uz priekšu un nosvērās uz labajiem sāniem par kādiem piecpadsmit grādiem, es varēju pakāpties pāris pakāpienus. Kad «Kampari» vēlās uz otriem sāniem, es, zobus sakodis, turējos pie kāpnēm un gaidīju nākošo manevru. Divreiz Karera gandrīz noslīdēja no pleca, un man nācās pakāpties atpakaļ, lai viņu noturētu. Kreiso kāju tikpat kā neizmantoju, visa slodze tikai uz labās kājas un abām rokām. Vispirms jau liek pleciem. Dažbrīd man likās, ka muskuļi tūlīt pārtrūks, bet tas tomēr nebija tik slikti kā ar kreiso kāju, un es turpināju iesākto.

Kāpu tālāk, līdz beidzot sasniegšu augšu. Vēl tikai seši pakāpieni, bet bija tā, ka tūlīt viņu laidīšu vaļā. Es neticēju, ka spēšu tikt līdz galam. Bet tiku.

Es viņu izgrūdu pa lūku, tad izlīdu arī pats un gaidīju, kamēr nomierināsies pulss, vismaz zem simta. Pēc smacīgās smirdoņas kravas tilpnē lietus gaiss likās pasakains. Es piesedzu lampu ar plaukstu — kaut arī neviens tāpat tādā laikā uz klāja neies — un pārmeklēju Kareras kabatas, kamēr atradu atslēgu ar uzrakstu «Slimnieku istaba».

Tad sagrābu līķi aiz apkakles un aizvilku līdz reliņiem.

Jau pēc minūtes atkal biju lejā kravas tilpnē. Es atradu un paņēmu Kareras pistoli. Sjūzena vēl arvien bija bezsamaņā. Tas labi, jo arī viņa man jāuznes augšā pa kāpnēm. Ar lauztu roku viņa to nebūtu spējusi izdarīt. Ja es gaidītu, kamēr viņa nāk pie samaņas, tad viņai butu jāizcieš briesmīgas mokas. Tā kā tā viņa ilgi pie samaņas nepaliktu.

Pēc Kareras svara Sjūzena man šķita tīrais nieks. Es viņu uzmanīgi noguldīju uz slapjā klāja un sakārtoju atpakaļ pārseguma

līstes un ūdensnecaurlaidīgo pārklāju. Tikko biju visu pabeidzis, jutu, ka Sjūzena pakustas.

—    Gulict mierīgi! — cs ātri iesaucos. Tc augšā uz klāja man nācās skaļi kliegt, lai pārspētu vētras trakošanu. — Jums ir lauzta roka.

—    Jā. — Tas skanēja ļoti lietišķi. — Un Tonijs Karera? Vai jūs viņu atstājāt lejā?

—    Cauri. Es jau jums teicu, ka viss ir galā.

—    Kur viņš ir?

—    Aiz borta.

—    Aiz borta? — Tagad viņas balss atkal sāka trīcēt. Tas man patika labāk nekā miers. — Jā, kā tad tā…

—    Es viņu nodūru, — paskaidroju. — Vai jūs domājat, ka viņš' pats piecēlās, uzkāpa pa kāpnēm un pārlēca pār bortu?… Piedodiet, Sjūzen. Man — cs domāju, ka neesmu pie pilna prāta. Nāciet. Pēdējais laiks doktoram Mārstonam apskatīt jūsu roku.

Es viņai liku ar labo roku turēt kreiso, palīdzēju piecelties un iet pa līgojošos klāju, pieturēdams viņu aiz veselās rokas. Aklais, kurš ved otru aklo.

Kad bijām sasnieguši kravas klāja priekšējo daļu, viņai vajadzēja apsēsties, jo te viņa bija zināmā mērā aizsargāta. Man bija jātiek līdz bocmaņa noliktavai un jāpaņem divi neilona virves rituļi un īsāks kaņepāju virves gabals. To cs paveicu dažās sekundēs un noliku maisiņu ar virvēm blakus Sjūzenai. Tad klupdams aiztiku līdz kuģa kreisajam bortam un piesēju kaņepāju virvi pie viena no rcliņu balstiem. Bridi pārdomāju, vai nevajag iesiet mezglu, bet tad atstāju visu, kā ir. Tā bija Makdonalda ideja, un viņš uzskatīja, ka , tādos laika apstākļos neviens tādu sīkumu kā virves mezglu pie rcliņu balsta nepamanīs. Un, ja arī pamanīs, tad Karcras baram tāpat nav tādas pieredzes, lai apskatītos un paceltu virvi augšā. Bet, ja kāds būtu tik ziņkārīgs un paskatītos pār bortu, tad mezgli viņam liktos aizdomīgi. Tādēļ arī mezglus neiesēju. Bet virvi gan piesēju, kā nākas. No tās izturības būs atkarīga kāda man ļoli tuva cilvēka dzivība. Proti, manējā. Virves galam ļāvu brīvi nokrist lejā.

Jau pēc desmit minūtēm atradāmies pie slimnieku istabas.

Par sargposteni man nebija jāuztraucas, viņa gars vēl arvien lidinājās kādā citā pasaulē, un nekas neliecināja, ka viņš to tik drīz vēlētos pamest. Es sev jautāju: kā viņš jutīsies, kad pamodīsies?

Vai viņš apgalvos, ka ir iemidzināts, vai ari uzskatīs, ka miegs ir pārpūles un jūras slimības sekas. Tad nolēmu, ka tās ir nevajadzīgas rūpes. Viens gan man bija skaidrs: kad viņš pamodīsies, par gulēšanu nevienam netiks bilsts ne pušplēsts vārdiņš. Man bija tāds iespaids, ka Migucls Karera ļoti ātri tiktu galā ar tādu sargu, kurš postenī būtu gulējis.

Es paņēmu Tonija Kareras atslēgu un atslēdzu durvis. Mārstons sēdēja pie sava rakstāmgalda, bet bocmanis un Balcns savās gultās. Pirmo reizi pēc ievainojuma Balcns bija nācis pie samaņas. Viņš bija bāls, un viņam noteikti sāpēja, bet pēc tāda, kurš skaita savas pēdējās stundiņas, viņš ari neizskatījās. Nāktos kārtīgi papūlēties, lai dabūtu no kājām tādu vīru kā Balcns.

Viņš mani lēnām nopētīja.

—    Nu, Mister, kur, pie velna, jūs maisījāties apkārt?

Parasti viņš to pateiktu ļoti skaļi, bet tagad ievainojums neļāva, un tas izklausījās pēc čuksta. Ja man būtu pieticis spēka smaidam, es pasmaidītu, bet tam es biju par vāju. Vecais vēl nebija pazudis.

—    Acumirkli, ser… Doktor Mārston, Beresfordas jaunkundzei…

—    Es jau redzu, es redzu. Kā jūs to dabūjāt gatavu… — Nu viņš bija pienācis tuvāk un ar savām tuvredzīgajām ačelēm nopietni skatījās uz mani. — Man liekas, ka jums, Džon, steidzīgi nepieciešama mana palīdzība.

—    Man? Ar mani viss kārtībā.

—    Ak, tiešām? — Viņš saņēma Sjūzenu aiz veselās rokas un ieveda aptiekā, pa ceļam sacīdams: — Vai jūs jau ieskatījāties spogulī?

Es iemetu skalu spogulī un sapratu, ko viņš bija domājis. Balcnsjagas audumi nav asinsnecaurlaidīgi. Galvas kreisā puse un kakls bija ar asinīm, kas bija izsūkušas cauri maskai. Jā, es biju aprepējis ar biezām tumšām asinīm, kuras pai lietus nebija spējis noskalot. Drīzāk jau tas bija parūpējies, lai viss izskatās vēl briesmīgāk nekā patiesībā bija. Te vainīgs būs Kareras asiņainais krekls.

—    To var nomazgāt, — teicu Balenam un bocmanim. — Tās nav manas asinis. Tonija Kareras asinis.

—     Kareras…? — Balcns vispirms paskatījās uz mani, tad uz bocmani. Lai arī viņa acu priekšā bija lieliskie pierādījumi, varēja manīt, ka viņš ir pārliecināts, ka esmu zaudējis saprātu. — Ko tas nozīmē?

-r To, ko es teicu. Tonija Kareras asinis.

Balens ar trulu skatienu aplūkoja manas drēbes. Varbūt viņam daļēji arī bija taisnība. Es jutu vēlēšanos skaļi smieties. Zināju, ka smiekli būs histērijas priekšvēstnesis un pārpūles sekas, jo tik īsā laika sprīdī nācās tik daudz ko pārdzīvot. Man bija jāsaņemas, lai apvaldītu šo vēlēšanos. — Es viņu nogalināju lejā, kravas tilpnē.

—    Jūs esat nenormāls, — Balens skaidri un gaiši pateica. — Jūs vairs nezināt, ko runājat.

—     Nē? — Es "paskatījos uz viņu. — Pajautājiet Beresfordas jaunkundzei.

—     Misters Kārtcrs runā patiesību, — Makdonalds mierīgi paskaidroja. — Kur ir mans nazis, ser? Vai jūs to atnesāt?

Es pamāju, piecēlos un aizvilkos līdz Makdonalda gultai un atdevu nazi. Man nebija iespējas to notīrīt. Bocmanis neteica ne vārda, bet pasniedza nazi Balenam, kurš klusēdams to aplūkoja veselu minūti.

—    Piedod, manu zēn, — viņš nočukstēja. — Man tiešām žēl. Bet mēs aiz uztraukuma vai nomirām.

Es vāri pasmaidīju. Pat tas man bija grūti. — Es arī, ser. Es ari.

—    Visam savs laiks, — Balens mierinoši noteica.

—    Es domāju, misters Kārters mums vēlāk visu izstāstīs, ser, — ieminējās Makdonalds. — Viņam jānomazgājas, jānovelk slapjās drēbes un jāliekas gultā. Ja kāds nāk…

—     Ļoti pareizi, bocman. — Varēja redzēt, ka pat šie pāris vārdi prasa no viņa lielu piepūli. — Rīkojieties ātri, manu zēn!

—    Jā. — Noguris paskatījos uz maišcli, kuru biju atnesis. — Te man ir virves, Arčij.

—    Dodiet tās man, ser. — Viņš izņēma no maisa abus virves rituļus un iebāza apakšējā spilvenā. — Šī vieta būs tikpat laba kā visas pārējās, ser. Ja sāks rūpīgi pārmeklēt, tad atradis tā kā tā. Vai jūs, lūdzu, neizsviestu pa logu maišcli?

Es izdarīju, ko viņš lūdza, noģērbos, nomazgājos un noslaucījos, un ielīdu gultā — tad arī nāca Mārstons.

—     Nekas briesmīgs, Džon. Vienkāršs lūzums. Es jau viņu apsedzu, un pēc minūtes viņa gulēs. Tablete.

Es pamāju. — Jūs šodien labi pastrādājāt, doktor. Jauneklis aiz durvīm joprojām guļ, un savu kāju es arī tikpat kā nejutu. — Tas nu bija pa pusei melots, bet kādēļ gan nevajadzīgi traumēt viņa pašapziņu? Es paskatījos uz kāju. — Šinas…

—    Es tās tūlīt uzlikšu.

Viņš tās atkal uzlika un, to darīdams, mani atstāja dzīvu. Bet es pa šo laiku pastāstīju, kas bija noticis. Vismaz daļu no tā. Es teicu, ka Toniju Kareru satiku uz pakaļklāja pie lielgabala. Tā kā vecais Balens pa sapņiem visu laiku runāja, tad nebūtu prātīgi pieminēt «Viesuli».

Pēc ilga klusuma brīža Balens bezcerīgi secināja: — Visam beigas. Visi pūliņi un ciešanas veltas. Viss veltīgi.

Nekam vēl nebija beigas, vismaz tik ilgi, kamēr Miguels Karera vai es esam dzīvi. Ja es būtu vieglprātīgs, tad savu pēdējo centu liktu uz Miguelu Kareru.

Šo domu paturēju pie sevis. Tā vietā es runāju par vienkāršu plānu, kā ar pistoli rokā būtu jāieņem komandtiltiņš. Bet šis plāns nebūt nebija tik bezcerīgs kā tas, kurš man īstenībā bija padomā, un kuru es biju uzticējis Arājam Makdonaldam. Arī to es nedrīkstēju atklāt vecajam, jo nemaņas brīdī viņš atkal varētu izpļāpāties. Es nebūtu pieminējis ari Toniju Kareru. Bet kā gan citādi lai izskaidro asinis?

Kad biju pabeidzis, Balcns aizsmakušā balsī tcica: — Es joprojām esmu kuģa kapteinis. Es to nepieļaušu. Ak tu Dievs, Mister, paskatieties, kāds ārā laiks, un kādā stāvoklī jūs pats esat! Es neļaušu jums spēlēties ar dzīvību. To es nevaru pieļaut.

—    Paldies, ser. Es zinu, kā jūs to domājāt. Bet jums jāatļauj. Ja ne, tad…

—    Un ja jūsu prombūtnes laikā kāds te ienāk? — viņš jautāja. Nenovēršamais jau bija pieņemts.

—    Te… — Es izņēmu no kabatas pistoli un pametu to bocmanim. — Reiz tā piederēja Tonijam Kareram. Magazīnā vēl ir septiņi šāviņi.

—     Liels paldies, ser, — mierīgi teica Makdonalds. — Ar šīm septiņām lodēm es rīkošos ļoti prātīgi.

—    Bet jūs pats? — Balcns vaicāja. — Kas būs jums?

—    Iedodiet man atkal nazi, Arčij, — es teicu.

Desmita nodaļa

Piektdiena/sestdiena: no pulksten 9.00 līdz 13.00

Šonakt es gulēju dziļā miegā, gandrīz tikpat dziļā kā Tonijs Karera. Nemaz nevajadzēja miega zāļu. Nogurums bija vislabākās zāles.

Pamošanās nākošajā rītā bija kā ilgstošs kāpiens ārā no bezdibeņa dzīlēm. Es it kā kāpu tumsā, bet tomēr nekāpu, un arī tumšs nebija. Kāds liels zvērs turēja mani savos zobos un kratīja līdz nāvei. Tīģeris, bet nc parastais tīģeris. Zobcnzobu tīģeris, viens no tiem, kuri izzuda jau pirms miljons gadiem. Tā nu cs kāpu cauri tumsai, un zobcnzobu tīģeris mani mētāja, kā terjers mētā beigtu žurku. Es zināju, ka mana vienīgā cerība bija sasniegt gaismu tur augšā. Gaismas nebija. Bet tad tā pēkšņi parādījās, jo es atvēru acis. Pār mani bija pārliecies Migucls Karcra un spēcīgi mani raustīja. Man tomēr labāk bulu paticis zobcnzobu tīģeris.

Mārstons stāvēja gultas otrā pusē. Kad viņš pamanīja, ka esmu pamodies, saņēma mani aiz padusēm un uzmanīgi pacēla sēdus. Es pūlējos viņam palīdzēt, bel daudz vairāk koncentrējos uz lūpu kodīšanu un acu samiegšanu, lai Karera redz, cik man grūti.

Mārstons protestēja.

—    Viņu nevajadzētu transportēt, mister Karera, tik tiešām nevajadzētu. Viņam regulāri uznāk asas sāpes. Es vēlreiz atkārtoju, ka te cik vien iespējams ātri vajadzīga ķirurģiska iejaukšanās.

Nu jau bija vismaz četrdesmit gadus par vēlu, lai Mārstonam teiktu, ka viņš ir dzimis aktieris. Tagad cs vairs nešaubījos, ka viņam vajadzēja izvēlēties šo profesiju: gan medicīnai, gan arī mūsu pasaulei tā būlu liela veiksme.

Es izberzēju miegu no acīm un vāri pasmaidīju.

—    Kādēļ jūs nesakāt tieši, doktor? Jūs domājat par amputāciju. — Viņš uz mani paskatījās un klusēdams aizgāja. Es palūkojos uz Balenu un Makdonaldu, abi bija nomodā, bet apzināti izvairījās skatīties uz manu pusi.

Tad es aplūkoju Miguelu Kareru.

Pirmajā brīdī viņš izskatījās tāds pats kā pirms divām dienām. Bet tikai pirmajā brīdī. Ja uzmanīgi ieskatījās, varēja saredzēt atšķirību: vieglu bālumu zem iedeguma, vieglu sasartumu acīs un vieglu saspringumu sejas muskuļos. Padusē viņš turēja jūras karti, bet kreisajā rokā bija kāda lapiņa.

—    Nu? — es izsmējīgi jautāju. — Kā tad iet brašajam jūras laupītāju kapteinim šodien?

—    Mans dēls ir miris, — viņš dobji atbildēja.

Nebiju gaidījis, ka to uzzināšu tik tieši un tik drīz. Un tas man palīdzēja labāk reaģēt, tā, kā to no manis gaidīja.

Es lūkojos uz viņu caur samieglām acīm. — Kā…?

—     Viņš ir miris! — Lii ari kā pietrūkst Miguelam Karcram, bet patiesas tēva jūtas tās nav. Tas, ka viņš tik ļoti savaldījās, liecināja, cik ļoti bija satriekts. Vienu bridi man viņa tiešām kļuva žēl. Bet tad es redzēju Vilsona, Džemaisona, Bensona, Braunela un Dekstera sejas, un man vairs viņa nebija žēl.

—     Miris? — pārsteigts un izbrīnīts atkārtoju. — Jūsu dēls? Miris? Kā viņš var būt miris? Kādēļ viņš ir miris? — Mana roka automātiski sāka meklēt zem spilvena nazi, bet ja arī viņš to pamanītu, tam nebūtu nozīmes: piecas minūtes aptiekas vārītājā bija likvidējušas pēdējos asins traipus.

—    To es nezinu. — Viņš kratīja galvu, bet man gribējās skaļi kliegt urā! Viņa sejā nebija nekādu aizdomu. — Es nezinu.

—    Mister Karera, — es teicu, — jūs taču noteikti…

—    Mēs viņu nevarējām atrast. Viņš ir pazudis!

—    Pazudis?— Tas bija kapteinis Balens, kurš tagad deva savu ieguldījumu mūsu lietā. — Pazudis? Uz tāda kuģa klāja cilvēks tik vienkārši nevar pazust, mister Karera!

—      Divas stundas mēs pārmeklējām kuģi. Mans dēls vairs neatrodas uz «Kampari» klāja. Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi, mister Kārter?

Es nesarāvos ar vainas apziņu sejā, bet labprāt būtu redzējis viņa reakciju pēc tam, kad būtu atbildējis: — Kad es viņu vakarnakt pārsviedu pār bortu… — Tā vietā es uzmetu lūpu un tcicu: — Vakar vakarā pēc ēšanas, kad viņš bija ienācis. Ilgi viņš te neuzkavējās, teica, ka jāiet apgaitā, un aizgāja.

—    Tā tas ir. Es pats viņam liku iet apgaitā. Kā viņš izskatījās?

—    Nc tā, kā parasti. Zaļš. Slims ar jūras slimību.

—    Mans dēls nebija noturīgs pret jūras slimību. — Karera piekrītoši pamāja. — Iespējams…

Es viņu pārtraucu. — Jūs teicāt, ka viņam bija jāiet apgaitā. Vai pa visu kuģi? Pa visiem klājiem?

—   Jā.

—   Vai jūs bijāt licis novilkt drošības virves priekšā un aizmugurē?

—    Nē. Man las nelikās vajadzīgs.

—    Nu tātad, — cs drūmi tcicu, — tc jums arī būs mīklas atrisinājums. Visiespējamākais atrisinājums. Nekādu virvju, kur pieturēties. Viņam kļūst slikti, viņš pieskrien pie reliņiem, straujš grūdiens… — Es nepabeidzu teikumu un skatījos uz Kareru.

—    Tas būtu iespējams — bet tas neizskatās pēc viņa. Viņš varēja noturēt līdzsvaru ļoti labi.

—   Ja paslīd uz slapja klāja, tad līdzsvara izjūta vairs nepalīdz.

—    Pareizi. Bet es arī neizslēdzu, ka noticis kaut kas nesaprotams!

—    Kaut kas nesaprotams…? — Es skatījos uz viņu un pateicos debesīm, ka tclcpātija tc nedarbojās. — Visi pasažieri un apkalpe tiek stingri apsargāti. Kā tad varēja notikt kas nesaprotams? Ja nu vienīgi, — es domīgi piebildu, — jūsu rindās ir kāds nodevējs.

—    Es vēl neesmu beidzis savus pētījumus.

Balss skanēja asi un auksti. Šī tēma nu bija izsmelta, un Migucls Karera pievērsās šībrīža uzdevumiem. Nekādas bēdas nespēs nospiest šo cilvēku. Lai arī kā viņš iekšēji apraudātu savu dēlu, tas nc mazākā mērā neiespaidos viņa centību un nežēlīgo apņemšanos konsekventi īstenot pieņemtos plānus. Piemēram, nekas nemainītu viņa plānus, nākošajā dienā mūs visus uzlaist stratosfērā. Miguclam Karcram nebija svešas ari cilvēciskās īpašības, bet viņa rakstura stiprais pamats bija neierobežots fanātisms, īpaši bīstams tādēļ, ka slēpās dziļi aiz civilizētās virskārtas.

—    Tc būs karte, mister Kārter. — Viņš man to pasniedza kopā ar papīra lapiņu, uz kuras bija atzīmētas daudzas koordinātes. — Ziņojiet man, vai «Tikonderoga» ietur savu kursu un nekavējas. Tikšanās brīdi noteiksim vēlāk, tiklīdz būs iespēja viņus nopeilēt.

—    Jums būs tāda iespēja, — Balens to apstiprināja. — Tas saucas, velns rūpējas par savējiem, Karera, un viņš līdz šim jūs nav pametis likteņa varā. Mēs apejam orkānu. Ap pusdienlaiku jau varēs vietām redzēt skaidras debesis. Vakarā atkal līs, bet pirms tam noteikti noskaidrosies.

