Kuks Robins

Šoks

Robins Kuks

Šoks

Mana lieliskā drauga BRUNO DAGOSTINO piemiņai Mums Tevis pietrūkst

Prologs

1999. gādā 6. aprīlis

-    Vai jūs jūtaties ērti? - doktors Pols Sonderss jautāja pacientei Kristīnei Overmeierei, kas gulēja uz pavecā operāciju galda, tērpta vienīgi slimnīcas kreklā bez mugurdaļas.

-    Laikam gan, - atteica Kristīne, lai gan viņa nebūt nejutās ērti. Uzturēšanās ārstniecības iestādēs allaž izraisīja viņā satraukumu, kas gan bija paciešams, bet nekādi ne patīkams, un telpa, kur viņa atradās patlaban, bija sevišķi atbaidoša. Tā bija sena operāciju zāle, kuras iekārtojums bija pilnīgs pretstats mūsdienu medicīnas sterilajam utilitārismam. Sienas klāja brūnganzaļas, ieplaisājušas flīzes, ari šuves vietām bija patumšas, it kā tajās būtu sen iemelnējušu asiņu pēdas. Likās, ka atrodies starp dekorācijām šausmu filmā par deviņpadsmito gadsimtu, nevis vēl tagad lietotā telpā. Te bija ari skatītāju rindas, kas grima krēslā viņpus operācijas apgaismes loka. Paldies Dievam, tajās neviena nebija.

-    “Laikam gan” neizklausās sevišķi pārliecinoši, -teica doktore Šlla Donaldsone, kas stāvēja operāciju galda otrā pusē, pretī doktoram Sondersam. Viņa uzsmaidīja pacientei, lai gan to varēja manīt tikai pēc krunciņām acu kaktiņos. Seju aizsedza ķirurģiskā maska un galvassega.

-    Es gribētu, lai tas jau būtu beidzies, - izmocīja Kristīne. Tobrīd viņa ilgojās, kaut vispār nebūtu pieteikusies par olšūnu donori. Iegūtā nauda viņai nodrošinātu tādu finansiālu brīvību, kādas nebija daudziem citiem Hārvardas studentiem, bet tagad tas jau likās mazāk svarīgi. Vienīgais mierinājums bija apziņa, ka drīz viņa ieslīgs miegā; nelielā procedūra, kas viņai jāpārcieš, nebūs sāpīga. Kad viņai piedāvāja izvēlēties starp vispārēju vai vietēju anestēziju, viņa bez šaubīšanās izvēlējās vispārējo. Negribējās būt nomodā, kad pēdu garo aspirācijas šļirci bāzīs vēderā.

-    Es ceru, ka šodien tas viss tiešām būs cauri, -Pols sarkastiski uzrunāja anesteziologu doktoru Kārlu Smitu. Polam todien bija daudz darba, un gaidāmajai procedūrai viņš bija ieplānojis tikai četrdesmit minūtes. Ņemot vērā savu lielo pieredzi un prasmi šādās operācijās, viņš uzskatīja, ka ir bijis devīgs, atvēlot četrdesmit minūtes. Vienīgais kavēklis bija Kāris; Pols nevarēja sākt, kamēr paciente bija pie samaņas, un minūtes ritēja nepielūdzami.

Kāris neatbildēja. Pols jau vienmēr bija steidzīgs. Kāris uzmanīgi piestiprināja sirds stetoskopa galviņu pie Kristīnes krūškurvja. Viņš jau bija pievienojis sistē-

inu, asinsspiediena mērītāju, kardiogrammas vadus un pulsa oksimetru. Apmierināts ar auskultācijas austiņās dzirdamajām skaņām, viņš pasniedzās un pievilka anestēzijas aparātu tuvāk Kristīnes galvai. Viss bija sagatavots.

-    Viss kārtībā, Kristīn, - Kāris, viņu iedrošinot, sacīja. - Kā jau iepriekš paskaidroju, es jums iedošu drusku “aizmirstības piena”. Vai esat gatava?

-    Jā, - atbildēja Kristīne. Jo ātrāk, jo labāk, tādas bija viņas domas.

-    Nu tad mazliet nosnaudieties, - teica Kāris.

- Nākamreiz mēs sarunāsimies, kad jūs jau būsiet pēc-operācijas palātā.

Tādi bija Kārla parastie vārdi pirms anestēzijas sākuma, un tāda bija arī parastā notikumu gaita. Tomēr šoreiz bija lemts citādi. Nenojauzdams gaidāmo nelaimi, Kāris pasniedzās pēc sistēmas vada, kam bija pievienota anestētiskās vielas mēģene. Ar pieredzējuša praktiķa vieglumu viņš ievadīja pacientei pēc viņas svara vajadzīgo daudzumu, tuvu ieteiktās devas minimumam. Vingei-ta Reproduktīvās medicīnas klīnikas politika bija ambulatorajām pacientēm ievadīt vismazāko iespējamo anestēzijas devu, lai pacienti varētu laist mājās tajā pašā dienā, jo gultasvietu skaits klīnikā bija ierobežots.

Noteiktajai devai nonākot Kristīnes organismā, Kāris uzmanīgi vērās un klausījās kontroles iekārtās. Viss likās kārtībā.

Šīla aiz maskas nosmējās. “Aizmirstības piens” bija Kārla izgudrots humoristisks apzīmējums anestētiskajai vielai propofolam, kas tika ražota balta šķidruma veidā; šis joks allaž izraisīja viņā smaidu.

-    Vai varam sākt? - noprasīja Pols. Viņš pārnesa svaru uz otru kāju. Viņš zināja, ka sākt vēl nevar, taču gribēja paust savu nepacietību un neapmierinātību. Nevajadzēja viņu aicināt, iekams viss vēl nav gatavs. Viņa laiks bija pārāk dārgs, lai mīņātos blakus, kamēr Kāris ņemas ar saviem liberiņiem.

Ignorēdams Pola sapīkumu, Kāris pievērsa visu uzmanību Kristīnes apziņas līmeņa pārbaudei. Pārliecinājies, ka viņa sasniegusi vajadzīgo stāvokli, viņš ievadīja muskuļu atslābinātāju mivakuriju, kam viņš deva priekšroku pretstatā vairākiem citiem tā straujā atgūšanās laika dēļ. Kad mivakurijs bija iedarbojies, viņš prasmīgi ievadīja endotraheālo cauruli, lai nodrošinātu Kristīnes elpas kontroli. Tad viņš apsēdās, pieslēdza mēraparātus anestēzijas aparātam un pamāja Polam, ka viss sagatavots.

-    Sen bija laiks, - norūca Pols. Viņš ar Šīlu ātri sagatavoja pacienti laparoskopijai. Mērķis bija labā olnīca.

Kāris fiksēja pienācīgos datus anestēzijas kartītē un atzvēlās krēslā. Patlaban viņa uzdevums bija tikai uzraudzīt monitorus, uzmanīgi sekojot pacientes apziņas līmenim un uzturot anestēziju ar pastāvīgu propo-fola pievadi.

Pols kustējās ātri, Šlla bija gatava katrai darbībai. Operācijas brigāde, kurā ietilpa arī māsas Konstansa Bartolo un Mārdžorija Hikema, darbojās ar metronoma precizitāti. Šobrīd netika pārmīts ne vārda.

Pola pirmais mērķis bija ievadīt insuflācijas bloka troakāru, lai piepildītu pacientes vēdera dobumu ar gāzi. Tikai šādā ar gāzi pildītā telpā bija iespējamas laparo-

skopiskās operācijas. Šīla palīdzēja, ar spailēm satverot ādu abpus nabai un atvelkot no atslābušās vēdera dobuma sienas. Tikmēr Pols izdarīja mazu iegriezumu pie nabas un sāka stumt iekšā gandrīz pēdu garo Veresa insuflācijas adatu. Viņa pieredzējušie pirksti skaidri sajuta divus vieglus grūdienus, adatai nonākot vēdera dobumā. Cieši turot adatu pie tās robotās augšmalas, Pols aktivizēja insuflācijas bloku. Oglekļa dioksīds sāka plūst Kristīnes vēdera dobumā ar ātrumu viens litrs minūtē.

Nelaime pienāca, gaidot, kamēr būs ieplūdis vajadzīgais gāzes daudzums. Kāris bija aizņemts, asinsrites un elpošanas monitoros vērojot, vai rādītāji neliecinās par pārsniegtu vēlamo spiedienu vēdera dobumā, un tādējādi viņš palaida garām divus šķietami niecīgus notikumus: Kristīnes plakstiņu ietrīsēšanos un vieglu viņas kreisās kājas saraušanos. Ja Kāris vai kāds cits būtu šīs kustības ievērojis, operētāji būtu aptvēruši, ka Kristīnes anestēzijas līmenis ir samazinājies. Viņa vēl bija bez samaņas, bet tuvu nomodam, un vēderā pieaugošā spiediena radītais diskomforts veicināja atmošanos.

Pēkšņi Kristīne iestenējās un slējās sēdus. Augšā viņa netika; Kāris reaģēja automātiski, satverdams meitenes plecus un nospiezdams viņu atpakaļ. Taču bija jau par vēlu. Viņas celšanās mēģinājuma brīdī Pola turētā Veresa adata iegrūdās dziļāk vēderā un iedūrās lielajā dobajā vēnā. Pirms Pols paspēja izslēgt insuflācijas bloku, liels gāzes burbulis ieplūda Kristīnes asinsriņķošanas sistēmā.

- Velns parāvis! - iesaucās Kāris, kad, gāzei sasniedzot sirdi, austiņās izdzirdēja draudīgo troksni, itin kā grieztos rats; dunoņa bija līdzīga tai, kad veļas mašīna sāk žāvēšanu. - Gāzu embolija! - viņš iekliedzās. - Griežam uz kreisajiem sāniem!

Pols izrāva asiņaino adatu un aizmeta sānis, kur tā noklinkstēja pret flīzēto grīdu. Viņš palīdzēja Kārlam pavelt Kristīni, velti pūloties noturēt gāzi izolētu sirds labajā pusē. Pols uzzvēlās viņai virsū, lai noturētu šādā stāvoklī. Kristīne, joprojām bezsamaņā, neapzināti pretojās.

Tikmēr Kāris centās, cik aseptiski vien iespējams, ievietot katetru Kristīnes jūga vēnā. Kristīne cīnījās pret viņai uzgūlušos svaru. Katetra ievietošana bija kā mēģinājums trāpīt kustīgam mērķim. Kāris domāja, ka varbūt jāpalielina propofola vai mivakurija deva, tomēr neatļāvās tērēt tam laiku. Beidzot katetrizācija izdevās, taču, atlaižot šļirces virzuli, viņš izvilināja tikai asiņainas putas. Atkārtojumam bija tāds pats rezultāts. Viņš saviebās, bet nepaspēja neko pateikt, jo Kristīne pēkšņi sastinga un tad noraustījās. Viņas augums sāka trīcēt spēcīgā epileptiskā lēkmē.

Kāris drudžaini risināja jauno problēmu, vienlaikus cīnīdamies ar nelabuma sajūtu pats savā vēderā. Viņš ļoti labi zināja, ka anesteziologs ir tāda profesija, kam raksturīga trula atkārtošanās rutīna, kuru paretam pārtrauc īsti šausmīgas epizodes, un šī nu bija cik riebīga vien iespējams: smags sarežģījums ar jaunu, veselīgu cilvēku, kam tiek veikta pilnīgi neobligāta procedūra.

Pols un Šīla atkāpās, saņemdami uz krūtīm sterilos cimdos tērptās rokas. Kopā ar abām māsām viņi vēroja Kārlu pūlamies pārtraukt Kristīnes lēkmi. Tad tā beidzās, un Kristīne atkal nekustīgi gulēja uz muguras. Ja neņem vērā apslāpēto radio troksni, kas caur aizvērtajām durvīm nāca no sterilizācijas telpas, vienīgo skaņu radīja anestēzijas aparāts, kas elpoja pacientes vietā.

-    Kāds ir verdikts? - beidzot bez jebkādām emocijām noprasīja Pols. Viņa balss atbalsojās flīžotajā telpā.

Kāris smagi nopūtās kā balons, no kura izlaiž gaisu. Viņš negribīgi pastiepās un atvilka ar rādītājpirkstiem Kristīnes plakstiņus. Abas zīlītes bija stipri paplašinājušās un nereaģēja uz spilgto gaismu virs galvas. Viņš izņēma no kabatas lukturīti un raidīja staru tieši Kristīnes acīs. Nebija nekādas reakcijas.

-    Neizskatās labi, - nosēcās Kāris. Viņam bija sausa mute. Tāds sarežģījums viņam nekad vēl nebija gadījies.

-    Proti? - neatlaidās Pols.

Kāris ar grūtībām norija siekalas.

-    Proti, manuprāt, viņu ir ķērusi smaga trieka. Pirms brīža viņa uz visu reaģēja, bet tagad jau ir dārzenis. Viņa pat vairs neelpo pati.

Pols apstiprinoši māja ar galvu, apdomādams saņemto informāciju. Tad viņš norāva cimdus un nometa tos uz grīdas, atdarīja masku, kam ļāva nokrist uz krūtīm. Viņš uzlūkoja Šīlu.

-    Vari turpināt procedūru. Vismaz iepraktizēsies. Un ņem abas puses.

-    Tiešām? - jautāja Šīla.

-    Nav jēgas šķērdēties, - atteica Pols.

-    Ko tu grasies darīt? - jautāja Šīla.

-    Sameklēt Kurtu Hermaņu un parunāties, - atbildēja Pols, atraisīdams un novilkdams virsvalku. - Šis, protams, ir smags negadījums, bet nav jau tā, ka mēs

nebūtu tam gatavi; ari par tādām lietām ir domāts.

-    Vai tu informēsi Spenseru Vingeitu? - jautāja Šīla. Doktors Vingeits bija klīnikas dibinātājs un formālais vadītājs.

-    To es vēl nezinu, - teica Pols. - Tad redzēsim. Pagaidām jānogaida, kā attīstīsies situācija. Kas tev zināms par Kristīnes Overmeieres ierašanos šodien?

-    Viņa atbrauca ar savu mašīnu, - pavēstīja Šīla.

- Tā ir stāvvietā.

-    Viena?

-    Nē. Kā jau mēs ieteicām, viņai ir līdzi draudzene, - sacīja Šīla. - Viņu sauc Rebeka Korija. Viņa atrodas centrālajā uzgaidāmajā telpā.

Ejot ārā, Pols saskatījās ar Kārlu.

-    Man ļoti žēl, - teica Kāris.

Pols brīdi vilcinājās. Gribējās pateikt anesteziologam, ko viņš par to domā, tomēr Pols pārdomāja. Vajadzēja saglabāt vēsu prātu, un ielaišanās sarunās ar Kārlu viņu nevajadzīgi satrauktu. Pietika jau ar to, ka viņš bija licis tik ilgi gaidīt.

Pols pat nenovilka ķirurga tērpu, tikai paķēra garo, balto ārsta virsvalku no operāciju zāles palīgtelpas un vilka to mugurā, jau dodamies lejup pa metāla kāpnēm. Izsteidzies cauri pirmajam stāvam, viņš izgāja uz mauriņa, kurā jau bija redzamas pirmās pavasara pazīmes. Virsvalkā tīdamies, viņš centās sargāties no Jaunanglijas aprīļa sākuma negantā vēja un devās uz apsardzes mūra namiņu pie klīnikas vārtiem. Apsardzes priekšnieks bija salīcis pār nodilušo, apskrambāto galdu, izstrādājot savas vienības darba grafiku maijam.

Kurts Hermans bija pārsteigts par Vingeita klīnikas faktiskā vadītāja pēkšņo ierašanos, taču viņš to nekādi neizrādīja, tikai pacēla galvu un vaicājoši uzlūkoja Polu, viegli saraukdams labo uzaci.

Pols paķēra vienu no parastajiem taisnas atzveltnes krēsliem, kas stāvēja gar vienkāršā kabineta sienu, un apsēdās pretī apsardzes priekšniekam.

-    Ir problēma, - viņš sacīja.

-    Es klausos, - teica Kurts. Krēslam iečīkstoties, viņš atzvēlās atpakaļ.

-    Mums gadījās pamatīgs sarežģījums ar anestēziju. Faktiski katastrofāls.

-    Kur ir paciente?

-    Vēl operāciju zālē, bet tūlīt būs cauri.

-    Vārds?

-    Kristīne Overmeiere.

-    Kā viņa atbrauca? - jautāja Kurts, pierakstīdams Kristīnes vārdu.

-    Vina atbrauca ar mašīnu, un viņai līdzi ir drau-dzene, kuru sauc Rebeka Korija. Donaldsone teica, ka viņa atrodoties centrālajā uzgaidāmajā telpā.

-    Mašīnas marka?

-    Nav ne jausmas, - atzina Pols.

-    Noskaidrosim, - teica Kurts. Viņš pacēla tēraudzilās acis un saskatījās ar Polu.

-    Jūsu vienība ir nolīgta tieši tādiem gadījumiem, -sacīja Pols. - Es vēlos, lai jūs to nokārtojat, un neko negribu par to zināt.

-    Nekādu problēmu, - attrauca Kurts. Viņš nolika pildspalvu tik uzmanīgi, it kā tā būtu ļoti trausla.

Kādu brīdi vīri lūkojās viens otrā. Tad Pols piecēlās, pagriezās un izgāja brāzmainajā aprīļa rītā.

1.nodaļa

1999. gādā 8. oktobris 23.15

-    Vārdu sakot, es to saprotu tā, - Džoana Meisnere sacīja Kārltonam Viljamsam, kad abi draugi sēdēja Kārl-tona tumšajā “Cherokee” džipā, kas stāvēja neatļautā vietā pie daudzdzīvokļu mājas Kreigijas ielā Kembridžā, Masačūsetsas štatā. - Tu esi nolēmis, ka mums abiem būs labāk, ja mēs ar precēšanos pagaidīsim, līdz tu būsi pabeidzis rezidentūru, tātad vēl trīs četrus gadus.

-    Es neko neesmu nolēmis, - aizstāvēdamies bilda Kārltons. - Mēs to tagad apspriežam.

Šajā piektdienas vakarā Džoana un Kārltons bija vakariņojuši kādā Hārvarda laukuma restorānā un lieliski pavadījuši laiku līdz tam brīdim, kad Džoana bija ierunājusies par samilzušo jautājumu - par viņu turpmākās nākotnes plāniem. Kā vienmēr, no šā brīža sarunas noskaņa bija samaitājusies. Jau daudzas reizes viņi bija pārrunājuši sasāpējušo problēmu, kas izrietēja no viņu saderināšanās. Viņu sakaram bija ilga un pamatīga vēsture; viņi bija pazīstami kopš bērnudārza laikiem un tuvās attiecībās jau kopš devītās klases.

-    Klausies, - turpināja Kārltons, lai nomierinātu Džoanu. - Es tikai mēģinu izdomāt, kā mums abiem būtu vislabāk.

-    Bet sasodīts! - Džoanai izspruka. Kaut arī viņa bija sev zvērējusi nesatraukties, viņa juta, kā krājas dusmas; gluži kā kodolreaktors tuvotos kritiskajam stāvoklim.

-    Es runāju nopietni, Džoana, - sacīja Kārltons.

- Es strādāju kā zvērs. Tu zini, cik bieži mani izsauc. Tu zini, cik stundu man jāstrādā. Izrādās, ka rezidentūra Masačūsetsas klīniskajā slimnīcā prasa daudz vairāk, nekā es biju domājis.

-    Kas no tā mainās? - atcirta Džoana, vairs nespēdama neizrādīt sāpīgo aizkaitinājumu. Viņa jutās nodota un atstumta.

-    Daudz kas mainās, - Kārltons uzstāja. - Es esmu pārguris. Ar mani nav interesanti būt kopā. Es nevaru normāli parunāties ne par ko, kas neskar slimnīcu. Tas ir nožēlojami. Es pat nezinu, kas notiek Bostonā, kur nu vēl pasaulē.

-    Šādiem argumentiem būtu jēga, ja mēs satiktos tāpat vien. Bet mēs taču esam kopā jau vienpadsmit gadu! Un šovakar līdz tam brīdim, kad es ierunājos par šo delikāto tematu, par konkrētu datumu, tu juties brīnišķīgi un ar tevi bija visnotaļ interesanti būt kopā.

-    Man tiešām ļoti patīk šīs tikšanās ar tevi... - teica Kārltons.

-    Kāds mierinājums! - Džoana sarkastiski piebilda. - Šajā situācijā īpaši ironiski ir tas, ka tieši tu ierosināji precēties, nevis otrādi. Nelaime tāda, ka tas notika pirms septiņiem gadiem. Tas liek domāt, ka tava kvēle ir visai padzisusi.

-    Nebūt ne! - protestēja Kārltons. - Es gribu ar tevi apprecēties.

-    Man ļoti žēl, bet tas neizklausās pārliecinoši. Ne pēc tik ilga laika. Sākumā tu gribēji pabeigt koledžu. Labi. Nekādu problēmu. Man likās, ka tas bija prātīgi. Tad tu domāji, ka vispirms jāpabeidz vismaz pāris kursu medicīnas institūtā. Arī pret to man nebija iebildumu, jo es varēju tikmēr nokārtot lielāko daļu doktorantūras eksāmenu. Bet tad tu izdomāji, ka labāk tomēr visu atlikt, līdz institūts būs pabeigts. Vai te jau neparādās shēma, vai arī man tikai tā liekas? Tad bija runa tikt cauri pirmajam rezidentūras gadam. Es savā stulbumā piekritu pat tam, un tagad tu sāc runāt par visu rezidentūru. Un ko tu tur pagājušajā mēnesī ieminējies par iespēju dabūt pētniecības stipendiju? Pēc tam tu varbūt ieteiksi vispirms nogaidīt, līdz tu nodibināsi privātpraksi.