—    Vai jūs par to esat pārliecināts, kapteini Balcn? Jūs tiešām esat pārliecināts, ka mēs apejam orkānu?

—    Pilnīgi droši. Vēl vairāk — orkāns bēg no mums.

Brašais Balens bija autoritāte tropu virpuļvētru jautājumos. Viņš vienmēr bija gatavs nolasīt veselu referātu par savu iemīļoto tēmu. Pat Karcram, un arī tad, kad pazudusi balss.

—     Ne vējš, ne viļņošanās nav jūtami mazinājušies, — tā tas bija, — bet izšķirošais ir vēja virziens. Tagad vējš pūš no ziemeļrietumiem, tas nozīmē, ka orkāns atrodas no mums uz ziemeļaustrumiem. Kaut kad nakts laikā tas ir pagājis gar kreiso pusi uz ziemeļiem, tad pēkšņi pagriezies uz ziemeļaustrumiem. Bieži gadās tā, ka orkāns, sasniegdams savu platuma grādu ziemeļu robežu, nonāk rietumu vēju ietekmē un tur paliek uz kādām divdesmit vai divdesmit četrām stundām. Tas varētu nozīmēt, ka mums tam vajadzētu braukt cauri. Bet jums veicas, Karera. Orkāns neapstājoties pagriezās un devās uz austrumiem. — Balens bezspēkā atkrita atpakaļ gultā.

—     Un to visu jūs varat secināt, atrodoties gultā? — Karera jautāja.

Balens viņam uzmeta komandora skatienu, kādu parasti veltīja kadetiem, kuri apšaubīja viņa zināšanas.

—    Tātad laiks uzlabosies? — Karera stūrgalvīgi pārjautāja.

—    Tas taču pats par sevi saprotams, vai tad ne?

Karera lēnām pamāja ar galvu. Viņu nodarbināja tikai divas domas: laikā nonākt tikšanās vietā un sagrābt zeltu. Tagad šīs raizes atkrita. Pēkšņi viņš apgriezās un atstāja palātu.

Balens ieklepojās un ar grūtībām izmeta: — Apsveicu, mister Kārtcr, jūs esat vislielākais melis, kādu jebkad esmu saticis.

Makdonalds smīnēja.

Priekšpusdiena un pēcpusdiena kā nāca, tā aizgāja. Kā jau Balens bija paredzējis, uz īsu bridi parādījās saule, lai atkal pazustu. Viļņošanās mazinājās, bet ne tik lielā mērā, lai atvieglotu pasažieru ciešanas. Vējš joprojām pūta no ziemeļrietumiem. Balens bija saņēmis kārtējo injekciju un visu dienu gulēja, kaut ko nesakarīgu murminādams — atviegloti secināju, ka nekas tur neattiecas uz Toniju

Kareru. Mēs ar Makdonaldu pārmaiņas pēc gulējām un sarunājāmies. Iemigt izdevās likai pēc tam, kad viņam biju pastāstījis, ko esmu nodomājis darīt nākošajā naktī, ja man izdosies brīvi pārvietoties pa augšklāju.

Sjūzenu cs tikpat kā neredzēju. Pēc brokastīm viņa parādījās ar ieģipsētu roku, kuru nēsāja, pakārtu kaklā. Nebija jābaidās, ka tas radīs aizdomas pat tādam vīram kā Karcra. Visiem lika paskaidrots, ka Sjūzena esot iesnaudusies uz krēsla un, nogāžoties uz grīdas, izmežģījusi locītavu.

Tāda veida negadījumi vētru laikā noliek ļoti bieži. Ap pulksten desmitiem priekšpusdienā viņa palūdza atļauju aiziet pie vecākiem uz salonu un tur palika visu dienu.

Piecpadsmit minūtes pēc divpadsmitiem Karcra parādījās no jauna. Viņš ne vārda neteica par to, vai dēla meklējumi ir bijuši veiksmīgi, viņš pat nepieminēja pazudušo. Šoreiz līdzi bija divas jūras kartes un «Kampari» koordinātes uz pusdienlaiku.

—    Mūsu koordinātes, mūsu ātrums, viņu koordinātes un ātrums, un pašreizējais kurss. Vai mēs satiksimies X punktā?

—   Jūs jau pats esat aprēķinājis!

—   Jā.

—     Kuģi nesatiksies, — pēc pāris minūtēm tcicu. — Ar pašreizējo ātrumu mēs tikšanās vielu sasniegsim starp vienpadsmiliem un divpadsmitiem pusnaktī. Piecas stundas par agru.

—    Paldies, mister Kārter. Es nonācu pie tāda paša rezultāta. Gaidot «Tikonderogas» ierašanos, piecas stundas paies ļoti ātri.

Man pakrūtē bija dīvaina sajūta. Teiciens, ka sirds iekrīt papēžos, varbūt nav fizioloģiski precīzs, bet ļoti precīzi attēlo doto situāciju un izjūtas. Šis teikums galīgi sagrāva mazās cerības uz mana plāna izdošanos. Bet vienalga, es zināju, ka manu samulsumu nevar pamanīt.

—    Jūs plānojat tur ierasties ap pusnakti un tad gaidīt, kamēr upuris ieskrien jūsu rokās? — Es paraustīju plecus. — Nu jā, lēmums jāpieņem jums.

' — Ko tas nozīmē? — viņš skarbi jautāja.

—    Neko sevišķu, — vienaldzīgi atbildēju. — Es tikai iedomājos, ka jums būtu labāk, ja jūsu cilvēki būtu labā formā, kad satiksim «Tikonderogu» un būs jāsavāc zelts.

—    Mhm?

—     F'ēc divpadsmit stundām viļņošanās joprojām būs diezgan stipra. Ja mēs likšanās vietā apstāsimies, tad viļņi «Kampari» šūpos tā, ka, smalki izsakoties, visas iekšas raus ārā. Es nezinu, cik no jūsu sauszemes žurkām jūras slimību pārslimoja pagājušo nakti, bet varu derēt, ka nākošajā naktī tādu būs diviik daudz. Un neiedomājieties, ka jūs paglābs mūsu stabilizatori. To darbība ir atkarīga no kuģa ātruma.

—    Pamatots arguments, — viņš mierīgi tcica. — Es likšu samazināt ātrumu tā, lai mēs tur būtu ap pulksten četriem. — Viņš paskatījās uz mani un kļuva domīgs. — Jūs esat tik pārsteidzoši izpalīdzīgs, jums ir tik daudz noderīgu padomu. Tas pilnīgi nesader ar priekšstatu, kāds man par jums bija radies, pamatojoties uz jūsu rakstura īpašībām.

—    Tas tikai liecina par to, ka radītais priekšstats ir kļūdains, mans draugs. Izskaidrojums ir pavisam vienkāršs: cilvēka veselais saprāts un savtīgums. Es gribu tikt normālā slimnīcā, cik vien ātri iespējams. Man nepatīk iespēja, ka turpmāk nāksies lēkāt uz vienas kājas. Jo ātrāk es redzēšu visus pasažierus un apkalpi, ieskaitot sevi, uz «Tikonderogas», jo labāk. Tikai muļķis tam pretotos. Es zinu, kad manā priekšā ir nenovēršamais. Jūs taču plānojat mūs visus pārsēdināt uz «Tikonderogas», vai ne?

—    Tad man vairāk nevajadzēs ne pasažierus, ne arī apkalpi. — Viņš pasmaidīja. — Kapteiņi Tīčs un Blckhērds nav īsti mani ideāli, mister Kārler. Nākošo paaudžu atmiņā gribu paliki kā humāns pirāts. Es dodu goda vārdu, ka jūs veseli un neskarti nokļūsiet uz «Tikonderogas».

Pēdējie vārdi skanēja patiesi un atklāti, jo lādi tic ari bija. Viņš teica patiesību, bet ne visu. Viņš aizmirsa pasacīt, ka pusstundu pēc pārsēšanās mēs uziesim gaisā.

Ap pulksten septiņiem vakarā atgriezās Sjūzena Beresforda, un doktors Mārstons stingras uzraudzības pavadībā aizgāja uz salonu, lai tur izdalītu tabletes un mierinošus vārdus pasažieriem, kuri jau divdesmit četras stundas mocījās ar nelabu dūšu.

Sjūzena bija bāla un nogurusi. Tam par iemeslu noteikti bija pagājušās nakts fiziskā un garīgā piepūle. Bet, neskatoties uz visu to un vēl lauzto roku, viņa izskatījās ļoti pievilcīga. Līdz šim vēl nebiju pamanījis, ka kastaņbrūni mati un zaļas acis veido nepārspējamu salikumu. Varbūt tam par iemeslu bija fakts, ka nekad, vēl nebiju saticis bruneti ar tik zaļām acīm.

Tajā pat laikā Sjūzena bija sasaistīta, nervoza un nemierīga. Salīdzinot ar mani un doktoru Mārstonu, viņai uzvedībā nevarētu likt labu atzīmi.

Klusēdama viņa pienāca pie manas gultas — Balens joprojām atradās zāļu ietekmē, Makdonalds gulēja vai snauda — un apsēdās uz krēsla. Pēc tam, kad biju apjautājies, kā viņai iet un kā klājas pasažieriem, un pēc tam, kad viņa bija atbildējusi un pavaicājusi, kā jūtos es, viņa pēkšņi teica: — Džonij, ja viss norisināsies labi, mēs dabūsim citu kuģi?

—    Es īsti nesaprotu, ko jūs domājat.

—    Nu… — viņa nepacietīgi iesāka. — Ja «Kampari» uziet gaisā, un ja mēs paliekam dzīvi, vai jūs tad…

—    Es saprotu. Droši vien. «Zilā pasta līnijai» ir daudz kuģu, un es esmu viens no pieredzējušākajiem pirmajiem virsniekiem.

—    Vai jūs atkal gribētu doties jūrā?

Tā bija muļķīga saruna, bet viņai laikam vajadzēja izrunāt savas bailes. — Man šķiet, ka vairs negribēšu būt jūrnieks.

—   Jūs atzīstat sakāvi?

—    Es vienkārši pārtraukšu šo darbu. Tas ir pavisam kas cits. Es nevēlos līdz kapa malai apmierināt bagāto pasažieru iegribas. Te es nedomāju Bcresfordu ģimeni — ne tēvu, ne māti, ne ari meitu.

Viņa uzsmaidīja savu brīnišķīgo smaidu un acu zaļums iedzirkstījās. Tas bija smaids, kas spēja lieki satraukt slimu cilvēku, tādēļ cs novērsos. — Esmu tīri labs mehāniķis un esmu iekrājis mazliet naudas. Kentā es zinu vienu mazu un labu garāžu, kuru varu pārņemt jebkurā brīdī. Arčijs Makdonalds, mūsu bocmanis, arī ir izcils mehāniķis. Mēs abi būtu laba komanda, es domāju…

—    Vai jūs ar viņu par to jau esat runājis?

—    Pa kuru laiku? — aizkaitināts atjautāju. — To es pats tikko izdomāju.

—   Jūs esat labi draugi, ja?

—    Labi draugi? Kāds tam sakars?

—     Nekāda, pilnīgi nekāda. Tikai man šī doma šķiet savāda. Bocmanis nekad vairs nevarēs normāli paiet, neviens viņu uz kuģa vairs neņems. Droši vien viņam nav vajadzīgās kvalifikācijas darbam uz sauszemes — jo sevišķi ar klibu kāju. Un te pēkšņi pirmajam virsniekam jūra ir tā apriebusies, un viņš nolemj…

Es viņu pārtraucu. — Tā tas vis nav. Jūs visu pārpratāt.

—    Droši vien, droši vien, — viņa tcica. — Es jau neesmu īpaši gudra. Bet jums par viņu nav jāuztraucas. Tētis man šodien teica, ka viņam esot darbs, ko piedāvāt Makdonaldam.

—    0… — Es riskēju un ieskatījos viņai acīs. — Kas tas ir par darbu?

—    Noliktavas pārzinis.

—     Noliktavas pārzinis? — Zināju, ka izklausījos vīlies, bet mana vilšanās izteiksme būtu desmitreiz lielāka, ja es spētu noticēt, ka mūs vēl sagaida kaut kāda nākotne. — Nu, tas ir jauki no viņa puses. Pret noliktavas pārziņa vietu iebildumu nav, tikai es nespēju iedomāties Arčiju Makdonaldu kā noliktavas pārzini, tas ir viss. Sevišķi jau Amerikā.

—    Vai jūs nepaklausītos, ko cs teikšu? — viņa vaicāja cukursaldā balstiņā. Tā jau atkal bija agrākā Beresfordas jaunkundze.

—    Esmu pati uzmanība.

—    Jūs jau noteikti esat dzirdējis, ka tētis Skotijas rietumos plāno cclt jaunu naftas pārtvaices rūpnīcu? Naftas rezervuārus un jaunu ostu, kura spēs uzņemt Dievs zina, cik tankkuģus?

—    Esmu dzirdējis.

—     Runa ir par šo projektu. Tur ir lielas naftas rezerves un labas iespējas cclt ostu un rūpnīcu — runa ir par miljonu miljoniem dolāru, tā vismaz tētis teica. Jūsu draugam būtu jāpārņem vadiba. Viņš dabūs arī savu māju — īstu pasaku pili.

—    Tas jau ir kaut kas cits. Atzīstos, skan vilinoši. Tas ir jauki no jūsu puses.

—    Ne jau no manas! — viņa protestēja. — No tēta.

—    Skatieties man acīs un atkārtojiet to nenosarkstot.

Viņa paskatījās uz mani un nosarka. Es atkal iedomājos par savu veselības stāvokli un novērsos.

Tad cs dzirdēju viņu sakām: — Tētis jaunās naftas ostas pārvaldi labprāt uzticētu jums. Un jūs ar bocmani arī turpmāk būtu darba kolēģi. Vai ne tā?

Es lēnām pagriezu galvu atpakaļ un skatījos uz viņu. Tad pajautāju: — Vai tā bija tā vieta, kuru viņš domāja, kad man jautāja, vai negribu pārnākt strādāt pie viņa?

—    Jā. Bet jūs viņam neļāvāt pat paskaidrot. Vai jūs uzskatāt, ka viņš šo domu būs atmetis? Bet to nu jūs nevarat apgalvot, ka es te būtu kaut kādā mērā iejaukta.

Es viņai neticēju un teicu: — Es nemaz nevaru izteikt, cik — nu jā, cik pateicīgs esmu. Man liek piedāvāta fantastiska iespēja, to es zinu un apzinos. Ja jūs šovakar atkal runāsiet ar tēvu, es jūs lūdzu sirsnīgi pateikties viņam manā vārdā.

Viņas acis iemirdzējās. Nekad nevienai sievietei manis dēļ acis tā nebija mirdzējušas. Tā ne…

—    Tātad jūs — jūs tātad…

—    Un pasakiet viņam — nē.

—    Nē…?

—    Varbūt tas ir muļķīgi, būt lepnam, bet es vēl visu lepnumu neesmu zaudējis. — Tam nevajadzēja izskanēt tik asi, bet tā nu sanāca. — Vienalga, kādu posteni es dabūšu, bet to es sameklēšu pats un neļaušu jaunām dāmām sevi apdāvināt. — Pats sev gan es teicu: tik labu vietu vajadzēja atteikt mīlīgāk.

Viņa paskatījās uz mani — vienā rāvienā seja kļuva neizteiksmīga — un čukstēja: — O, Džonij… —, un paslēpa seju spilvenā. Viņas pleci raustījās, un viņa elsoja tā, it kā būtu plīsusi sirds.

Es arī vairs nejutos labi. Pastiepu «roku un glaudīju viņas matus. — Man šausmīgi žēl, Sjūzen. Bet tikai tādēļ, ka noraidīju darba piedāvājumu…

—      Tā tas nav, tā ne. — Viņa raudāja, galvu paslēpusi spilvenā. — Tā bija viena vienīga komēdija. Nē, komēdija ne, viss, ko teicu, ir patiesība, bet uz brīdi mēs bijām kaut kur citur, prom no «Kampari» — tam ar to nebija nekāda sakara. Jūs — jūs saprotat, ko es domāju…

Es glāstīju viņas matus. — Jā, Sjūzen, es saprotu. — Es nezināju, par ko viņa runā.

—    Tas bija kā sapnis.

Man nebija ne jausmas, ko viņa domāja ar sapni par manu nākotni.

—   Sapnis par nākotni… Prom no šī nelaimīgā kuģa! Un tad jūs šo sapni sasilāt, un mēs atkal esam uz «Kampari». Un neviens nezina, kā te viss beigsies. Mamma, tētis un visi pārējie noticējuši Kareram, ka viņš saudzēs to dzīvības. — Viņa atkal sāka elsot un starplaikos izgrūda: — Ak, mans mīļais, mēs kaut ko darīsim! Visam beigas. Čelrdcsmit bruņoti viri klīst apkārt pa kuģi. Es pati savām acīm redzēju. Visur divkārši posteņi — arī ārā pie šīm durvīm. Visas durvis ir ciet. Vairs nav nekādu cerību. Šodien brīnumu vairs nebūs.

—    Viss vēl nav garām, Sjūzcn. — Nekad, pie sevis domāju. Ja cs Sahārā satiktu izslāpušu ceļinieku, nekad viņu nemēģinātu pārliecināt, ka viņš nedabūs ūdeni. — Nekad vēl viss nebūs garām.

—    Tas neskanēja labāk kā pirmo reizi.

Es izdzirdēju atsperu troksni un redzēju, ka Makdonalds ir pamodies un pieslējies uz elkoņiem. Sjūzcnas šņuksti viņu būs uzmodinājuši.

—    Ir jau labi, Arčij, — cs tcicu. — Esam mazliet satraukušies.

—     Piedodiet. — Sjūzena piecēlās un pagriezās pret bocmani. Viņas elpa bija īsa un strauja, kā jau cilvēkam, kurš tikko raudājis. — Es vēlreiz lūdzu piedošanu. Es jūs pamodināju. Bet mūsu situācija tiešām ir bezcerīga, vai nc, mister Makdonald?

—    «Arčij» man patiktu labāk, — bocmanis nopietni atbildēja.

—    Tātad — Arčij… — Viņa mēģināja pasmaidīt caur asarām.

—    Es vienkārši esmu šausmīgi gļēva.

Uz to Makdonalds atbildēja: — Jūs visu dienu bijāt kopā ar vecākiem un spējāt noklusēt, ko jūs zināt. Vai tā būtu gļēvulība, jaunkundz?

—    Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, — viņa raudulīgi pārmetošā tonī sacīja.

—     Es nāku no rietumu plakankalnes, Beresfordas jaunkundz,

—     Makdonalds lēnām atbildēja. — Esmu mantojis dažas savu senču spējas, piemēram, tādas, kuras dažkārt ir briesmīgas, un no kurām cs gribētu atteikties, bet nespēju. Bieži nē, bet dažkārt spēju paredzēt, kas notiks rīt vai aizparīt. Pareģa spējas nevar iegūt, tās nāk pašas no sevis. Pēdējo gadu laikā vairākas reizes esmu paredzējis, kas noliks. Misters Kārtcrs apliecinās, ka nekad neesmu kļūdījies.

* Pirmo reizi dzirdu par tādām spējām. Viņš var melot tikpat bezkaunīgi kā es.

Makdonalds piebilda: — Viss beigsies labi.

—     Jūs tā domājat? Vai jūs tiešām ticat…? — Tagad viņas balsī jau skanēja cerība. Makdonalda mierīgā balss un tumšo acu drošais skatiens viesa paļāvību, un stiprā pārliecība par saviem vārdiem atstāja iespaidu.

—     Es nevien tam ticu, Bcresfordas jaunkundz, bet arī zinu. Mūsu mokas gandrīz jau ir galā. Sekojiet manam paraugam — paļaujieties simtprocentīgi uz misteru Kārteru.

Viņam bija izdevies pārliecināt arī mani. Ari es noticēju, ka viss beigsies labi — līdz apjēdzu, no kā tas būs atkarīgs. No manis!

Es pasniedzu Sjūzenai kabatlakatiņu un ierosināju: — Pastāstiet Arčijam par viņa jauno darbu!

—    Jūs taču savu dzīvību neuzticēsiet šai lietiņai? — Sjūzenas balsī bija panika, un šausmas atspoguļojās sejā, kad viņa redzēja, ka ap gurniem apsienu virvi. — Tā jau nav resnāka par manu mazo pirkstiņu…

Es viņai to neņēmu ļaunā. Virve, kas nebija resnāka par parastu veļas auklu, tiešām nevarēja viest uzticību. Arī es jutos tāpat, lai arī zināju tās īpašības.

—     Tas ir neilons, jaunkundz, — Makdonalds skaidroja. — Tādas virves izmanto alpīnisti Himalaju kalnos — jūs taču nedomājat, ka viņi uzticētos tādai lietiņai, kas nebūtu pilnīgi droša. Te galā varētu piesiet smago automašīnu, un virve tāpat nepārtrūktu!

—    Sjūzena uzmeta viņam ašu skatienu, iekoda lūpā un klusēja. Bija tieši pusnakts. Ja es pareizi nolasīju zīmes «Viesuļa» iedarbināšanas mehānisma ciparnīcā, tad maksimālais laika degļa periods bija sešas stundas. Ja pieņemam, ka Karera tikšanās punktā ierodas tieši pulksten piecos no rīta, tad viņam vēl vajag vismaz stundu, lai ar visu tiktu galā. Tātad «Viesuli» iedarbinās kaut kad pēc pusnakts.

Viss bija skaidrs. Palātas durvis bijām aiztaisījuši no iekšpuses

—   ar atslēgu, kuru izvilku no Tonija Kareras kabatas —, lai kāds . no sargiem mūs pēkšņi nepārsteidz. Ja nu abiem radīsies aizdomas,

un viņi mēģinās ielauzties ar varu, tad tādam gadījumam Makdonaldam bija pistole.