-    Es tikai cenšos būt saprātīgs, - teica Kārltons.

- Tas ir atbildīgs lēmums, un mums pienākas kārtīgi apsvērt visus par un pret...

Džoana vairs neklausījās. Viņas smaragdzaļās acis novērsās no līgavaiņa, kurš, kā viņa aptvēra, runādams šā vai tā izvairījās viņā lūkoties. Patiesībā visu sarunas laiku Kārltons bija vairījies no Džoanas, tikai viņas monologa laikā bija brīžiem atbildējis uz skatienu. Ar neko neredzošām acīm viņa vērā tukšumā. Pēkšņi viņa jutās kā neredzamas rokas izpļaukāta. Ierosinājums vēlreiz atlikt kāzu datumu bija uzšķīlis atklāsmi, un viņa nevilšus sāka smieties, tikai nevis aiz jautrības, bet aiz neticības. .

Kārltons aprāvās pusteikumā, nepabeidzis uzskaitīt vēlākas precēšanās par un pret.

-    Par ko tu smejies? - viņš jautāja. Viņš pacēla skatienu no savām rokām, kas grozīja aizdedzes atslēgu, un uzlūkoja Džoanu autosalona pustumsā. Viņas siluetu pret tumšo sānlogu iezīmēja laternas gaisma, kas spīdēja vējstiklā. Smalko, glezno profilu ieskāva gaiši, glāsmaini mati, kas šķita pustumsā spīdam. Starp viegli pavērtajām, pilnīgajām lūpām pavīdēja spodrbal-ti zobi. Kārltons viņu uzskatīja par visskaistāko sievieti pasaulē - pat tad, kad viņa bārās.

Džoana ignorēja Kārltona jautājumu un nepārstāja klusi smieties, atklāsmes skaidrībai arvien saasinoties. Pēkšņi viņai nācās atzīt, ka ir gan bijusi jēga tam, ko viņai jau sen centās iegalvot dzīvokļa biedre Debora Kokrina un citas draudzenes, proti, ka laulībai pašai par sevi nevajadzētu būt viņas dzīves mērķim. Galu galā izrādījās, ka viņām taisnība: Džoanas rīcību līdz šim bija noteikusi Hjūstonas nomalei tipiskā audzināšana. Džoana nespēja noticēt, ka tik ilgi bijusi dumja un vairījusies apšaubīt akli pieņemto vērtību sistēmu. Paldies Dievam, viņa bija pietiekami prātīga, lai nevis dīki gaidītu Kārlto-nu, bet gan liktu pamatus daudzsološai karjerai. Hārvar-da universitātē no doktores grāda ekonomikā viņu šķīra tikai uzrakstāmā disertācija, un papildus tam bija iegūtas lieliskas iemaņas darbā ar datoru.

-    Par ko tu smejies? - uzstāja Kārltons. - Izbeidz! Runā ar mani!

-    Es smejos par sevi, - Džoana beidzot noteica. Viņa pagriezās un uzlūkoja līgavaini. Kārltons bija neizpratnē saspringti savilcis uzacis.

-    Es nesaprotu, - viņš sacīja.

-    Dīvaini gan, - atteica Džoana. - Man viss ir pavisam skaidrs.

Viņa pavērās lejup uz saderināšanās gredzenu savas kreisās rokas pirkstā. Liels briljants uzsūca vāro gaismu un mirdzēja pretī Džoanai ar negaidītu spožumu. Gredzens bija piederējis Kārltona vecmāmiņai, un Džoana bija sajūsmināta par šo dāvanu, sevišķi tās personiskās vērtības dēļ. Taču tagad gredzens šķita vairs tikai vulgāri spīdīgs atgādinājums par pašas lētticību.

Pēkšņi Džoanu pārņēma klaustrofobiska sajūta. Viņa bez brīdinājuma atvēra durvis, izslīdēja ārā un nostājās uz ietves.

-    Džoana! - iesaucās Kārltons. Viņš pārliecās pāri ātrumkārbai un pavērās augšup Džoanas sejā. Tajā bija redzama neganta apņēmība. Viņas vienmēr tik maigās lūpas bija drūmi sakniebtas.

Kārltons dzīrās prasīt Džoanai, kas noticis, lai gan -atbildi jau zināja. Pirms viņš paguva bilst kaut vārdu, auto durvis aizcirtās viņam deguna galā. Viņš atslējās taisni un, nospiedis pogu, atvēra logu pasažiera pusē. Džoana palūkojās iekšā. Viņas sejas izteiksme nebija mainījusies.

-    Neapvaino mani, jautādams, kas noticis! - viņa sacīja.

-    Tu neuzvedies kā pieaudzis cilvēks, - Kārltons stingri noteica.

-    Paldies par objektīvu vērtējumu! - atcirta Džoa-na. - Un vēl es tev pateicos par radīto skaidrību. Tas man ļoti atviegloja lēmuma pieņemšanu.

-    Kāda lēmuma? - Kārltons jautāja. Stingrais tonis bija pazudis tikpat pēkšņi kā parādījies. Viņa balss nepārprotami trīsēja. Viņš nojauta, kas gaidāms, un šo sajūtu papildināja salts smagums pakrūtē.

-    Par manu nākotni, - atteica Džoana. - Lūdzu! -Viņa izstiepa sažņaugtu dūri, lai kaut ko Kārltonam iedotu.

Kārltons lēni pastiepa vaļēju delnu. Viņš sajuta tajā iekrītam kaut ko aukstu. Pavēries lejup, viņš ieraudzīja savas vecāsmātes briljantu.

-    K-ko tas viss nozīmē? - viņš stomīdamies jautāja.

-    Neko sarežģītu, - atbildēja Džoana. - Uzskati sevi par brīvu, lai vari pabeigt rezidentūru un visu citu, ko vien tava mazā sirsniņa kāro. Es nekādā ziņā negribu justies kā nasta.

-    Tu taču to nedomā nopietni?! - sacīja Kārltons. Viņš galīgi nebija gatavs šādam notikumu pavērsienam un tagad bija pagalam apjucis.

-    Pilnīgi nopietni, - teica Džoana. - Uzskati mūsu saderināšanos par oficiāli izbeigtu. Arlabunakti, Kārlton!

Džoana pagriezās un devās prom pa Kreigijas ielu uz Konkordijas avēnijas pusi, kur bija viņas māja. Viņas dzīvoklis bija trešajā stāvā.

Ar drebošu roku dabūjis vaļā durvis, Kārltons izlēca no mašīnas un skrēja pakaļ Džoanai, kas jau bija nonākusi līdz stūrim. Viņa soļi izkustināja dažas todien kritušas tumši sarkanas kļavu lapas. Savu bijušo līgavu viņš panāca jau pie kāpņu telpas durvīm. Viņš bija aizelsies. Dūrē viņš sažņaudzis turēja saderināšanās gredzenu.

-    Labi, - viņš izdvesa. - Es tevi sapratu. Lūdzu, ņem atpakaļ gredzenu. - Viņš izstiepa roku.

Džoana papurināja galvu. Drūmo apņēmību viņas sejā bija nomainījis viegls smaidiņš.

-    Tas, ka es atdevu gredzenu, nebija nekāds žests vai manevrs. Un es neesmu dusmīga. Tu acīmredzot negribi šobrīd precēties, un tagad arī es negribu. Lai tā būtu. Mēs taču paliekam draugi.

-    Bet es mīlu tevi! - Kārltons iesaucās.

-    Tas man glaimo, - teica Džoana. - Un laikam jau es joprojām mīlu tevi, bet nu jau tas velkas pārāk ilgi. Iesim katrs savu ceļu, vismaz pagaidām.

-    Bet...

-    Arlabunakti, Kārlton. - Džoana paslējās pirkstgalos un viegli ar lūpām pieskārās Kārltona vaigam. Pēc brīža viņa jau bija liftā. Viņa pat neatskatījās.

Iestumdama atslēgu dzīvokļa durvīs, viņa sajuta trīsas. Kaut arī no Kārltona viņa bija aizgājusi vieglā solī, biezs emociju kamols lauztin lauzās ārā.

-    Oho! - izsaucās viņas dzīvokļa biedre Debora Kokrina. Viņa uzmeta acis pulkstenim datora monitora stūri. - Agri gan piektdienas vakaram. Kas lēcies? -Deborai mugurā bija pārmēru liels sporta krekls ar Hārvardas ģerboni. Pretstatā draudzenes porcelānsmal-kajam baltumam un trauslumam viņai bija patumša ādas krāsa un sportisks augums. Viņas seja bija apaļāka, tomēr tikpat sievišķīga kā Džoanai. Katras draudzenes dabiskais skaistums izcēlās uz otras fona, viņas it kā papildināja viena otru.

Džoana pakāra mēteli priekšnama sienas skapī un pagaidām neatbildēja. Deboras cieša skatiena pavadīta, viņa iegāja pieticīgi mēbelētajā dzīvojamā istabā un atkrita uz dīvāna. Viņa savilka kājas zem sevis un tikai tad atbildēja uz Deboras skatienu.

-    Tikai nesaki man, ka jūs saķīvējāties, - teica Debora.

-    Ne nu gluži saķīvējāmies, - atbildēja Džoana.

- Tikai... tā kā pašķīrāmies.

Deborai iepletās mute. Viņa pazina Džoanu jau sešus gadus, kopš pirmā kursa, un visu šo laiku Kārl-tons bija neatņemama Džoanas dzīves daļa. Deborai nebija ne jausmas par kādu plaisu viņu attiecībās.

-    Kāpēc? - viņa satriekta jautāja.

-    Man pēkšņi atausa gaisma, - teica Džoana. Viņas balsī Debora uzreiz saklausīja trīsas. - Mana saderināšanās ir atcelta, un turklāt un galvenokārt es vairs negrasos par katru cenu precēties, punkts. Ja gadīsies, labi, bet, ja ne, - arī nekas.

-    Vai tu re! - izsaucās Debora, nespēdama apslēpt sajūsmu savā balsī. - Tas nemaz vairs neizklausās pēc tās rātnās līgaviņas baltā kleitā, rāmītī uz kumodes, kuru es jau paspēju iemīļot! Kāpēc tādas pārmaiņas? -Debora bija uzlūkojusi Džoanas ceļu uz laulību gandrīz kā reliģisku parādību tās nemainīgajā intensitātē.

-    Kārltons gribēja atlikt kāzas līdz savas rezidentūras beigām, - teica Džoana. Viņa īsi izstāstīja draudzenei, kas bija noticis pēdējās piecpadsmit minūtēs. Debora aizrautīgi klausījās.

-    Kā tu jūties? - viņa jautāja, kad Džoana bija beigusi. Viņa paliecās uz priekšu un ieskatījās Džoanai tieši acīs.

-    Labāk, nekā varēja paredzēt, - atzina Džoana.

-    Mazliet nemierīgi, to nevar noliegt, bet visādi citādi -labi.

-    Tas ir jānosvin! - iesaucās Debora. Viņa piecēlās un metās uz virtuvi. - Man tā šampanieša pudele jau mēnešiem mētājas ledusskapī, - viņa sauca pār plecu.

-    Raujam vaļā!

-    Kāpēc ne, - Džoana negribīgi piekrita. Viņai nebija noskaņojuma neko svinēt, bet pretoties Deboras entuziasmam būtu pārāk grūti.

-    Lūgtum! - sauca Debora, atgriezdamās ar pudeli vienā rokā un divām slaidām glāzēm otrā. Viņa pietu-pās pie kafijas galdiņa un uzbruka korķim. Tas izsprāga ar skaļu paukšķi un atsitās pret griestiem. Debora smējās, tomēr pamanīja, ka Džoana nesmejas vis.

-    Tu tiešām jūties normāli? - Debora jautāja.

-    Atzīšos - tā ir liela pārmaiņa.

-    Un tas vēl būtu maigi sacīts, - piebalsoja Debora. - Es ļoti labi tevi pazīstu un zinu, ka tas ir vienlīdzīgi svētā Pāvila apgaismībai ceļā uz Damasku. Hjūsto-nas kārtīgās aprindas taču ieprogrammēja tevi laulībai, kad tu vēl biji tikai dzirkstelīte savas mātes acīs.

Džoana sāka smieties pati pret savu gribu.

Debora pārāk strauji salēja šampanieti. Putas abās glāzēs pārplūda pāri malām un izlija uz galda. Debora nelikās zinis, paķēra glāzes, padeva vienu Džoanai un saskandināja.

-    Laipni lūdzu uz divdesmit pirmā gadsimta sabiedrības modeli! - viņa teica.

Draudzenes pacēla pokālus un mēģināja iedzert. Abas aizrijās ar putām, klepoja un smējās. Debora, negribēdama zaudēt ņipro noskaņu, aši ienesa glāzes virtuvē, izskaloja tās un atgriezās. Šoreiz viņa lēja uzmanīgāk, ļaujot šampanietim plūst gar glāzes malu. Nu varēja mierīgi iemalkot.

-    Nav tas dižākais burbuļūdens, - atzina Debora.

- Kāds tur brīnums. To man vēl Deivids iedeva. Diemžēl viņš bija taupīgs, lai neteiktu - skops. - Pirms nedēļas Debora bija pārtraukusi četrus mēnešus ilgušās attiecības ar savu draugu Deividu Kērtisu. Asā pretstatā Džoanai viņas pastāvīgākais sakars bija ildzis nepilnus divus gadus jau patālajā vidusskolas laikā. Daudzējādā ziņā šīs divas sievietes bija tik atšķirīgas, cik vien iespējams. Džoana auga turīgā Dienvidu piepilsētā, viņa ar prieku gāja uz naftas magnātu finansētajām labdzimu-šu jauniešu ballēm, turpretī Debora dzīvoja Manhatanā ar savu bohēmisko māti, augstskolas pasniedzēju. Debora nekad nebija satikusi savu tēvu, jo viņas paredzamā nākšana pasaulē bija izbeigusi vecāku attiecības. Māte apprecējās pavēlu, kad Debora jau mācījās koledžā.

-    Es šā vai tā neesmu liela šampanieša cienītāja, -sacīja Džoana. - Patiesībā es nemaz nemāku atšķirt labu šampanieti no slikta. - Viņa pagrozīja glāzi, brīdi priecādamās par tā dzirkstīšanu.

-    Kas noticis ar tavu gredzenu? - jautāja Debora, tikai tagad pamanījusi, ka draudzenes pirkstā neredz dārglietu.

-    Atdevu atpakaļ, - nevērīgi attrauca Džoana.

Debora nogrozīja galvu. Viņa bija pārsteigta. Džoana bija mīlējusi šo briljantu un visu, ko tas simbolizēja. No pirksta viņa to noņēma reti.

-    Tas viss ir nopietni, - teica Džoana.

-    Tā sāk izskatīties, - bilda Debora. Neko citu viņa šobrīd nevarēja sacīt.

Klusumu pārtrauca telefona zvans. Debora piecēlās.

-    Tas droši vien ir Kārltons, bet es negribu ar viņu runāt, - teica Džoana.

Pie galda Debora paskatījās aparāta ekrāniņā.

-    Tev taisnība, tas ir Kārltons.

-    Lai automātiskais atbildētājs atbild, - sacīja Džoana.

Debora atgriezās pie kafijas galdiņa un apsēdās. Draudzenes saskatījās. Pēc ceturtā zvana iestājās klusums, kamēr zvanītājs klausījās automātisko atbildi. Tad askētiski iekārtotajā istabā, nelielu sprakšķu pavadīta, atskanēja Kārltona satrauktā balss.

-    Džoana! Tev ir taisnība! Gaidīt, kamēr es pabeigšu rezidentūru, bija stulba ideja.

-    Es nemaz neteicu, ka tā būtu stulba ideja! -iebilda Džoana, nevilšus čukstot, it kā zvanītājs varētu dzirdēt.

-    Un zini ko? - turpināja Kārltons. - Kāpēc gan mēs nevarētu to ieplānot jūnijā? Es atceros, tu vienmēr teici, ka gribētu salaulāties jūnijā. Es ļoti labprāt to darītu. Lai nu kā, piezvani man, tiklīdz saņemsi šo ziņojumu, un parunāsim, labi?

Automātiskajā atbildētājā atskanēja vēl daži mehāniski trokšņi, un tad uz paneļa sāka mirgot sarkanā lampiņa.

-    Tas vien rāda, cik tālu viņš spēj aizdomāties, -teica Džoana. - Lai mana māte varētu sarīkot kārtīgas Hjūstonas kāzas, ir vajadzīgi vismaz astoņi mēneši.

-    Izklausās, ka viņš ir diezgan izmisis, - ieminējās

Debora. - Ja tu gribi palikt viena un viņam piezvanīt, es varu pazust.

-    Es negribu ar viņu runāt, - ātri atteica Džoana.

- Tagad noteikti ne.

Debora pielieca galvu un nopētīja draudzenes seju. Viņa gribēja palīdzēt, bet šobrīd nevarēja īsti saprast, kas būtu jādara.

-    Mēs ar viņu pat neesam saķīvējušies, - skaidroja Džoana. - Tā nav nekāda mīlētāju spēlīte, un es nemēģinu viņu kaut kā iespaidot. Patiesību sakot, es nejustos lāgā, ja mēs tagad tiešām apprecētos.

-    Tā ir pilnīga pārmaiņa.

-    Tieši tā, - teica Džoana. - Tagad viņš mēģina šo datumu pietuvināt, bet es gribēšu atlikt. Man vajag mazliet laika un telpas.

-    Es tevi pilnīgi saprotu, - sacīja Debora. - Un zini? Man liekas, tu dari ļoti prātīgi, neļaujoties ielaisties neiecietīgos strīdos.

-    Problēma ir tāda, ka es viņu tiešām mīlu, - ar sāju smaidu atbildēja Džoana. - Ja būtu strīds, es varētu zaudēt.

-    Piekrītu. - Debora iesmējās. - Tu esi tik ātri pieņēmusi modernus, prātīgus uzskatus par laulību, ka tev tiešām draud atkritiena briesmas. Tev nudien vajag brīvu laiku un telpu. Un zini? Man liekas, es varu piedāvāt risinājumu.

-    Kādu risinājumu?

-    Es tev tūlīt kaut ko parādīšu, - teica Debora. Viņa piecēlās un paņēma no rakstāmgalda studentu avīzes “Harvard Crimson” jaunāko numuru. Tas bija atlocīts sludinājumu lapā. Viņa pasniedza avīzi Džoanai.

Džoana pārskatīja lappusi un izlasīja apvilkto sludinājumu. Viņa vaicājoši uzlūkoja Deboru.

-    Tu gribēji, lai es izlasu šo Vingeita klīnikas sludinājumu?

-    Tieši tā, - Debora moži atsaucās.

-    Viņi aicina olšūnu donores.

-    Akurāt! - Debora piekrita.

-    Kāds tas var būt risinājums? - Džoana jautāja.

Debora apgāja apkārt kafijas galdiņam un apsēdās Džoanai blakus. Viņa pielika pirkstu norādītajai atlīdzībai.

-    Risinājums ir nauda, - viņa atbildēja. - Četrdesmit pieci tūkstoši dolāru par reizi!

-Tāds pats sludinājums “Crimson”bija pagājušajā pavasarī, dažas saintriģējās ne pa jokam, - teica Džoana. - Pēc tam tas vairs neparādījās. Tu domā, tas ir īsts, vai arī kāds tikai joko?

-    Es domāju, ka īsts, - sacīja Debora. - Vingeita ir Reproduktīvās medicīnas klīnika Bukfordā, tur aiz Konkordas, tepat Masačūsetsā. To es uzzināju no viņu mājas lapas.

-    Kāpēc viņi ir gatavi maksāt tik lielu naudu? -jautāja Džoana.

-    Mājas lapā ir rakstīts, ka viņiem esot daži turīgi klienti, kas vēloties maksāt par to, ko viņi uzskata par labāko. Acīmredzot šie klienti grib Hārvardas studentes. Pēc idejas kaut kas līdzīgs tai spermas bankai Kalifornijā, kurai visi donori esot Nobela prēmijas laureāti. No ģenētikas viedokļa tās ir muļķības, bet tā jau nav mūsu problēma.

-    Nobela prēmijas laureātes jau nu mēs neesam, -teica Džoana. - Formāli mēs pat neesam Hārvardas studentes. Kāpēc tu domā, ka mēs viņiem derēsim?

-    Kāpēc lai nederētu? - jautāja Debora. - Es domāju, ka Hārvardas doktorantes ne ar ko nav sliktākas. Es neticu, ka viņus interesē tikai pirmkursnieces. Patiesībā viņu mājas lapā ir īpaši norādīts, ka viņi meklē ne vecākas par divdesmit pieciem gadiem, tā ka mēs gandrīz iekļaujamies.

-    Bet re, tur rakstīts, ka mums jābūt psihiski stabilām, pievilcīgām, bez liekā svara un sportiskām. Vai mēs mazliet sevi nepārvērtējam?

-    Es domāju, ka mēs esam nevainojamas.

-    Piemēram, sportiskas? - ar smaidu jautāja Džoana. - Tu - varbūt, bet es - nekādā ziņā. Un psihiski stabilas. Pašreizējā stāvoklī es sevi par tādu nevarētu saukt.

-    Pamēģināt taču mēs varam, - ierosināja Debora.

- Varbūt tu neesi atlētiskākā meiča universitātē, bet mēs pateiksim, ka esam nolēmušas to darīt kopā. Lai viņi ņem abas vai arī nevienu. Un mūsu izglītības līmeņa testu rezultāti ir labi.

-    Un tu tiešām to domā nopietni? - jautāja Džoana, vērodama dzīvokļa biedri, kas mēdza ari jokoties.

-    Sākumā ne, - atzina Debora. - Bet tad es šovakar aizdomājos. Tā summa tomēr ir kārdinoša. Iedomājies: četrdesmit pieci taukšķi! Tāda nauda mums pirmoreiz mūžā sniegtu zināmu brīvību, un mēs varētu mierīgi uzrakstīt savas disertācijas. Un no tavas jaunās perspektīvas tam vajadzētu likties vēl jo vilinošāk -tagad, kad tu esi atteikusies no laulības sniegtās ekonomiskās drošības. Tev vajadzīga ne tikai izglītība, bet

arī zināms kapitāls, lai saglabātu šo apņēmību un patiesībā arī sāktu plānot savu dzīvi kā neprecētai sievietei. Šī nauda varētu būt sākums.

Džoana nosvieda augstskolas avīzi uz kafijas galdiņa.

-    Dažreiz es nekādi nevaru pateikt, kad tu āksties, kad neāksties.

-    Ei, es tiešām nejokoju! Tu teici, ka tev vajag laiku un telpu. Ar šo naudu tu pilnībā nodrošināsi sev abus. Darīsim tā: aizbrauksim uz to Vingeita klīniku, atstāsim tur pāris šūnu un savāksim deviņdesmit stabus. No tiem paņemsim apmēram piecdesmit un nopirksim Bostonā vai Kembridžā uz nomaksu dzīvoklīti ar divām guļamistabām, kuru izīrēsim, lai būtu nauda turpmākajiem maksājumiem.

-    Kāda jēga pirkt dzīvokli, lai izīrētu? - jautāja Džoana.

-    Ļauj man pabeigt.

-    Vai tad nebūtu labāk tos piecdesmit kaut kur izdevīgi ieguldīt? Neaizmirsti, ka tu esi bioloģe, bet ekonomiste esmu es.

-    Tu, protams, dabūsi doktores grādu ekonomikā, bet, būdama neprecēta divdesmit pirmā gadsimta sieviete, tu vēl esi galīgi zaļa. Tā ka sēdi un klausies! Nopērkot dzīvokli, mēs liksim sev īstus pamatus. Agrāko paaudžu sievietes to darīja apprecoties un atstājot vīra ziņā, bet mums tas jādara pašām. Dzīvoklis būtu lielisks sākums, kā arī gluži laba investīcija.

-    Debestiņ! - izsaucās Džoana. - Tu gan tālu domā.

-    Kā bankā, dūdiņ, - attrauca Debora. - Klausies

tālāk, tagad nāk labākais: ar pārējiem četrdesmit taukšķiem mēs braucam uz Venēciju rakstīt savas doktora disertācijas.

-    Uz Venēciju? Tu esi traka!

-Jā? Labāk padomā. Ja jau tu runā par brīvu laiku un telpu, kas varētu būt labāk? Mēs būtu Venēcijā jaukā, ērtā dzīvoklītī, un Kārltons te ņemtos pa savu rezidentūru. Mēs uzrakstītu savas disertācijas un tikmēr arī drusku padzīvotu, kamēr krietnais dakteris nevar tevi uzraudzīt.

Džoana lūkojās uz priekšu ar neko neredzošu skatienu, bet gara acīm redzēja Venēcijas ainavas. Vienreiz viņa jau bija šajā burvīgajā pilsētā, bet tikai dažas dienas, vidusskolas laikā kopā ar vecākiem un brāļiem, un māsām. Viņa spēja iztēloties sauli Grandkanāla ūdenī, kas savukārt atmirdzēja gotiskajās fasādēs. Pārsteidzošā skaidrībā viņa spēja atsaukt atmiņā arī Svētā Marka laukumu, kurā sadūrās mūzikas skaņas no divām slavenajām kafejnīcām - katras savā laukuma pusē. Tolaik viņa bija sev apsolījusi kādreiz atgriezties tik romantiskajā pilsētā. Protams, šajā fantāzijā viņa bija iekļāvusi arī Kārltonu, ar kuru jau bija sākusi satikties.

-    Ir vēl kas, - teica Debora, pārtraukdama Džoa-nas mazo sapņojumu. - Ziedojot dažas olšūnas, kuru mums, starp citu, ir vairāki tūkstoši, tā ka nepietrūks, mēs mazdrusciņ apmierināsim savas vairošanās tieksmes.

-    Nu gan es zinu, ka tu dzen velnu, - sacīja Džoana.

-    Nebūt ne! - uzstāja Debora. - Šīs olšūnas nozīmēs, ka dažiem pāriem, kam nevarēja būt bērnu, tagad tie būs, un puse gēnu šiem sīkajiem būs mūsējie. Pa pasauli staigās dažas pa pusei Džoanas, pa pusei Deboras.

-    Droši vien, - noteica Džoana. Viņa iztēlojās mazu meitenīti, kas ir nedaudz līdzīga viņai. Tā bija patīkama aina, līdz viņa saprata, ka ar meitenīti kopā būs divi pilnīgi sveši cilvēki.

-    Protams! - piebilda Debora. - Un labākais ir tas, ka mums nevajadzēs mainīt autiņbiksītes un mēs varēsim mierīgi gulēt! Nu, ko tu saki? Laižam?

-    Pagaidi drusciņ! - izsaucās Džoana. Viņa kā aizstāvoties izstiepa sev priekšā rokas. - Lēnāk pār tiltu! Uzskatot, ka mūs pieņems, lai gan tas nemaz nav droši, ja atceramies visus nosacījumus, - man tomēr ir daži svarīgi jautājumi.

-    Piemēram?

-    Piemēram, kā šī olšūnu nodošana notiek? Tieši procedūra. Tu zini, ka man nepatīk ārsti un slimnīcas.

-    To nu gan ir interesanti dzirdēt no meitenes, kas jau pusgadsimtu salaiž ar topošu ārstu.

-    Ķibeles sākas, kad es esmu paciente, - teica Džoana.

-    Sludinājumā sacīts, ka tas notiekot ar minimālu stimulāciju, - skaidroja Debora.

-    Vai tas ir labi?

-    Jā, ļoti, - atbildēja Debora. - Parasti olnīcām vajadzīga hiperstimulācija, lai sāktos olšūnu izdalīšanās, un dažām hiperstimulācija var izraisīt problēmas. Hiperstimulāciju veic ar spēcīgiem hormoniem. Tici vai ne, bet šo hormonu donores mēdz būt itāliešu mūķenes menopauzes vecumā.

-    Izbeidz jel! - novaidējās Džoana. - Tik stulba jau es neesmu.

-    Zvēru pie Dieva! - galvoja Debora. - Šīm menopauzes mūķenēm hormonus iegūst no viņu urīna. Tici man!

-    Ticēšu uz vārdiņa, - saviebdamās atteica Džoana. - Tomēr - kāpēc tu domā, ka tie Vingeitas ļaudis neveic hiperstimulāciju?

-    Droši vien viņus interesē kvalitāte, nevis kvantitāte, - sacīja Debora. - Bet tas ir tikai minējums. Tavs jautājums ir prātīgs, paprasīsim viņiem.

-    Kā viņi reāli iegūst tās olšūnas?

-    Es atkal tikai minu, bet droši vien ar aspirācijas šļirci. Tās vadībai droši vien izmanto ultraskaņu.

-    Uh! - Džoana nodrebinājās. - Man vispār riebjas šļirces, un šai droši vien būs baigi garā adata. Kur viņi to bāzīs?

-    Laikam jau vagīnā, - atteica Debora.

Džoana atkal redzami nodrebinājās.

-    Saņemies! - turpināja Debora. - Es nesaku, ka tā būs viegla pastaiga parkā, bet nekas tik briesmīgs ari nevar būt. Daudzas sievietes to dara mākslīgās apaugļošanas procesā, un atceries, ka mēs runājam par četrdesmit pieciem tūkstošiem dolāru. Tā dēļ ir vērts pārciest nelielas neērtības.

-    Vai to dara ar narkozi?

-    Nav ne jausmas, - atbildēja Debora. - Arī to varēsim paprasīt.

-    Es nespēju noticēt, ka tu to visu domā nopietni.

-    Ieguvējas taču būs visas puses. Mēs tiksim pie labas naudas, un daži pāri tiks pie bērniem. Iznāk, ka mums maksās par labdarību.

-    Būtu labi, ja mēs varētu parunāties ar kādu, kas to jau ir darījusi, - teica Džoana.

-    Jā, varbūt tas ir iespējams! - atsaucās Debora.

-    Par olšūnu ziedošanu iznāca runāt pagājušajā semestrī, kad es biju instruktore vienā bioloģijas laboratorijas darbu grupas diskusijā. Tas bija toreiz, kad Vingeita klīnika bija pirmoreiz ielikusi “Crimson” savu sludinājumu. Viena no pirmkursniecēm stāstīja, ka viņa pieteikusies un pieņemta, un grasījās to darīt.

-    Kā viņu sauc?

-    Nevaru uzreiz atcerēties, bet to ir viegli noskaidrot. Viņa ar savu istabas biedri bija vienā grupā, un abas bija fantastiskas studentes. Tas būs manos pierakstos par to kursu. Tūlīt paskatīšos!

Debora nozuda savā istabā, bet Džoana mēģināja aptvert, kas bija noticis ar viņas dzīvi pēdējās pusstundas laikā. Viņa jutās apdullusi, tā ka pat galva drusku reiba. Šķita, ka notikumi attīstās zibens ātrumā.

-    Voilà!- no savas istabas sauca Debora. Pēc brīža viņa parādījās durvīs ar atvērtu kladi rokā un metās pie rakstāmgalda. - Kur ir universitātes telefonu grāmata?

-    Otrā atvilktne labajā pusē, - atbildēja Džoana.

-    Kā viņu sauc?

-    Kristīne Overmeiere, - teica Debora. - Un viņas istabas biedre ir Džesika Detrika. Laboratorijā viņas strādāja kopā, un es viņām ieliku augstākās atzīmes grupā. -Viņa paņēma telefonu grāmatu un sameklēja vajadzīgo lappusi. - Kas tad nu?! Viņas te nav. Kā tas var būt?

-    Varbūt pametusi studijas, - piebilda Džoana.

-    Nevaru iztēloties, - teica Debora. - Es jau sacīju, viņa bija fantastiska studente.

-    Varbūt tā olšūnas ziedošana gāja pāri viņas spēkiem.

-    Tu joko.

-    Jokoju, protams, - attrauca Džoana. - Bet dīvaini tas ir.

-    Nē, tas jānoskaidro līdz galam, citādi tu to varēsi izmantot par aizbildinājumu, - sacīja Debora. Viņa strauji šķīra grāmatu, atrada numuru un zvanīja.

-    Kam tu zvani?

-    Džesikai Detrikai, - atbildēja Debora. - Varbūt viņa varēs pateikt, kā dabūt rokā Kristīni. Cerēsim, ka viņa tagad, piektdienas vakarā, sēž savā istabā un mācās...

Debora izslēja īkšķi - Džesika bija pacēlusi klausuli. Džoana ieklausījās, un viņas uzmanība saspringa, redzot Deboras seju apmācamies un dzirdot viņu sakām:

-    Ak Dievs, kādas šausmas... Es nezināju... Man ļoti žēl... Kāda traģēdija!

Pēc diezgan garas sarunas Debora lēni nolika klausuli, pagriezās un uzlūkoja Džoanu. Aizdomājusies viņa kodīja ievilktu vaigu.

-    Nu? - noprasīja Džoana. - Vai mani arī apgaismosi? Kas noticis?

-    Kristīne Overmeiere pazudusi bez vēsts, - teica Debora. - Viņu kopā ar vēl vienu pirmkursnieci, Rebe-ku Koriju, pēdējo reizi redzējis kāds Vingeita klīnikas darbinieks, kad viņas, braucot projām no klīnikas, savā mašīnā uzņēmušas vienu stopotāju.

-    Es biju dzirdējusi, ka pagājušajā vasarā pazudušas divas studentes, - sacīja Džoana. - Tikai nezināju vārdus.

-    Sasodīts, kāpēc viņām vajadzēja pievākt to sto-potāju!

-    Varbūt tas bija paziņa?

-    Iespējams, - noteica Debora. Tagad bija viņas kārta nodrebēt. - No tādiem stāstiem man šermuļi iet pār kauliem.

-    Vai neviena no viņām nav atrasta? Arī līki ne?

-    Atrasta tikai mašīna, kas piederējusi Rebekai Ko-rijai. Tā bijusi kravas auto stāvvietā pie Ņūdžersijas autostrādes. Meitenes kopš tā laika nav redzētas. Nekas no viņu mantām un drēbēm ari nav atrasts.

-    Vai Kristīne ziedojusi olšūnas?

-    Jā, pusduci, kuras viņas ģimene pēc tam pieprasīja, iesūdzot klīniku tiesā, bet klīnika atdeva labprātīgi. Laikam radi gribēja, lai viņiem ir teikšana, kam tās tiks. Ir nu gan gadījums!

-    Tas saucas: kā mēs gribējām piezvanīt un apvaicāties, - sacīja Džoana.

-    Mēs taču varam piezvanīt uz klīniku un pajautāt, kā sauc iepriekšējo donori, - ierosināja Debora.

-    Ja mēs zvanīsim uz klīniku, tad jau paprasīsim viņiem pašiem, kā tas notiek, - iebilda Džoana. - Ja tiktāl būs labi, varēsim palūgt atsauksmes.

-    Tātad tu tomēr gribi pamēģināt?

-    Es domāju, papildu informācija mums var tikai noderēt, - teica Džoana, - tomēr es neko vēl neesmu apņēmusies, varbūt vienīgi aizbraukt uz to klīniku.

-    Lieliski! - iesaucās Debora. - Venēcija! Mēs braucam!

2. nodaļa

1999. gādā 15. oktobris 7.05

Bija skaists rudens rīts, un abpus autoceļam nr. 2 pletās meži koši zeltainā rotā. Debora un Džoana brauca no Kembridžas uz Masačūsetsas ziemeļrietumiem, uz Bukfordu. Saule, kā jau tai pienācās, spīdēja aiz muguras, tikai dažbrīd viņas apžilbināja atspīdumi vējstiklos mašīnu straumē, kas devās pretējā virzienā -uz Bostonu. Abām braucējām bija saulesbrilles un galvā beisbola cepures.

Kopš viņas bija apbraukušas Frešpondu, mašīnā valdīja klusums. Katra bija iegrimusi savās domās. Debora galvenokārt prātoja, cik brīnum ātri bija nokārtojušies visi ar Vingeita klīnikas apmeklējumu saistītie jautājumi, it kā tie jau būtu bijuši iepriekš nolemti. Džoanas pārdomas bija lielākoties uz sevi vērstas. Viņa nespēja noticēt, cik ļoti viņas dzīve pārvērtusies vienas nedēļas laikā, un

sevišķi tam, cik pati jutās mierīga. Svētdien, kad viņa beidzot nosprieda, ka spēs psihiski izturēt sarunu ar Kārl-tonu un, viņasprāt, gaidāmo uzstājību par kāzām jūnijā, izrādījās, ka Kārltons tā ņēmis ļaunā, ka atteicās ar viņu runāt. Vairākas dienas viņa bija veltīgi zvanījusi un atstājusi viņam ziņas. Rezultātā viņi nerunāja viens ar otru veselu nedēļu, un šis fakts nostiprināja Džoanas pārliecību, ka viņas pēkšņā atklāsme par laulību vispār un konkrēti par Kārltonu ir bijusi pamatota. Pēc visām epizodēm, ko viņa nebija varējusi tulkot citādi kā noraidījumu, šajā situācijā Kārltona negatīvā rīcība šķita pagalam nejēdzīga. Viņas izpratnē tā bija slikta zīme. Savstarpējai saziņai bija augsta vieta Džoanas vērtību sistēmā.

-    Vai tu neaizmirsi to jautājumu sarakstu? - pavaicāja Debora.

-    Nē, - atbildēja Džoana. Viņa bija pierakstījusi savus jautājumus, kuri lielākoties attiecās uz to, kas gaidāms pēc olšūnu ziedošanas procedūras, - vai nepieciešams ierobežot fizisku aktivitāti un tamlīdzīgi.

Uz Deboru Vingeita klīnikas izrādītā atsaucība bija atstājusi ļoti labu iespaidu. Pirmdienas rītā viņas ar Džoanu bija piezvanījušas uz “Harvard Crimson ” sludinājumā norādīto numuru. Kad viņas bija stādījušās priekšā un pateikušas par savu varbūtējo interesi ziedot olšūnas, viņas uzreiz savienoja ar doktori Šīlu Do-naldsoni, kas tūdaļ piedāvājās viņas apciemot. Nepagāja ne stunda, un ārste ieradās viņu Kreigijas ielas dzīvoklī. Viņas profesionālisms bija iespaidīgs, viņa īsi izklāstīja klīnikas darba programmu un izsmeļoši atbildēja uz visiem jautājumiem, kas Deborai un Džoanai tobrīd bija radušies.

-    Mēs neuzskatām, ka nepieciešama hiperstimulāci-ja, - jau sarunas sākumā bija teikusi doktore Donaldso-ne. - Faktiski mēs vispār nestimulējam. Mēs to saucam par savu “organisko” pieeju. Mēs nekādā ziņā nevēlamies, lai mūsu donorēm rastos problēmas, ko varētu radīt sintētisko vai dabisko hormonu izmantošana.

-    Bet kā jūs varat būt droši, ka vispār dabūsiet kādu olšūnu? - jautāja Debora.

-    Dažreiz mēs nedabūjam, - atbildēja ārste Do-naldsone.

-    Bet jūs tomēr samaksājat, vai ne?

-    Protams, - teica doktore Donaldsone.

-    Kāda anestēzija tiek lietota? - vaicāja Džoana. Tā bija viņas galvenā rūpe.

-    Jūs varēsiet izvēlēties, - atbildēja ārste Donaldsone. - Tomēr doktors Pols Sonderss, kurš veic olšūnu ieguves procedūru, dod priekšroku vieglai vispārējai anestēzijai.

Kad tas bija noskaidrots, Džoana bija piekritusi.

Otrā dienā pēc pārrunām doktore Donaldsone bija piezvanījusi no paša rīta, lai paziņotu, ka abas draudzenes ir pieņemtas un ka klīnika vēlētos veikt procedūru pēc iespējas drīzāk, vēlams šajā pašā nedēļā, un ka jebkurā gadījumā viņi dienas laikā gribētu zināt galīgo lēmumu. Debora un Džoana vairākas stundas apsprieda visus par un pret. Debora stingri atbalstīja iešanu līdz galam. Pamazām viņas entuziasms pārliecināja arī Džoanu. Viņas piezvanīja uz klīniku. Vizīte tika nolikta uz piektdienas rītu.

-    Vai tev nav radušās nekādas šaubas? - pēkšņi iejautājās Džoana, kad abas braucējas bija stundas ceturksni klusējušas.

-    Ne mazākās, - atteica Debora. - Sevišķi atceroties Luisburgas laukumā to dzīvokli, ko mēs apskatījām. Es ceru, ka neviens to nenogrābs, pirms dabūsim naudu savās karstajās roķelēs.

-    Tas atkarīgs arī no tā, vai pārdevējs piekritīs mazām pirmajām iemaksām, - bilda Džoana. - Citādi tas sniegsies pāri mūsu iespējām.

Draudzenes bija vērsušās pie nekustamā īpašuma aģentiem gan Kembridžā, gan Bostonā un jau apskatījušas vairākus piedāvātos dzīvokļus. Dzīvoklis Luisburgas laukumā, Bīkonhilas rajonā, bija viņas visvairāk vilinājis. Tā bija viena no Bostonas labākajām adresēm, tuvu centram, tuvu metro stacijai, kas ļaus pāris minūtēs nonākt Hārvarda laukumā.

-    Patiesību sakot, es brīnos, kāpēc cena ir tik pieņemama.

-    Manuprāt, tāpēc, ka tas ir ceturtajā stāvā bez lifta, - teica Džoana. - Turklāt dzīvoklītis galu galā ir ļoti mazs, sevišķi otrā guļamistaba.

-    Jā, bet no šīs istabas loga ir labākais skats visā dzīvoklī, un tur ir arī milzīgs sienas skapis!

-    Tev nebūtu iebildumu staigāt cauri virtuvei, lai tiktu uz tualeti?

-    Man nebūtu iebildumu staigāt cauri svešam dzīvoklim, lai tiktu uz tualeti, ja vien varētu dzīvot Luisburgas laukumā.

-    Kā mēs nolemsim, kura dzīvos šajā istabā? -jautāja Džoana.

-    Ei, ja tevi tas uztrauc, es ar vislielāko prieku dzīvotu mazākajā! - sacīja Debora.

-    Nopietni?

-    Pilnīgi nopietni, - apliecināja Debora.

-    Varbūt mēs varam pēc kāda laika mainīties, -ierosināja Džoana.

-    Nav vajadzīgs, - attrauca Debora. - Man nav nekādu iebildumu pret dzīvi mazākajā guļamistabā. Tici man!

Džoana pagrieza galvu un paskatījās pa sānlogu. Jo tālāk ziemeļos viņas nonāca, jo spilgtākas kļuva rudens krāsas. Kļavu sarkanums bija tik košs, ka gandrīz neizskatījās īsts, sevišķi pretstatā priežu un hemlo-ku tumšajam zaļumam.

-    Vai tev pašai nav radušās kādas šaubas? - jautāja Debora.