Bocmanis tagad sēdēja manas gultas galvgalī pie loga. Mēs ar Mārstonu aizvilkām viņu uz turieni, jo paša kāja nebija izmantojama. Tāpat kā es, arī viņš bija saņēmis sāpes remdējošu zāļu injekciju. Šovakar mana deva bija divtik liela. Makdonaldam kāja nebūs jānodarbina, te būs vajadzīgs viņa roku un plecu spēks. Otru tik stipru uz «Kampari» noteikti nav. Man bija tāda sajūta, ka nāksies izmantot visus viņa spēkus bez atlikuma. Vienīgi Makdonalds zināja, kas

man padomā. Tikai viņš zināja, ka esmu nodomājis atgriezties pa to pašu ceļu, pa kuru tūlīt došos projām. Pārējie bija noticējuši manam pašnāvnieciskajam plānam, ka es uzbrukšu komandtiltiņam un veiksmes gadījumā atgriezīšos pa palātas durvīm. Bet viņi jau neticēja, ka atgriezīšos. Tc nevaldīja svētku atmosfēra.

Balens bija pamodies un gulēja uz muguras, sadrūmis un klusēdams.

Es uzvilku to pašu vakardienas smokingu. Tas vēl bija mitrs un notašķīts ar asinīm. Kurpes nevilku. Vienā kabatā bija nazis, bet otrā eļļas audumā ietita baterija. Sejai atkal aizsēju priekšā masku. Kāja sāpēja, un es jutos kā gripas slimnieks. Asinis vai dega, bet man nebija citas izdevības nogaidīt piemērotāku bridi.

—    Izslēdziet gaismu, — teicu Mārstonam

Noklikšķēja slēdzis, un kabīnē kļuva tumšs kā kapā. Es pagrūdu malā aizkarus, atvēru un nostiprināju logu, un izbāzu ārā galvu.

Lija spēcīgi un neatlaidīgi. Auksts ziemeļrietumu vējš sita lietus lāses manā gultā. Debesis bija melnas, zvaigznes nemanīja. «Kampari» joprojām cīnījās ar viļņiem, taču lo nevarēja salīdzināt ar vakarnakti. Mēs braucām ar ātrumu divpadsmit mezgli stundā. Es paskatījos uz augšu. Neviena nebija. Es vēl vairāk izliecos pa logu un skatījos uz priekšpusi un pakaļgalu. Ja šonakt kaut kur būtu ieslēgta gaisma, cs lo būtu pamanījis.

Es pagriezos un pacēlu virves rituli, un pārliecinājos, vai las ir īstais, un vai tas droši piesiets pie gultas metāla galvgaļa. Tad es virvi izmetu ārā lietū un tumsā. Tad vēl pēdējo reizi pārbaudīju virvi, kura bija apsieta man ap vidukli, un kuras otru galu turēja bocmanis, un teicu: — Nu tad aiziet!

Varbūl varēja izdomāt arī labāku atvadu runu, bet nekas cits man neienāca prātā.

Kapteinis Balens norūca: — Vēlu izdošanos, manu zēn! — Viņam noteikti būtu daudz vairāk, ko teikl, ja viņš zinātu, kas man īstenībā padomā. Mārstona teikto es īsti nesaklausīju, bet Sjūzena neteica ne vārda.

Es izliecos pa logu, izvilku kājas, un tagad jau uz elkoņiem karājos aiz apmales. Es drīzāk gan sajutu, ka bocmanis ir gatavs lēnām laist mani lejā.

—   Arčij, — es klusu lūdzu, — pasaki man vēlreiz savu teicienu. To, ka viss beigsies labi.

— Pirms mēs tā īsti pamanīsim, ka esat prom, jūs jau būsiet atpakaļ, — viņš braši noteica. — Skatieties, lai pēc tam varat atdot manu nazi.

Es sataustīju pie gultas gala piestiprināto virvi, satvēru to ar abām rokām, noņēmu no loga apmales elkoņus un ar roku palīdzību strauji laidos lejā.

Ūdens bija melns un auksts, un aizsita man elpu. Pēc palātas siltuma temperatūras maiņas izraisītais šoks bija paralizējošs. Nejauši uz brīdi atlaidu virvi un pats pārbijos, to manīdams, un tūlīt to izmisīgi satvēru no jauna. Bocmanis tur augšā turējās braši. Kad atlaidu virvi, pēkšņais svara pieaugums viņu droši vien gandrīz izrāva pa logu.

Bet aukstums jau nebija tas sliktākais. Kad pirmais šoks ir pārvarēts, tad var pierast arī pie aukstuma. Bet nevar pierast pie tā, ka regulāri jāaizrijas ar sāļu ūdeni. Un tas nu bija noticis ar mani.

Es zināju, ka nebūs patīkami karāties aiz borta, kad kuģis kuslas ar divpadsmit mezglu ātrumu, bet nebiju iedomājies, ka tas bus tik slikli. Proti, es nebiju ņēmis vērā viļņus. Vienreiz es apvēlos ar seju uz leju, un tādā stāvoklī vilnis mani uzmeta gaisā, un es ar visu svaru triecos lejā pret nākošo vilni, kurš man pilnībā aizsita elpu. Un tādos gadījumos ķermenis parasti pieprasa, lai nekavējoties tiklu ievilkta elpa. Tā kā mana seja bija iegrimusi jūrā, tad es neievilku vis elpu, bet lielu daudzumu sāļa ūdens. Jutos tā, it kā man rīklē caur šļūteni kāds ar lielu spiedienu pumpētu ūdeni. Es raustījos un spārdījos kā tāda pieķērusies zivs, un gatavojos noslīkt.

Tātad ar mani jau bija cauri, pirms vēl vispār kaut kas bija sācies. Es zināju, ka man vajadzētu apgriezties, turklāt nekavējoties. Es kampu jūras ūdeni un slīku. Ūdens dedzināja degunā un rīklē, es jutu, ka vismaz pāris piles jau nonākušas plaušās.

Mēs bijām sarunājuši signālu sistēmu, un es sāku izmisīgi raustīt virvi, kura man bija apsieta ap vidukli, ar kreiso roku turēdamies pie otras virves. Sākumā to darīju ar pārtraukumiem, bet, nesaņēmis atbildi, sāku izmisīgi raustīt nepārtraukti. Nekas nenotika. Es raustīju tik sparīgi, ka Makdonalds neko citu nevarēja just, kā vienīgi pastāvīgu virves nostiepšanos un atlaišanos: kā gan lai viņš atšķir signālus?

Mēģināju pa savu virvi ar rokām rāpties atpakaļ, bet tas nebija iespējams, jo atsitiens pret lielajiem viļņiem bija pārāk spēcīgs. Kad virve ap manu vidukli atlaidās, nācās spēcigi turēties pie drošības virves, lai viļņi mani neaizsviež. Izmisīgi sasprindzinot visus spēkus, mēģināju pavirzīties vismaz par collas tiesu uz augšu. Bet pat tikdaudz es nespēju. Es zināju, ka ilgi nenoturēšos.

Par izglābšanos man jāpateicas tīrai nejaušībai. Kāds ļoti liels un smags vilnis mani apgrieza uz muguras, un tādā stāvoklī cs kritu iedobē starp viļņiem. Nākošais vilnis triecās pret manu muguru un pleciem, un tad notika nenovēršamais: man nācās izspiest no plaušām gaisu un ievilkt jaunu gaisa porciju. Un tad es atklāju, ka varu elpot. Tas atkal bija gaiss un nevis ūdens, kas ieplūda plaušās! Es varu elpot! Kad es tā uz muguras slīdēju, galvu picliecis pie krūtīm, seja palika brīva, un cs varēju elpot.

Es velti laiku netērēju un sāku rāpties pa virvi augšā. Šad tad vēl ieriju ūdeni, bet tas vairs nebija bīstami.

Pēc kādām piecpadsmit sekundēm mana kreisā roka atlaida drošības virvi, un cs gar kuģa sāniem sāku meklēt lo virvi, kuru vakar vakarā piesēju pie pakaļklāja reliņiem. Tagad drošības josla slīdēja pa manu labo roku, un, kaul arī bija slapja, dedzināja ādu. To es vispār nejutu. Man bija jāatrod tā virve, citādi visam pārējam nav nekādas nozīmes. Tās būtu beigas nevien manam plānam, bet arī man pašam. Mēs ar Makdonaldu vadījāmies pēc pieņēmuma, ka iesietā virve būs savā vielā. Bocmanis mani agrāk nevilks atpakaļ, pirms nebūšu devis norunāto zīmi. Bet es jau biju paspējis pārliecināties, ka, atrodoties ūdenī, precīzu signālu nav iespējams nodot. Ja virvi neatradīšu, varēšu kārpīties neilona virves galā, kamēr noslīkšu. Ilgi tas tā nevarēja turpināties. Sāļais ūdens, kuru biju sarijies, spēcīgie sitieni, kurus dabūju no viļņiem, sasitumi, atsitoties pret «Kampari» sāniem, asins zudums un kājas ievainojums — tas viss tagad prasīja savus meslus. Es biju ārkārtīgi novājināts. Viss beigsies ātri.

Te beidzot kreisā roka sataustīja kaņepāju virvi: tai es pieķēros kā slīcējs salmiņam.

Kad ari drošības virvi biju apsējis sev ap vidukli, picvilkdainies pa kaņepāju virvi, izcēlu sevi no ūdens. Tad apmetu virvi ap veselo kāju un, elsodams kā nodzīts suns, paliku uz bridi karājamies. Es drabēju, man palika slikti, un cs izvēmu sāļo jūras ūdeni, kurš man nepatīkami kairināja kuņģi. Tagad jutos mazliet labāk.

Sāku rāpties pa kaņepāju virvi augšup.

Līdz mērķim nebija tālu, tikai kādi septiņi metri, bet jau pēc pusmetra es rūgti nožēloju, ka vakar tomēr neiesēju virvē mezglus. Tā bija slapja un slidena, un man nācās to turēt ar visu spēku, lai nezaudētu satvērienu. Bet manās rokās bija atlicis maz spēka. Roku muskuļi sāpēja, jo pārāk ilgi nācās turēties pie drošības virves. Ja arī rokas spēja saturēt virvi, tad pievilkties vienā rāvienā spēju tikai kādus piecus vai desmit centimetrus tālāk.

Es to nespēšu. Prāts, instinkti, loģika un cilvēka veselais saprāts man teica, ka es nespēšu. Bet es spēju.

Pēdējie pāris metri bija kā briesmīgs murgs. Picvilkos par desmit centimetriem, piecus noslīdēju atpakaļ, un tā no jauna, īstā gliemeža tempā tuvojos klāja malai. Metra attālumā no reliņiem apstājos. Zināju, ka palicis vairs tikai metrs, bet vairs nebija spēka pieveikt pat trīs centimetrus. Rokas un pleci raustījās kā drudzī, es picvilkos, lai acis būtu roku augstumā. Nakts melnumā varēja redzēt pirkstu kauliņu spokaino baltumu — tik krampjaini biju ieķēries virvē. Sekundi atpūtos, un tad jau labā roka atkal tvēra augstāk. Ja nu es netrāpu uz malas… Vairāk spēka man nebija.

Es tomēr trāpīju. Vidējā pirksta pēdējā falanga krampjaini leāķējās klāja malā, tad turpat jau atradās arī otra roka. Es izmisīgi meklēju reliņu apakšējo stangu, citādi tūlīt atmuguriski iekritīšu atpakaļ jūrā. Beidzot arī stanga bija rokā, es atvēzējos uz sāniem un uzmetu kājas uz karnīzes, satvēru nākošo stangu, pārlīdu tai pāri un nogāzos otrā pusē uz klāja.

Cik ilgi tā gulēju, kamēr pārpūlētie muskuļi raustījās, nevaru pateikt. Es kāri riju gaisu, zobus sakodis, lai paciestu sāpes rokās un plecos, un mēģināju tikt vaļā no sarkanās miglas, kas aizplīvu• roja manas acis. Varbūt pagāja divas, bet varbūt arī visas desmit minūtes, kopš es tā gulēju.

Tad lēnām sāpes mazinājās, es elpoju mierīgāk, un arī migla acīs pazuda. Bet drebuļi gan nepārgāja. Labi, ka šonakt pa klāju nepastaigājās neviens piecgadīgs puišelis, viņš mani varētu iegrūst jūrā, rokas no bikšu kabatām neizņemdams.

Ar savām nejūtīgajām rokām atbrīvojos no virvēm un tās piesēju pie reliņiem. Drošības virvi nostiepu taisni un trīs reizes spēcīgi parāvu. Pēc pāris sekundēm saņēmu skaidru bocmaņa atbildi. Tagad viņi zināja, ka tiktāl esmu ticis. Cerams, ka viņi jutās labāk nekā es.

Vēl piecas minūtes pasēdēju, kamēr atgriežas speķi, un drebēdams devos ceturtās kravas tilpnes virzienā. Odensnecaurlaidigais pārklājs vēl atradās savā vietā, tas nozīmēja, ka — kā jau es gaidīju — tur lejā neviena nebija.

Es piecēlos, paskatījos uz visām pusēm un sastingu. Lietus sitās sejā un straumēm lija lejā pa manu masku un drēbēm. Varbūt kādu piecpadsmit metru attālumā biju pamanījis iegailamies un nodziestam mazu sarkanu punktiņu. Pēc desmit sekundēm tas atkārtojās. Es biju dzirdējis par ūdensnecaurlaidīgām cigaretēm, bet tik izturīgas pret ūdeni tās nevarēja būt. Un tomēr tur kāds smēķēja cigareti. Šaubu nav.

Bez trokšņa tuvojos degošajam punktam. Es joprojām drebēju, bet par laimi to nevarēja dzirdēt. Divreiz nācās apstāties, lai pārliecinātos par virziena pareizību un attālumu. Beidzot biju nonācis trīs metru attālumā no cigaretes. Laikam man tomēr bija traucēta smadzeņu darbība, citādi es to nebūtu uzdrošinājies. Viņam atlika ieslēgt bateriju, un ar mani būlu cauri. Bel lo viņš nedarīja.

Sarkanais punkts iegailējās no jauna. Nu cs spēju saskatīt, ka smēķētājs nestāv lietū, bet zem V veida buraudekla pārklāja, kas nosedz kādu lielu priekšmetu. Lielgabalu, protams. To, kuru Karera lika uzmontēt uz aizmugures klāja. Pārklājs kalpoja diviem mērķiem, aizsargāja lielgabala mehānismu no lietus un lielgabalu no ziņkārīgiem skatieniem, ja dienas laikā nāktos satiki kādu svešu kuģi.

Es dzirdēju balsis. Blakus smēķētājam zem pārsega atradās vēl divi. Tātad pavisam trīs apsargā lielgabalu. Karcra par savu ieroci bija ļoli nobažījies. Bel kādēļ tik daudz? Te nu nevajadzēja Iris vīrus. Un tad es sapratu. Karcra ne pa jokam bija teicis, ka dēla nāvi saista ar kaut ko nesaprotamu. Viņa aukstais un loģiskais saprāts tcica, ja vainīgā nav starp pasažieriem, un apkalpes locekļiem, tam jābūt kādam no savējiem. Varbūt nodevējs atkal mēģinās kaul ko uzsākt, tādēļ postenī jāliek vismaz Iris. Viņi viens olru uzmanīs.

Es taisījos, ka tieku prom, un devos uz bocmaņa noliktavu. Tumsā taustījos apkārt, kamēr atradu lo, ko meklēju — smagu savīta metāla tauvas gabalu. Devos tālāk — vienā rokā nazis, otrā šis tauvas gabals.

Doktora Kcrolaina kajītē bija tumšs. Biju pārliecināts, ka aizkari nav aizvilkti, bet balcriju tomēr atslāju kabatā. Sjūzena bija stāstījusi, ka šonakt Karcras ļaudis klīst apkārt pa visiem klājiem. Nebija vajadzības riskēt. Tā kā doktora Kerolaina nebija ceturtajā kravas tilpnē, tad nekur citur kā savā kajītē ar saslēgtām rokām un kājām viņš nevarēja būt.

Es kliboju uz nākošo klāju un lavījos uz raidītāja telpu. Mana elpa un pulss jau bija nomierinājušies, arī drebuļi bija pārgājuši. Jutu, ka rokās un plecos atgriežas spēks. Neņemot vērā sāpes skaustā, kur mani ķēra smilšu maišelis un Tonija Kareras tvēriens, sāļais ūdens dedzināja vienīgi vaļējās brūces kreisajā augšstilbā. Bez sāpes remdējošajiem līdzekļiem es jau sen lēkātu uz vienas kājas kā indiāņu kara dejā.

Raidītāja telpā valdīja tumsa. Es piespiedu ausi pie durvīm un centos saklausīt kaut mazāko troksnīti iekšpusē. Uzmanīgi pastiepu roku uz durvju roktura pusi, kad mani gandrīz ķēra infarkts. Kādu piecpadsmit centimetru attālumā no manas auss telpas iekšienē iezvanījās telefons. Es sastingu uz piecām minūtēm. Tad pārgāju pāri klājam un paslēpos glābšanas laivā.

Es dzirdēju sarunas turpinājumu un. redzēju, ka telpā iedegas gaisma, atveras durvis un iznāk kāds vīrs. Pirms viņš izslēdza gaismu, es nešaubījos: tas ir tas pats automāta akrobāts, kurš nogalināja Tomiju Vilsonu un ievainoja mās pārējos. Ja man šonakt jānoslēdz kādi rēķini, tad es labprāt viņu satiktu vēlreiz.

Viņš aizvēra durvis un pa kāpnēm devās uz A klāju. Es viņam sekoju līdz kāpnēm un redzēju, ka lejā pie doktora Kerolaina kajītes atrodas vēl kāds ar bateriju rokās. Pats Karera. Turpat blakus atradās vēl divi vīri. Es viņus ncatpazinu, bet biju pārliecināts, ka vienam jābūt doktoram Kerolainam. Radists viņiem piebiedrojās, un visi devās uz kuģa pakaļgalu. Es nedomāju sekot, jo zināju, uz kurieni viņi iet.

Desmit minūtes. Tā bija tā detaļa, kuru paziņoja pēc «Viesuļa» pazušanas: ir tikai viena vai divas personas, kuras var iedarbināt šo mehānismu, un tas ilgst desmit minūtes. Es sev uzdevu jautājumu, vai doktors Kcrolains pats apzinās, ka viņam atlicis dzīvot desmit minūtes? Arī man nebija vairāk laika, lai paveiktu to, kas tagad darāms.

Vēl redzēju Kareras bateriju šūpojamies, kad jau devos lejā pa kāpnēm. Kad biju veicis trīs ceturtdaļas no kāpnēm, un palikuši bija vairs tikai trīs pakāpieni, es sastingu. Divi vīri — kapājošajā lietū tik tikko varēja manīt melnās, izplūdušās kontūras, bet balsis nodeva, ka viņi bija divi — tuvojās kāpnēm. Divi bruņoti vīri. Viņi noteikti bija bruņoti ar visur esošajiem automātiem.

Tagad viņi stāvēja pie kāpnēm. Rokas sāpēja, lik stipri es biju satvēris tauvas gabalu vienā un nazi otrā. Bet tad abi pagriezās pa labi un aizgāja kāpnēm garām, izstiepjot roku, es viņus varēju aizskart. Skaidri redzēju, ka abiem bija bārdas. Ja man nebūtu bijusi melnā mice un sejas maska, viņi būtu mani pamanījuši. Arī bez tā viņiem vajadzēja pamanīt manu apveidu uz trešā pakāpiena. Es vēl arvien to nespēju izskaidrot, ja nu vienīgi viņi vairījās no lietus un bija noliekuši galvas.

Pēc pāris sekundēm jau atrados A klāja vidējā gaitenī starp pasažieru kajītēm. Es pat nepaskatījos pa gaiteņa gala durvju atslēgas caurumu, vai gaiss ir tīrs. Tikko biju izsprucis no lielām nepatikšanām, un bija tāda sajūta, ka mani pavada mana laimes zvaigzne. Es vienkārši iegāju gaitenī, un tas bija tukšs.

Pirmās durvis pa labi, tieši pretī Kcrolaina durvīm, veda uz Karcras kajīti. Es nospiedu rokturi. Ciet. Aizgāju līdz nišai, kur parasti atradās virskalpotājs Bensons, cerēdams, ka mīkstais, dārgais paklājs spēs uzsūkt ūdens plūdus, kurus aiz sevis atstāju. Bensona pēctecis Vaits, to redzēdams, būtu ļoti apbēdināts.

Galvenā atslēga, ar kuru varēja atslēgt visas kajītes, atradās mazajā slepenajā atvilktnē. To paņēmis, atgriezos pie Karcras durvīm, atslēdzu un aiz sevis atkal aizslēdzu.

Visur dega gaisma. Karera nebija papūlējies to izslēgt, viņam jau nebija jāmaksā. Izstaigāju visas telpas un neko un nevienu neatradu. Tikai vienu reizi pārbijos, Karcras guļamistabas spogulī ieraudzīdams kādu briesmīgu, nomaskētu, sakumpušu un no slapjuma trīcošu personu ar pārsistiem deniņiem, no kuriem sīkā straumītē sūcās asinis: tas biju cs pats. Noteikti biju redzējis arī labākus skatus. Starp citu, nebiju pamanījis, ka esmu ievainots deniņos. Tas laikam būs noticis, atsitoties pret «Kampari» sāniem.

Karera bija lielījies, ka viņam esot pilns «Tikonderogas» kravas plāns. Manā rīcībā bija vairs tikai deviņas minūtes. Kur viņš varētu būt nobāzis to plānu? Es pārmeklēju galdus, skapjus un atvilktnes. Nekā.

Vēl septiņas minūtes.

Kur viņš varēja nobāzt to plānu? Padomā, Kārter, Dieva dēļ, padomā! Varbūt Kerolains ar «Viesuli» tiek galā ātrāk. Kurš tad īsti var pateikt, ka vajag tieši desmit minūtes? Varbūt pieliek ar viena slēdža nospiešanu, lai iedarbinātu mehānismu? Varbūt — varbūt Kerolains savu darbu jau ir pabeidzis? Varbūt…

Es atmelu šīs domas, jo tās nozīmēja paniku un sakāvi.