-    Ne gluži, - atbildēja Džoana. - Tikai gandrīz vai galva reibst no tā, cik strauji viss notiek. Proti, ja viss iznāks, kā iecerēts, tad pēc nedēļas mums piederēs nekustamais īpašums un mēs būsim Venēcijā. Tas ir kā sapnī.

Debora bija internetā sameklējusi neticami lētas lidmašīnas biļetes caur Briseli uz Milānu. No Milānas viņas ar vilcienu brauks uz Venēciju, ierazdamās tur pēcpusdienā. Debora bija arī sameklējusi mazu pansiju netālu no Rialto tilta, kur viņas varēs apmesties, līdz sameklēs dzīvokli.

-    Es nevaru sagaidīt! - iesaucās Debora. - Pilnīgs trakums! Benvenuto a Italia, signorina! - Viņa pasniedzās un viegli sabužināja Džoanas frizūru.

Džoana paliecās sānis, atvairīja Deboras roku un iesmējās.

-    Mille grazie, cara, - viņa atteica rotaļīgi sarkastiskā toni. Viņa atgāza galvu un izlaida pirkstus caur matiem, kas sniedzās līdz pleciem, jo cerēja atgriezt tajos ko līdzīgu sakārtojumam. - Mani tiešām drusku pārsteidz, cik ātri Vingeita klīnika grib to visu nokārtot, -viņa piebilda, vienlaikus pūloties atpakaļskata spogulītī saredzēt savu matu tagadējo izskatu. Džoana mēdza mazliet pārspīlēti uztraukties par saviem matiem un izskatu kopumā, daudz vairāk nekā Debora, kas viņu par to bieži ķircināja.

-    Droši vien kādas divas klientes izdara spiedienu uz viņiem, - minēja Debora. Viņa pagrieza spogulīti atpakaļ pareizā stāvoklī.

-    Vai ārste Donaldsone tā teica? - jautāja Džoana.

-    Nē, - atbildēja Debora. - Tas ir mans secinājums. Viņa teica, ka klīnikai šobrīd nepieciešamas tikai divas donores, tā ka mums ir veicies piezvanīt īstajā brīdī.

-    Re, tur ir zīme, nākamais pagrieziens ir uz Buk-fordu, - sacīja Džoana norādīdama. Zīme bija maza, aiz tās auga ozolu puduris ar koši oranžu lapotni.

-    Pamanīju, - atteica Debora un ieslēdza pagrieziena rādītāju.

Pēc vēl divdesmit minūšu brauciena pa šauro div-joslu ceļu, kas, ābeļu rindu un akmens žogu ieskauts, līkumoja caur pakalniem un rūsganiem labības laukiem, viņas nonāca tipiskā Jaunanglijas pilsētiņā. Nomalē viņas sveica liela reklāma: “LAIPNI LŪDZAM BUKFORDĀ, “BUKFORDAS VIDUSSKOLAS RUNČU”, 1993- GADA MA-SAČŪSETSAS 2. LĪGAS FUTBOLA ČEMPIONU, PILSĒTĀ!” Lauku ceļš pārtapa Meinstrītā un sadalīja pilsētiņu ziemeļdaļā un dienviddaļā. Kā jau bija sagaidāms, šajā ielā atradās daudzi veikali iepriekšējā gadsimtu mijā celtos ķieģeļu namos. Aiz neliela parka slējās pamatīga baznīca ar baltu torni, tai pretī granītā kalts pašvaldības nams. Pa ietvēm uz ziemeļu pusi kā bezspāmu gājputni devās skolēnu bariņi ar mugursomām plecos.

-    Mīlīgs miestiņš, - komentēja Debora, paliecās uz priekšu un lūkojās apkārt. Viņa bija samazinājusi ātrumu; nu tas bija mazāks par divdesmit jūdzēm stundā.

- Liekas pat pārāk mīlīgs, lai būtu īsts; gandrīz vai kā dekorācija.

-    Es neredzu nevienas norādes uz Vingeita klīniku, - bilda Džoana.

-    Zini anekdoti, kāpēc vajag simt miljonus spermatozoīdu, lai apaugļotu vienu olšūnu?

-    Baidos, ka nezinu vis, - sacīja Džoana.

-    Tāpēc, ka neviens negrib apstāties, lai pajautātu ceļu.

Džoana ieķiķinājās.

-    Laikam tas nozīmē, ka mēs apstāsimies.

-    Tu esi mani sapratusi absolūti precīzi, - teica Debora un pieturēja pie “RiteSmart” aptiekas. Vietas auto atstāšanai bija slīpi iezīmētas visgarām abās Mein-strītas pusēs. - Ienāksi līdzi vai pagaidīsi te?

-    Neļaušu tev vienai izbaudīt visu eksotiku, - attrauca Džoana un izlēca no mašīnas.

Draudzenēm nācās izvairīties no bērneļiem, kas dzinās cits citam pakaļ pa ietvi. No viņu griezīgajiem kliedzieniem un spiedzieniem gandrīz vai aizkrita ausis, un, iegājušas aptiekā un aizvērušas durvis, viņas izjuta atvieglojumu. Iekšā valdošais relatīvais miers bija asā kontrastā. To pastiprināja fakts, ka te nebija neviena pircēja. Nebija redzams arī neviens farmaceits.

Neviens arī nerādījās. Ceļa prasītājas paraustīja plecus un devās uz recepšu leti telpas dziļumā. Uz letes stāvēja zvaniņš. Debora to enerģiski pakratīja. Troksnis nosacītajā klusumā bija iespaidīgs. Pēc brīža pa divviru durvīm, kas atsauca atmiņā traktierus Holivudas vesternos, iznāca resns vīrs ar papliku pauri, ģērbies farmaceita virsvalkā, kam bija atpogāta augšējā podziņa. Lai gan aptiekā šķita pavēss, viņam uz pieres bija izsitušies sviedri.

-    Kā es varu dāmām palīdzēt? - saimnieks mundri apjautājās.

-    Mēs meklējam .Vingeita klīniku, - sacīja Debora.

-    Tepat kaimiņos, - attrauca farmaceits. - Tā ir tur, kur Kabota psihiatriskā slimnīca.

-    Kā, lūdzu? - pārsteigta pārjautāja Debora. - Tā atrodas nervu dziednīcā?

-    Nūjā, - atteica farmaceits. - Vecais doktors Vin-geits to velna padarīšanu vai nu nopirka, vai iznomāja... Es īsti nezinu, kā viņš tur iekārtojās. Starp citu, neviens to īsti nezina, lai gan - kāda tam nozīme.

-    Ā, skaidrs, - novilka Debora. - Nervu dziednīca tā ir bijusi agrāk.

-    Nūjā, - atkārtoja farmaceits. - Kādus simt gadus. Tur bija ari tuberkulozes sanatorija. Izskatās, ka vecos laikos bostonieši gribējuši savus plānprātiņus un diloņ-slimniekus nobāzt tā patālāk. Ieslodzīja viņus tādā kā cietoksnī. Prom no acīm, prom no sirds. Pirms simt gadiem Bukforda skaitījās tālum tāls novads. Jā, laiki ir mainījušies. Tagad mēs esam gandrīz vai Bostonas piepilsēta.

-    Šos slimniekus tikai ieslodzīja un nemaz nemēģināja ārstēt? - jautāja Džoana.

-    Laikam gan, - attrauca farmaceits. - Bet tolaik jau nebija sevišķu iespēju šis kaites izārstēt. Nē, kaut kas jau bija. Tur daudz noņēmās ar ķirurģiju, ziniet, ar tālaika eksperimentiem, piemēram, plaušas kolapsēša-nu diloņslimniekiem vai lobotomiju trakajiem.

-    Izklausās briesmīgi, - teica Džoana. Viņa nodrebēja.

-    Laikam jau bija ar’, - piekrita farmaceits.

-    Jā, bet tagad tur vairs nav ne tuberkulozes, ne psihisku slimnieku, - piebilda Debora.

-    Skaidrs, ka nav, - apstiprināja farmaceits. - Ka-bota, tā mēs, šejienieši, viņu saucam, ir ciet nu jau kādus divdesmit, trīsdesmit gadus. Man liekas, tas bija septiņdesmitajos gados, kad no turienes aizvāca pēdējos pacientus. Atcerieties: tolaik politiķi sāka pa nopietnam čakarēt veselības aprūpi. Savā ziņā tā bija traģēdija. Man liekas, tos atlikušos pacientus vienkārši aizveda ar autobusu uz Bostonu un palaida vecajā pilsētas parkā.

-    Nezinu gan, vai mēs to varam atcerēties... -bilda Debora.

-Taisnība, taisnība... - piekrita farmaceits.

-    Vai jūs mums pateiksiet, kā tikt uz Kabotu? -jautāja Debora.

-    Kāpēc gan ne? - attrauca farmaceits. - No kuras puses braukdamas?

-    No ziemeļiem.

-    Labi, tad brauciet tāpat tālāk līdz nākamajam luksoforam un tur nogriezieties pa labi. Tur uz stūra bibliotēka, tā ir Pīrsa iela. Jau no krustojuma jūs redzēsiet Kabota ķieģeļu torni. Pa Pīrsa ielu izbrauksiet no pilsētas un vēl pāris jūdžu uz austrumiem, un būsiet klāt. Garām nepabrauksiet.

Draudzenes pateicās farmaceitam un atgriezās pie savas automašīnas.

-    Ir nu gan atraduši vietiņu Reproduktīvās medicīnas klīnikai, - noteica Debora, kad viņas atpakaļgaitā izbrauca uz ielas. - Kādu brīdi man jau sagribējās doties atpakaļ uz Kembridžu.

-    Varbūt tā arī jādara... - bilda Džoana.

-    Ei, tu taču to nedomā nopietni?

-    Nē, nedomāju, - sacīja Džoana. - Tomēr vietas ar šādu vēsturi man uzdzen šermuļus. Vari iedomāties, kādas šausmas tās sienas ir redzējušas?

-    Nevaru vis, - atzinās Debora.

Pols Sonderss nolika malā kartīti, ko viņam bija sagatavojusi Šīla Donaldsone, un, uzslējis elkoņus uz galda, spēcīgi saberzēja acis. Viņš bija atgriezies savā kabinetā torņa ceturtajā stāvā pēc vairākām laboratorijā pavadītām stundām, pārbaudot embriju kultūras. Pa lielākai daļai tās attīstījās gluži labi, lai gan nevarētu teikt, ka pavisam nevainojami. Vainīgs, viņaprāt, bija olšūnu vecums un kvalitāte, bet šo problēmu viņš grasījās drīz vien atrisināt.

Pols mēdza celties agri. Parasti viņš atstāja gultu jau pirms pieciem un laboratorijā ieradās pirms sešiem. Tā viņš jaudāja lielu daļu darba paveikt pirms pacientu ierašanās, kas sākās deviņos. Šorīt nācās sākt darbadienu vēl agrāk, jo bija ieplānotas divas olšūnu ieguves procedūras. Viņš gribēja tās procedūras veikt, cik agri vien iespējams, lai būtu drošs, ka donorēm pietiks laika atgūties no anestēzijas un viņas varēs braukt mājās tajā pašā dienā. Stacionāro slimnieku vietas bija paredzētas tikai krīzes situācijām, un pat tad Pols labprātāk nosūtīja pacientes uz tuvāko neatliekamās palīdzības slimnīcu. Pols atkal paņēma kartīti, piecēlās no galda un aizgāja pie logiem. Šie trīs milzeņi slējās pāri Pola necilajam piecu pēdu sešu collu augumam. Skats pavērās uz plašo mauriņu, kas klīnikas priekšā stiepās līdz pat čuguna žogam, kurš apjoza visu klīnikas teritoriju Žoga augšmalu klāja stieple, kas bija žiletes asumā. Palūkojoties pa kreisi, Pols varēja redzēt vārtsarga akmens namiņu, uz kuru veda šķembu seguma celiņš. Tas nāca taisni uz Pola pusi un tad aizliecās vēl tālāk pa kreisi, uz stāvvietu slimnīcas dienvidu pusē. Pa gabalu cauri rudenīgajai lapotnei bija redzams Bukfordas prezbiteriāņu baznīcas tornis, kā arī dažu pilsētas lielāko namu skursteņi. Pie apvāršņa kā sarkani plankumiņi slējās Berkšīras kalni.

Pols pārlasīja kartīti, brīdi padomāja, tad atkal palūkojās pa logu. Viņam bija pilnīgs pamats būt apmierinātam. Labāk nemaz nevarēja veikties, un šī doma viesa smaidu viņa bālajā sejā. Šķita neticami, ka pirms nieka sešiem gadiem viņš bija gandrīz bēgšus aizbēdzis no Ilinoisas, zaudējis slimnīcā iegūto statusu un tik tikko saglābis savu ārsta licenci. Viņa toreizējais advokāts bija paredzējis vēl lielākas nepatikšanas, tāpēc viņš bija devies prom, migrējis uz austrumiem. To visu izraisīja muļķīgais tracis sakarā ar viņa rēķiniem par valsts apmaksāto trūkumcietēju ārstēšanu. Protams, viņš bija pārspīlējis skaitļus, bet tā darīja arī viņa kolēģi dzemdību un ginekoloģiskajā nodaļā. Faktiski viņš bija tikai kopējis un uzlabojis to praksi, kādu piekopa cita mediķu grupa tajā pašā ēkā. Kāpēc revidenti uzklupa tieši viņam, tas joprojām nebija skaidrs, - šī neskaidrība viņu saniknotu, ja nāktos par to atkal domāt. Taču tādām domām vairs nebija nekāda pamata, jo viss bija nokārtojies neticami veiksmīgi.

Kad viņš bija tikko ieradies Masačūsetsā un bažījās, vai neradīsies grūtības dabūt licenci, ja Masačūset-sas Ārstniecības pārvalde uzzinās par viņa problēmām Ilinoisā, Pols bija nolēmis paaugstināt savu kvalifikāciju, apgūstot reproduktīvās medicīnas kursu. Tas bija veiksmīgākais lēmums viņa mūžā. Tā viņš ne tikai izvairījās no sarežģījumiem ar licenci, bet arī nonāca tādā nozarē, kurā netraucēja nekāda īpaša uzraudzība ne profesionālajā, ne finanšu jomā. Turklāt tā bija pārsteidzoši ienesīga nozare.

Nonākšana reproduktīvās medicīnas jomā viņam bija sevišķi izdevusies arī tāpēc, ka veicās gadīties īstajā laikā un vietā, lai iepazītos ar Spenseru Vingeitu -atzītu šīs nozares speciālistu, kas vēlējās krasi samazināt savu slodzi klīnikā, izbaudīt brīvo laiku, gulēt uz lauriem, pievilināt sponsorus un lasīt lekcijas. Nu jau Pols bija tas, kurš komandēja parādi gan pētniecības, gan klīnikas darba jomā.

Ikreiz, kad Pols iedomājās, cik paradoksāla ir viņa nonākšana pētnieka lomā, viņš nevarēja nesmaidīt, jo agrāk viņam nekas tāds nebija ne sapņos rādījies. Medicīnas institūtā viņam bija vissliktākās sekmes kursā, un pētniecības darba pamatus viņš nemaz nebija apguvis. Viņam bija pat izdevies izsprukt cauri, nekārtojot nevienu eksāmenu statistiskajā analīzē. Taču tagad tam nebija nekādas nozīmes. Reprodukcijas nozares pacienti mēdza būt tik izmisuši, ka bija gatavi izmēģināt jebko. Patiesībā tieši viņi visvairāk gribēja izmēģināt jaunās metodes. Pētnieka pieredzes trūkumu Pols aizstāja ar iztēli. Viņš apzinājās, ka strauji virzās uz priekšu vairākos virzienos un sasniegumi ar laiku padarīs viņu gan slavenu, gan bagātu.

Novērsies no tā, ko viņš jau uzlūkoja par savu valstību, Pols nevilšus pameta skatienu grezni ierāmētajā spogulī starp diviem milzīgajiem logiem. Ciešāk ieskatījies atspulgā, Pols pārlaida delnu pār vaigiem. Pārsteigts un satraukts viņš uzlūkoja savas ādas bālumu, kuru izcēla gandrīz melnie mati, līdz saprata, ka vainīgas lielākoties ir spilgtās dienasgaismas lampas pie augstajiem griestiem. Viņš iesmējās par savām mirklīgajām bažām. Pols pazina savu bālumu; ar tādu dienas režīmu viņš maz tika brīvā dabā, vēl retāk īstā saulē, tomēr viņš zināja, ka neizskatās tik slikti, kā rādīja spogulis. Šajā atspulgā āda bija vienā tonī ar viņa vienu īpašo, balto matu šķipsnu.

Atgriezies pie galda, Pols apņēmās kaut kad ziemā aizbraukt uz Floridu vai varbūt pieteikties uz kādu ginekologu konferenci kādā citā saulainā novadā, kur viņš varētu iepazīstināt ar sava darba starprezultātiem. Vēl viņš nodomāja, ka vajadzētu atlicināt laiku fiziskai aktivitātei, jo bija iedzīvojies liekajā svarā - tauki krājās, padomā tikai, ap kaklu! Sportojis viņš nebija daudzus gadus. Pols nekad nebija diez kāds atlēts, un savulaik tas viņam sagādāja pamatīgus sirdēstus Dien-vidčikāgas vidusskolā, kur sportam bija augsta vieta vērtību skalā. Viņš bija mēģinājis iesaistīties dažās ko-

mandās, taču nekad tas nebija izdevies, viņa pūliņi tikai kļuva par izsmiekla objektu.

-    Lai viņi tagad uz mani paskatās, - Pols skaļi noteica, domādams par skolasbiedriem, kas bija viņu apsmējuši. - Paši droši vien strādā par krāvējiem. -Tuvojās viņa izlaiduma salidojums, un viņš prātoja, ka varbūt ir vērts aizbraukt un parādīt tiem Smurguļiem, pāri darītājiem, ko viņš sasniedzis.

Pols pacēla telefona klausuli, piezvanīja uz laboratoriju un lika pasaukt ārsti Donaldsoni. Gaidīdams kolēģi pienākam pie telefona, viņš pārlasīja kartīti, ko joprojām turēja rokā.

-    Kas noticis, Pol? - Šīla jautāja bez ievadfrāzēm.

-    Es dabūju tavu kartīti, - teica Pols. - Par tām divām sievietēm, kas brauc šurp. Vai, tavuprāt, viņas ir labas kandidātes?

-    Lieliskas, - sacīja Šīla. - Abas ir veselas, ar normālu dzīvesveidu, nekādu ginekoloģisku problēmu, nav stāvoklī, nelieto narkotikas, vispār nekādas zāles, abas apmēram cikla vidū.

-    Viņas abas tiešām ir doktorandes?

-    Tieši tā.

-    Tad jau droši vien gudras.

-    Bez šaubām.

-    Kāpēc tā viena pieprasa vietējo anestēziju? -jautāja Pols.

-    Viņa ir bioloģijas doktorande, - atbildēja Šīla.

- Kaut ko zina par anestēziju. Es ieteicu vispārējo, bet viņa neuzrāvās. Es domāju, lai Kāris vēl pamēģina.

-    Bet tu mēģināji pārliecināt? - uzstāja Pols.

-    Protams, mēģināju, - aizkaitināta attrauca Šīla.

-    Labi, lai Kāris parunā, - noteica Pols un neatvadījies nolika klausuli. Šīla dažreiz krita viņam uz nerviem ar savu acīm redzamo skaudību.

-    Re, tur ir tas tornis, kuru minēja farmaceits, -sacīja Debora, rādīdama uz priekšu. Viņas bija tikko nogriezušās Pīrsa ielā, un tālumā tik tikko samanāms pār apkaimi slējās ķieģeļu tornis.

-Ja līdz turienei tiešām ir divas vai pat trīs jūdzes, tad tas tornis ir milzīgs.

-    No šejienes pēc silueta mazliet atgādina Ufici galeriju Florencē, - sacīja Debora. - Visnotaļ atbilstoši.

Laukā no pilsētas ceļmalas koki aizsedza skatu uz Kabota torni. Pabraukušas garām sarkanam, noplukušam šķūnim ceļa labajā pusē, viņas aiz līkuma ieraudzīja kreisā pagrieziena norādi uz Vingeita klīniku. Nogriezušās grantētajā celiņā, viņas starp kokiem ieraudzīja divstāvu pelēka granīta sardzes namu. Tā bija pazema, smagnēja celtne ar maziem, slēģotiem lodziņiem un tumšpelēku šīfera jumtu rūpīgi darinātiem kores galiem. Mājas stūros bija fantastisku figūru akmens notekcaurules.

Piebraucot tuvāk, viņas redzēja, ka pie mājas ceļš beidzas arkā, kuru aizsedza pamatīgi dzelzs vārti. Aiz vārtiem varēja samanīt svaigi pļautu mauriņu, vienīgo nepārprotamo dzīvības zīmi šajā vietā. No sardzes nama uz abām pusēm parkā aizstiepās pamatīgs čuguna žogs, kam gar augšmalu bija piestiprināta asa stieple.

Debora apturēja mašīnu.

-    Debestiņ, - viņa noteica. - Tas aptieķnieks nejokoja, sacīdams, ka šeit Kabota iemītnieki bijuši ieslodzīti kā cietoksnī. Tas izskatās gandrīz vai pēc cietuma.

-    Tiešām neizskatās viesmīlīgi, - piekrita Džoana.

-    Nez, kā mēs tiksim iekšā? Vai tu kaut kur redzi zvana pogu vai arī mums būs jāzvana pa mobilo?

-    Gan jau te ir videonovērošana vai kas tamlīdzīgs, - bilda Debora. — Piebraukšu pie vārtiem.

Debora piebrauca pie pašiem vārtiem. Tiklīdz viņa bija apstājusies, atvērās sardzes nama smagās durvis un iznāca vīrs formastērpā ar papīru paliktni rokā. Viņš pienāca pie šofera puses loga, ko Debora patlaban nolaida lejā.

-    Kā varu jums pakalpot? - sargs jautāja patīkamā, tomēr visai stingrā tonī. Galvā viņam bija cepure ar melnu, spīdīgu nagu, līdzīga policista formas galvassegai.

-    Mēs pie ārstes Donaldsones, - sacīja Debora.

-    Kā jūs, lūdzu, sauc? - jautāja sargs.

-    Debora Kokrina un Džoana Meisnere, - atbildēja Debora.

Vīrs ieskatījās paliktnim piespraustajā lapā, atķeksēja divus vārdus un norādīja ar pildspalvu uz vārtiem.

-    Brauciet pa celiņu pa labi. Tur būs stāvvieta. Jūs sagaidīs.

-    Paldies! - sacīja Debora.

Vīrs pieskārās cepures malai. Ar skaļu čerkstu ķēde sāka vilkt vaļā smagos vārtus.

-    Tu redzēji, kāda tam sargam pistole? - čukstus jautāja Debora, kad bija atkal aizvērusi logu. Sargs joprojām stāvēja blakus mašīnai.

-    To būtu grūti neievērot, - teica Džoana.

-    Pilsētas centra slimnīcās esmu redzējusi bruņotu apsardzi, - sacīja Debora, - bet ne jau lauku klīnikā.

Kāpēc gan viņiem vajadzīga tāda apsardze, ņemot vērā, ka tā ir tikai reproduktīvās medicīnas iestāde?

-    Jā, interesanti, vai viņiem svarīgāk nelaist cilvēkus iekšā vai ārā.

-    Par to pat jokot negribas, - atteica Debora. Viņa brauca iekšā pa atvērtajiem vārtiem. - Varbūt te taisa ari abortus? Šā štata abortu klīnikās esmu redzējusi apsardzi.

-    Grūti iedomāties kaut ko nepiemērotāku reproduktīvās medicīnas centram.

-    Laikam tev taisnība, - piekrita Debora.

Otrpus arkai apbraukušas ap tūju puduri, draudzenes pirmo reizi pilnībā ieraudzīja Kabotu. Tā bija milzīga četrstāvu sarkanu ķieģeļu ēka zem stāva šīfera jumta ar robotu dzegu. Mazi restoti logi un vidū - augstais tornis ar lieliem daudzrūšu logiem bez restēm.

Debora pavisam samazināja ātrumu.

-    Neticami ieraudzīt tādu milzeni vienu pašu galīgos laukos. Un interesanta arhitektūra. Redzot tuvumā, es varu saderēt, ka tā ir tīša Ufici kopija. Tik līdzīga, ka tas nevar būt nejauši. Ja atmiņa mani neviļ, tad arī pulkstenis ir tāda paša stila, tikai Ufici galerijā tas darbojās.

-    Es esmu tepat Masačūsetsā redzējusi arī citas līdzīgas Viktorijas laika mājas, - sacīja Džoana. - Viena ir Vusterā - no akmens, nevis no ķieģeļiem, bet gandrīz tikpat liela. Tā gan ir pamesta. Šo vismaz kaut kā izmanto.

-    Vingeita klīnikai jābūt daudziem klientiem, ja tā aizņem tik lielu platību.

Džoana pamāja.

Aizbraukušas uz stāvvietu ēkas labajā pusē, viņas tur ieraudzīja pārsteidzoši daudz automašīnu. Abas draudzenes uzreiz pamanīja, ka liela daļa mašīnu nav parastās “Honda Civic" vai “Chevrolet Caprice”. Viens auto sevišķi izcēlās starp “Mercedes”, “Porsche” un “Lexuš Tas bija tumšsarkans “Bentley” ar atveramu jumtu.

-    Mīļo stundiņ! - izsaucās Džoana. - Redzi to auto?

-    To ir grūti neievērot, tāpat kā sarga pistoli. -Lakotais krāsojums mirdzēja agrā rīta saulē.

-    Vai tu vispār zini, cik tāds maksā? - jautāja Džoana.

-    Nav ne jausmas.

-    Vairāk nekā trīssimt tūkstošus dolāru.

-    Va velis! Tas jau ir nepiedienīgi, sevišķi pie ārstniecības iestādes.

Debora iebrauca skaidri norādītajā apmeklētāju daļā. Kad draudzenes izkāpa no mašīnas, atvērās durvis ar portiku pret autostāvvietu, un tajās parādījās slaida sieviete ar kastaņbrūniem matiem, baltā.virsval-kā. Viņa pamāja.

-    Toties šī sasveicināšanās ir kas pilnīgi pretējs tam, ko mēs piedzīvojām pie vārtiem, - sacīja Debora un pamāja pretī. Atbraucējas gāja uz jardus piecdesmit attālajām durvīm.

-    Izskatās pēc ārstes Donaldsones.

-    Tā arī būs, - sacīja Debora.

-    Es ceru, ka mums tas nebūs jānožēlo, - pēkšņi ieteicās Džoana. Viņa gāja, nodūrusi galvu, un skatījās sev uz kājām. - Man ir tāda nelāga sajūta, ka mēs tagad izdarām lielu kļūdu.

Debora satvēra draudzeni aiz rokas un apturēja vinu.

-    Par ko tu runā? Tu taču negribi atkal sākt visu no sākuma? Ja tu šaubies, tad griežamies apkārt un braucam atpakaļ uz Bostonu. Es negribu, lai tu domā, ka esmu uz tevi izdarījusi spiedienu, jo tā nemaz nav!

Džoana samiedza acis, vairīdamās no rīta saules, un skatījās uz slaido ārsti klīnikas durvīs. Nu viņas bija pietiekami tuvu, lai redzētu, ka tā tiešām ir doktore Donaldsone un ka viņa priecājas, redzot Džoanu un Deboru. Viņas kalsnajā sejā bija plats, viesmīlīgs smaids.

-    Atbildi taču man! - pieprasīja Debora, vēl vairāk saspiezdama Džoanas roku.

Džoana atkal pievērsās Deborai.

-    Vai tu vari man, acīs skatīdamās, pateikt, ka tu esi pilnīgi droša - viss būs labi?

-    Es esmu absolūti droša, - atbildēja Debora. -Jau desmit reižu esmu tev to teikusi: mēs šajā situācijā varam būt tikai ieguvējas.

-    Es runāju par to procedūru, - sacīja Džoana.

-    Ak tu dieniņ! Tā procedūra ir sīkums. Sievietes, kuras ārstējas no neauglības, to iztur daudzas reizes, un viņām vēl tonnām pumpē iekšā hormonus. Mums tas būs tīrais sīkums.

Džoana vilcinājās. Viņas zaļo acu skatiens šaudījās šurpu turpu no Deboras uz doktori Donaldsoni. Viņa, kas baidījās pat no injekcijas pret gripu, pārdomāja savu jūtīgumu pret medicīnas iestādēm.

-    Labi, darīsim to.

-    Tu esi pārliecināta? Tu skaidri zini, ka nejūties piespiesta to darīt?

Džoana papurināja galvu. - Viss kārtībā, iesim! Ātrāk sāksim, ātrāk beigsim.

Viņas gāja tālāk.

-    Vienu brīdi tu mani tiešām sabaidīji, - sacīja Debora.

-    Dažreiz es pati sevi sabaidu, - atteica Džoana.

3. nodaļa

1999. gada 15. oktobris 7.45

-    Es ceru, ka brauciens no Bostonas bija bez starpgadījumiem, - sacīja doktore Donaldsone, aizvērdama aiz viņām klīnikas durvis.

-    Brauciens bija jauks, - atbildēja Debora, pārlūkodama plašo, patukšo uzgaidāmo telpu. Tajā atradās dārgas, modernas skandināvu mēbeles, asi kontrastējot ar Viktorijas laika arhitektoniskajām detaļām. Telpas centrā stāvēja liels un tukšs U veida reģistratores galds. Gar sienām bija izvietoti ādas atzveltņi un dīvāni. Uz kafijas galdiņiem gulēja dāsns jaunāko žurnālu klāsts.

-    Es tikai šorīt attapos, ka nebiju izstāstījusi jums ceļu, - sacīja doktore Donaldsone. - Lūdzu, atvainojiet!

-    Nevajag atvainoties, - teica Debora. - Man pašai vajadzēja pajautāt. Bet nebija nekādu grūtību. Mēs apstājāmies pie vietējās aptiekas un noskaidrojām.

-    Ļoti prātīgi, - uzlielīja doktore Donaldsone. Viņa saņēma rokas. - Labi, sāksim ar galveno. Es ceru, ka neesat kopš pusnakts neko ēdušas?

Debora un Džoana papurināja galvu.

-    Brīnišķīgi! - sacīja doktore Donaldsone. - Es tagad piezvanīšu ārstam Smitam, mūsu anesteziologam. Viņš vēlas ar jums aprunāties. Tikmēr jūtieties kā mājās; varat novilkt mēteļus, drīz varēsim sākt.

Kamēr doktore Donaldsone zvanīja no reģistratores tālruņa, Debora un Džoana novilka mēteļus un pakāra tos garderobē.

-    Kā jūties? - Debora čukstus pajautāja Džoanai. Pa gabalu viņas varēja skaidri dzirdēt doktores Do-naldsones balsi.

-    Paldies, gluži labi, - atbildēja Džoana. - Kāpēc tu jautā?

-    Tu esi tik klusa. Tu taču nesāc atkal pārdomāt, ko?

-    Nē! Tomēr šī vieta mazliet stindzina, - sacīja Džoana. - Daudz pārsteigumu, tādu kā bruņota apsardze. Pat mēbeles uzgaidāmajā telpā ir tādas kā neīstas.

-    Es saprotu, ko tu ar to domā, - piekrita Debora.

- Droši vien maksājušas veselu bagātību, bet šajā vidē izskatās galīgi nejēdzīgi.

-    Tas ir dīvaini. Parasti tādas lietas mani neuztrauc. Piedod, ka esmu tik nenormāla.

-    Mēģini atslābināties, iztēlojies, kā mēs dzeram kafiju Svētā Marka laukumā!

Pēc atgriešanās uzgaidāmajā telpā doktore Donaldsone apsēdināja viņas uz dīvāna un pavēstīja, ka anesteziologs Kāris Smits jau nākot pie viņām. Tad pavaicāja, vai viņām ir vēl kādi jautājumi.

-    Cik ilgi tas vilksies? - jautāja Džoana.

-    Pati procedūra aizņem tikai kādas četrdesmit minūtes, - atbildēja doktore Donaldsone. - Pēc tam jums būs dažas stundas jāatpūšas, lai būtu droši, ka anestēzija ir pilnībā izgājusi. Nepaies ilgs laiks, kad jau brauksiet mājās.

-    Vai šīs procedūras mums notiks vienlaikus? -jautāja Džoana.

-    Nē, - atbildēja doktore Donaldsone. - Jūs, mis Meisnere, būsiet pirmā, jo jums būs viegla vispārējā narkoze. Protams, ja mis Kokrina arī izšķirsies par vispārējo narkozi, tad jūs pašas varat izlemt, kura būs pirmā.

-    Mani pilnīgi apmierina vietējā anestēzija, - sacīja Debora.

-    Kā jums tīk, - teica doktore Donaldsone. Viņa paskatījās uz vienu, tad uz otru donori. - Vai šobrīd ir vēl kādi jautājumi?

-    Vai klīnika aizņem visu šo māju? - jautāja Debora.

-    Mīļo stundiņ, nē! Šī taču ir milzīga būve. Kādreiz te bija liela psihiatriskā slimnīca un vēl tuberkulozes sanatorija.

-    Tā mums arī stāstīja, - piebilda Debora.

-    Reproduktīvās medicīnas klīnika aizņem tikai divus stāvus šajā spārnā, - paskaidroja doktore Donaldsone. - Vēl mums ir daži kabineti tornī. Pārējās telpas ir tukšas, tajās ir tikai vecas gultas un daudz vecu aparātu un instrumentu. Tas ir gandrīz vai kā muzejs.

-    Cik cilvēku šeit strādā? - jautāja Džoana.

-    Patlaban mums ir apmēram četrdesmit darbinieku, bet šis skaits pastāvīgi aug. Precīzu skaitu var noskaidrot pie Helēnas Māstersones, viņa ir mūsu personāla daļas vadītāja.

-    Četrdesmit darbinieku - tas ir daudz, - sacīja Džoana. - Droši vien tā ir īsta Dieva dāvana tik nomaļam lauku nostūrim kā šis.

-    Tā varētu likties, - atteica doktore Donaldsone,

- bet patiesībā mums vienmēr ir grūtības sameklēt piemērotus darbiniekus. Mēs bieži liekam sludinājumus Bostonas avīzēs, parasti vajag laborantus un kvalificētus administratorus. Varbūt jūs pašas meklējat darbu? -Šīla Donaldsone šķelmīgi pasmaidīja.

-    Nedomāju vis, - Debora ar smaidu attrauca.

-    Vienīgā nodaļa, kur netrūkst darbinieku, ir ferma, - piebilda doktore Donaldsone. - Šajā jomā mums no paša sākuma nav bijušas nekādas problēmas.

-    Ferma? - pārjautāja Džoana. - Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Vingeita klīnikai ir liela dzīvnieku ferma, -skaidroja ārste Donaldsone. - Tā ir būtiska mūsu pētījumu programmas daļa. Mēs nodarbojamies ar reprodukcijas procesa pētniecību arī citām sugām, ne tikai homo sapieris.

-    Tiešām? - vaicāja Džoana. - Kādas sugas jūs vēl pētāt?

-    Tās, kuras ir ekonomiski nozīmīgas, - atbildēja Donaldsone. - Liellopus, cūkas, mājputnus, zirgus. XJn, protams, mūs ļoti interesē arī suņu un kaķu vairošanās.

-    Kur šī ferma atrodas? - jautāja Džoana.

-    Klīnikas teritorijā, tieši aiz galvenās ēkas, kas te ir mīļi iesaukta par “milzoni”; pa vidu ir tikai balto priežu jaunaudzīte. Vide ir diezgan idilliska. Tur ir dīķis, aizsprosts un vecas dzirnavas, nemaz nerunājot par šķūņiem, pļavām, labības laukiem, aplokiem... Kabotai jau sākumā bijusi vairāk nekā divsimt akru liela teritorija, kur dzīvo arī pašu darbinieki, un sava ferma, kas to darīja visai neatkarīgu pārtikas sagādē. Fermas atrašanās pašu teritorijā bija galvenais iemesls, kāpēc mēs to izlēmām nomāt. Tādējādi mūsu pētīšanas iespējas stipri pieaug, ja ferma ir tieši blakus laboratorijai, nerunājot par darbinieku dzīvokļiem.

-    Ari laboratorija ir šeit pat? - jautāja Debora.

-    Protams, - atteica doktore Donaldsone. - Pamatīga laboratorija. Par to es esmu sevišķi lepna, jo tieši es visvairāk nodarbojos ar tās iekārtošanu.

-    Vai mēs varēsim paskatīties? - jautāja Debora.

-    Gan jau varēsim to nokārtot, - atbildēja doktore Donaldsone. - Ā, lūk, Kāris Smits!

Sievietes pagriezās un ieraudzīja telpā ienākam dūšīgu liela auguma vīru ķirurga tērpā ar mapi rokā. Tobrīd atvērās arī parādes durvis un ieradās bariņš darbinieku, pieskandinot apkārtni ar sarunu troksni. Kāda sieviete devās pie reģistratores galda, bet pārējie gāja uz zāli, no kuras tikko bija iznācis Smits.

Džoana sastinga. Ieraugot anesteziologa operāciju zāles tērpu, bija grūti apvaldīt domas par gaidāmo procedūru.

Stādījies priekšā un sarokojies ar abām sievietēm, doktors Smits apsēdās, sakrustoja kājas un nolika mapi sev uz ceļiem.

-    Tā, - viņš iesāka, izņemdams no krūškabatas vienu no vairākām pildspalvām, - mis Kokrina, cik man zināms, jūs dodat priekšroku vietējai anestēzijai...

-    Tieši tā, - sacīja Debora.

-    Vai drīkstu jautāt, kāpēc? - vaicāja ārsts Smits.

-    Es vienkārši tā jūtos labāk, - atbildēja Debora.

-    Es domāju, jūs esat informēta, ka mēs olšūnu ziedošanas procedūrās dodam priekšroku vieglai vispārējai anestēzijai.

-    Ārste Donaldsone to mums pavēstīja, - sacīja Debora. - Viņa arī teica, ka lēmumu varu pieņemt es.

-    Katrā ziņā, - apliecināja doktors Smits. - Tomēr es vēlētos jums izstāstīt, kāpēc mums šķiet labāk, ka jūs esat miegā. Izdarot vieglu vispārējo anestēziju, mēs šo procedūru veicam ar tiešu laparoskopisku novērošanu. Izdarot vietējo anestēziju, procedūru veic ar ultraskaņas vadītu šļirci. Tēlaini izsakoties, tas ir līdzīgi strādāšanai tumsā. - Doktors Smits ieturēja pauzi un pasmaidīja. - Vai par to, ko esmu līdz šim teicis, ir kādi jautājumi?

-    Nē, - atbildēja Debora.

-    Ir vēl kāda problēma, - turpināja doktors Smits.

- Ar vietējo anestēziju mēs tomēr nevaram garantēt, ka šīs manipulācijas vēdera dobumā būs pilnīgi nesāpīgas. Citiem vārdiem sakot, ja mums radīsies grūtības ar piekļuvi olnīcām un mums nāksies drusku manevrēt, lai tas būtu iespējams, jūs varat izjust zināmas neērtības.

-    Esmu tam gatava, - sacīja Debora.

-    Pat ņemot vērā varbūtējās sāpes?

-    Gan jau izturēšu, - atteica Debora. - Es labāk vēlos būt nomodā.

Kāris Smits uzmeta skatienu Šīlai Donaldsonei, ārste paraustīja plecus. Tad viņš īsi noskaidroja abu draudzeņu medicīnisko vēsturi. To beidzis, viņš piecēlās.

-    Tas bija viss, kas man pagaidām jāzina. Kad būsiet pārģērbušās, satiksimies otrajā stāvā.

-    Vai es dabūšu pretsāpju zāles? - jautāja Džoana.

-    Protams, - sacīja doktors Smits. - Tās ievadīs, tiklīdz jūs būsiet pieslēgta sistēmai. Vai šobrīd ir vēl kādi jautājumi?

Neviena no jaunajām sievietēm neatbildēja; doktors Smits pasmaidīja un aizgāja. Doktore Donaldsone pavadīja draudzenes cauri centrālajai zālei uz atsevišķu, mazāku uzgaidāmo telpu. Tās vienā pusē bija vairāki pārģērbšanās nodalījumi ar aizvelkamām durvīm, otrā pusē bija skapīšu rinda. Plaukts ar slimnīcas krekliem, virsvalkiem un čībiņām atradās blakus skapīšiem. Patīkama izskata maza auguma māsa patlaban papildināja pacientu inventāru. Pie divviru durvīm stāvēja vairāki guļamrati. Telpas vidū bija vairāki krēsli un dīvāns ap kafijas galdiņu, uz kura gulēja žurnālu kaudzīte.

Doktore Donaldsone iepazīstināja atbraucējas ar māsu. Viņu sauca Sintija Kārsone. Māsa izsniedza katrai pacientes apģērba komplektu un skapīša atslēgu, atstūma divu blakus novietotu pārģērbšanās nodalījumu durvis un ieteica piespraust savu skapīša atslēgu pie krekla. Šīla Donaldsone aizgāja. Vēl pēc brīža aizgāja arī Sintija, lai sadabūtu sistēmai nepieciešamo. Viņa solīja pēc brīža atgriezties.

-    Tā pierunāšana par vispārējo anestēziju bija visai spēcīga, - no sava nodalījuma sacīja Džoana.

-    To es nenoliedzu, - atteica Debora.

Draudzenes iznāca katra no sava nodalījuma, ar vienu roku turot ciet plāno virsvalku, ar otru savas drēbes. Ieraugot viena otru, abas sāka smieties.

-    Es ceru, ka neizskatos tikpat nožēlojama kā tu, -izdvesa Džoana.

-    Man ļoti žēl tev to pavēstīt, - atbildēja Debora,

- bet izskaties gan.

Viņas aizgāja ieslēgt savu mantību skapīšos.

-    Kāpēc tu nepiekāpies un nepiekriti vispārējai anestēzijai? - jautāja Džoana.

-    Klausies, nesāc vismaz tu uz mani spiest! - atbildēja Debora.

-    Tie anesteziologa argumenti man izklausījās visai prātīgi, - sacīja Džoana. - Sevišķi paskaidrojums par manipulēšanu vēdera dobumā. Man no tā vien galva sagriezās. Tev tiešām neliekas, ka vajadzētu pārdomāt?

-    Klausies! - atkārtoja Debora, aizcirzdama skapīša durvis un izraudama atslēgu. Viņa pagriezās pret draudzeni. Viņas vaigi bija pēkšņi pietvīkuši. - Mēs abas jau esam to izrunājušas. Es nevaru ciest, ka mani iemidzina. Vari saukt to par fobiju. Tev nepatīk šļirces, man nepatīk anestēzija.

-    Labi, labi, Dieva dēļ, nomierinies! - sacīja Džoana. - Te taču visu laiku es biju nervozās lomā.

Debora nopūtās. Viņa uz brīdi aizvēra acis un papurināja galvu.

-    Piedod! Es negribēju ķērkt uz tevi. Laikam jau es ari esmu uztraukusies.

-    Ir jau labi; ko nu tu atvainojies, - sacīja Džoana.