Es apstājos un piespiedu sevi mierīgi un bez emocijām visu vēlreiz pārdomāt. Es izmeklējos visās iespējamās vietās, kur vien varētu turēt plānu. Jau vienreiz to biju darījis, kad meklēju radiouztvērēju. Visu biju pamatīgi apskatījis, bet neko neatradu. Karera būs plānu ļoti labi noslēpis. Viņš neriskēs, lai kāds to nejauši atrod. Piemēram, kalpotājs, kurš katru dienu te nāca uzkopt — pirms viņš sagrāba kuģi. Tagad kalpotāji vairs nestrādāja, bet plāns būs palicis vecajā vietā. Kur tas varētu būt, lai lo nejauši neatrastu kalpotājs?

Tas ļāva man atmest visas mēbeles un citas vietas, kuru apskatei nevajadzīgi biju tērējis ārkārtīgi dārgo laiku. Tāpat arī gultu, palagus un matračus. Bet paklāju nc. Paklājs bija ideāla slēptuve papīram.

Es vienkārši nokritu zemē. Paklāji visās kajītēs bija piestiprināti pie grīdas ar spiedpogām. Sagrābu paklāja stūri pie durvīm un atrāvu veselu duci spiedpogu, un tur arī atradās plāns, piecpadsmit centimetru attālumā no paklāja malas. Tā bija četrkārtīgi salocīta liela papīra lapa, kuras vienā stūrī bija sekojošs teksts: «Kuģis ar turboelektrisko piedziņu «Fort Tikonderoga» — pilnīgi slepeni».

Manā rīcībā vairs bija tikai piecas minūtes.

Es skatījos uz papīru tik ilgi, kamēr biju iegaumējis precīzu tā atrašanās vietu, tad pacēlu un atlocīju. Tur bija precīzas «Tikonderogas» diagrammas ar pilnīgu kravas plānu atšifrējumu. Mani interesēja vienīgi kuģa augšējā klāja krava. Vadoties pēc plāna, uz priekšējā un aizmugurējā klāja bija sakrautas kastes. Divdesmit kastes uz priekšējā klāja bija atzīmētas ar trekniem sarkaniem krustiem. Sarkanā krāsa nozīmēja zeltu.

Sīkā rokrakstā Karera malā bija uzrakstījis: — Visas kravas kasies uz klāja vienādi lielas. Zelts ūdensnecaurlaidīgās, ar kapoka polsterējumu pildītās aizmetinātās tērauda kastēs, kuras kuģa nogrimšanas gadījumā peldētu virs ūdens. Katra kaste apstrādāta ar dzelteno ūdens beici. — Es pieņēmu, ka runa ir par kādu ķīmisku vielu, kura, saskaroties ar sālsūdeni, jūru iekrāso dzeltenā krāsā. Lasīju tālāk: — Kastes ar zeltu neatšķiras no pārējās kravas. Uz visām kastēm zīmogs: «Harmsvorls & Holdens. Elektroenerģijas kompānija.» Deklarācijā uzrādītais saturs: ģeneratori un turbīnas. Priekšklāja krava paredzēta Nešvilai Tenesijā, konsignēta, izņemot turbīnas. Pakaļklāja krava uz Oukridžu Tenesijā, konsignēta, izņemot ģeneratorus. Kastes attiecīgi apzīmētas. Divdesmit kastēs uz priekšklāja zelts.

Es nesteidzos. Laika nebija, bet cs vairs nesteidzos. Es studēju plānu, kas pilnībā sakrita ar Karcras piezīmēm. Tad cs izstudēju pašas piezīmes, līdz zināju, ka neizlaidīšu nevienu vārdu. Beidzot atkal papīru salocīju un noliku tajā pašā vietā, piestiprināju paklāju un vēlreiz pārbaudīju, vai neesmu nekur atstājis pēdas. Neko nemanīju.

Beidzot aizslēdzu durvis un gāju projām.

Lietus bija pieņēmies spēkā, tas slīpi sitās pret kuģa kreiso bortu un augstu šļakstījās uz klāja. Man tas likās pats par sevi saprotams, ka Karcras patruļas uzturēsies labajā pusē aizvējā, tādēļ uz kuģa pakaļgalu steidzos pa kreiso pusi. Zeķēs, melnajā uzvalkā un ar sejas masku: pat metra attālumā mani neviens neredzētu un nedzirdētu.

Bet arī es nevienu neredzēju un nedzirdēju. Es pat nemēģināju skatīties apkārt, ieklausīties vai uzmanīties. Pēc pāris minūtēm biju sasniedzis iekraušanas telpu numur četri.

Biju steidzies veltīgi. Karera nebija pacenties aizvērt un piesegt luku, cs netraucēti varēju ieskatīties tilpnes dziļumos. Tur lejā stāvēja četri vīri.

Divi turēja rokās spēcīgu elektrisko apgaismojumu. Karcram rokā bija pistole. Ceturtais bija doktors Slingsbijs Kerolains, kuram joprojām galvā bija. smieklīgā, šķībā baltā parūka. Viņš bija noliecies pār «Viesuli», un es neredzēju, ko viņš dara.

Redzētais man atgādināja deviņpadsmitā gadsimta vara kalumu, kas attēlo līķu apgānītājus. Dziļā telpa, zārki, laternas un valdošais noskaņojums — rūpju, steigas un intensīvas koncentrēšanās sajaukums — ainai piešķīra ļauni sazvērniecisku nokrāsu.

Šo saspīlēto atmosfēru neradīja bailes, ka kāds viņus te pārsteigs, bel las, ka jebkurā brīdī kaut kas var nojukl — pilnīgi un neatgriežami. Ja jau ieroča uzlādēšana ilga desmit minūtes — acīmredzot vēl ilgāk —, tad las ir ļoti sarežģīts process. Turklāt varēja redzēt, ka doktora Kcrolaina smadzenes nebija labākajā formā, lai ātri liktu galā ar sarežģīto mehānismu. Viņš bija nervozs un ļoti nobijies. Rokas trīcēja, jo jāstrādā ar nepiemērotiem instrumentiem laternu gaismā, turklāt visu laiku šūpojas grīda. Ja ari viņš nebija pietiekoši izmisis vai traks, lai tīšām pieļautu kādu kļūdu, tad tomēr bija jārēķinās ar varbūtību, ka viņam nejauši var , paslīdēt roka. Es ari rēķinājos, un vīri tur lejā tāpat.

Instinktīvi pakāpos pāris soļus atpakaļ. Tagad vairs neredzēju «Viesuli» un jutos drošībā — gadījumā, ja tas eksplodē.

Es piecēlos un divreiz apmetu lokus ap lūku, pirmo tuvāk, otro tālāk. Karera šeit patruļas nebija norīkojis. Ja neskaita sargus pie lielgabala, tad likās, ka aizmugures klājs ir tukšs. Es sagatavojos uz pacietīgu gaidīšanu.

Cerēju, ka ilgi nebūs jāgaida. Gan ūdens, gan lietus un vējš bija auksti. Es biju slapjš līdz ādai un mani arvien biežāk sāka raustīt drebuļi. Tur es nekā nevarēju darīt. Asinis vārījās augstajā temperatūrā. Iespējams, ka drebuļus izraisīja doma, ka doktora Kerolaina roka var paslīdēt. Liii arī kā, es būtu laimīgs, ja liktu cauri ar parastu plaušu karsoni.

Pagāja vēl piecas minūtes. Es uzdrošinājos vēlreiz ieskatīties kravas tilpnē. Viņi joprojām nebija pabeiguši. Piecēlos, izstaipījos, un sāku staigāt šurpu turpu, lai iekustinātu stīvo ķermeni, sevišķi jau kājas. Ja notikumi attīstīsies tā, kā es paredzēju, tad nevarēju atļauties stīvas kājas.

Jā, ja lietas notiks tā, kā es paredzēju!

Es jau trešo reizi ieskatījos kravas tilpnē un saliecies sastingu. Doktors Kerolains bija pabeidzis savu darbu. Zem radista pistoles stobra viņš beidza pieskrūvēt zārka vāku. Karera un vēl viens bija noņēmuši otra zārka vāku un darbojās ap tā saturu, acīmredzot lika detonatorus sprāgstvielā. Iespējams, tas bija rezerves variants, ja «Viesulis» nenostrādā. Tādā gadījumā viena eksplozija izraisīs nākošo. Es to nezināju, vienkārši minēju. Bet par to tobrīd daudz nedomāju.

Nu bija pienācis kritiskais brīdis.

Kritiskais brīdis doktoram Kerolainam. Es zināju — un arī viņam to vajadzēja zināt —, ka viņi nevar atļauties atstāt to dzīvu. Viņš bija paveicis, ko no viņa prasīja. Ja viņiem tagad patiktu pielikt pistoli pie Kerolaina deniņiem un uz vietas nošaut, es nekā nevarētu darīt, tikai noskatīties, kā viņš mirst. Ja es atļaušu mirt Kerolainam, tad viņš mirs viens. Ja mēģināšu viņu glābt, un ja tas

neizdodas — man ir likai dzelzs tauvas gabals un nazis prel diviem automātiem un Karcras pistoli, neizdošanās garantēta —, tad mirtu nevien Kerolains, bel visi pasažieri un apkalpes locekļi. Vai viņi to novāks tūlīt, vai arī eksekūciju izdarīs uz klāja?

Loģika runāja par labu klājam. Karcram «Kampari» vēl pāris dienas būs vajadzīgs, un ko viņš darīs ar līķi kravas tilpnē? Nebija jēgas viņu nošaut lejā un pēc tam stiept augšā, jo šo ccļu viņš vēl var veikt pats ar saviem spēkiem — pretim ncizbēgajam liktenim. Tā vismaz cs to nokārtotu Karcras vietā.

Arī viņš tā bija izdomājis. Kerolains pieskrūvēja pēdējo skrūvi, nolika skrūvgriezni un piecēlās. Es ievēroju viņa seju. Tā bija krampjaini savilkta un balta kā krīts. Viena acs nepārtraukli raustījās.

Radists jautāja: — Scnjor Karera?

Karcra piecēlās, pagriezās, vispirms paskatījās uz viņu, tad uz Kerolainu, un pamāja.

— Aizvediet viņu uz savu kajīti, Kārlos. Pēc tam piesakieties man. «

Es strauji atliecos, kad baterijas gaisma pagriezās tieši uz augšu. Karloss kāpa pa kāpnēm augšā. «Piesakieties pēc tam pie manis»… Mans Dievs, par šo iespēju es nebiju domājis. Uz brīdi mani pārņēma panika. Rokas satvēra nožēlojamos ieročus. Es nezināju, ko darīt, prāts un rīcība pilnīgi paralizēti.

Bez jebkāda pamatojuma biju cerējis, ka varēšu nogalināt Kcrolaina bendi, neizraisot aizdomas. Ja radists Karloss būtu saņēmis uzdevumu neko nezinošo Kerolainu novākt pa ccļam un doties uz raidītāja telpu, tad cs ar viņu tiklu galā. Paietu vairākas stundas, kamēr Karcra sāktu nojaust briesmas. īstais norādījums bija sekojošs: ved viņu augšā, pārmet pār bortu, nāc atpakaļ un piesakies, kad darbiņš padarīts.

Baterijas gaisma apspīdēja vienīgi lietus straumes, kad Karloss kāpa augšā. Kad viņš sasniedza klāju, es jau biju paslēpies lūkas otrā pusē un pieplacis pie grīdas.

Ar vienu aci uzmanīgi skatījos pār lūkas malu. Karloss bija izslējics un spīdināja gaismu lejā kravas tilpnē. Redzēju, kā parādās Kcrolaina baltā galva, pēc tam arī pats. Viņš uzslēja apkakli, lai paglābtos no lietus. Dzirdēju asu komandu, un abi attālinājās pa klāju. Kerolains pa priekšu, Karloss ar bateriju aiz viņa. Viņi devās uz kāpnēm, kas veda uz B klāju.

Es piecēlos un paliku nekustīgi stāvam. Vai tiešām Karloss viņu veda atpakaļ uz kajīti? Vai būtu kļūdījies? Vai tas ir iespējams, ka…

Es nepabeidzu domu un, cik vien ātri kāja atļāva, steidzos viņiem pakaļ.

Protams, ka Karloss viņu veda uz kāpnēm. Ja Kerolains tiktu vests tieši pie reliņiem, tad tūlīt būtu skaidrs, kas viņu sagaida. Viņš būtu pagriezies un ar visu izmisuša cilvēka spēku, kurš cīiļās par savu dzīvību, meties uzbrukumā.

Pagāja piecas sekundes, un es viņus biju panācis. Tas bija par maz, lai paspētu pārdomāt, kādas sekas būs manai rīcībai. Es nedomāju, kas notiks, ja Karloss pēkšņi paspīdinās bateriju atpakaļ, ja kāds no trim posteņiem būs iedomājies novērot mūsu procesiju vai ja Karera pakāpsies no tilpnes, lai pats savām acīm redzētu likvidēšanas procesu. Laika bija pārāk maz, lai tiktu skaidrībā, ko darīt ar Karlosu.

Es biju trīs vai četrus soļus aiz Karlosa, kad pamanīju, ka viņš automātu satver aiz stobra un paceļ gaisā. Augstākais punkts jau bija sasniegts, tagad tam vajadzēja triekties lejā, bet šajā brīdī Karlosa pakausi ķēra savītā metāla tauva. Sitienā bija apvienots viss mans spēks, svars un niknums. Es burtiski dzirdēju, kā salūzt kauli, satvēru automātu, lai tas ar lielu troksni nenokrīt uz klāja, un ķēru bateriju. Tas man neizdevās, un tā ar dobju troksni atsitās pret klāju. Tā laikam bija viena no tām cictgumijas lampām, kuras mēs izmantojām uz «Kampari». Tā nedaudz paripoja un apstājās, gaisma spīdēja pāri reliņiem jūras virzienā. Karloss gāzās uz priekšu, uzgrūzdamics Kerolainam, un abi novēlās pret kāpņu zemāko pakāpienu.

—    Klusu! — es klusināti saucu. — Klusu, ja jums dārga dzīvība. — Es pagrābu lampu un izmisīgi meklēju slēdzi, bet nevarēju atrast. Beigās piespiedu lampu pie žaketes, lai apsegtu gaismas staru. Tad ari beidzot atradu to nolādēto slēdzi.

—    Dieva dēļ, kas te…

—    Klusu! — Es nekustīgi skatījos tumsā uz aizmugures klāja pusi un biju gatavs šaut. Skatījos un klausījos tik izmisīgi, it kā no tā būtu atkarīga mana dārgā dzīvība. Un bija jau arī.

Es gaidīju desmit sekundes. Kaut kas bija jādara, jo Karlosam pilnībā pietiktu ar trīsdesmit sekundēm, lai paveiktu savu darāmo. Karera drīz sāks domāt, kur kavējas viņa palīgs.

Es iegrūdu Kerolainam rokās automātu un bateriju. — Turiet!

—    Kas — ko tas nozīmē…?

—    Viņš jums gribēja ielauzt galvaskausu. Tagad vairs nevienu skaņu. Mēs vēl neesam drošībā. Es esmu Kārters, pirmais virsnieks.

Es atvilku Karlosu no kāpnēm un pārmeklēju viņa kabatas. Es meklēju raidītāja telpas atslēgu. Agrāk biju redzējis, ka viņš to izņem no labās puses bikšu kabatas. Bet tur tās nebija. Un kreisajā? Ari nav. Sekundes gāja. Izmisīgi pārmeklēju krekla kabatas. Beidzot! Biju zaudējis jau divdesmit sekundes.

—    Vai — vai viņš ir beigts? — čukstus vaicāja Kerolains.

—   Jūs par to esat norūpējies…? Palieciet šeit!

Es iebāzu atslēgu savā kabatā, sagrābu Karlosu aiz apkakles un sāku vilkt pāri klājam. Līdz reliņiem bija kādi trīs metri. Tad nometu līķi zemē un sameklēju treliņu vārtus. Es atvēru aizbīdni un atvēru vienu posmu. Tad sagrābu līķi aiz pleciem un ķermeņa augšdaļu pārcēlu pār otro šķērsstangu. Tad pacēlu viņa kājas. To, kā viņš iegāzās ūdenī, nedzirdēja neviens.

Es steidzos atpakaļ pie doktora Kcrolaina, kurš joprojām sēdēja uz kāpņu apakšējā pakāpiena. Varbūt viņš vienkārši izpildīja manu skarbo pavēli, kaut gan drīzāk bija tik apstulbis, ka nespēja ne pakustēt.

Es teicu: — Atri… Dodiet šurp parūku.

—    Kā? Ko?

Mans otrais pieņēmums izrādījās pareizs. Viņš bija pilnīgi apjucis.

—   Jūsu parūku!

—    Manu parūku? Tā ir pielīmēta!

Es noliecos, ielaidu pirkstus šajā mākslīgajā cekulā un rāvu. Tiešām pielīmēta. Sāpju kliedziens un Kcrolaina izmisīgā pretošanās liecināja, ka viņš nav jokojis. Bet šonakt nevienu darbu nedrīkstēja atstāt puspadarītu. Ar kreiso roku aizspiedu Kerolainam muti un ar labo no visa spēka rāvu. Beidzot man tas izdevās. Viņam laikam ļoli sāpēja. Arī man bija ko ciest. Viņš man gandrīz nokoda delnas mīkstumu.

Automāts vēl atradās viņam uz ceļiem. Es to paņēmu, pagriezos un paliku kā sastindzis. Jau otro reizi redzēju, kā baterijas gaisma izgaismo lietus lāses. Tas nozīmēja vienu: kāds kāpj pa kāpnēm ārā no kravas tilpnes.

Ar trim soļiem jau biju pie reliņiem, parūku nometu pie spraugas, virsū uzliku automātu un steidzos atpakaļ. Pagrābu Kerolainu un vilku uz bocmaņa noliktavu, kura atradās trīs metru attālumā no kāpnēm. Durvis bija aizvērtas tikai līdz pusei, kad uz klāja parādījās Karera. Par laimi viņa lampa nebija pavērsta mūsu virzienā. Klusu aizvēru durvis.

Tūlīt aiz Kareras parādījās arī otrais vīrs. Abi taisnā ceļā devās pie reliņiem. Pa spraugu redzēju, ka Karera pavērš gaismu uz atvērtajiem vārtiņiem, tad dzirdēju izsaucienu, kamēr viņš noliecies skatījās. Tad viņš iztaisnojās, apskatīja parūku un paņēma rokās automātu. Dzirdēju, ka viņš kaut ko saka. To viņš atkārtoja vairākas reizes. Tad viņš ar savu pavadoni sāka ātri runāt spāniski, un to es nesapratu. Tad viņš apskatīja parūkas iekšpusi, ar lampu uz kaut ko norādīja un kratīja galvu ar tādu sejas izteiksmi, kas varēja liecināt tiklab kā par bēdām, kā ari par dusmām. Tad arī parūka aizlidoja pār bortu, un viņi atgriezās pie kravas tilpnes.

—    Mūsu draugs neizskatās iepriecināts, — es nomurmināju.

—    Viņš ir gatavais velns, gatavais velns! — doktora Kerolaina balss drebēja. Tikai tagad viņš bija apjēdzis, cik nāve ir bijusi tuvu. — Jūs nesapratāt, ko viņš teica? Viens no viņa cilvēkiem ir pazudis, un nekas cits viņam neienāk prātā kā to izlamāt — nosaukt par veco ēzeli! Kad tas otrs ieteica pārmeklēt kuģi, viņš tikai pasmējās.

—   Jūs saprotat spāniski?

—    Diezgan labi. Viņš teica apmēram tā: — Tas vecais sadistu cūka licis Kerolainam atvērt vārtus, lai pats nepārprotami apjēdz, kas viņu sagaida. — …Viņš domā, ka esmu viņam uzbrucis, lai atņemtu automātu, un cīniņa laikā esam pārvēlušics pār bortu. Šis esot man noplēsis parūku, jo tur esot palicis manu matu kušķis.

—   Jūs man piedosiet, doktora kungs…

—    Ak tu Dievs — un jūs vēl atvainojaties? Jūs taču mums izglābāt dzīvību! Katrā ziņā man noteikti. Un vēl atvainojaties…? — Doktoram Kerolainam, šķiet, ir stipri nervi, viņš pārsteidzoši ātri atguvās no pārciestā šoka. Tas ir labi, jo tic viņam noderēs nākošajās pāris stundās, lai izturētu visas šausmas. — Šī matu šķipsna viņu pārliecināja pilnībā.

Es klusēju, un viņš turpināja: — Lūdzu, pasakiet man, kas te notiek?

Piecu minūšu laikā, kamēr es lārēju pa durvju spraugu, Kerolains mani burtiski nomocīja ar saviem jautājumiem. Viņam piemita ārkārtīgi ass un skaidrs saprāts, un tas man šķita kaut kas dīvains. Tas bija stulbi no manas puses, jo neviens taču muļķi neliks par kodolieroču rūpnīcas vadītāju. Bet varu sevi attaisnot, jo viņa komiskais vārds un tas, kādu es viņu vakar redzēju pa logu, pieķēdētu pie gultas, ieplestām acīm un ar šķībo parūku, neliecināja par viņa labākajām īpašībām un radīja nepareizu priekšstatu par šo cilvēku. Pēc piecām minūtēm viņš jau zināja tikpat daudz, cik es. Viņš gan nezināja, kas mūs sagaida, jo es nespēju saņemties un viņam to pateikt. Viņš man vēl paspēja izstāstīt dažas detaļas no tā, kā viņu nolaupīja, un tad atkal parādījās Karera ar savu pavadoni.

Viņi sakārtoja pārseguma līstes un kārtīgi nostiprināja ūdensnecaurlaidīgo pārklāju, un devās uz priekšgalu. Tas nozīmēja, ka tagad iedarbinātas ir ari abas papildus bumbas. Es ieslēdzu mazo bateriju un sameklēju dažus instrumentus.