Tobrīd atgriezās Sintija ar veselu klēpi visādu piederumu, kuņas viņa nolika uz vieniem guļamratiem. Viņa turēja rokā ari mēģeni, kuru iestiprināja sistēmas statīvā pie citiem guļamratiem. - Kura no jums ir mis Meisnere? - viņa jautāja.

Džoana pacēla roku.

Sintija papliķēja pa guļamratu polsterēto virsmu, kas bija pārklāta ar tīru palagu.

-    Varbūt jau leciet te augšā, lai es varu pielikt sistēmu? Tad es jums iedošu kokteilīti, no kura jūs jutīsieties kā Jaungada ballē.

Debora pasniedzās un paspieda draudzenes roku, un viņas apmainījās līdzjūtīgiem skatieniem. Tad Džoana darīja, kā pavēlēts. Debora piegāja un nostājās otrā guļamratu pusē.

Sintija ar prasmīgām, skopām kustībām gatavoja sistēmu, vienlaikus risinādama vieglu sarunu par laiku, un Džoana nepaspēja ne sākt īsti uztraukties, kad Sintija jau lika žņaugu viņai ap kreiso roku, tieši zem elkoņa.

Džoana novērsa skatienu un saviebās, adatai ieduroties ādā. Nākamajā brīdī žņaugs jau bija prom, un Sintija pielika plāksteri.

Džoana pagriezās. Viņas sejā atspīdēja pārsteigums.

-    Tātad sistēma jau ir iekšā?

-    Nūjā! - attrauca Sintija un ievilka zāles divās šļircēs. - Tagad nāk patīkamākais. Tikai, drošs paliek drošs, sakiet: jums, cik man zināms, nav alerģijas pret nekādām zālēm?

-    Tieši tā, - atbildēja Džoana.

Sintija pieliecās pie sistēmas un iepildīja zāles vienā no mēģenēm.

-    Kas tas būs? - jautāja Džoana.

-    Jūs tiešām gribat zināt? - atjautāja Sintija. Viņa pabeidza ar pirmajām zālēm un sāka ar otrajām.

-Jā!

-    Diazepams un fentanils.

-    Un kā to sauc angliski?

-    Pirmais ir tas pats, kas valiums, un otrais ir viens opiātu analgētiķis.

-    Valiumu es tā kā zinu. Kas ir tas otrais?

-    Sāpju noņēmējs no morfinu grupas, - atbildēja Sintija. Viņa ātri savāca iesaiņojumus un citus atlikumus un sasvieda īpašā tvertnē. Kamēr māsa izdarīja ierakstu kartītē, kuru izvilka no guļamratu pagalvja, atvērās gaiteņa durvis un ienāca vēl viena paciente. Viņa uzsmaidīja, piegāja pie slimnīcas drēbju plaukta, paņēma vienu pacientes komplektu un nozuda pārģērbšanās nodalījumā.

-    Vai viņa arī ir donore? - jautāja Džoana.

-    Kā lai es zinu, - atteica Debora.

-    Tā ir Dorotija Stīvensa, - čukstus atbildēja Sintija, aiziedama guļamratu galvgalī un atbloķēdama riteņus.

- Viņa ir klīnikas kliente; jau kuro reizi uz dīgļa transplantāciju. Galīgi neveicas cilvēkam, daudz pārcietusi.

-    Vai jūs jau vedat mani uz turieni? - vaicāja Džoana, kad guļamrati sāka kustēties.

-    Vedu gan, - atbildēja Sintija. - Kad gāju pēc sistēmas, man teica, ka jūs jau nepacietīgi gaida.

-    Vai es varu iet līdzi? - jautāja Debora. Viņa bija saņēmusi Džoanas roku.

-    Diemžēl ne, - teica Sintija. - Palieciet te un atslābinieties. Jūsu kārta pienāks drīz vien.

- Viss būs kārtībā, - sacīja Džoana, uzsmaidīdama Deborai. - Es jau sāku just to opiātu. Nav nemaz tik nepatīkami!

Debora pēdējo reizi paspieda Džoanas roku. Pirms aizvērās durvis, viņa vēl redzēja Džoanu priecīgi pamājam viņai ar brīvo roku.

Debora aizgāja pie dīvāna un smagi atslīga tajā. Viņa nebija neko ēdusi kopš gulētiešanas iepriekšējā vakarā un tagad juta izsalkumu. Viņa pacēla vienu žurnālu, pacēla otru, bet saprata, ka nevarēs koncentrēties, vēders rūca pārāk stipri. Viņa mēģināja iztēloties, kurp šajā vecajā, milzīgajā ēkā tiek vesta Džoana. Atsviedusi žurnālu, viņa pārlūkoja telpu. Šeit, tāpat kā galvenajā uzgaidāmajā telpā, valdīja kliedzošs kontrasts starp senlaicīgajām arhitektoniskajām detaļām un mūsdienīgajām mēbelēm. Džoanai bija taisnība: Vin-geita bija pilna ar pretrunām, kas viesa neskaidru nemieru. Tāpat kā Džoana, arī Debora vēlējās, kaut olšūnu ziedošanas procedūra ātrāk beigtos.

Atvērās viena pārģērbšanās nodalījuma durvis, un iznāca Dorotija Stīvensa ar savām drēbēm. Viņa uzsmaidīja Deborai un devās pie skapīšiem. Debora noraudzījās viņā un prātoja, kādai gan jābūt sajūtai atkārtoti pārciešot šādas procedūras bez jebkāda rezultāta.

Dorotija aizslēdza savu skapīti un nāca apsēsties, pa ceļam piespraužot atslēgu sev pie krekla. Viņa apsēdās, paņēma kādu žurnālu un sāka šķirstīt. Laikam sajutusi Deboras skatienu, viņa pacēla satriecoši debeszilas acis. Nu bija Deboras kārta uzsmaidīt. Viņa stādījās priekšā, un Dorotija darīja to pašu. Kādu laiciņu abas jaunās sievietes risināja vieglu sarunu. Pēc pauzes

Debora jautāja Dorotijai, vai viņa jau kādu laiku ir Vingeita klīnikas paciente.

-    Diemžēl esmu, - atbildēja Dorotija.

-    Vai jums nav bijušas nepatīkamas izjūtas?

-    Kur nu bez tādām izjūtām, - sacīja Dorotija.

- Par vieglu šo ceļu nekādi nevar nosaukt. Klīnikai nevar pārmest, viņi mani brīdināja. Tomēr mēs ar vīru negrasāmies padoties, vismaz kamēr vēl ir kādas finansiālas iespējas.

-    Jums šodien būs dīgļa transplantācija? - jautāja Debora. Viņa negribēja atzīties, ka jau zina to.

-    Jau devīto reizi, - teica Dorotija. Viņa nopūtās un saņēma rokas.

-    Lai veicas! - Debora viņu sirsnīgi uzmundrināja.

-    Veiksme man tiešām varētu noderēt.

Debora parādīja, ka turēs īkšķi.

-    Vai jūs pirmoreiz Vingeitā? - jautāja Dorotija.

-Jā, - atzina Debora, - abas ar dzīvokļa biedri.

-    Esmu pārliecināta, ka būsiet gandarītas par savu izvēli, - teica Dorotija. - Jūs abas uz mākslīgo?

-    Nē, - atbildēja Debora. - Mēs esam donores. Atsaucāmies uz sludinājumu “Harvard Crimson ”.

-    Cik brīnišķīgi! - izsaucās Dorotija neviltotā sajūsmā. - Cik mīļa rīcība! Jūs atdosiet cerības dažiem izmisušiem pāriem. Es apsveicu jūsu devīgumu.

Debora pēkšņi jutās aplam savtīga. Viņa cerēja mainīt sarunas tematu, pirms atklājas īstais viņu rīcības iemesls. Viņai veicās: no neveiklas situācijas izglāba Sintijas pēkšņā atgriešanās. Māsa bez brīdinājuma iebrāzās pa divviru durvīm.

-    Lūdzu, Dorotij! - viņa ļoti dzīvespriecīgi uzsauca.

- Jūsu kārta! Varat iet uz transplantāciju telpu. Jums viss ir sagatavots.

Dorotija piecēlās, dziļi ievilka elpu un devās uz durvīm.

-    Viņa ir īsta cīnītāja, - piebilda Sintija, kad durvis bija aizvērušās. - Es tiešām ceru, ka šajā ciklā viņai izdosies. Ja kāda to nudien ir pelnījusi, tad tā ir viņa.

-    Cik šāds cikls izmaksā? - jautāja Debora. Bažas par pašas savtīgumu bija izvirzījušas priekšplānā ekonomiskus jautājumus.

-    Cena svārstās atkarībā no tā, kādas procedūras tiek veiktas, - teica Sintija, - taču caurmērā tie ir astoņi līdz desmit tūkstoši dolāru.

-    Augstais Dievs... - Debora noelsās. - Tad jau iznāk, ka Dorotija ar vīru jau ir iztērējuši apmēram deviņdesmit tūkstošus!

-    Varbūt pat vairāk, - sacīja Sintija. - Te nav iekļauts sagatavošanās posms un papildterapijas, kas dažkārt nepieciešamas. Neauglības risinājumi pāriem izmaksā dārgi, sevišķi tāpēc, ka apdrošināšana tos parasti nesedz. Lielākajai daļai pāru nākas sadabūt reālu naudu.

Ienāca vēl divas pacientes, un Sintija uzreiz pievērsās tām. Viņa paņēma atnācēju dokumentus, uzmeta tiem skatienu, izsniedza pacientu ietērpu un norādīja uz pārģērbšanās nodalījumiem. Debora bija pārsteigta, redzot, cik veca ir viena no šīm sievietēm. Viņa nevarēja būt droša, taču šķita, ka dāma ir krietni gados, piecdesmit pieci vismaz.

Trauksmainu izjūtu pārņemta, Debora piecēlās kājās.

-    Atvainojiet, Sintij, - ieteicās Debora. Māsa tobrīd lasīja pacientu dokumentus. - Ārste Donaldsone minēja, ka man kāds varētu parādīt laboratoriju. Pie kā man būtu jāgriežas?

-    Tādu lūgumu gan es dzirdu pirmoreiz, - sacīja Sintija. Viņa brīdi padomāja. - Manuprāt, būtu jāsazinās ar Klēru Hārlovu no reklāmas daļas. Viņa mēdz izrādīt klīniku potenciālajiem pacientiem, lai gan es nezinu, vai tur mēdz iekļaut laboratoriju. Ja jums nav iebildumu staigāt apkārt šajā virsvalkā, varat aiziet pie reģistratores galvenajā uzgaidāmajā telpā un palūgt, lai pa peidžeru aizsūta ziņu mis Hārlovai. Sevišķi daudz laika jums nav, tā ka es neieteiktu tālu aizklīst. Es domāju, ka jūs varētu saukt jau pēc kādām piecpadsmit minūtēm.

Kaut arī brīdināta, ka viņu drīz varētu aicināt, Debora juta nepieciešamību kaut ko pasākt. Rīkodamās pēc Sintijas ieteikuma, viņa atgriezās galvenajā uzgaidāmajā telpā un lūdza sazināties ar reklāmas daļas darbinieci. Gaidīdama atbildi, viņa ievēroja, ka kopš viņas un Džoanas ierašanās te ir parādījies visai daudz pacienšu. Sarunas viņām nevedās. Lielākā daļa sieviešu lasīja žurnālus. Dažas bezmērķīgi lūkojās taisni uz priekšu.

Klēra Hārlova bija klusa, laipna, izpalīdzīga sieviete. Likās, ka viņa mīļuprāt uzved Deboru stāvu augstāk un izrāda tai galveno laboratoriju. Kā jau doktore Donaldsone bija teikusi, tā bija liela un aizņēma gandrīz visu ēkas spārna pusi.

Atstātais iespaids bija pamatīgs. Debora bija daudz laika pavadījusi bioloģijas laboratorijās, tāpēc pa lielākajai daļai viņa zināja, ko redz. Aparatūra bija jauna, vislabākie dabūjamie modeļi, ieskaitot pat tik īpašus agregātus kā automatizētus DNS sekvencerus. Otrs pārsteigums bija tas, cik maz darbinieku atradās šajā plašajā telpā.

-    Kur tad visi ir? - jautāja Debora.

-    Visi ārsti pašlaik veic dažādas klīniskas procedūras, - atbildēja Klēra.

Debora gāja gar garu leti, uz kuras atradās vairāk mikroskopu, nekā viņa jebkad bija vienkopus redzējusi. Tie bija arī daudz jaudīgāki nekā tie, kurus bija nācies lietot Deborai.

-    Te jau varētu strādāt vesela armija, - teica Debora.

-    Mēs nemitīgi meklējam kvalificētus darbiniekus, -atbildēja Klēra.

Debora bija nonākusi līdz laboratorijas viņam galam un paskatījās pa gala logu. Skats uz ēkas otru pusi bija iespaidīgs, sevišķi tāpēc, ka klīnika atradās pakalnā, mauriņi aizslīga lejup no tās abās pusēs. Uz ziemeļiem, cauri ozolu un kļavu oranžajām un sarkanajām lapām, Debora varēja samanīt akmens mājas, līdzīgas sardzes namam, tikai gaišākas.

-    Vai tās ēkas pieder pie fermas? - viņa jautāja.

-    Nē, tās ir dažas dzīvojamās mājas, - paskaidroja Klēra. Norādīdama uz dienvidaustrumiem, kur nogāze bija stāvāka nekā citās pusēs, viņa pievērsa Deboras uzmanību gaismas spīdumam, kas bija tikko manāms caur vecu priežu zarotnēm. - Tā ņirboņa ir saules atspīdums dzirnavu dīķī. Fermas ēkas atrodas ap to.

-    Un kas tas par ķieģeļu skursteni? - jautāja Debora, norādīdama uz dūmeni, kas slējās virs kokiem vēl tālāk pa labi. - Vai tas arī pieder pie Vingeita kompleksa? - No skursteņa nāca balti dūmi, kurus vējš nesa tālāk uz austrumiem, bet saule padarīja sarkanīgus.

-    Katrā ziņā, - apstiprināja Klēra. - Tā ir vecā katlumāja, kas mums nodrošina apkuri un karsto ūdeni. Tā ir visai interesanta celtne. Agrāk tur bija Kabotas krematorija.

-    Krematorija? - izdvesa Debora. - K-kāpēc gan te bija vajadzīga krematorija?

-    Droši vien vajadzība spieda iekārtot, - sacīja Klēra. - Es domāju, ka agrākos laikos daudzas ģimenes pameta savus šeit nonākušos radiniekus.

Debora sarāvās no domas par nomaļu psihiatrisko slimnīcu ar savu krematoriju, taču, pirms viņa paspēja vēl ko pavaicāt, iepīkstējās Klēras peidžers. Darbiniece paskatījās displejā.

-    Jūs aicina, mis Kokrina. Jūsu procedūrai viss ir sagatavots.

Debora jutās atvieglota. Viņa gribēja, lai viss ātrāk beigtos un viņa ar Džoanu varētu braukt atpakaļ mājās.

4. nodaļa

1999. gadā 15. oktobris 9.05

Nebija nekāda pārejas posma. Vienubrīd Džoana cieši iemiga, citubrīd viņa uzreiz pamodās. Viņa atklāja, ka skatās augstos, svešos gofrēta skārda griestos.

-    Nu re, ērkšķrozīte pamodusies, - pavēstīja kāda balss.

Džoana pagrieza galvu svešās balss virzienā un ieraudzīja tikpat svešu seju. īsu brīdi viņa grasījās jautāt, kur atrodas, bet tad samulsums izzuda un viņa pilnībā izprata situāciju.

-    Izmērīsim jūsu asinsspiedienu, - sacīja kopējs; viņš noņēma no kakla stetoskopu un ielika klausulītes ausīs. Viņš likās labi audzināts jauneklis, tuvu Džoanas vecumam, tērpies operāciju zāles tērpā. Plāksnīte uz krūtīm pauda viņa vārdu: MAIRONS HANNA. Asins-

spiediena mērītājs jau bija aplikts ap Džoanas kreiso augšdelmu, un viņš sāka to piepūst.

Džoana lūkojās vīrieša sejā. Viņa acis bija pievērstas spiediena rādītājam, bet stetoskopu viņš turēja pie Džoanas elkoņa locītavas. Kad mērītāja aproce izlaida gaisu, viņa sajuta pulsu sitamies rokā. Vīrietis pasmaidīja un noņēma aparātu.

-    Asinsspiediens jums ir lielisks, - viņš sacīja. Tad viņš pasniedzās pēc Džoanas delnas locītavas un pārbaudīja pulsu.

Džoana nogaidīja, līdz viņš bija beidzis.

-    Kas ir ar manu procedūru? - viņa jautāja.

-    Jūsu procedūra ir beigusies, - atbildēja Mairons, pierakstīdams noskaidrotos rādījumus kartītē.

-    Jūs jokojat, - sacīja Džoana. Viņai nebija ne jausmas par aizritējušo laiku.

-    Nebūt ne, viss ir izdarīts, - atkārtoja Mairons.

- Cik es saprotu, procedūra bijusi veiksmīga. Doktors Sonderss droši vien ir iepriecināts.

-    Es nevaru tam noticēt, - teica Džoana. - Dzīvokļa biedre man stāstīja, ka, pamostoties no anestēzijas, esot nelabi.

-    Mūsdienās tas ir retums, - sacīja Mairons. - Ar propofolu nemēdz būt. Vai nav lieliska manta?

-    Tas ir tas, kas man bija?

-    Nūjā!

-    Cik ir pulkstenis?

-    Mazliet pāri deviņiem.

-Jūs nezināt, vai mana draudzene Debora Kokri-na... vai viņai jau notika procedūra?

-    Tā pašlaik notiek, - atbildēja Mairons. - Vai jūs varētu man par prieku piecelties sēdus uz gultas malas?

Džoana darīja, kā pavēlēts. Viņas kustīgumu ierobežoja sistēma, kas vēl nebija atvienota no rokas.

-    Kā jūtaties? - jautāja Mairons. - Galva nereibst? Vai nav kādas citas nepatīkamas sajūtas?

-    Es jūtos labi, - atbildēja Džoana. - Pilnīgi normāli. - Viņa bija pārsteigta, sevišķi par to, ka nekas nesāpēja.

-    Varbūt pasēdiet dažas minūtes, - ierosināja Mairons. - Tad, ja viss būs kārtībā, novāksim jums tās caurules un varēsiet iet lejā pārģērbties savās drēbēs.

-    Kāpēc gan ne? - atteica Džoana. Viņa aplaida skatienu visapkārt. Palātā atradās vēl trīs gultas. Tās bija tukšas. Telpa bija noplukusi; tai acīmredzot bija gājis secen kosmētiskais remonts, kas izdarīts citās klīnikas daļās. Sienas un grīdas klāja vecas flīzes, arī logi izskatījās veci, izlietnes bija no steatīta.

Šī palāta viņai atgādināja arhaisko operāciju zāli, kur bija notikusi procedūra; no šīs domas pārskrēja drebuļi. Viņa iztēlojās, ka šādā zālē varēja notikt arī lobotomijas, nerēķinoties ar bezpalīdzīgo pacientu vēlmēm. Kad viņu ieveda zālē, tā atgādināja kādu reiz redzētu, drūmu, vairākus gadsimtus senu gleznu, kurā attēlota anatomijas stunda. Šajā gleznā tumsā aizslīdošajās krēslu rindās sēdēja ieinteresēti kungi, kas blenza lejup uz kārnu, spocīgi bālu līķi.

Palātas durvis atvērās. Džoana pagriezās un ieraudzīja neliela auguma vīrieti ar baltu matu šķipsnu. Viņa bālā seja atkal lika iedomāties par seno gleznu ar

anatomijas stundu. Atnācējs spēji apstājās, un pārsteigumu viņa sejā ātri nomainīja aizkaitinājums. Viņš bija tērpies garā, baltā ārsta virsvalkā, kas bija pārvilkts pāri zaļam ķirurga tērpam.

-    Sveicināts, doktor Sonders! - sacīja Mairons, paceldams skatienu no galda.

-    Mister Hanna, man liekas, jūs man teicāt, ka paciente vēl guļ, - noskaldīja doktors Pols Sonderss. Viņš cieši lūkojās Džoanā.

-    Kad mēs runājām, ser, viņa vēl gulēja, - atbildēja Mairons. - Viņa tikko pamodās, un viss ir kārtībā.

Ārsta neatlaidīgais skatiens lika Džoanai justies ārkārtīgi neērti. Kopš bērnības, kad nācās sadzīvot ar emocionāli svešo, ārkārtīgi stingro tēvu, naftas kompānijas direktoru, viņa izjuta iekšēju pretestību pret valdonīgiem cilvēkiem.

-    Asinsspiediens un pulss ir normāli, - sacīja Mairons. Viņš piecēlās un pagāja uz priekšu, bet pēc doktora Sondersa rokas mājiena apstājās.

Ārsts, lūpas sakniebis, pienāca pie Džoanas. Viņa paplatā virsdegune radīja maldīgu priekšstatu par tuvu novietotām acīm. Tomēr viņa visraksturīgākās iezīmes bija viegli atšķirīgas krāsas acu varavīksnenes un nelielā baltu matu šķipsna, kas patlaban bija gandrīz pilnībā iejukusi paspūrušajā frizūrā.

-    Kā jūs jūtaties, mis Meisnere? - jautāja Pols Sonderss.

Džoana manīja, ka viņa balss tonī nav nekādu emociju; līdzīgā tonī viņas tēvs savulaik mēdza apjautāties, kā Džoanai todien gājis skolā.