—    Uz priekšu! — tcicu Kerolainam. — Nāciet!

—     Uz kurieni? — Viņam nebija patikas atstāt šo vietiņu. Pēc visa tā, ko viņam nācās izturēt, cs lo neņēmu ļaunā.

—    Atpakaļ uz kravas tilpni. Atri… Mums ir maz laika.

Pēc divām minūtēm mēs jau bijām kravas tilpnes iekšpusē. Instrumentus varēju ari neņemt, jo Karera bija atstājis savus, izmētātus pa visām malām. Nu ja, viņam tie vairs nebūs vajadzīgi.

Es liku Kerolainam turēt bateriju, sameklēju piemērotu skrūvgriezni un noliecos pār zārka vāku.

—    Ko jūs gribat darīt? — Kerolains nervozi jautāja.

—   Jūs taču redzat, ko cs daru?

—    Dieva dēļ, esiet uzmanīgs! Ierocis ir pielādēts!

—    Labi jau, labi. Kad tam ierocim jāiet gaisā?

—     Pulksten septiņos. Bet tas ir bīstams. Ārkārtīgi jūtīgs. Un ļoti nestabils. Žēlīgā debess, Kārter, cs zinu, ko runāju. — Viņa drebošā roka atradās uz manas plaukstas. — Kad šo raķeti nozaga, konstrukcija vēl nebija pilnībā pabeigta. Aizdedzes mehānisms atradās vēl neizmēģinātā eksperimentālā stāvoklī. Testi parādīja, ka pārtraucēja bloķētāja atspere ir pārāk vaļīga. Normālā stāvokli nekas nevar notikt, bet, tiklīdz raķete ir pielādēta, tā pārtraucējs tiek ieslēgts strāvas ķēdē.

—    Un?

—     Atliek uzsist vai izkustināt, un atspere var neizturēt. Tad aizdedzes mehānismā notiek īssavienojums, un pēc piecpadsmit sekundēm notiek sprādziens.

Līdz šim es nebiju pamanījis, ka te lejā ir daudz karstāks nekā uz klāja. Kā muļķis pacēlu slapjo piedurkni, lai noslaucītu no pieres sviedrus.

—    Vai arī Kareram jūs to pateicāt? — Karstums bija ietekmējis arī manu balsi, tā bija aizsmakusi.

—    Es viņam pateicu. Viņš to negribēja dzirdēt. Es domāju, ka tas vīrs ir mazliet ķerts. Pat vairāk. Viņš nebaidās ne no kāda riska. Starp citu, ieroci viņš lika iepakot vatē un segās, lai to neietekmētu satricinājumi.

Es ilgi skatījos uz Kerolainu, viņu tā īsti nemaz neredzot. Tad ķēros pie nākošās skrūves. Tā man likās daudz stingrāka nekā iepriekšējā. Iespējams, ka es pats tik spēcīgi vairs negriezu. Bet, neskatoties uz to, pēc trim minūtēm visas skrūves bija vaļā. Uzmanīgi noņēmu vāku un noliku malā, tad tikpat prātīgi atsedzu segas, un tur jau arī «Viesulis» bija.

Šoreiz tas man likās vēl briesmīgāks.

Es atliecos, paņēmu no Kerolaina lampu un pavaicāju: — Uzlādēts, ja?

—    Protams.

—    Te ir instrumenti. Izlādējict to velnu.

Viņš uz mani paskatījās; seja vienā rāvienā kļuva neizteiksmīga.

—    Vai tādēļ mēs te atnācām?

—    Kā tad citādi? Tas taču skaidrāks par skaidru! Uz priekšu…!

—    Tas neies cauri.

—    Nē? — Es viņu ne pārāk maigi sagrābu aiz rokas. — Mīļais draugs, jūs to velnu uzlādējāt. Un tagad izlādējict — tas ir viss.

—    Tas nav iespējams. — Tas izklausījās kā nāves spriedums.

—    Uzlādētā stāvoklī mehānisms ir noslēgts. Ar atslēgu. Un tā ir Kareras kabatā.

Vienpadsmitā nodaļa

Sestdiena: no pulksten 1.00 līdz 2.15

Pēkšņi mani pārņēma nespēks tāpat kā kreiso kāju, biju spiests apsēsties uz aizsargsienas un pieturēties pie kāpnēm. Sarūgtināts ilgi skatījos lejā uz ieroci.

—    Vai jūs nebūtu tik laipns un neatkārtotu vēlreiz?

Viņš to izdarīja. — Man žēl, Kārter, bet tā nu tas ir. Bez tās atslēgas mēs «Viesuli» nevaram izlādēt. Un tā ir pie Karcras.

Es mēģināju pārdomāt visus iespējamos problēmas atrisinājumus un secināju: problēma nav atrisināma. Tagad es zināju, kas darāms. Tā bija vienīgā iespēja.

Ar sarūgtinājumu balsī teicu: — Ziniet, doktor Kerolain, jūs tikko pasludinājāt nāves spriedumu četrdesmit cilvēkiem.

—    Es?

—    Nu jā — tieši jūs ne, bet Karera. Kad viņš iebāza atslēgu kabatā, viņš parakstīja drošu nāvi sev un saviem ļaudīm. Tikpat drošu kā, pieslēdzot strāvu elektriskajam krēslam. Ah, bet ko es te lauzu galvu. Nāve ir vienīgās drošās zāles pret tādu mēri kā Karcra un viņam līdzīgie. Un lords Deksters vienkārši peldas naudā, viņš var atkal uzbūvēt jaunu «Kampari».

—    Par ko jūs runājat, mister Kārter? — Doktors Kerolains uz mani paskatījās ļoti norūpējies, pat vairāk — tās jau bija bailes. — Ar jums viss kārtībā, Kārter?

—     Protams, ka kārtībā, — es aizkaitināts atbildēju. — Katrs tagad man uzdod šo stulbo jautājumu. — Es noliecos un pacēlu virves rituli un mazo trīsi, kurus biju paķēris līdzi no bocmaņa noliktavas, un pakāpos. — Uz priekšu, doktor, palīdziet man.

—    Kā? — Viņš īsti nezināja, ko biju domājis, un aiz bailēm arī negribēja tam noticēt.

—    Pie «Viesuļa», protams, — nepacietīgi teicu. — Es to gribu dabūt uz kuģa kreiso bortu un noslēpt pārklājā aiz aizsargsienas.

—    Vai jūs esat traks? — viņš čukstēja. — Jūs esat galīgi traks! Vai tad nedzirdējāt, ko es teicu? Jūs to gribat izcelt no zārka — ar šo te? Vismazākais rāviens, un…

—   Jūs domājat man palīdzēt?

Viņš pakratīja galvu un novērsās.

Es aizkabināju trīsi aiz galvas augstumā esošā kāpņu pakāpiena, novilku apakšējo bloku uz leju, līdz tas karājās tieši virs «Viesuļa», un, paņēmis virves rituli, gāju uz zārka pakaļgalu. Jau biju noliecies pār ieroci, kad aizmugurē izdzirdēju soļus, un divas rokas saslēdzās ap manu ķermeni. Rokās bija baiļu un izmisuma spēks. Es mēģināju atbrīvoties, bet tikpat sekmīgi varētu mēģināt atbrīvoties arī no tinteszivs skavām. Es viņam iespēru pa ceļgalu, bet pašam man sāpēja vairāk; biju aizmirsis, ka man kājās nav kurpju.

—     Es to nepieļaušu — es to nepieļaušu…! — viņš stenēdams izgrūda. Balss bija izmisusi un aizsmakusi. — Es nepieļaušu, ka jūs mūs visus uzspridzināt.

Ir noteiktas situācijas un cilvēki, ar kuriem nav iespējams diskutēt. Tagad bija tāda situācija, un Kerolains piederēja pie tādiem cilvēkiem. Es mazliet sagriežos un ar visu spēku veselo kāju parāvu uz aizmuguri, un tad jau dzirdēju, kā viņš kampj gaisu, kad viņa mugura spēcīgi atsitās pret kuģa bortu. Uz brīdi viņš atlaida tvērienu. Viens rāviens, un es jau biju brīvs. Pacēlu savīto metāla troses gabalu, parādīju Kerolainam un teicu: — Es negribētu to pielietot. Bet nākošreiz es vairs nevilcināšos. To es jums apsolu. Vai jūs neapjēdzat, ka es mums visiem gribu glābt dzīvības? Vai jūs nesaprotat, ka kuru katru brīdi tur augšā kāds var iet garām un pamanīt vaļīgo pārklāju? Atliek tikai paskatīties, kas te notiek…

Klusēdams viņš sakņupis stāvēja pie sienas un raudzījās grīdā.

Es pagriezos, paņēmu bateriju zobos, apliku virvi ap zārka malu un noliecos, lai paceltu «Viesuļa» pakaļgalu. Es vismaz mēģināju. Tā mantiņa svēra vismaz tonnu, tā man likās. Šā vai tā, bet es vairs nebiju formā. Man izdevās monstru pacelt kādus desmit centimetrus, bet vairāk par pāris sekundēm es viņu nenoturēšu. Tad atkal aiz sevis dzirdēju soļus un saspringu pret jaunu uzbrukumu, bet tūlīt arī nomierinājos, kad doktors Kerolains pagāja man garām, noliecās un apmeta virvi ap «Viesuļa» pakaļgalu. Pa abiem to aizvilkām līdz vidum. Neviens neteica ne vārda.

Es nospriegoju trīša trosi. Doktors Kerolains pie sevis nomurmināja: — Šī tievā trose jau neizturēs…

—    Tā ir pārbaudīta ar piecsimt kilogramu svaru. — Es vilku, un «Viesuļa» pakaļgals sāka celties uz augšu. Cilpa nebija tieši pa vidu. Es atlaidu trosi, mēs pakārtojām virvi, un, kad atkal pavilku, spīdigais cilindrs jau visā garumā pacēlās no zārka grīdas. Kad tas karājās kādus desmit centimetrus virs vates un segām, cs ieslēdzu automātisko bremzi. Tagad varēju vairākkārt noslaucīt pieri. Te lejā gan bija karsts.

—    Kā tad jūs domājat viņu dabūt otrā pusē? — Kcrolaina balss vairs netrīcēja, tā skanēja dobji un neizteiksmīgi, kā jau cilvēkam, kurš padevies liktenim.

—    Mēs to pārnesīsim. Par abiem tas izdosies.

—    Pārnest? — viņš dobji vaicāja. — Tas sver divsimt septiņdesmit piecas mārciņas.

Man uznāca dusmas. — Es zinu, cik tas sver.

—   Jums ir slima kāja. — Viņš nebija dzirdējis, ko es teicu. — Un man ir slikti ar sirdi. Kuģis visu laiku šūpojas. Jūs redzat, ka pulētais alumīnijs ir slidens kā ledus. Ja viens no mums paklups, las izlaidīs viņu no rokām. Varbūt pat abi, un «Viesulis» nokritīs zemē.

—    Gaidiet šeit, — cs tcicu.

Es paņēmu lampu, aizgāju uz kreiso pusi un paņēmu pāris mazākus pārklāju gabalus. — Mēs to uzliksim uz šiem te un pārvilksim uz otru pusi.

—    Vilkt pa grīdu? Liii las sitas prel lo? — Viņš vēl nebija tik rezignēts, kā biju domājis. Kerolains paskatījās tc uz mani, te uz ieroci un tcica: _— Jūs esat vienkārši traks.

—   Ah, Dieva dēļ, vai tad nevarat vienreiz izdomāt kaut ko citu?

Es satvēru trīsi un atbrīvoju bremzi, lai varētu vilki trosi tālāk.

Kerolains ar abām rokām aptvēra cilindru, lai tas nejauši neatsistos pret aizsargsienu.

—     Pārkāpiet pāri sienai un velciet sev līdzi, — es teicu. — Kad pagriczīsietics, sekojiet, lai kāpnes būtu jums aizmugurē.

Viņš mēmi pamāja. Vājajā lampas gaismā redzēju, kā saspringst viņa sejas muskuļi. Viņš pagrieza kāpnēm muguru, ciešāk satvēra ieroci un pacēla kāju, lai kāptu pāri aizsargsienai.

Viņš klupa, jo kuģa zvalstīšanās rezultātā «Viesuļa» galva ietriecās viņam krūtīs. Kāja aizķērās, ieroča svars un kuģa svārstības aizgrūda Kerolainu tālāk par atbalsta centru, un, skaļi iebļaudamies, viņš vēlās pār aizsargsienu.

Es redzēju to nākam — pēdējā sekundē apjēdzu, kas notiek. Automātiski pacēlu roku un nospiedu bremzi, un melos starp ieroci un kāpnēm. Kad izstiepu rokas, lai aizkavētu atsitienu pret kāpnēm, izkrita lampa.

Necaurredzamajā tumsā es netrāpīju ierocim — tolies tas trāpīja man, un tieši zem krūšu kaula ar tādu spēku, ka aizsila elpu. Aiz sāpēm iestenējos un abām rokām aptvēru pulēto alumīnija cilindru, it kā grasīlos to nožņaugt.

—    Lampu! — iekliedzos. Šobrīd man vairs nelikās svarīgi ievērot klusumu. — Meklējiet lampu!

—    Mana potīte…

—    Pie velna jūsu potīti… Kur lampa!

Dzirdēju, kā viņš aiz sāpēm klusināti iekliedzās, un jutu, ka viņš rāpjas pāri aizsargsienai. Tagad jau rokas taustīja grīdu.

Tad iestājās klusums.

—    Vai jūs to atradāt?

«Kampari» sāka svērties uz otriem sāniem, un man nācās papūlēties, lai nezaudētu līdzsvaru

—    Es atradu.

—    Tad ieslēdziet, lops tāds!

—    Nevar. — Klusums. — Tā ir sasista.

Tas tiešām iepriecināja. Es ālri teicu: — Turiet to maitu pie gala — es sāku slīdēt.

Viņš paklausīja. Spiediens mazinājās.

Kerolains pajautāja: — Vai jums ir sērkociņi?

—    Sērkociņi? Kad es piecas minūtes esmu peldējis aiz «Kampari» borta!

—    Es par to nepadomāju, — viņš atbildēja. Pāris minūtes valdīja klusums. Tad nāca piedāvājums. — Man ir šķiltavas.

—    Dievs, sargi Ameriku! — es dedzīgi saucu. — Ja visi tās zinātnieki… Aizdedzini to, vecīt, aizdedzini…

Veltnītis noskrapstēja gar kramu, un bāli dzeltenīga maza gaismiņa nelaimīgi mēģināja apgaismot kaut niecīgāko telpas stūrīti.

—    Bloku un vinču — ālri! — Es pagaidīju, kamēr viņš tur nokļuva. — Satveriet virvi aiz brīvā gala, atbrīvojiet bremzi un lēnām atlaidiet! Es virzīšu «Viesuli» uz brezenta pusi.

Es pakāpos pussolīti no aizsargsienas un ieroci ņēmu līdzi. Pusmetru no buraudcklu kaudzes izdzirdēju bremzes iekārtas klikšķi un jutu, ka grib pārlūzt mans mugurkauls. Trīsis bija padevies čuguna stienim, un viss «Viesuļa» svars tagad bija manās rokās. Un «Kampari» vēl pazūd zem kājām! Es nespēju vairs noturēt, cs zināju, ka vairs nespēju. Mugurkauls lūza pušu.

Es gāzos uz priekšu. Alumīnija cilindrs apakšā un cs tam virsū — tā mēs smagi nogāžamies uz brezenta —, likās, ka no trieciena sašūpojās vai visa kravas telpa.

Es atbrīvoju rokas un drebēdams piecēlos. Doktors Kerolains stāvēja, turēdams rokā šķiltavas. Viņš skatījās uz ieroci, un sejā bija sastingušas šausmas.

—    Piecpadsmit sekundes! — viņš iekliedzās. — Vēl piecpadsmit sekundes!

Viņš metās uz kāpnēm un tika līdz otrajam pakāpienam, kad cs ar rokām viņu cieši piespiedu pie kāpnēm. Viņš izmisīgi mēģināja pretoties, bet tad ātri nomierinājās.

—   Cik tālu jūs domājat tikt piecpadsmit sekundēs? — es pavaicāju. Es nezinu, kādēļ tā jautāju. Vienīgi pamanīju, ka kaut ko saku. Manas acis un domas bija pievērstas ierocim, un sejā droši vien atspoguļojās tās pašas emocijas, kas Kerolainam. Ari viņš skatījās uz «Viesuli». Tas bija stulbi, skatīties un redzēt, kā viss notiks, bel dotajā brīdī mēs vairs neko neaptvērām. Ne acis, nc ausis, ne prāts neko neuztvers, kad mūs jau būs iznīcinājis atomsprādziens.

Pagāja desmit sekundes. Divpadsmit. Piecpadsmit. Divdesmit. Pusminūte. Es atbrīvoju sāpošās plaušas — visu laiku biju aizturējis elpu — un atlaidu satvertās kāpnes un Kerolainu.

—    Nu, — cs teicu, — cik tad tālu jūs būtu ticis?

Kerolains lēnām nokāpa lejā, paskatījās uz mani ar neko nciz-

protošu skatienu un pasmaidīja: — Ziniet, mister Kārter, tas man neienāca prātā. — Viņa balss bija normāla, un arī smaids vairs nebija kā trakajam. Doktors Kerolains zināja, ka viņam jāmirst. Un tomēr viņš nebija miris. Kopš šī brīža sliktāk vairs nevar būt. Viņš bija atklājis, ka baiļu bezdibenim arī reiz pienāk gals. Un tad cilvēks atkal sāk celties augšā.

—     Vispirms jāsatver trose un tikai tad jāatlaiž bremze, — es pārmetoši sacīju. Kurš man varēja ņemt ļaunā, ka esmu nedaudz jucis? — Nevis otrādi. Varbūt nākošreiz jūs lo ņemsiet vērā?

Dažkārt nav vajadzīga atvainošanās, un to viņš ņēma vērā. Nožēlas pilns viņš noteica: — Diemžēl no manis nekad jūrnieks neiznāks. Bet nu vismaz zinām, ka pārtraucēja atspere nemaz nav tik vāja. — Kerolains vāri pasmaidīja. — Mister Kārtcr, es domāju, ka tagad uzsmēķēšu vienu cigareti.

—    Es domāju, ka sekošu jūsu paraugam, — piebildu.

No šī brīža jau bija viegli — vai salīdzinoši vieglāk. Joprojām rīkojāmies ar «Viesuli» uzmanīgi. Ja tas būtu kritis citā leņķī, tad arī būtu noticis sprādziens. Tagad mēs vairs nebijām tik pārspīlēti uzmanīgi, lai aiz bailēm staigātu uz pirkstgaliem. Mēs to uz buraudekla aizvilkām uz tilpnes otru pusi, nostiprinājām trīsi pie otrām kāpnēm un no rezerves pārklāja un dažām segām, kuras izņēmām no zārka, starp aizsargsienu un kuģa bortu izveidojām labi polsterētu guļvietu mūsu «Viesulim». Tad to pārcēlām pār aizsargsienu, necenzdamies atkārtot pirmā mēģinājuma laikā veiktos akrobātiskos paraugdemonstrējumus, un piesedzām ar buraudeklu.

—    Vai te būs droši? — jautāja doktors Kerolains. Viņš jutās normāli, ja neņem vērā straujo elpu un aukstos sviedrus uz pieres un vaigiem.

—    Te to neievēros. Nevienam pat prātā neienāks te meklēt. Un kādēļ lai to darītu?

—    Un ko tagad jūs domājat darīt?

—    Cik ātri vien iespējams, pazust no šejienes. Pietiekoši ilgi esmu paļāvies uz laimīgu gadījumu. Bet vispirms mums vēl jāpiepilda zārks, lai tas būtu tikpat smags, un jāpieskrūvē vāks.

—    Uz kurieni mēs iesim tālāk?

—   Jūs nekur neiesiet. Jūs paliksiet tepat.

Man nācās izskaidrot, kādēļ viņam būtu jāpaliek. Tas viņam nepalika. Biju spiests visu skaidrot vēlreiz, lai viņš apjēdz, ka tā ir vienīgā iespēja. Tas viņam joprojām nepatika, bet viņš bija spiests atzīt, ka cits nekas laikam neatliks. Pēc tām garajām piecpadsmit sekundēm nekas briesmīgāks vairs nevarēja būt.

Vējš bija mazinājies. Lietus gan lija vēl spēcīgāk. Neskatoties uz melno tumsu, varēja redzēt, ka lietus lāses, atsizdamās pret klāju, atlec potīšu augstumā.

Es nesteidzos, iedams uz priekšgalu. Tagad, kad bija pārvarēts pats briesmīgākais, man nebija nekādas patikas iekrist un aizraut mūs visus nebūtībā. Es biju kā melnas nakts ēna. Neviens spoks nespētu pārvietoties tik klusi kā es. Divreiz man ceļā trāpījās divkārša patruļa, kura devās uz kuģa pakaļgalu. Vienreiz nācās iet garām patruļai uz A klāja. Neviens mani nepamanīja, pat nenojauta manu klātbūtni.

Es nezināju, cik pulkstens, bet varēja būt pagājušas kādas divdesmit minūtes, kad atkal atrados pie raidītāja telpas. Ikviens pēdējo trīs dienu notikums šā vai tā bija saistits ar to. Un man likās ļoti piemēroti un atbilstoši, ka savu pēdējo trumpi izspēlēšu tieši šeit.