-    Labi, - viņa sacīja, nebūdama pārliecināta, vai viņas atbilde ārstu vispār interesē. Saņēmusi dūšu, viņa jautāja: - Vai jūs esat tas ārsts, kas man izdarīja procedūru? - Viņa bija iemidzināta pirms Pola ierašanās operāciju zālē.

-    Jā, - atbildēja Pols tādā tonī, kas neiedrošināja uz turpmākiem jautājumiem. - Vai jūs neiebilstu, ja es apskatītu jūsu vēderu?

-    Laikam gan ne... - sacīja Džoana. Viņa uzmeta skatienu Maironam, kas tūdaļ pienāca pie viņas gultas no otras puses. Džoana atgūlās uz muguras un apsedza kājas ar palagu.

Pols viegli pavilka augšup viņas kreklu un nolūkojās Džoanas atkailinātajā viduklī. Džoana pacēla galvu un paskatījās arī pati. Viņa ieraudzīja trīs plāksterus. Viens bija tieši zem nabas, divi pārējie vēl zemāk, izveidojot vienādmalu trijstūri.

-    Nekādu asiņošanas pazīmju, - sacīja Mairons,

- un gāze ir absorbējusies.

Pols pamāja. Viņš atvilka kreklu atpakaļ un pagriezās uz iešanu.

-    Dakter Sonders! - Džoana pēkšņi izsaucās.

Pols apstājās un atskatījās.

-    Cik olšūnu jūs ieguvāt?

-    Es precīzi neatceros, - atteica Pols. - Piecas vai sešas.

-    Vai tas ir labi?

-    Pilnīgi adekvāti, - sacīja Pols. Viņa drūmajā sejā pavīdēja vārs smaids. Tad viņš aizgāja.

-    Dakteris nav diez cik runīgs, - komentēja Džoana.

-    Viņš ir ļoti aizņemts cilvēks, - sacīja Mairons.

Viņš atvilka palagu, atsegdams Džoanas kājas. - Varbūt mēģiniet piecelties, redzēsim, kāda būs sajūta. Man liekas, jums jau varēs ņemt nost sistēmu.

-    Vai ārsts Sonderss veic visas olšūnu ieguves procedūras? - jautāja Džoana, pieceldamās sēdus un pārlikdama kājas pār gultas malu. Tad viņa uzmanīgi piecēlās, ar vienu roku pieturēdama kreklu.

-    Viņš to dara kopā ar ārsti Donaldsoni.

-    Kā jums liekas, vai viņa ierašanās nozīmē, ka manas dzīvokļa biedres procedūra arī jau ir beigusies?

-    Tā vajadzētu būt, - atbildēja Mairons. - Kā ir? Nekādas nestabilas sajūtas?

Džoana papurināja galvu.

-    Nu tad atvienojam to sistēmu, un jūs varēsiet iet mājās.

Drīz vien Džoana jau ņēma no skapīša savas drēbes, kurpes un somiņu. Turpat uz dīvāna un krēsliem, žurnālus šķirstīdamas, sēdēja četras pacientes slimnīcas tērpos. Džoanai viņas uzmanību nepievērsa. Deboras skapītis joprojām bija aizslēgts.

Kad Džoana jau gāja iekšā tajā pašā pārģērbšanās nodalījumā, ko bija izmantojusi iepriekš, ieradās Sintija ar Deboru. Ieraugot Džoanu, Deboras seja atplauka platā smaidā. Viņa uzreiz iemetās Džoanai līdzi pārģērbšanās skabūzī un aizvēra durvis.

-    Kā tev gāja? - viņa čukstus noprasīja.

-    Nebija nemaz tik slikti, - atbildēja Džoana, īsti nesaprazdama, kāpēc būtu jāčukst. - Kad anesteziologs man ievadīja “aizmirstības pienu”, viņš teica, ka roku varētu drusku dedzināt, tomēr es neko tādu nejutu. Es pat neatceros, kā aizmigu.

-    “Aizmirstības piens”? - jautāja Debora. - Kas tad tas tāds?

-    Anesteziologs tā dēvēja zāles, ko viņš man ievadīja, - atbildēja Džoana. - Ļoti strauji iedarbojās. It kā vienkārši nodzistu gaisma. Visas procedūras laikā es pilnīgi neko nejutu. Un papildus tam visam es varu tev pavēstīt, ka nekāda nelabuma man pamostoties nebija.

-    Pat ne mazākā reiboņa?

-    Nē! Un es pamodos tāpat kā aizmigu - vienā mirklī. - Džoana uzsita knipi. - Ar mani viss notika vienā mierā. Un kā tev?

-    Ari nieki vien, - atteica Debora. - Ne sliktāk kā parastā vizītē pie ginekologa.

-    Nekādu sāpju?

-    Drusciņ, kad ievadīja vietējo anestēziju, bet tas arī viss. Riebīga tikai visa tā glūnēšana iekšā.

-    Cik olšūnu bija?

-    Nav ne jausmas, - atzina Debora. - Droši vien tikai viena. Cik nu mēs, sievietes, katru mēnesi saražojam bez hormonālas hiperstimulācijas.

-    Man bija piecas vai sešas.

-    Baigā čempione... - ar rotaļīgu sarkasmu noteica Debora. - Kā tu zini?

-    Es pajautāju, - sacīja Debora. - Kad biju palātā, atnāca ārsts. Viņu sauc Pols Sonderss. Tu jau arī viņu noteikti redzēji, viņš ir tas, kurš veic procedūras kopā ar Šīlu Donaldsoni.

-    Tas īsais ar jocīgajām acīm?

-    Jā, tas pats. Viņš ir tāds kluss un vispār dīvains. Ieraudzījis, ka esmu nomodā, viņš reaģēja kā nenormāls.

-    Teica, lai vācies?

-    Es runāju nopietni!

-    Es tā saku, jo pret mani viņš izturējās tikpat dīvaini.

-    Tiešām?! - izsaucās Džoana. - Tad viņam nudien ir problēmas. Savā ziņā labi, citādi es sāku domāt, ka man varbūt rādījies. Tu jau zini, kā man ir ar tiem valdonīgajiem tipiem.

-    Zinu, zinu... - attrauca Debora. - Un tu domā, viņš bija aizkaitināts tāpēc, ka tu jau biji nomodā?

-    Jā, - apstiprināja Džoana. - Viņš uzbrēca kopējam, jo tas pirms pāris minūtēm bija viņam pa telefonu teicis, ka es vēl guļot. Man liekas, viņam kaut kas uznāca un uzreiz vajadzēja izlādēties. Citādi viņš būtu vērsies pret mani.

-    Galīgs absurds, - sacīja Debora.

-    Kopējs skaidroja viņa izturēšanos ar to, ka viņš esot ļoti aizņemts cilvēks.

-    Pret mani viņš izturējās tikpat nejēdzīgi. Tāpat kā visi citi, viņš sāka runāt, cik daudz labāka būtu vispārējā anestēzija, bet es tik un tā atteicos. Viņš gandrīz vai prātu zaudēja. Un zini ko, man pielēca, kāpēc viņi arī man lika mērdēties badā kopš vakarvakara. Viņi domāja, ka izdosies mani pierunāt.

-    Bet neizdevās taču, vai ne?

-    Ko tu! - izsaucās Debora. - Es viņiem pateicu, ka esmu gatava celties augšā un iet prom, un daudz netrūka. Ja ārste Donaldsone nebūtu izlīdzinājusi situāciju, tā arī būtu noticis. Tomēr viss beidzās labi.

-    Tinamies prom no šejienes! - sacīja Džoana.

-    Tūliņ, - attrauca Debora. Viņa atstūma nodalījuma durvis, pamirkšķināja Džoanai un nozuda.

Džoana dzirdēja, kā Debora noblīkšķina sava skapīša durvis. Džoana novilka slimnīcas drānas un kādu brīdi uzlūkoja sevi prāvajā spogulī. Doma par mazajiem iegriezumiem zem plāksteriem lika viņai nodrebēt. Tie bija mazi atgādinājumi, ka sveši cilvēki nesen ir skatījušies dziļi viņā iekšā.

Blakus nodalījuma durvju dārds atgrieza Džoanu īstenībā. Debora prata aplam ātri saģērbties, tāpēc tagad Džoana koncentrējās tikai uz to, lai draudzenei nevajadzētu ilgi gaidīt. Apģērbusies Džoana sāka sukāt matus, ko uz procedūras laiku bija sasējusi zirgastē. Tik un tā bija sapinkojušies. Viņa vēl nebija beigusi, kad jau dzirdēja Deboru iznākam no nodalījuma.

-    Cik tālu tu tur esi? - Debora caur durvīm uzsauca.

-    Gandrīz gatava, - atbildēja Džoana. Steigā ar matiem iznāca lielāka noņemšanās nekā parasti. Kopš vidusskolas laika viņa bija ļāvusi tiem augt arvien garākiem. Pēdējoreiz ieskatījusies spogulī, viņa beidzot atvēra nodalījuma durvis. Debora apbalvoja viņas pūliņus ar izmocītu sejas izteiksmi.

-    Es steidzos, - taisnojās Džoana.

-    Kā gan citādi, - celdamās kājās, sacīja Debora.

- Tev vajadzētu pamēģināt, vai ar īsiem matiem nav labāk. Aiztaupītu sev daudzas raizes; tad viss ir desmitreiz vienkāršāk.

-    Nemūžam! - Džoana rotaļīgi atmeta, lai gan domāja to pavisam nopietni. Par spīti neērtībām, viņa lepojās ar saviem garajiem matiem.

Abas draudzenes uzsauca “paldies!” Sintijai, un māsiņa atbildot pamāja ar roku. Pārējās pacientes, savas kārtas gaidītājas, pacēla acis, dažas pasmaidīja, taču visas atkal iegrima savā lasāmvielā, pirms Džoana un Debora bija izgājušas pa durvīm.

-    Es tikai tagad iedomājos, ka mēs esam aizmirsušas kaut ko pajautāt, - sacīja Debora, kad viņas gāja pa centrālo gaiteni.

-    Man jājautā, kas tas ir, vai tu tāpat pateiksi? -gurdi apvaicājās Džoana. Viņu mazliet kaitināja tas, ka Debora mēdza nepateikt savu domu līdz galam.

-    Mēs aizmirsām pajautāt, kādā veidā mums tiks samaksāts.

-    Skaidrā naudā jau tas nebūs, - teica Džoana.

-    To jau es zinu! - atrūca Debora.

-    Vai nu ar čeku, vai ar pārskaitījumu, - skaidroja Džoana.

-    Jā, jā, bet kad?

-    Līgumos, ko mēs parakstījām, bija sacīts, ka mums tiks samaksāts pēc procedūras. Tā ir notikusi, tātad viņi samaksās tagad.

-    Acīmredzot tev ir vairāk paļāvības, - teica Debora. - Man liekas, mums vajadzētu par to apjautāties, pirms braucam prom.

-    Katrā ziņā, - piekrita Džoana. - Man liekas, būs jālūdz sazināties ar dakteri Donaldsoni, ja viņa mūs nesagaidīs centrālajā uzgaidāmajā telpā.

Draudzenes izgāja plašajā vestibilā un pārlūkoja to. Gandrīz visas sēdvietas bija aizņemtas. Vietumis risinājās klusas sarunas, taču kopumā telpā bija pārsteidzoši kluss, ņemot vērā, cik daudz cilvēku te atradās.

-    Mjā, dakteres Donaldsones te nav, - noteica Debora. Lai pārliecinātos, viņa lieku reizi pārlaida skatienu telpai.

-    Palūgsim, lai aizsūta ziņu uz viņas peidžeru, -ierosināja Džoana.

Viņas tuvojās galdam telpas vidū. Reģistratore bija jauna, pievilcīga, pilnmiesīga rudmate. Viņai bija prāvas, pilnīgas lūpas, gluži kā modelēm uz izklaides žurnālu vākiem dižveikalu stendos. Plāksnīte viņai uz krūtīm pauda: ROŠELE MILARDA.

-    Atvainojiet... - teica Džoana, lai pievērstu sev uzmanību. Reģistratore slepus lasīja grāmatu, ko turēja klēpī.

Grāmata pazuda kā uz burvja mājienu.

-    Jā, lūdzu? - atsaucās Rošele.

Džoana lūdza, vai var nosūtīt ziņu doktorei Do-naldsonei.

-    Vai jūs esat Džoana Meisnere? - jautāja Rošele.

Džoana pamāja.

Rošele pievērsās Deborai.

-    Un jūs esat mis Kokrina?

-    Tieši tā, - atteica Debora.

-    Man jums jānodod kaut kas no Mārgaritas Lam-bertes, mūsu kasieres. - Rošele atvēra pa labi no sevis atvilktni un izņēma no tās divas aploksnes ar celofāna lodziņu. Abas aploksnes bija vaļā. Viņa pasniedza tās pārsteigtajām draudzenēm.

Slepus apmainījušās sazvērnieciskiem skatieniem, viņas ielūkojās katra savā aploksnē. Pēc brīža viņas līksmi saskatījās vēlreiz.

-    Bingo! - Debora teica Džoanai. Viņa iesmējās. Tad viņa pagriezās pret reģistratori un sacīja: - Mille grazie, signorina. Partiamo a Italia.

-    Pirmais teikums itāliski nozīmē “tūkstoš paldies”, -paskaidroja Džoana. - Par pārējo es īsti nezinu. Un ārstei Donaldsonei varat nezvanīt. Tas vairs nav nepieciešams.

Atstājušas samulsušo reģistratori, Džoana un Debora devās uz durvīm.

-    Es jūtos gandrīz vai kā zagle, dodoties projām ar tik lielu naudu! - Debora klusi sacīja. Tāpat kā Džoana, viņa turēja aploksni sažņaugtu rokā. Viņa vairījās saskatīties ar kādu citu, kas varbūt bija ieķīlājusi savu māju, lai samaksātu par neauglības risinājumu.

-    Ja viņiem ir tik daudz pacientu, tad man liekas, ka Vingeita klīnika tiešām var to atļauties, - atbildēja Džoana. - Man sāk rasties iespaids, ka šis bizness ir īsta naudas mašīna. Turklāt mums būtībā maksā klienti, nevis klīnika.

-    Tur jau tas joks! - teica Debora. - Lai gan... Ja jau tie ļaudis ir tādi snobi, lai pieprasītu Hārvardas studenšu olšūnas, tad droši vien viņiem nauda kabatu spiež.

-    Tieši tā, - apliecināja Džoana. - Tāpēc labāk mēģini domāt, ka mēs šiem cilvēkiem palīdzam un viņi savukārt nepaliek pateicību parādā un palīdz mums.

-    Grūti justies altruistei, saņemot čeku par četrdesmit pieciem tūkstošiem dolāru, - teica Debora. - Tad jau es vairāk jūtos kā savdabīga prostitūta, nevis kā zagle... Taču nepārproti mani! Es neko nenožēloju.

-    Kad tie pāri tiks pie bērniem, viņi noteikti domās, ka galu galā nav velti tērējušies.

-    Jā, tev taisnība, - piekrita Debora. - Es vairs nemocīšos ar vainas apziņu.

Viņas izgāja spirgtajā Jaunanglijas rīta vēsumā. Debora jau dzirās doties lejā pa pakāpieniem, bet ievēroja, ka draudzene vilcinās. Džoana bija saviebusies.

-    Kas noticis? - Debora uztraukta jautāja.

-    Man tikko iesāpējās te, vēdera lejasdaļā, - atbildēja Džoana un norādīja ar kreiso roku. - Un nezin kāpēc arī plecā!

-    Vai vēl sāp?

-Jā, bet kļūst labāk.

-    Vai iesim atpakaļ un pasauksim ārsti Donaldsoni?

Džoana uzmanīgi pataustīja vēdera lejasdaļu, tieši

pie kreisā iegurņa. Šis apvidus bija diezgan jutīgs. Tad viņa sajuta vēl vienu sāpju dūrienu. No viņas lūpām izlauzās kunksts.

-    Vai ar tevi viss kārtībā, Džoana?

Džoana pamāja. Līdzīgi pirmajai spazmai, sāpes ilga vienīgi mirkli, atstājot tikai vieglu smelgoņu.

-    Iesim, piezvanīsim ārstei Donaldsonei! - mudināja Debora. Viņa satvēra Džoanas roku, grasīdamās vest draudzeni atpakaļ klīnikā, taču Džoana neļāvās.

-    Nav jau tik traki, - viņa teica. - Iesim uz mašīnu.

-    Tu esi pārliecināta?

Džoana atkal pamāja, mierīgi atbrīvodama roku no Deboras tvēriena un sākdama kāpt lejup. Sākumā viņai bija krietni vieglāk kustēties, drusku saliecoties, taču pēc dažiem soļiem viņa jau varēja izslieties taisni un iet relatīvi normāli.

-    Kā tu jūties tagad? - jautāja Debora.

-    Gluži labi, - apgalvoja Džoana.

-    Vai tev tomēr neliekas, ka būtu prātīgāk ieiet atpakaļ un palūgt, lai ārste Donaldsone tevi apskata -drošības dēļ?

-    Es gribu mājās, - teica Džoana. - Turklāt anesteziologs Smits mani īpaši brīdināja, ka ir iespējamas tieši tādas sāpes, kādas es tagad izjutu, tā ka tas nav nekas negaidīts.

-    Viņš brīdināja tevi par sāpēm? - pārsteigta jautāja Debora.

Džoana pamāja.

-    Viņš teica, ka nezinot, kurā pusē tās parādīsies, taču teica, ka būšot daži asi sāpju dūrieni un ilgstošāka smeldze. Par tādu naudu var jau drusku paciest. Mani pārsteidz tikai tas, ka sāpes neparādījās agrāk.

-    Vai viņš tev pateica, ko iesākt?

-    Viņš sacīja, ka vajadzētu pietikt ar ibuprofēnu, taču, ja tas nepalīdzot, tad varot no aptiekas piezvanīt viņam uz klīniku, un viņš farmaceitam pateikšot, kas vajadzīgs. Viņš esot sazvanāms divdesmit četras stundas diennaktī.

-    Tas ir dīvaini, ka viņi tevi brīdināja par sāpēm, -sacīja Debora. - Man neviens neko neteica, un man arī nekādas sāpes vēl nav bijušas. Varbūt tev arī vajadzēja vietējo anestēziju tāpat kā man.

-    Ļoti smieklīgi... - noteica Džoana. - Es gribēju tās procedūras laikā būt aizmigusi un tāda arī biju. Tā dēļ es varu paciest nelielas sāpes un raizes ar diegu izņemšanu.

-    Tev ir šuves?

-    Nūjā, kur laida iekšā to aparātu.

-    Vai tev būs te jāatgriežas, lai tos izņem? - jautāja Debora.

-    Viņi teica, ka to varot izdarīt jebkurš mediķis, -sacīja Džoana. - Ja līdz tam laikam es sākšu atkal kontaktēties ar Kārltonu, to varēs izdarīt viņš. Vai ari es varu ieiet jebkurā poliklīnikā.

Viņas bija nonākušas pie auto, un Debora atvēra draudzenei pasažiera puses durvis. Viņa pat atbalstīja Džoanu, tai kāpjot mašīnā.

-    Man tik un tā liekas, ka tev vajadzēja vietējo anestēziju, - viņa sacīja.

-    To nu tu man neiestāstīsi, - droši attrauca Džoa-na. Par to viņa bija pārliecināta.

5. nodaļa

2001 gadā 7. māijs 13.50

Lidmašīna nodrebēja, vēstot, ka iekļuvusi brāzmainā klimata joslā. Džoana pacēla acis no grāmatas, ko tobrīd lasīja, un paskatījās, kā reaģē citi pasažieri. Viņai nepatika tāda drebēšana. Tā atgādināja, ka viņa ir iesprostota augstu gaisā, un, nebūdama ar zinātniski ievirzītu prātu, viņa domāja, ka tik smagam objektam kā lidmašīna vispār nav loģiski iespējams lidot.

Neviens nepievērsa uzmanību nedaudzajiem grūdieniem un rāvieniem, vismazāk Debora, kas sēdēja viņai blakus un apskaužamā kārtā bija aizmigusi. Viņas draudzene neizskatījās sevišķi labi. Nu jau līdz pleciem ataugušie, gandrīz melnie mati bija izspūruši un mute pavērusies vaļā. Labi pazīdama Deboru, Džoana zināja, ka viņa būtu šausmās, ja redzētu sevi šādā izskatā. Vienubrīd viņa gribēja draudzeni pamodināt, tomēr nedarīja to. Toties nodomāja, cik brīnumaini pārvērtušās abu frizūras. Deboras mati tagad bija pagari, turpretī Džoana jau pusgadu nēsāja tos īsus, vēl īsākus, nekā bija Deborai, kad viņas vēl dzīvoja Kembridžā.

Džoana pievērsa uzmanību iluminatoram un piespieda degunu pie stikla. Tādējādi viņa varēja saskatīt zemi daudzus tūkstošus pēdu lejāk, un tieši tāpat kā pirms minūtēm piecpadsmit tā bija pelēcīga tundra ar ezeru plankumiņiem. Ieskatījusies aviokompānijas žurnālā publicētajā kartē, viņa nosprieda, ka patlaban atrodas virs Labradoras pussalas ceļā uz Bostonas Ļogana lidostu. Lidojums šķita bezgalīgs, un Džoana nepacietīgi gaidīja nonākšanu galā. Kopš viņu aizbraukšanas bija pagājis vairāk par pusotra gada, un Džoana bija noilgojusies spert kāju uz vecās,' labās Amerikas zemes. Šajā starplaikā viņa bija pretojusies aicinājumiem kaut uz īsu brītiņu atgriezties mājās, par spīti mātes žēlabām, kas bija kļuvušas sevišķi uzstājīgas ap Ziemassvētkiem. Svētki vienmēr Meisneru ģimenei bija nozīmējuši daudz, un Džoana ilgojās pēc tiem, sevišķi tad, kad Debora bija atgriezusies Ņujorkā apciemot māti un patēvu. Tomēr Džoana negribēja klausīties mātes mūžīgo vaimanāšanu, kāda katastrofa esot viņas izjukusī saderināšanās ar Kārltonu Viljamsu un ko cilvēki par to domājot.