Priekškaramā atslēga atradās savā vietā. Tas nozīmēja, ka telpā neviena nav. Es aizlavījos līdz glābšanas laivai un sagatavojos gaidīt. Tas, ka telpa pašlaik ir tukša, vēl nenozīmē, ka tuvākajā laikā neviens tur negribēs ieiet. Tonijs Karera bija teicis, ka tēva rokaspuiši uz «Tikonderogas» reizi stundā paziņo koordinātes un kursu. Karloss, tas virs, kuru cs aizsūtīju uz viņsauli, būs gaidījis šo ziņojumu. Tiklīdz būs pienācis laiks jaunam paziņojumam, Karcra liks otram radistam nākt un to pieņemt. Nu jau spēles beigu posmā viņš neko neatstās nejaušības ziņā. Tāpat kā es. Arī man tās bija spēles beigas. Es nedrīkstēju atrasties pie raidītāja, kad šeit ienāks radists.

Lietus nežēlīgi kapāja manu muguru. Būt vēl slapjākam vairs nebija iespējams, bet sliktāk ir ar aukstumu. Jau pēc piecpadsmit minūtēm cs drebēju kā apšu lapa. Divreiz man garām pagāja patruļas — šonakt Karera bija sevišķi uzmanīgs —, un divreiz man likās, ka tās mani atklās, jo es drebēju tik briesmīgi, ka nācās sakost zobos piedurkni, lai tic neklabētu. Par laimi abi posteņi mani tomēr neievēroja. Aukstums pieņēmās. Vai tas nolādētais radists reiz atvilksies? Varbūt cs izdomāju pārāk gudri? Ar saviem pieņēmumiem pats sevi būšu iegāzis! Varbūt neviens radists vairs nenāks…?

Es sēdēju uz saritinātas lauvas, kura piederēja pie glābšanas laivas aprīkojuma.

Neziņā piecēlos. Cik ilgi man vēl jāgaida, lai būtu drošs, ka radists nenāks? Varbūt stundu, vai vairāk? Kur te ir tas lielākais risks? Vai tas, ka tagad ieiešu raidītāja telpā un mani tur pārsteigs kā lamatās? Vai tas, ka vēl stundu vai divas bezjēdzīgi sēdēšu un gaidīšu, kamēr jau būs par vēlu?

Labāk jau izdarīt kļūdainu soli, es sev teicu, nekā droši stūrēt pretī neveiksmei. Tagad, kad galvenais uzdevums kravas tilpnē numur četri bija paveikts, kļūdas gadījumā nāksies zaudēt tikai vienu dzīvību: manējo. Viss, es sev teicu, pietiek. Es paspēru trīs soļus, bet ceturto vairs ne.

Parādījās radists. Es atkāpos tris soļus atpakaļ.

Vispirms atskanēja atslēgas troksnis slēdzenē, tad atvēras un aizvērās durvis, un aiz aizklātajiem logiem pavīdēja bāla gaismiņa. Nu ja, es sev teicu, mūsu draugs gatavojas uztveršanai. Ilgi viņš te nepaliks, vienīgi tik, cik nepieciešams «Tikonderogas» dalu fiksēšanai. Kamēr ziemeļaustrumos ir tāds pats laiks kā šeit, nezvai «Tikonderogai» būs bijusi iespēja noteikt savas koordinātes. Cik vien ātri iespējams, radistam šie jaunumi jānogādā Karcram.

Es pieņēmu, ka Karera vēl joprojām ir uz komandtiltiņa. Tas neizskatītos pēc viņa, ja pēdējās un izšķirošās stundas viņš nepavadītu tur, lai personīgi vadītu visu akciju. Es iedomājos, kā viņš paņem papīra lapu ar skaitļiem, kuri viņam sniedz pēdējos skaidrojumus. Viņš auksti pasmaidīs un atzīmēs rādītājus jūras kartē.

Te nu manas domas pēkšņi apstājās. Jutos tā, it kā manī kāds būtu izslēdzis galveno slēdzi, un viss apstājas: sirds, elpa, prāts un visi maņu orgāni. Bija tāda sajūta kā toreiz, kad abi ar Kerolainu gaidījām «Viesuļa» eksploziju. Par to man vajadzēja padomāt jau pusstundu agrāk — uz arī izdarīt, tad es nebūtu tik ļoti nodarbināts ar sevis žēlošanu.

Lai arī kādas būtu tās īpašības, kuru Kareram pietrūkst — un lādu bija vesela rinda —, katrā ziņā viņš bija konsekvents un prātīgs vīrs: līdz šim vēl nekad tas nebija rīkojies, nekonsultēdamies ar savu uzticamo padomnieku, pirmo virsnieku Džonu Kārtcru.

Manas smadzenes lēnām atsāka darboties, bet situāciju jau tas nemainīs. Droši vien jau pēc kādām trīs stundām mēs satiksim «Tikonderogu». Tātad Karera nevilcināsies, lai pārbaudītu jaunākos datus. Un viņam neradīsies šaubas par to, vai nakts vidū pieklājas modināt slimu cilvēku. Skaidrs ir viens — pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm pēc ziņojuma saņemšanas viņš steigsies uz palātu. Taču izpalīdzīgais navigators ir pazudis, durvis no iekšpuses aizbarikādētas, un Makdonalds ir bruņots ar pistoli…

Makdonaldam bija pistole, bet Karera varēja mobilizēt četrdesmit ar automātiem bruņotus vīrus. Cīņa palātā varēja beigties ar vienu vienigu katastrofu. Jau tagad redzēju, kā tarkšķ automāti, un kā Makdonalds, Mārstons un Sjūzena…

Tad es apspiedu savas vīzijas un izmetu tās no galvas.

Tiklīdz aizies radists un cs nemanāmi ielavīšos raidītāja telpā un noraidīšu savu ziņojumu, man vēl būs laiks atgriezties palātā. Bet vai pietiekoši?

Desmit minūtes, noteikti nc vairāk kā desmit, varbūt tikai septiņas vai astoņas man vajadzēs, lai tiktu atpakaļ pie trosēm, dotu ziņu bocmanim, nolaistos ūdenī un, riskējot ar dzīvību, tiktu atpakaļ palātā. Desmit minūtes? Astoņas? Baidījos, ka nespēšu to veikt pat divtik ilgā laikā. Ja jau mana iepriekšējā ekspedīcija bija tik sarežģīta, tad atpakaļceļš būs divtik grūts. Turklāt jau pirmajā tūrē gandrīz atdevu galus! Un tagad astoņas minūtes? Droši vien, ka vispār mērķi nesasniegšu.

Kāda ir alternatīva? Es varēju novākt radistu, kad viņš iznāca no raidītāja telpas. Es biju tik apņēmības pilns, ka jebkura uzdrīkstēšanās man noteikti izdotos. Šādā veidā es būlu aizkavējis ziņojuma nodošanu Karcram. Bet viņš to gaidītu. Šī pēdējā kontrole un pozīciju saskaņošana viņam daudz ko nozīmē. Un ja viņš desmit minūšu laikā nesaņemtu ziņojumu, tad kāds tiktu nosūtīts pārbaudīt, kas par lielu. Šis kāds secinātu, ka radists ir pazudis, un tad būlu ellei vārti vaļā. Viss kuģis būtu apgaismots, un liktu izošņāts ikviens stūrītis — ieskaitot palātu. Un tur sēdētu Makdonalds ar pistoli rokā.

Vēl jau bija arī trešā izeja. Ar mazām izredzēm uz veiksmi un papildus neērtībām, ka es būlu spiests visas trīs aizdomīgās troses atstāl pakaļgalākarājamies pie reliņiem. Jebkurā gadījumā trešajam variantam bija tā priekšrocība,' ka ne jau simtprocentīgi viss no paša sākuma bija nolemts neveiksmei.

Es noliecos, sataustīju saritināto tauvu un ar nazi to pārgriezu. Vienu galu apsēju ap gurniem, bet apmēram divdesmit metrus garo atlikušo galu aptinu sev apkārt. Tad no kabatas izmakšķerēju raidītāja telpas atslēgu, kuru biju izvilcis no mirušā Karlosa kabatas.

Es stāvēju naktī, lietū, tumsā un gaidīju. Pagāja minūte. Tad parādījās radists un, aiz sevis aizslēdzis durvis, devās uz kāpņu pusi, kuras ved uz komandtiltiņu. Pēc trīsdesmit sekundēm jau sēdēju krēslā, kuru tikko bija atbrīvojis radists, un izsaucu «Fort Tikonderogu».

Es nemēģināju noslēpt savu klātbūtni, nodzēšot gaismu. Jebkurai patruļai tas liktos aizdomīgi, ja Morzcs signālu klaboņa nāktu no tumšas telpas.

Divas reizes man nācās noraidīt «Tikonderogas» pazīšanās zīmes, līdz viņi atsaucās. Viens no Kareras okšķeriem bija postenī un cītīgi pildīja savus pienākumus. Citu neko es arī nebiju gaidījis.

Mans paziņojums bija īss, bet ar ievadfrāzēm es to padarīju ārkārtīgi steidzamu: — Augstākā prioritāte — ziņot nekavējoties — atkārtoju — nekavējoties informēt «Fort Tikonderogas» kapteini. — Tad noraidīju savu tekstu un atļāvos to parakstīt ar sekojošiem vārdiem: Admiralitāte — pašrocīgi viceadmirālis Ričards Hadsons — tirdzniecības nodaļas vadītājs.

Tad izslēdzu gaismu, atvēru durvis un uzmanīgi paskatījos ārā. Nevienu ziņkārīgu klausītāju nemanīju, vispār nekur nebija neviena cilvēka. Es iznācu ārā, aizslēdzu slēdzeni un atslēgu pārmetu pār bortu.

Pēc pusminūtes jau atrados laivu klāja kreisajā pusē un centos orientēties, cik nu to atļāva tumsa un lietus. Ja es nekļūdījos, tad man vajadzēja atrasties tieši virs palātas loga. Tam vajadzēja būt trīs klājus zemāk. Bet ja nu kļūdos…? 0, nedod Dievs, ja es kļūdos.

Vēlreiz pārbaudīju mezglu uz vēdera un pārmetu virvi pār piemērotu laivu celtņa posmu. Brīvais gals tagad šūpojāš virs borta. Tikko gribēju noliekties, kad tauva pēkšņi nostiepās. Kāds to bija satvēris un vilka.

Man kārtējo reizi pamira sirds. Pašaizsargāšanās instinkts funkcionē neatkarīgi no smadzenēm. Zibens ātrumā ar abām rokām dzelžaini satvēru celtni. Ja kāds mani tagad gribēs noraut pār bortu, tad viņam būs jāpaķer līdzi celtnis un glābšanas laiva. Kamēr tauva bija nostiepta, es nedrīkstēju ne pakustēties. Nevarēju atbrīvot roku, lai atraisītu mezglu vai lai sameklētu nazi.

Tauva kļuva brīvāka. Es jau tvēru pēc naža, kad tā no jauna iztaisnojās. Šoreiz tas bija īss rāviens. Un tādi bija četri. Aiz laimes gandrīz pats pārlēcu pār bortu. Tas bija norunātais signāls, ar kuru Makdonaldam bija jānorāda, ka gatavojos doties atpakaļ. Man vajadzēja zināt, ka manas prombūtnes laikā Arčijs būs tik uzmanīgs kā medību suns. Skaidrs, ka tauvas parādīšanos logā viņš tūlīt saistīja ar mani. Un tagad viņš dod signālu, ka ir gatavs mani uzņemt. Laimīgs rāpos pa tauvu lejā, līdz manas potītes satvēra kādas spēcīgas rokas. Pēc piecām sekundēm es jau stāvēju palātā.

—    Troses! — uzsaucu Makdonaldam un atsēju tauvas mezglu uz vēdera. — Izmetiet pa logu arī tās, kuras piesietas pie gultas.

Pēc pāris sekundēm pēdējā virve jau bija iekritusi ūdenī. Es aizvēru logu, aizvilku aizkaru un palūdzu ieslēgt gaismu.

Balens un Makdonalds sēdēja tajās pat vietās, kur bija sēdējuši, kad atstāju palātu, un saspringti mani vēroja. Makdonalds tādēļ, ka zināja — mana atgriešanās ļauj cerēt uz izdošanos. Balens tādēļ, ka viņam biju teicis, ka gribu ar varu uzbrukt un ieņemt komandtiltiņu. Viņš noteikti bija pārliecināts, ka pasākums nav izdevies, un klusēja, lai mani neaizvainotu. Sjūzena un Mārstons stāvēja aptiekas durvīs un nemaz necentās slēpt savu vilšanos.

—     Sjūzcn, lūdzu, ieslēdziet apsildīšanu. Līdz galam! Te ir auksts kā ledusskapī. Logs bija pārāk ilgi vaļā. Kuru katru brīdi ieradīsies Karcra, un tas būs pirmais, kas viņam dursies acīs. Tad padodiet man dvieli… Doktor, palīdziet man dabūt gultā Makdonaldu. Kustieties, kungs, kustieties! Un kāpēc jūs ar Sjūzenu vēl neesat pārģērbušies nakts drēbēs? Ja Karcra jūs ieraudzīs…!

—    Mēs gaidījām, kad mūs apmeklēs kungs ar pistoli, — tcica Makdonalds. — Jūs esat nosalis galīgi stīvs, seja zila no aukstuma… Un jūs drebat, it kā sēdētu saldētāja kamerā.

—    Tā ari ir! — Mēs nolikām Makdonaldu viņa gultā pārāk strauji un pārvilkām pāri segu līdz pat acīm. Tad norāvu drēbes un sāku slaucīties. Lai ari kā es sevi rīvēju, drebuļi nepārgāja.

—      Atslēga! — pēkšņi iesaucās Makdonalds. — Durvīs ir atslēga!

—    Ak, Dievs, jā… — Es pavisam biju aizmirsis atslēgu. — Sjūzen, lūdzu alslēdzict durvis un ejiet gulēt. Ātri! Arī jūs, doktor!

Es paņēmu atslēgu, atvēru logu un izmetu ārā. Tai sekoja uzvalks, zeķes un slapjie dvieļi. Es neaizmiršu no smokinga kabatām izņemt skrūvgriezni un Makdonalda nazi. Pēc tam nosusināju matus un saķemmēju tā, kā tiem aptuveni vajadzēja izskatīties, kad cilvēks gultā pavadījis pāris stundas. Beigās Mārstons man uzlika jaunas šinas uz tiem pašiem slapjajiem pārsējiem. Izslēdzām gaismu, un palāta atkal iegrima tumsā.

—    Vai es kaut ko būtu aizmirsis? — vaicāju visiem klātesošajiem. — Vai vēl ir kādas pēdas, kas norādītu, ka esmu bijis prom?

—    Es nedomāju, ka mēs būtu kaut ko aizmirsuši, — atteica Makdonalds.

—    Vai apsildīšana ir ieslēgta? — es jautāju. — Te joprojām ir auksts kā leduspagrabā.

—    Tik slikti jau nemaz nav, manu zēn, — iebilda Balens. — Jums ir drudzis, tas ir viss. Mārston, vai jums nav…?

—    Termofori, — Mārstons atbildēja. — Divi gabali. Te būs. — Viņš tos ielika man rokās. — Es biju sagatavojis. Mēs jau domājām, ka lietus un jūras ūdens jums nenāks par labu. Te būs nedaudz konjaka zāļu tiesai. Jūsu draugs Karera mierīgi var redzēt, cik slikti jūs jūtaties.

—   Tikai nedaudz? Jūs varējāt pieliet pilnu glāzi, — es biju vīlies.

—    Tā jau arī ir pilna!

Es izdzēru. Šaubu nav, ka konjaks sasildīs. Likās, ka tas vēderā izdedzinās caurumu, bet reakcija bija tāda, ka no ārpuses man k|uva vēl aukstāk.

Makdonalds klusināti iesaucās: — Kāds nāk!

Man vēl atlika tik daudz laika, lai tukšo glāzi noliktu uz naktsgaldiņa. Es nepaspēju pat palīst zem segas, kad atvērās durvis. Iedegās gaisma, un Karera ar savām neiztrūkstošajām jūras kartēm padusē tuvojās manai gultai. Kā jau parasti, ari šoreiz viņš pilnībā kontrolēja savas emocijas un sejas izteiksmi. Skaidrs, ka viņu plosīja nemiers un aizdomas, un atmiņas par zaudēto dēlu, bet viņš to neizrādīja ne mazākajā mērā.

Metra attālumā no manis viņš apstājās un pētoši skatījās.

—   Jūs neguļat, Kārter? — viņš lēnām vaicāja. — Jūs pat neesat zem segas? — Viņš paņēma glāzīti no naktsgaldiņa, paostīja un atlika atpakaļ. — Konjaks. Jūs drebat, Kārter. Kāpēc? Atbildiet!

—    Man bail, — es atbildēju. — Kad es jūs ieraugu, es drebu aiz bailēm.

—    Mister Karera! — Doktors Mārstons, ietinies segā, parādījās aptiekas durvīs un berzēja miegainās acis. — Tas ir briesmīgi, vienkārši briesmīgi, ka jūs nakts vidū nodarbiniet šo slimo cilvēku. Es jūs lūdzu atstāt šo telpu, ser. Un tūlīt! — Mārstons pacēla balsi.

Karera viņu nopētīja no galvas līdz papēžiem un otrādi, un teica: — Turiet muti!

—     Nemaz nedomāju! — kliedza Mārstons. Šajā brīdī «MetroGoldvina-Maijera Sabiedrība» ar viņu būtu noslēgusi ilgtermiņa līgurnu līdz mūža beigām. — Es esmu ārsts un zinu savus pienākumus, un Dievs ir mans liecinieks, ka tos ari pildīšu! — Žēl, ka tuvumā nebija neviena galda, citādi viņš vēl būtu sitis ar dūri pa galdu. Bel ari bez visa tā skats bija iespaidīgs. Laikam Karera bija nedaudz samulsis par Mārstona dusmām.

—    Misters Kārters ir smagi slims, — Mārstons turpināja kliegt. — Man tc trūkst līdzekļu, lai pienācīgi apkoptu viņa sarežģīto lūzumu. Tādēļ jau tas viss ir tik tālu! Plaušu karsonis, ser, plaušu karsonis! Abās pusēs! Nu jau ir tik daudz sekrēta plaušās, ka viņš vairs nevar pagulēt, tiktikko spēj paelpot. Temperatūra četrdesmit viens, pulss simttrīsdesmit! Temperatūra, drudzis! Es gultā ieliku termoforus, devu zāles, aspirīnu un konjaku, bet viss velti! Temperatūra nekrītas! Te viņš dreb no aukstuma, te jau slapjš no sviedriem! — Tā ir taisnība, jo matracis no vecajiem un slapjajiem pārsējiem noteikti ir mitrs. — Mīļā debess, Karcra, vai jūs tiešām neredziet, ka las cilvēks ir slims? Lieciet viņu mierā!

—    Es viņu nodarbināšu īsu brīdi, doklor, — Karcra piekāpīgi ieminējās. Ja arī viņam bija radušās šaubas, tad Mārstona izcilais skatuves sniegums tās izkliedēja pilnībā. — Protams, ka es redzu, cik slikti jūtas misters Kārtcrs. Bet ilgi viņam vairs nebūs jācieš.

Es satvēru karti un zīmuli, ko man pasniedza Karera. Tā kā nepārtraukti drebēju, un sāpes no kājas bija pārgājušas uz visu ķermeni, tad man, protams, šoreiz vajadzēja vairāk laika, lai veiktu aprēķinus, kuri nemaz nebija sarežģīti.

Es uzmetu skatienu sienas pulkstenim un teicu: — īsi pirms četriem viņiem tur vajadzētu būt.

—     Mēs taču -nevarētu viņus nesatikt, ko jūs par to domājat, mister Kārter? — Viņš nemaz nebija tik drošs un bezrūpīgs kā izskatījās. — Ari tumsā nc?

—    Es nezinu, kā tas būtu iespējams, ja darbojas radars. — Es iestenējos, lai viņam parādītu, cik man ir slikti, un turpināju: — Kā jūs domājat apturēt «Tikonderogu»? — Es biju tikpat ieinteresēts kā viņš, lai kuģi satiekas, un mēs pēc iespējas ātrāk un bez aizķeršanās mainītu uzturēšanās vietu. Pulksten septiņos uzsprāgs «Viesulis», un cs ļoti cerēju, ka mēs atrādīsimies iespējami tālu no tās vietas.

—   Granātas sprādziens kuģa priekšgalā un stopsignāls. Un ja ar to nepieliks, — viņš ņirdzīgi piebilda, — tad nākošais šāviņš sprāgs uz priekšklāja.

—    Es par jums brīnos, Karera, — es Ičnām sacīju.

—    Brīnāties? — Viņš mazliet pacēla kreiso uzaci. Tādam kā Karera tā jau bija īsta jūtu izpausme. — Kādā ziņā?

—   Jūs, kas tik daudz pūļu pielicis, lai visu šo lietu jau no paša sākuma tik apbrīnojami labi organizētu, taču negribēsiet pēdējā brīdī visu sabojāt ar nepārdomātu rīcību.

Viņš gribēja iebilst, bet es pacēlu roku un turpināju: — Esmu tikpat lielā mērā ieinteresēts kā jūs, lai «Fort Tikonderoga» tiktu apturēts. Zelts mani maz interesē, bet būtiski svarīgi ir, lai kapteinis Balcns, bocmanis un es nekavējoties saņemtu pirmklasīgu medicīnisko aprūpi slimnīcā. Turklāt es vēlos uz «Tikonderogas» redzēt «Kampari» apkalpi un pasažierus dzīvus un neskartus. Es negribu, ka «Tikonderogas» apkalpe ciestu apšaudē. Galu galā…

—    Nav ko te izplūst! — viņš mani pārtrauca.

—    Pareizi. Tikšanās notiks pulksten piecos no rīta. Šādos laika apstākļos jau kļūs gaišs, un «Tikonderogas» kapteinis pamanīs mūsu tuvošanos. Ja viņš redzēs sveša kuģa tuvošanos, viņam radīsies aizdomas, viņš taču zina par bagātību, ko pārvadā. Viņš pavēlēs apgriezties un bēgt. Sliktas redzamības apstākļos, lietū un uz šūpojoša klāja jūsu kareivji, kuri nav mācīti rīkoties ar kuģa lielgabaliem, nezvai trāpīs mazam mērķim, kurš turklāt vēl mēģinās strauji attālināties. Un tā plaukšķcne, kuru, kā es dzirdēju, jūs uzstādījāt uz priekšklāja, neko daudz vis neiespēs.

—    Toties to lielgabalu, kuru es liku uzstādīt uz aizmugures klāja, gan neviens par plaukšķcni nenosauks. — Neskatoties uz bezrūpīgo sejas izteiksmi, balsī tomēr varēja saklausīt šaubas.

—    Nu un? Jums būs jāsagriežas, lai varētu izmantot šo lielgabalu. Un kamēr jūs griezīsieties, attālums starp jums un «Tikonderogu» palielināsies. Tieši šo iemeslu dēļ jūs arī netrāpīsiet. Un jau pēc otrā šāviena klājs būs salocījies un nederīgs. Un ko tad? Jūs nevarat apturēt četrpadsmit tūkstošus tonnu lielu kravas kuģi, vicinot pāris automātus.

—    Tik tālu jau nemaz nenonāksim. Jāņem vērā arī nedrošības faktors. Bet gan jau viss izdosies.

—    Nedrošības faktoru var arī novērst, Karera.

—    Tā? Ko tad jūs ierosināt?

—    Es domāju, ka pietiks! — Nu jau iejaucās kapteinis Balens. Lai arī balss bija aizsmakusi, tomēr tā bija īsta «Zilās līnijas» komandora balss. — Piespiedu kārtā aprēķināt kursu, tā ir viena lieta. Brīvprātīgi sekmēt noziedznieku plānus, tas ir pavisam kas cits. Es visu dzirdēju. Vai jūs neesat aizgājis par tālu, Mister?

—      Nolādēts, nē, — es atbildēju. — Es nenomierināšos, kamēr mēs visi nebūsim jūras karaspēka lazaretē Hcmptonroudā… Lieta ir pavisam vienkārša, Karera. Tiklīdz «Tikonderoga» ir divu jūdžu attālumā, jūs izšaujat signālraķetes. Jūsu okšķeri uz «Tikonderogas» tajā pat laikā ziņo kapteinim, ka saņēmuši SOS signālu no «Kampari». Kad kuģi ir pietuvojušies, jūs signalizējat, ka orkāns ir bojājis dažas plates motortelpas rajonā, un ka pumpji nespēj izsūknēt visu ūdeni, un kuģis pamazām grimst. Jūs viņu lūdzat uzņemt apkalpi un pasažierus. — Es smīnēju. — To taču mēs gribam, vai nc? Un kad viņš ir jums blakus, jūs noraujat pārklājus no lielgabaliem, un kuģis ir jūsu rokās. Viņš vairs neuzdrīkstēsies bēgt, būs jau par vēlu.

Karera uz mani paskatījās, bet laikam jau nemaz īsti neredzēja. Tad viņš piekrītoši pamāja.

—   Man laikam nav nekādu izredžu, lai aicinātu jūs… ēēē… kļūt par manu adjutantu, Kārter?

—    Aizgādājiet mani uz «Tikonderogas» klāja, Karera. Tas ir vienīgais atalgojums, kuru cs pieprasu.

—   Tā notiks. — Viņš paskatījās uz pulksteni. — Pēc trīs stundām te ieradīsies seši jūsu apkalpes vīri ar nestuvēm, lai visus trīs aizgādātu uz «Tikonderogu».

Viņš mūs atstāja.

Es paskatījos visapkārt. Viņi visi vēl bija šeit, Balens un Makdonalds savās gultās, Sjūzena un Mārstons aptiekas durvīs, un skatījās uz mani. Viņu sejas izteiksme bija, maigi sakot, stipri dīvaina.

Klusums ieilga — nevajadzīgi ilgi, kā man šķita —, tad vārdu ņēma kapteinis Balens. Viņa balsī skanēja vilšanās un nicinājums.

—    Karera jau ir veicis vienu pirātisma aktu. Tagad viņš gatavojas veikt arī otru. Līdz ar to viņš kļuvis par Viņas Majestātes, mūsu karalienes un mūsu valsts ienaidnieku. Jūs, mister Kārter, tiksiet apvainots ienaidnieka atbalstīšanā un viņa darbības sekmēšanā. Jūs tiksiet apvainots zelta kravas zaudēšanā simtu piecdesmit miljonu dolāru vērtībā. Tiklīdz mēs būsim uz «Tikonderogas», tā es likšu ieprotokolēt visu klātesošo liecības.

Es to nevarēju vecajam ņemt jaunā. Viņš joprojām tic Kareram, ka ar mums nekas nenotiks. Pēc viņa domām es tikai palīdzu tiem plukatām. Bet vēl nav īstais brīdis, lai viņam stāstītu patiesību.

—    Tikai mieru! — es teicu. — Vai jums nešķiet, ka būs par daudz? Palīdzēšana, sekmēšana, līdzdarbība, to es vēl saprotu. Bet valsts nodevība…?

—    Kādēļ jūs tā darījāt? — Sjūzena sašutusi kratīja galvu. — Kādēļ? Tā palīdzēt, lai glābtu savu ādu…

Vēl nebija īstais laiks visu pastāstīt arī Sjūzenai. Ne viņai, ne arī Balcnam nebija tā aktiera talanta, lai, zinot patiesību, rīt varētu spēlēt savu lomu tālāk.

—    Arī tas ir pārāk nežēlīgi teikts, — es protestēju. — Vēl pirms pāris stundām neviens tā negribēja atstāt «Kampari», kā jūs. Un tagad…

Viņa mani pārtrauca. — Es nebiju to tā iedomājusies! Es nezināju, ka «Tikonderogai» ir iespēja izbēgt.

—    Es nebūtu tam noticējis, Džon, — teica Mārstons. — Es vienkārši tam nebūtu noticējis.

—   Jums viegli runāt, — atbildēju. — Jums visiem ir ģimenes. Man esmu tikai es pats. Vai jūs man ņemsiet ļaunā, ka es rūpējos par to vienīgo, kas man ir?

Neviens manu loģisko aizstāvības runu nepagodināja ar atbildi. Es viņus visus uzlūkoju, un viņi visi novērsās no mana skatiena. Sjūzena, Mārstons, Balcns. Viņi neslēpa, ko domāja. Arī Makdonalds novērsās. Taču pirms tam viņš man piemiedza ar kreiso aci.

Es noslīgu uz spilvena un gatavojos aizmigt. Neviens pat nepainteresējās, kā man veicās ceļojumā.

Divpadsmitā nodaļa

Sestdiena: no pulksten 6.00 līdz 7.00

Kad pamodos, biju stīvs un sāpēja visas maliņas. Joprojām bija auksti. Bet nc jau sāpes vai aukstums mani pamodināja, tas bija troksnis ārpusē. Tās bija čerkstošas metāliskas skaņas, kas atbalsojās pa visu kuģi. «Kampari» drebēja visā garumā, it kā katrā šūpošanās reizē las sistos pret aisbergu. Pēc sparīgās šūpošanās varēju secināt, ka slabilizatori ir pārtraukuši darboties. «Kampari» bija kā spēļu bumbiņa jūras viļņos.

—    Nu, Mister… — Balena balss skanēja rupji un asi. — Jūsu plāns ir izdevies. Kaut velns jūs parautu! Apsveicu. «Tikonderoga» ir mums blakus.

—   Jā, pietauvota visā garumā, — Makdonalds apstiprināja.

—    Šajos laika apstākļos?

Es sarāvos, kad abi kuģi, krītot starp viļņiem, atsitās viens pret otru.

—    Tas vīrs ir traks.

—     Viņam jāsteidzas, — teica Makdonalds. — Es dzirdu, ka strādā pakaļklāja celtnis. Viņš sāk pārvietot kravu.

—     Pakaļgalā? — Ēs nespēju noslēpt savu satraukumu. Pēkšņi visi uz mani ieinteresēti paskatījās. — Pakaļgalā? Vai tas ir droši? — cs pārjautāju.

—    Pavisam noteikti, ser.

—     Kā mēs esam pietauvojušies, priekšgals pie priekšgala vai pretējos virzienos?

—     Nav nc jausmas. Abi, gan Makdonalds, gan Balens mani stingri uzlūkoja. Bet šajos skatienos bija redzama atšķirība. — Vai tad tam kāda nozīme, mister Kārter? — Bocmanis ļoti labi zināja, kāda tam nozīme.

—    Nekādas, — es vienaldzīgi atbildēju.

Lieta grozījās tikai ap tādu nieku kā simtpiecdesmit miljoniem dolāru. Nemaz nav vērts pieminēt.

—   Kur ir Beresfordas jaunkundze? — es jautāju doktoram Mārstonam.

—    Pie saviem vecākiem, — viņš atbildēja. — Viņi kravā somas. Labais draugs Karera atļāva pasažieriem katram ņemt līdzi vienu koferi. Viņš solīja, ka ar laiku arī pārējās mantas būs iespējams dabūt atpakaļ. Tas nozīmē, ja būs iespējams «Kampari» izzvejot, kad Karera to būs pametis.

Tas nu reiz atkal bija pierādījums, cik pamatīgi savas lietas kārto Karera. Viņš atļauj pasažieriem ņemt līdzi drēbes un apsola atlikušās mantas atsūtīt vēlāk, līdz ar to novērsdams aizdomas un nelabās nojautas un pierādīdams, ka attiecībā pret pasažieriem un apkalpi viņam ir vislabākie nodomi.

Iezvanījās telefons.

Mārstons pacēla klausuli, paklausījās un nolika to atpakaļ. — Pēc piecām minūtēm būs klāt nesēji.

—    Lūdzu, palīdziet man apģērbties, — es sacīju. — Baltos uniformas šortus un balto kreklu.

—   Jūs taču nedomāsiet celties? — Mārstons bija apjucis. — Un ja nu…

—    Es piccelšos, apģērbšos un likšos atpakaļ gultā, — smaidot atbildēju. — Vai tiešām jūs mani uzskatiet par tik neprātīgu, ka es gribētu piecelties? Ko padomātu Karera, kad redzētu, kā cilvēks ar tik sarežģītu augšstilba kaula lūzumu vēsi pārlec pār reliņiem uz «Tikonderogu»?

Es saģērbos, iebāzu skrūvgriezni zem šinām un atkal apgūlos.

. Tikko biju gultā, tā ieradās nesēji. Mūs ietina segās un uzmanīgi uzlika uz nestuvēm. Visi seši vīri noliecās, satvēra rokturus, un ceļojums varēja sākties.

Mūs nesa pa galvenā klāja centrālo gaiteni uz kuģa pakaļgalu. Arvien vairāk mēs tuvojāmies tuneļa otram galam. Es jutu, kā savelkas mani nervi un muskuļi.

Pēc pāris mirkļiem varēs redzēt «Tikonderogas» labo bortu. Vai es maz uzdrīkstēšos paskatīties uz to pusi? Vai pēdējā spēlītē būšu zaudētājs vai uzvarētājs?

Mēs iznācām ārā, un es piespiedu sevi paskatīties uz to pusi.

Es biju uzvarējis.

Kuģi stāvēja blakus, priekšgals pie priekšgala. No nestuvēm nevarēju daudz saskatīt, bet to gan redzēju: priekšgals pie priekšgala. Tas nozīmēja, ka «Kampari» celtnis pārkrāmēja tās kastes, kuras atradās uz «Tikonderogas» pakaļklāja. Es vēlreiz paskatījos uz to pusi. Kļūda nebija iespējama. Mēs stāvējām blakus, priekšgals pie priekšgala.

Es jutos tā, it kā kāds man būtu uzdāvinājis miljonu. Vai vairāk — simtpiecdesmit miljonus.

«Tikonderoga» bija krāsots tumši zilā krāsā ar sarkanu skursteni, gandrīz tikpat liels kā «Kampari». Abu kuģu klāji atradās gandrīz vienā augstumā virs ūdens līmeņa. Tas būtiski atviegloja kravas un cilvēku pārcelšanu no viena kuģa uz otru. Es varēju saskaitīt astoņas kastes, kuras jau atradās uz «Kampari» klāja. Divpadsmit vēl sekos.

Cilvēku pārtransportēšana bija izdevusies daudz labāk. Cik manīju, tad visi pasažieri un lielākā «Kampari» apkalpes daļa jau atradās uz «Tikonderogas». Tā viņi tur nekustīgi stāvēja, jo turpat grozījās divas dīvainas būtnes džungļu uniformās ar automātiem rokās. Trešais bandīts turēja uz grauda divus matrožus, kuri pie reliņiem palīdzēja pieturēt un atbalstīt cilvēkus, kuri kāpa vai lēca uz «Tikonderogas» klāja, un tas tik nemierīgā jūrā bija diezgan bīstami. Divi vīri uzmanīja matrožus, kuri ap kastēm lika troses. Tad vēl es manīju četrus, kuri patrulēja uz «Tikonderogas» klāja. Vēl četri viņu kolēģi stāvēja uz «Kampari» pakaļklāja. Lai arī visiem bija kaut kas līdzīgs uniformām, pēc kareivjiem viņi neizskatījās. Drīzāk jau pēc rupjiem noziedzniekiem, kuru sejās savu zīmogu atstājis viņu dzīvesveids, kas prasīt prasa pēc cietuma vai karātavām. Karera tomēr nevelta pietiekami daudz uzmanības estētiskajiem jautājumiem, bet, ja jau reiz viņam vajadzīgi slepkavnieciski salašņas, tad viņš, protams, izvēlas to labāko.

Augstu debesīs līdz pat horizontam bija pelēki sadriskāti mākoņi. Lietus bija mitējies, bet vējš arvien vēl diezgan stiprs. Redzamība bija mērena, taču pietiekama, lai Karcra varētu pārliecināties, ka tuvumā nav citu kuģu, pat, ja viņam nebūtu pa rokai radara. Par laimi redzamība tomēr nebija tik laba, lai Karera pamanītu trīs virves, kuras kreisajā pusē karājās pie reliņiem. Es tās redzēju, un likās, ka tās ir tik resnas kā Tauera tilta troses. Atri novērsos.

lai citi, kas mani varbūt vēroja, ari neiedomātos paskatīties uz to pusi.

Par laimi Karcram nebija laika skatīties apkārt. Viņš pats personīgi bija uzņēmies vadīt pārkraušanas darbus un steidzināja visus, lamādamies un bļaudams; tas norādīja, ka viņš bija ārkārtīgi nervozs. Skaidrs, ka bija jāsteidzas, kamēr pie horizonta nav parādījies kāds trešais kuģis. Bet vienalga es brīnījos par tik ļoti pārmainījušos pirātu.

Tad es aptvēru, kas bija steigas pamatā. Paskatījos rokas pulkstenī.

Bija desmit minūtes pāri sešiem.

Desmit pāri sešiem. Kareras stundu plāns un drūmā pustumsa mani bija maldinājuši, biju iedomājies, ka varētu būt ap pussešiem. Vēlreiz paskatījos uz pulksteni, bet es nebiju kļūdījies. Seši un desmit minūtes. Karera noteikti gribēja pazust aiz horizonta, kad uzsprāgs «Viesulis». No gaisa spiediena un radioaktīvā starojuma viņam nebūtu jābaidās. Bet, kas zina, cik spēcīgu vilni var izraisīt kodolieroča eksplozija. «Viesulim» jāiet gaisā pēc piecdesmit minūtēm. Kareras steigu varēja saprast. Es labprāt gribētu zināt, kas viņu bija aizkavējis. Varbūt «Tikondcroga» nokavējās, bet varbūt vairāk laika pagāja, kamēr to pievilināja.

Karera deva zīmi. Tagad bija mūsu — guļošo — kārta. Es biju pirmais. Šis pasākums man nesagādāja nekādu baudu. Ja nu viens no nesējiem paslīd, kuģu sāniem rīvējoties vienam pret otru, tad no manis pāri paliks tikai pāris kvadrātmetri sārtu netīrumu, izsmērētu gar abu kuģu sāniem. Bet laikam abiem nesējiem prātā bija tādas pašas domas, jo viņi nekļūdījās. Pēc brīža arī abi pārējie slimnieki Jau bija uz «Tikonderogas» klāja.

Mūs novietoja pasažieru tuvumā. Turpat blakus atradās arī daži virsnieki un ducis matrožu no «Tikonderogas». Viņu vidū bija arī kapteinis, gara auguma kalsns vīrs ar četrām zelta apļu uzšuvēm uz aproces. Viņš sarunājās ar Makilroju, mūsu galveno mašīnistu, un Kamingsu un turēja rokās telegrammu. Nemaz neievērojot sargus, kuri pacēla ieročus, Makilrojs tūlīt veda kapteini pie mums.

— Paldies Dievam, ka jūs vēl esat dzīvi, — skanēja Makilroja sveiciens. — Kad es jūs redzēju pēdējo reizi, nedomāju, ka vēl tiksimies. — Tas ir kapteinis Breiss no «Tikonderogas». Kapteini Breis — kapteinis Balcns, un tas ir misters Kārters, mūsu Pirmais.

—    Priecājos iepazīties, ser, — Balens teica. — Kaut arī cs būtu vēlējies iepazīties citos apstākļos. — Šaubu nav, vecais sāk atlabt.

—    Misteru Kārteru izslēgsim no spēles, mister Makilroj. Esmu nodomājis pret viņu izvirzīt apsūdzību, jo viņš labprātīgi palidzēja šim monstram Karcram.

Ja tā padomā, ka es viņam izglābu dzīvību, jo nepieļāvu, ka Mārstons sāk operāciju, tad gribējās gan saņemt vairāk pateicības.

—     Džonijs Kārtcrs? — Makilrojs nespēja noticēt. — Tas ir izslēgts.

—    Es to pierādīšu, — Balens drūmi atbildēja un paskatījās uz «Tikonderogas» kapteini. — Tā kā jūs zinājāt, kādu dārgu kravu vedat, tad negaidīta uzbrukuma gadījumā noteikti mēģinātu bēgt, vai ne? Bet jūs ievilināja lamatās. Ar SOS signālu un signālraķetēm, ka tuvojošais kuģis ir dabūjis sūci un grimst. Jūs mūs gribējāt glābt, kapteiņa kungs, bet tikāt sagūstīts.

—    Es viņu būtu varējis apmānīt un aizmukt, — Breiss drūmi noteica. Tad viņš kļuva ziņkārīgs: — Kā jūs zināt, kas notika?

—    Es pats ar savām ausīm dzirdēju, kā mūsu pirmais virsnieks pirātiem ieteica tā rīkoties. Ar to cs būtu daļēji atbildējis arī uz jūsu jautājumu, Makilroj.

Balens man uzmeta iznīcinošu un nievājošu skatienu un no jauna pievērsās Makilrojam: — Divi lai aiznes mani tuvāk pie starpsienas, tc es jutos nepatīkami.

Es uz viņu aizvainoti paskatījos, bet mans skatiens burtiski atlēca no viņa. Vispirms aiznesa viņu, tad ari otrās nestuves, un cs paliku viens. Nekas, es skatījos, kā pārkrauj kastes. Kasti minūtē

—    kaut arī kaņepāju virve, kas turēja kopā kuģu pakaļgalus, pārtrūka un bija jānomaina. Pēc desmit minūtēm darbs būs pabeigts.

Kāda roka pieskārās manam plecam. Es pagriezos.

Man blakus bija notupies Juliuss Beresfords.

—     Es neticēju, ka mēs vēl tiksimies, mister Kārter, — viņš draudzīgi teica. — Kā jums klājas?

—    Labāk nekā izskatās, — cs vaļsirdīgi atbildēju.

—    Un kādēļ jūs te pamet vienu? — viņš gribēja zināt.

—    Izteikts sabiedrības boikots. Kapteinis Balens uzskata, ka es esot nepiedienīgā veidā palīdzējis Karcram. Viņš ar mani nav apmierināts.

—    Muļķības! — Beresfords norūca.

—    Viņš to esot dzirdējis pats ar savām ausīm.

—     Vienalga, ko viņš ir dzirdējis. — Beresfords bija tiešs. — Viņš būs kritis par upuri savām iedomām. Es varu kļūdīties kā jebkurš, tikai ne vērtējot cilvēkus… Un kamēr es neesmu aizmirsis, jaunais cilvēk, kamēr es neesmu aizmirsis — es jums nemaz nevaru pateikt, kā priecājos, jūs atkal redzot. Te gan nav ne īstā vieta, ne laiks, bet es tomēr jūs gribu apsveikt. Mana sieva domā tāpat, varu apzvērēt.

Man nācās sevi piespiest klausīties, jo redzēju, ka viena kaste gandrīz izslīdēja no virvēm. Ja tā nokristu uz klāja, un saturs izbirtu, tad ar mums būtu cauri. Nemaz negribēju domāt, kas ar mums tad notiktu. Daudz patīkamāk bija klausīties, ko saka Beresfords.

—    Kā lūdzu? — es pārjautāju.

—    Es domāju to darbu manā naftas ostā Skotijā. Jūs taču zināt. Es priecājos, ka pieņemat manu piedāvājumu. Bet tas mums nedod ne pusi no tā prieka, kā tas, kas notiek starp jums un Sjūzenu. Kā jūs varat iedomāties, viņai visu laiku apkārt bijuši uz naudu kāru dīkdieņu bari. Bet es vienmēr esmu teicis, ka nestāšos ceļā tam, kuram tava nauda neko nenozīmē, pat, ja tas būs pēdējais klaidonis. Šķiet, ka viņa beidzot ir satikusi tādu vīrieti. Un, paldies Dievam, ka te runa nevar būt par klaidoni.

—    Naftas ostā? Sjūzena un es? — Es aizvēru acis. — Paklausieties, ser…

Viņš mani pārtrauca ar skaļiem smiekliem, kas jau robežojās ar zviegšanu. — Man tas bija jāzin, man bija jāzin. Tas izskatās pēc manas meitas. Viņa vēl jums nav paziņojusi par saviem nodomiem. ,Ja to uzzinās mana sieva…

—    Kad viņa par to runāja? — es pieklājīgi jautāju. Kad viņu nakts vidū redzēju pēdējo reizi, tad lādas domas viņai prātā nenāca.

—    Vakar pēcpusdien. Bet viņa vēl jums to paziņos, jaunais cilvēk, jūs vēl to uzzināsiet.

—    Nekad! — Man nebija ne jausmas, cik ilgi jau viņa bija stāvējusi mums blakus. Taču tagad viņa te bija un izteica visas savas dusmas. — Nekad savā mūžā! Es neesmu traka! Man kauns, ka vispār biju kaut ko tādu iedomājusies. Es dzirdēju, tēt, es pati biju klāt palātā, kad viņš Kareram ieteica, kā vislabāk apturēt «Tikonderogu»…

Skaļš svilpiens pārtrauca ziņojumu par Kārtcra nožēlojamo nodevību. Bandīti sāka līst ārā no visiem «Tikonderogas» stūriem. Karcras zveja bija pabeigta. Palikusi viena vienīga kaste. Arī divas pēdējās žurkas pameta «Tikonderogu», cs ievēroju, ka tiem bija zilās britu tirdzniecības flotes uniformas. Tic laikam bija Karcras radisti.

Es paskatījos pulkstenī. Seši un divdesmit piecas minūtes. Laika bija ļoti maz.

Karcra pats bija nolēcis uz «Tikonderogas» pakaļklāja un kaut ko tcica kapteinim Brcisam. Es nevarēju sadzirdēt, bet redzēju, ka viņš drūmu seju negribīgi pamāj ar galvu. Karera runāja par zārkiem un lūdza paņemt ari tos.

Atceļā uz reliņiem viņš apstājās pie manis un tcica: — Kā redzat, Migucls Karcra tur doto vārdu. Visi sveiki un veseli ir uz «Tikonderogas». — Viņš pameta skatienu uz pulksteni. — Man joprojām būtu noderīgs adjutants.

—    Dzīvojiet vien tālāk, senjor Karera, ja varat.

Viņš pamāja un devās projām. Viņa cilvēki jau sāka pārkraut zārkus uz mūsu klāja un izturējās pret tiem ar vislielāko respektu. Varēja redzēt, ka viņi zina, kas tur iekšā.

Zārkus nevarēja redzēt.

Savā aktiera meistarības pilnībā Karera bija parūpējies par vismazākajām detaļām, lai iestudējums izdotos. Viņš bija pavēlējis zārkus pārklāt ar zvaigžņoto karogu. Tā kā biju sev iegalvojis, ka pazīstu Kareru pietiekami labi, tad atļāvos zvērēt, ka visus trīs karogus viņš jau bija paņēmis līdzi no mājām.

Kapteinis Breiss noliecās, pacēla vienu karoga stūri un godbijīgi skatījās uz plāksnīti ar uzrakstu «Senators Hoskinss». Aiz manis kāds strauji ievilka gaisu. Tā bija Sjūzena Bercsforda, kura ar plati ieplestām acīm, roku aizšāvusi priekšā mutei, skatījās uz zārku. Viņa domāja, ka «Viesulis» vēl joprojām ir tur. Es pastiepu roku un satvēru viņas potīti. Spēcīgi.

—     Mieru! — cs čukstēju. — Dieva dēļ, nevienu skaņu…! — Viņa sadzirdēja. Un klusēja. Arī viņas tētis bija dzirdējis un klusēja. Tas nenācās viegli. Viņš taču redzēja, ka esmu sagrābis viņa meitas skaisto kājiņu. Bel spēja apvaldīt savas jūtas un emocijas pieder pie tām mākslām, kas noder, lai kļūtu par multimiljonāru.

Karera bija nozudis kopā ar visiem saviem pavadoņiem. Viņš netērēja laiku, lai novēlētu labu ceļavēju, bet gan pavēlēja atraisīt tauvas. Viņš noteikti uz visātrāko devās uz komandtiltiņu. Jau pēc minūtes «Kampari» uzņēma ātrumu un kursu uz austrumiem, tagad jau ar jauno kravu.

Nospiedošajā klusumā atskanēja Balena balss: — Te nu tas slepkava aizbrauc. Ar manu kuģi. Kaut velns viņu parautu!

—    Ilgi viņš par savu guvumu nepriecāsies, — cs sacīju. — Pat ne pusstundu. Kapteini Breis, es jums ieteiktu…

—    Mums jūsu padoms nav vajadzīgs, Mister. — Kapteiņa Balena balss man atgādināja peļu slazda aizkrišanu. Skatiens bija auksts, kā ar ledu pārklāts.

—    Tas ir steidzami, ser. Tas ir nepieciešami, lai kapteinis Breiss tūlīt…

—    Es jums jau pavēlēju, mister Kārter. Un jūs klausīsiet pavēli.

—    Lūdzu, apklustie! taču vienreiz, kapteini Balen. — Respekta pilnas dusmas, bet vairāk dusmu nekā respekta.

—    Es domāju, ka jums viņā jāieklausās, ser, — ļoti nopietni iebilda bocmanis. — Ja nekļūdos, tad vakarnakt misters Kārters nenīka bezdarbībā.

—    Paldies bocman. — Tagad jau varēju vērsties tieši pie kapteiņa Breisa. — Izsauciet dežūrējošo virsnieku. Mums jādodas uz rietumiem tieši pretēji «Kampari» virzienam. Ar pilnu jaudu. Un vēl ātrāk, ja iespējams. Tūlīt, kapteini Breis.

Neatlaidība manā balsī nepalika bez iespaida. Ņemot vērā to, ka viņš tikko bija zaudējis zeltu sinilpiecdesmil miljonu dolāru vērtībā, reakcija bija pārsteidzoši ātra. Un ja vēl ņem vērā, ka ierosinājums nāk no cilvēka, kurš skaitās atbildīgs par šo zaudējumu. īsos ātros vārdos viņš deva rīkojumu jaunākajam virsniekam un uzlūkoja mani.

—    Jūsu pamatojums, ser?

—     Karerain uz «Kampari» ir uzlādēta atombumba. Drīz notiks sprādziens. Runa ir par tā saukto «Viesuli», kuru pirms nedēļas nolaupīja amerikāņiem. — Viens skatiens uz klausītājiem, un man bija skaidrs, ka viņi zina, par ko ir runa. Bet viņi negribēja noticēt. — «Viesulis»?

—    Atombumba? — Breiss ar šaubu izteiksmi sejā skatījās uz mani. — Kas tās par muļķīgām pļāpām?

—     Vai jūs tomēr nenoklausītos visu līdz galam? Beresfordas jaunkundz, vai tā ir taisnība, ko cs runāju?

—     Tā ir. — Viņas balss drebēja, un viņa joprojām skatījās uz zārku. — Es to redzēju, kapteiņa kungs. Bet…

—     Tātad! — es tcicu. — Bumba ir pielādēta. Un tā tūlīt… — cs paskatījos uz pulksteni — eksplodēs pēc divdesmit piecām minūtēm. Karcra to zina. Tādēļ viņš tā steidzās, lai tiktu prom no šejienes. Bet viņš kļūdās, domādams, ka bumba ir pie mums. Un tā kā es zinu, kur tā ir, tad saku, ka mums ir jāsteidzas pretējā virzienā.

—     Bet jā! — iesaucās Sjūzena. — Zārks! Jums taču jāzina, ka tā ir zārkā…

—    Jūs kļūdāties, Beresfordas jaunkundz.

«Tikonderoga» uzņēma ātrumu. Viss klājs drebēja no pārmērīgi lielajiem dzenskrūves apgriezieniem. Man bija aizdomas, ka Karcra mūs tālskati novēro, tādēļ cs paliku guļam, lai arī kādi četrdesmit acu pāri ar neslēptām šausmām uzlūkoja ar karogiem pārklātos zārkus.

Drīz arī «Tikonderogas» pakaļgals pagriezās pret austrumiem, un mēs izzudām no «Kampari» redzesloka.

Es nometu segu un noņēmu šinas, un, pirms cēlos augšā, izvilku paslēpto skrūvgriezni. Tad piecēlos uz savām stīvajām kājām. Tas atstāja, maigi sakot, satriecošu iespaidu gan uz apkalpi, gan arī uz pasažieriem, jo viņi visi bija pārliecināti, ka pirmajam virsniekam ir smags un nopietns augšstilba lūzums. Es aizkliboju līdz tuvākajam zārkam un norāvu karogu.

—     Mister Kārter! — Man blakus stāvēja kapteinis Breiss. — Ko tas nozīmē? Karera varbūt ari ir noziedznieks, bet viņš tcica, ka senators Hoskinss…

—    Ha! — iesmējos.

Ar skrūvgriežņa rokturi trīs reizes iesitu pa zārka vāku. Par atbildi saņēmu tādus pašus piesitienus.

Es paskatījos uz publiku, kas bija pievirzījusies tuvāk. Žēl, ka starp viņiem nebija neviena operatora, kas šīs sejas izteiksmes varētu fiksēt nākamībai.

—     Šie amerikāņu senatori ir ārkārtīgi vitāli un pārsteidzoši dzīvotspējīgi, — teicu kapteinim Breisam. — Viņus tik viegli nevar dabūt zem zemes. Tas tūlīt apstiprināsies…

Pēc divām minūtēm zārka vāku jau biju atskrūvējis. Kā saka, darbs dara darītāju. Arī atverot zārkus.

Doktors Slingsbijs Kerolains bija bālāks par visiem līķiem, kādus savā mūžā biju redzējis. Izskatījās, ka viņš no bailēm būtu nomiris. Ir daudz tādu šausmīgu notikumu, kuri spēj laupīt cilvēkam veselo saprātu, un es domāju, ka gulēšana aizskrūvētā zārkā piecu stundu garumā ir viens no visbriesmīgākajiem gadījumiem. Doktors vēl nebija zaudējis prātu, bet atradās ļoti tuvu tam. Viņš drebēja kā tikko salauzta atspere. Aiz bailēm acis bija lielas, un viņš nespēja parunāt. Mani trīs piesitieni pie zārka vāka viņam bija vislabākā mūzika pasaulē.

Es viņu atstāju citu ziņā un steidzos pie nākošā zārka. Vai nu vāks bija pārāk stingri pieskrūvēts, vai arī man par maz spēka, bet es neko nespēju izdarīt. Te man nāca palīgā kāds plecīgs «Tikonderogas» matrozis. Es nepretojos. Es skatījos pulkstenī. Bez septiņpadsmit minūtēm septiņi.

—    Un kas būs šoreiz, mister Kārter? — Tas atkal bija kapteinis Breiss. Viņa sejas izteiksme rādīja, ka smadzenes nespēj sekot Hdzi notikumiem. To varēja saprast.

—     Pārējās sprāgstvielas un laika mehānisms ar degli. Pēc manām domām, lai izraisītu «Viesuļa» detonāciju gadījumā, ja tas nenostrādā. Atklāti sakot, es nezinu. Galvenais, ka arī šī bumba spētu iznīcināt «Tikonderogu».

—    Vai mēs to zārku vienkārši nevaram pārmest pār bortu? — viņš nervozi jautāja.

—     Tas būtu riskanti, ser. Laiks gandrīz ir cauri. Atsitiens pret ūdens virsmu varētu izraisīt eksploziju. Tad kuģa sānos būtu caurums kā šķūņa vārti. Varbūt kāds varētu atskrūvēt arī trešo vāku?

Es atkal paskatījos pulkstenī. Bez piecpadsmit minūtēm septiņi. «Kampari» tagad bija sīks punktiņš pie horizonta, iespējams, kādu septiņu jūras jūdžu attālumā. Ievērojams attālums, taču nepietiekošs.

Tagad bija atvērts ari otrais zārks. Es atmetu segas un sameklēju aizdedzes mehānismu un abus mazos vadiņus, kurus vienu pēc otra ar nazi uzmanīgi pārgriezu.

Lai būtu pilnīgi drošs, pārmetu degli un kapsulu pār bortu. Pēc divām minūtēm biju neitralizējis arī otru bumbu trešajā zārkā.

Pārlūkoju vēlreiz aizmugures klāju. Ja šie cilvēki nebulu lik rūdīti, tad sen jau būlu sabrukuši un zaudējuši prātu. Neviens nebija aizgājis, visi bija tepat.

—    Mister Kārter… — saraustīti iesāka Balens. Viņš ar drūmu skatienu ilgi raudzījās manī. — Es domāju, jūs mums esat parādā paskaidrojumus. Gadījums ar doktoru Kerolainu, zārki, maiņa…

Viņš saņēma paskaidrojumus. Es biju vārdos skops. Visi spiedās tuvāk, lai dzirdētu, ko es stāstu.

Kad biju beidzis, kapteinis Balens teica: — Es domāju, ka man jums jāatvainojas. — Viņš bija satriekts, taču nezaudēja savaldību. — Bet es netieku vaļā no domas par to ieroci un par manu «Kampari». Tas bija labs kuģis, Mister. Nolādēts, cs zinu, ka Karera ir nelietis, briesmonis un rīkļurāvēju bandas vadonis. Bet vai citu neko nevarēja darīt? Vai viņiem visiem jāiet bojā? Četrdesmit cilvēkiem?

—    Labāk tā nekā parakstīt nāves spriedumu simtpiecdesmit cilvēkiem, kuri netīkoja pal nc pēc vienas dzīvības, — iejaucās Jūliuss Beresfords. — Mēs visi būtu miruši, ja mūsu draugs nebūtu iejaucies.

—    Citādi nevarēja, ser, — es leicu Balenam. — Ierocis bija uzlādēts un noslēgts. Un atslēga bija Karcras kabatā. Vēl bija tikai viens veids, kā bumbu izslēgt: informēt Kareru un lūgt aizdot atslēgu. Ja viņam būlu pateikuši, ka visu zinām, tad viņš sen būtu mūs licis novākt. Jūs varat droši saderēt, ka pēdējais Gencralisimusa rīkojums bija: neatstāt dzīvu nevienu liecinieku.

—    Vēl nav par vēlu, — ietiepīgi tcica Balens. Viņš neuztraucās par Kareru, bet "gan par «Kampari». — Tagad viņš vairs nevar panākt «Tikonderogu», pat ja sadomā dzīties pakaļ. Ja viņš šaus, mēs varam no granātām izvairīties un…

Es viņu pārtraucu: — Acumirkli, ser. Kā jūs domājat viņu brīdināt?

—    Ar raidītāju, ser, ar raidītāju. Mums vēl laika diezgan.

—    «Tikonderogas» raidītāji nav lietošanas kārtībā, — ar nožēlu piebildu. — Sadauzīti.

—    Kā? — Kapteinis Breiss mani sagrāba aiz rokas. — Sasisti? Kā jūs to zināt?

—    Padomājiet, kapteiņa kungs, — aizkaitināts atteicu. — Pro tams, ka iesūtītajiem radistiem bija uzdevums iznīcināt raidilajus, pirms viņi atstāj kuģi. Domājat, ka Karcram tas būtu patīkami, ka jūs tūlīt pār visu Atlantijas okeānu raidītu SOS signālu?

—    Tas man neienāca prātā. — Breiss kratīja galvu un pievērsās jaunākam virsniekam. — Atri pie telefona! Jūs visu dzirdējāt. Pārbaudiet!

Pēc pusminūtes virsnieks bija atpakaļ. — Taisnība, ser. Viss sasists.

—    Mūsu mīļais draugs Karera izrādīsies pats sev slepkava, — es piebildu.

Pēc divām sekundēm, piecas minūtes par agru uzsprāga «Kampari».

Tas bija vismaz trīspadsmit judžu attālumā un gandrīz jau aiz horizonta. Slarp mums un «Kampari» atradās «Tikonderogas» pakaļklāja paceltā daļa. Bet, neskatoties uz to, mēs redzējām neiedomājami balto spīdumu sprādziena epicentrā. Uz brīdi «Tikonderogu» apskāva žilbinoša spozme, it kā pāris metru attālumā būtu ieslēgti ārkārtīgi spēcīgi prožektori. Spožais zibsnis ilga kādu sekundes simtdaļu, bet acis šo skatu fiksēja uz vairākām minūtēm. Patiesībā šis zibsnis izrāvās no sarkana uguns staba, kurš uzšāvās līdz pat debesīm. Tam sekoja vāroša balta ūdens stabs, kas ilgi negribēja krist atpakaļ. Šajā milzu geizerā šur tur iemirdzējās «Kampari» daļiņas. «Kampari» un pirātu kapteiņa Miguela Kareras.

Strūklaka darbojās kādu minūti. Kad tā pazuda un horizonts izlīdzinājās, mūs sasniedza īss, dobjš sprādziena troksnis un vidēji liels vilnis.

Tad atkal iestājās klusums. Kā kapos.

—    Nu, doktor Kcrolain, — es centos viņu uzrunāt, cik iespējams brīvi un nepiespiesti. — Jūs varat būt apmierināts. Tagad jūs vismaz zināt, ka jūsu nolādētais izgudrojums funkcionē.

Viņš neatbildēja uz manu muļķīgo mēģinājumu pacelt noskaņojumu. Viņš klusēja. Arī pārējie klusēja.

Visi gaidīja nākošo, lielāko vilni. Bet tas izpalika. Pēc pāris minūtēm nāca otrs vilnis, bet tas bija tik maznozīmigs, ka izšķīda zem «Tikonderogas».

Pirmais atguvās kapteinis Breiss.

—    Tā nu tas ir, kapteini Balen. Viss uzgāja gaisā. Jūsu kuģis un mani simtpiecdesmit miljoni zeltā.

—    Tikai kuģis, kapteini Breis, — cs iebildu. — Tikai kuģis. Kas attiecas uz tiem divdesmit ģeneratoriem, tad esmu pārliecināts, ka ASV valdība «Harmsvorta un Holdcna Elektroenerģijas kompānijai» radušos zaudējumus atlīdzinās.

Viņš samocīti iesmējās. Nebija jau tāda noskaņojuma, lai smietos.

—    Tajās kastēs nebija ģeneratori, mister Kārter, bet gan zelta stieņi Fortnoksai. Kā tas velna Karera varēja…

—    Vai jūs tiešām zināt, ka kastēs bija zelts?

—    Jā, protams. Tas ir, es zināju, ka vedu zeltu. Tas bija ļoti slepeni. Labā roka nedrīkstēja zināt, ko dara kreisā. Pēc plāna bija paredzēts, ka zelts būs divdesmit kastēs uz priekšklāja, bet vakarnakt man pienāca ziņa no Londonas, ka ieviesusies kļūda. To uzzināja tie nodevēji radisti un tūlīt būs paziņojuši Karcram. Protams, man to ziņu neviens nerādīja. Tiklīdz Karera pietauvojās mums blakus, tic tūlīt viņam parādīja šo ziņojumu. Karcra man to atdeva — par piemiņu, — kapteinis Breiss sarūgtināts piebilda un pasniedza man papīru. — Vai gribat izlasīt?

—    Nav vajadzīgs. Es jums tāpat vārds vārdā varu pateikt, kas tur rakstīts: «Smaga kļūda kravas plānā. Speciālā krava — atkārtoju — speciālā krava nevis divdesmit kastēs uz priekšklāja ar apzīmējumu «Turbīnas, Nešvila, Tenesijā», bet gan — atkārtoju — bet gan divdesmit kastēs uz pakaļklāja ar atzīmi «Ģeneratori, Oukridža, Tenesijā». Draudoša negaisa pazīmes. Svarīgi ātri nostiprināt pakaļklāja kravu. Admiralitāte — pašrocīgi viceadmirālis Ričards Hadsons — tirdzniecības nodaļas vadītājs.»

Kapteinis Breiss skatījās uz mani.

—    Pie velna, kā…?

—    Arī Miguelam Karcram kajītē bija detalizēts kravas plāns. Es to redzēju. Un ziņojums nebija no Londonas, to noraidīju es no «Kampari» raidītāja telpas šonakt ap pulksten diviem.

Klusums ieilga. Man jau likās, ka tā būs Sjūzena, kura to pārtrauks.

Viņa piegāja pie kapteiņa Balcna un tcica: — Kapteini Balen, cs domāju, ka mums abiem misteram Kārtcram jāatvainojas nevis vienreiz, bet gan simtreiz.

—    Es domāju tāpat, Beresfordas jaunkundz, es tiešām tā domāju. — Viņš centās būt dusmīgs, bet tas ne visai izdevās. — Bet viņš man lika turot muti. Man. Savam kapteinim! Vai jūs to nedzirdējāt?

—    Tas ir pavisam kas cits, — viņa atbildēja un paraustīja plecus. — Jūs esat tikai viņa kapteinis. Viņš ari man lūdza turēt muti. Un es esmu viņa līgava. Mēs precamies nākošmēncs.

—    Viņa — līgava? Jūs nākošmēncs precaties…? — Neskatoties uz sāpēm, Balens pieslējās uz elkoņiem un skatījās te uz mani, te uz Sjūzenu, līdz beigās ar dziļu nopūlu atkrita atpakaļ. — Nē, tas taču… To es dzirdu pirmo reizi…

—    Arī misters Kārters to dzird pirmo reizi, — teica Sjūzena Bercsforda. — Bet nu jau viņš to ir dzirdējis.

SATURS

Elisters Maklīns. Slepkavu kuģis Elisters Maklīns. Tikšanās ar nāvi

Elislers Maklīns SLEPKAVU KUĢIS TIKŠANĀS AR NĀVI

Formāts 60x84/16. Izdevniecība «Iljus», I.V-1050, Rīgā, Merķeļa ielā I. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0941 Iespiests VU «Talsu tipogrāfija», Talsos, Jaunā ielā 17, LV-3201.

Content

Maklīns Elisters Slepkavu Kuģis Tikšanās Ar Nāvi

Elisters Maklins SLEPKAVU KUĢIS

1. nodaļa

2. nodaļa

Treša nodaļa

Ceturtā nodala

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Elisters Maklins TIKŠANĀS AR NĀVI

Pirmā nodaļa

Otra nodala

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

SATURS