Kā jau viņas bija iecerējušas, Džoana ar Deboru bija aizbraukušas uz Venēciju, lai aizbēgtu no apnicīgās studentu dzīves un nodrošinātos pret Džoanas citādi iespējamo atgriešanos pie pārliecības par laulību kā cēlu mērķi. Sākumā draudzenes vienu nedēļu nodzīvoja netālu no Rialto tilta, tieši tajā pansijā, ko Debora bija sameklējusi internetā. Pēc tam viņas bija pārvākušās uz Dorsoduro Sestie re rajonu, kā viņām bija ieteikuši divi studenti, ar kuriem abas iepazinās otrā dienā pēc atbraukšanas, dzerot kafiju Svētā Marka laukumā. Ilgi staigājot, viņām bija izdevies sameklēt par pieņemamu cenu noīrējamu dzīvoklīti ar divām guļamistabām vienkārša četrpadsmitā gadsimta nama augšstāvā; tas atradās vietā, ko sauca Campo Santa Margherita.

Kā jau nopietnas studentes, draudzenes ātri pielāgojās stingram dienas režīmam, lai darbs ritētu raiti. Katru rītu viņas cēlās, vēlākais, septiņos, lai arī kāda svinēšana būtu notikusi iepriekšējā vakarā. Iegājušas dušā, viņas nokāpa lejā un devās īsā pastaigā līdz tradicionālam itāliešu bāram, kur iedzēra svaigu kapu-čīno, kas bija sevišķi patīkami vasaras mēnešos, kad varēja sēdēt ārā, platānu ēnā. Pēc tam viņas devās uz Rio di San Barnaba, lai pabeigtu brokastis ar svaigiem augļiem, ko pirka no augļu laiviniekiem jeb verdurie-re. Pēc pusstundas viņas jau bija atgriezušās dzīvoklī un ķērās pie darba'.

Katru dienu viņas strādāja līdz vieniem un tikai tad izslēdza portatīvos datorus. Sakopušas māju, viņas pārģērbušās devās uz restorānu, ko bija izvēlējušās tās dienas pusdienām, kurās bieži vien ietilpa arī pāris glāžu baltvīna “Friuli”. Tad viņas mainīja savu lomu un pārtapa no apzinīgām doktorandēm par tūristēm. Bruņojušās ar ceļvežiem, abas staigāja pa ievērojamām vietām. Trīs pēcpusdienas nedēļā viņas devās uz universitāti, kur mācījās itāliešu valodu un apmeklēja Venēcijas mākslas kursus.

Draudzenes, uzturēdamās Itālijā, ne jau tikai strādāja vien. Viņas jo bieži satikās ar itāliešu vīriešiem, kuri lielākoties bija sastapti universitātē. Deboras pirmais favorīts bija kāds mākslas vēstures maģistrants, kurš sezonas laikā piestrādāja arī par gondoljeru; Džo-ana sāka satikties ar kādu pasniedzēju no tās pašas katedras; tomēr neviena no viņām neatļāvās ciešāk nostiprināt šis attiecības, izturoties, Deboras vārdiem runājot, izteikti vīrišķīgi pret tādiem randiņiem, proti, uztverot tos kā sportu.

Džoana nopūtās, atceroties, cik daudz skaistuma viņas redzējušas un piedzīvojušas. Tas bija īpaši izdevies laiks - arī profesionālajā ziņā. Lidmašīnas salonā līdzpaņemtajās somās, kas atradās nodalījumos virs viņu galvām, glabājās divas pabeigtas doktora disertācijas. E-pasts bija atvieglojis pabeigto nodaļu, jautājumu un ieteikumu nosūtīšanu un saņemšanu, tā ka abi darbi jau bija akceptēti. Bija atlikusi tikai publiskā aizstāvēšana, par kuru bažīties nevienai no draudzenēm nebija pamata. Nedēļu pēc atgriešanās datumi jau bija noskaidroti: Džoanai Hārvarda Biznesa skolā un Deborai Bioķīmijas institūtā.

Pat Kārltons bija ieradies vairākās vizītēs. Pirmoreiz viņš nokrita kā no zila gaisa un pamatīgi saniknoja Džoanu. Pirms aizbraukšanas uz Eiropu viņa bija vairākas reizes centusies Kārltonu sazvanīt, taču draugs bija visos iespējamos veidos izvairījies un principiāli neatbildēja uz atstātajām ziņām. Kad Venēcijā bija atrasts dzīvoklis, Džoana bija aizrakstījusi viņam vēstuli ar atpakaļadresi, lai Kārltons varētu atrakstīt, ja rastos tāda vēlēšanās. Taču viņš ņēma un ieradās, un kādā miglainā, lietainā ziemas dienā piezvanīja pie draudzeņu dzīvokļa durvīm.

Ja Kārltonam nebūtu nācies mērot tik tālu ceļu, Džoana varbūt vispār nesatiktos ar viņu. Viņa gan lika draugam vairākas dienas nīkt vienam viesnīcā “Gritti Palace”, tomēr pēdīgi ieradās pie viņa. Viņi aizgāja pusdienās uz bāru “Pie Harija”, ko bija izvēlējies Kārl-tons. Sākumā saruna bija visai sāpīga, tomēr viņiem izdevās nonākt pie zināmas savstarpējas sapratnes. Viņi vismaz sāka sarakstīties. Vēstuļu apmaiņa noveda pie vēl diviem Kārltona braucieniem uz La Serenissima, kā vecie venēcieši dēvēja savu skaisto pilsētu. Džoanai katrs viņa apciemojums bija patīkamāks par iepriekšējo, tomēr īsti apmierināta viņa nejutās. Gads ārzemēs bija paplašinājis viņas skatījumu uz dzīvi, un viņa redzēja, ka draugs kļūst arvien ciešāk piesaistīts pie sava darba medicīnā. Viņu satikšanos galvenais rezultāts bija pamiers, ar kuru viņi atzina, ka joprojām patur otram vietu savā dzīvē, tomēr uzskata, ka tagadējais “nesaderināto” statuss ir gana labs un ļauj katram rūpēties vispirms par savām interesēm.

Jauni grūdieni un rāvieni lika Džoanai vēlreiz paskatīties līdzbraucējos. Atkal viņa bija pārsteigta, ka neviens cits nav reaģējis. Kratīšanās beidzās tikpat pēkšņi kā sākusies. Džoana palūkojās pa logu, bet tur nekas nebija mainījies. Viņa brīnījās, kā gan tik skaidrā laikā lidmašīna var kratīties kā auto uz bedraina ceļa.

Kad lidmašīnas gaita izlīdzinājās, Džoanai atkal uzmācās nemierīgā sajūta, ka viņas dzīvē, par spīti priekiem, ceļošanai un nodarbinātam prātam, viss tomēr nav kārtībā.

Debora bija pārliecināta, ka Džoanas nemiers ir saistīts ar viņas atteikšanos no tradicionālajiem sieviešu mērķiem: mājas, vīra, ģimenes. Tomēr Džoana bija izpratusi, ka nemiera avots ir cits. Redzot, cik ļoti itālieši mīl savus bērnus, viņa bija sākusi domāt, kāds bijis liktenis viņas ziedotajām olšūnām.

Šī interese augtin auga augumā. Ilgu laiku Debora neuztvēra Džoanas ziņkārību nopietni, tomēr atgriešanās priekšvakarā viņa pati pārsteidza draudzeni ar spēju nostājas maiņu.

-    Jā, laikam tiešām būtu interesanti noskaidrot, kādi bērni no tām mūsu šūnām iznākuši... - viņa ieteicās pēdējo Venēcijas vakariņu laikā.

Džoana bija nolikusi savu vīna glāzi un ilgi ar neizpratni lūkojusies draudzenes tumšajās acīs. Viņa bija samulsusi. Pirms mēneša viņa bija teikusi tieši to pašu, bet Debora bija nikni atcirtusi, ka Džoanai ir uzmācīgas idejas.

-    Kā tev liekas, vai būtu iespējams to noskaidrot? -jautāja Debora, šķietami neņemot vērā Džoanas reakciju.

-    Varētu būt visai sarežģīti, atceroties mūsu parakstītos līgumus, - atbildēja Džoana.

-    Jā, bet tie bija vairāk domāti, lai nodrošinātu mūsu anonimitāti, - teica Debora. - Mēs negribējām, lai kāds sāk mūs meklēt un piedzīt bērnu pabalstus vai ko tamlīdzīgu.

-    Man liekas, tas domāts abpusēji, - sacīja Džoana. - Vingeita klīnika noteikti nevēlas, lai mēs meklētu rokā viņu klientu bērnus un pieprasītu mātes tiesības.

-    Laikam tev taisnība, - atzina Debora. - Diez kas nav. Tas būtu interesanti - kaut vai tikai tādēļ, lai pārliecinātos, vai mums var būt bērni. Zini, mūsdienās neviena par to nevar būt droša. To tev apliecinās visas tās sievietes, ko mēs redzējām Vingeita klīnikā.

-    Varu iedomāties, - atteica Džoana, joprojām samulsusi par Deboras pārvērtību. - Es arī to gribētu noskaidrot. Kā būtu, ja mēs pēc atgriešanās piezvanītu uz Vingeitu un apjautātos? Tad redzēs, ko viņi teiks. Apjautāšanās taču nevienam nevar kaitēt.

-    Laba doma, - piekrita Debora.

Kopš tā brīža aiz muguras bija palikusi viena diena un viens okeāns. Patlaban iečirkstēdamies atdzīvojās lidmašīnas salona skaļrunis, atgriežot Džoannu šā-brīža realitātē. Kapteiņa balss pavēstīja, ka drīz viņi sāks samazināt augstumu, tuvojoties Bostonai. Viņš atgādināja, ka tūlīt iedegsies spuldzītes, kas norādīs, ka jāapliek drošības jostas.

Džoana pārliecinājās, vai viņas drošības josta ir piesprādzēta. Lidojumos viņa vienmēr palika piesprādzējusies, arī tad, kad spuldzītes nedega. Pametusi skatu uz Deboru, viņa redzēja, ka arī tās josta ir piesprādzēta. Atkal pievērsusi uzmanību iluminatoram, viņa redzēja, ka ainava mainījusies. Tundru bija nomainījuši biezi meži, kurus vietumis pārtrauca apstrādāti lauki. Viņa nodomāja, ka tas droši vien ir Menas štats. Tas nozīmēja, ka Masačūsetsa vairs nav tālu.

-    Re, mana pēdējā soma! - izsaucās Debora. Viņa steigšus atgriezās pie bagāžas lentes, kur viņa ar Džoa-nu jau bija no čemodānu gūzmas atšķirojušas gandrīz visu savu mantību. Viņa paņēma pārpildīto somu un atnesa to pie pārējām. Sakrāvušas tās divos ratos, viņas iestājās muitas rindā.

-    Tā, esam nu atpakaļ Pupiņēdājmiestā*, - komentēja Debora, izlaizdama roku caur saviem garajiem, biezajiem matiem. - Patīkams lidojums. Likās daudz īsāks, nekā es gaidīju.

-    Man gan ne, - atteica Džoana. - Kaut es varētu tā visu laiku gulēt!

-    Lidmašīnā man vienmēr nāk miegs, - sacīja Debora.

-    It kā es nezinātu! - skaudīgi izsaucās Džoana.

Pēc stundas abas draudzenes jau sēdēja savā Bī-

konhilas dzīvoklī, kuru tikko bija atbrīvojis īrnieks, kas tur dzīvoja viņu Itālijas ceļojuma laikā.

-    Varbūt metam monētu, lai zinātu, kam tiks kura guļamistaba? - ierosināja Džoana.

-    Nē, nē, - iebilda Debora. - Es taču teicu, ka ņemšu mazāko un esmu pilnīgi mierā ar to.

-    Tu esi pārliecināta?

-    Pilnīgi. Tas lielais sienas skapis un skats pa logu man ir svarīgāki par pāris kvadrātjardiem.

-    Problēma jau ir ar vannasistabu, - teica Džoana. Vannasistabai bija divas ieejas: viena no priekšnama un viena no otras guļamistabas. Džoanas acīs tas ievērojami cēla otras guļamistabas vērtību.

-    Mani pilnīgi apmierina mazākā istaba, tici man!

-    Labi, - piekrita Džoana, - nestrīdēšos.

Vēl pēc stundas viņas jau bija pārbīdījušas mēbeles, gandrīz izsaiņojušas savu bagāžu un pat saklājušas

Bostonas palama - pēc beisbola komandas “Boston Beaneaters"nosaukuma. (Tulk. piez.) gultas, bet tad gan viņām, kā teica Debora, izbeidzās benzīns. Attapdamās, ka pēc Itālijas laika būtu jau desmit vakarā, viņas atkrita uz dzīvojamās istabas dīvāna. Spožā pavasara pēcpusdienas saule staroja pa logiem, kā zobodamās par viņu nogurumu pēc garā ceļa.

-    Ko tu domā par vakariņām? - monotonā tonī pajautāja Debora.

-    Pirms domāšanas par ēšanu es gribu izdarīt kaut ko citu, - atbildēja Džoana. Viņa izslējās taisni un izstaipījās.

-    Nosnausties? - jautāja Debora.

-    Nē-e, - atteica Džoana. - Piezvanīt. - Viņa piecēlās, aizgāja pāri istabai un pacēla no grīdas telefonu. Galdiņa pie aparāta ligzdas nebija. Viņas būtu varējušas novietot tur rakstāmgaldu, tomēr izšķīrās par otru istabas pusi, lai gaisma no loga nespīdētu tieši uz datora monitoru.

-    Ja tu grasies zvanīt Kārltonam, es apvemšos.

Džoana paskatījās uz dzīvokļa biedri, it kā Debora

būtu sajukusi prātā. - Es nezvanīšu Kārltonam. Kāpēc tev vispār nāk prātā tādas domas? - Viņa atnesa telefonu uz dīvānu. Aparātam bija divdesmit piecas pēdas garš vads.

-    Jau sen uztraucos, vai tu nebūsi pārdomājusi, -teica Debora. - Es nevarēju neievērot, cik daudz vēstuļu tu pēdējā laikā saņēmi no šā garlaicīgā, mūžīgi topošā daktera, un tagad tas mani īpaši uztrauc, jo mēs taču esam Bostonā, akmens sviediena attālumā no viņa slimnīcas.

Džoana iesmējās.

-    Vai tu tiešām domā, ka man ir tik vājš raksturs?

-    Es domāju, ka tu vēl neesi pietiekami bruņota, lai cīnītos pret divdesmit piecus gadus tevī borētu mātes doktrīnu.

Džoana pavīpsnāja.

-    Labi, ja vēlies zināt, zvanīt Kārltonam man nenāca ne prātā. Es gribu piezvanīt uz Vingeita klīniku. Vai tev ir numurs?

-    Tu jau grasies zvanīt? Mēs tikko atbraucām.

-    Kāpēc ne? - atjautāja Džoana. - Es jau mēnešiem par to domāju un tu arī, tu vismaz tā teici.

-    Pamet man blociņu! - nepakustēdamās lūdza Debora. - Tas ir uz rakstāmgalda.

Džoana izpildīja lūgumu un, kamēr Debora meklēja numuru, apsēdās viņai blakus. Atradusi Debora pielika pirkstu pie numura un pacēla blociņu tuvāk. Džoana nospieda vajadzīgos ciparus.

Savienojums notika, un klausule līnijas otrā galā tika pacelta ātri. Džoana stādījās priekšā kā bijusi olšūnu donore un teica, ka vēloties runāt ar kādu, kas ir lietas kursā par šo programmu. Atbildes nebija.

-    Vai jūs mani dzirdat? - jautāja Džoana.

-    Es dzirdēju, - atbildēja operatore, - taču es gaidīju, ka jūs teiksiet ko citu. Es īsti nesaprotu, ko jūs vēlaties. Vai jūs interesē iespēja atkārtoti ziedot olšūnas?

-    Iespējams, - sacīja Džoana. Viņa pavērās Deborā un paraustīja plecus. - Tomēr patlaban es vēlētos ar kādu runāt par manu iepriekšējo reizi. Vai kāds būtu dabūjams pie telefona?

-    Vai viss ir kārtībā? - jautāja operatore. - Vai radušās kādas problēmas?

-    Nē, nebūt, - atteica Džoana. - Man tikai ir daži jautājumi.

-    Varbūt es paaicināšu ārsti ŠIlu Donaldsoni.

Džoana lūdza darbinieci mirkli uzgaidīt un, nospiedusi pogu, atslēdza klausuli. Viņa skatījās Deborā.

-    Kā tev liekas? Es gribēju runāt ar kādu sekretāri, nevis ar ārsti.

-    Laikam jau sekretārēm uzdots pāradresēt šādus zvanus ārstei Donaldsonei, tā ka nāksies vien ar viņu runāt tieši. Galu galā mums pašām laiks aiztaupīsies.

-    Droši vien tev taisnība, - teica Džoana. Viņa grasījās atkal pieslēgt klausuli.

-    Pagaidi! - sacīja Debora. - Tu tiešām domā darīt to vēlreiz?

-    Nē, - attrauca Džoana. - Es tikai domāju, ka tā varētu noskaņot viņus labvēlīgāk. Kas zina, varbūt tas noder.

Debora pamāja. Džoana pieslēdza klausuli un lūdza, lai operatore sazinoties ar doktori Donaldsoni.

-    Vai jūs vēlaties pagaidīt vai arī lai ārste jums piezvana?

-    Es pagaidīšu, - teica Džoana. Pēc brīža klausulē sāka skanēt fona mūzika.

-    Varbūt tiešām būtu vērts padomāt par atkārtotu olšūnu ziedošanu, - sacīja Debora. - Man nebūtu iebildumu pret tādu dzīvesveidu, pie kāda es jau sāku pierast. - Viņa ķircinoši smaidīja.

-    Ko nu āksties! - iesaucās Džoana.

-    Varbūt es nemaz neākstos... - iebilda Debora.

-    Es to vēlreiz nedarītu, - teica Džoana. - Es pienācīgi novērtēju iespējas, ko mums šī nauda radīja, taču zināmu emociju devu ir nācies samaksāt. Varbūt es to varētu apsvērt pēc tam, kad man pašai jau būs bērni, ja tas vispār kādreiz notiks. Taču, protams, tad jau es tik un tā būšu tam par vecu.

Pirms Debora paspēja atbildēt, fona mūziku pārtrauca doktores Donaldsones balss. Viņa viegli satrauktā toni stādījās priekšā un jautāja, kā var palīdzēt.

-    Es esmu jūsu klīnikas bijusī olšūnu donore, -teica Džoana. - Tas bija jau pirms kāda laika, tomēr man ir viens jautājums...

-    Kas noticis? - nepacietīgi jautāja doktore Do-naldsone. - Es no operatores sapratu, ka radusies kāda problēma.

-    Nē, es ļoti skaidri pateicu, ka nekādas problēmas nav.

-    Cik sen jūs bijāt pie mums?

-    Apmēram pirms pusotra gada.

-    Kā jūs sauc? - jautāja doktore Donaldsone. Viņas balss bija kļuvusi manāmi mierīgāka.

-    Džoana Meisnere. Es biju kopā ar savu dzīvokļa biedri.

-    Es jūs atceros, - teica doktore Donaldsone. - Es apciemoju jūs dzīvoklī, Kembridžā. Cik atminos, jums bija gari, blondi mati un jūsu draudzenei - īsi un tumši, gandrīz melni. Jūs abas bijāt doktorandes.

-    Jums ir lieliska atmiņa, - sacīja Džoana. - Jūs taču droši vien satiekat daudzus cilvēkus.

-    Ko jūs gribējāt man jautāt?

Džoana nokrekšķinājās un ķērās vērsim pie ragiem.

-    Mēs gribētu zināt, kas noticis ar mūsu olšūnām. Vai no tām radušies bērni un kāds ir to dzimums...

-    Man ļoti žēl, bet šī informācija ir konfidenciāla.

-    Mēs jau negribam zināt vārdus, nedz ko tamlīdzīgu, - uzstāja Džoana.

-    Lūdzu, piedodiet, bet visa informācija, saprotiet, visa šā veida informācija ir strikti konfidenciāla.

-    Vai jūs vismaz varat pateikt, vai ir piedzimuši bērni? - jautāja Džoana. - Mums ir svarīgi zināt, vai mūsu olšūnas ir veselīgas.

-    Atvainojiet, bet mums ir stingri noteikumi, kas aizliedz sniegt jebkādu informāciju. Es nezinu, kā lai pasaka to vēl skaidrāk.

Džoana izskatījās izmisusi.

-    Hallo! Daktere Donaldsone! - izsaucās Debora. Viņa pieliecās pie pašas klausules. - Es esmu Debora Kokrina, arī tepat kopā ar Džoanu. Ko jūs darīsiet, ja bērniem kāda iemesla pēc būs nepieciešama ģenētiska informācija par viņu bioloģisko māti vai arī viņiem būs vajadzīga transplantācija, piemēram, kaulu smadzenes vai niere?

Džoana nodrebēja no šās domas vien.

-    Mums ir datorizēta uzskaite, - teica doktore Donaldsone. - Ja nu notiks šāds maz ticams gadījums, par kādu jūs runājat, tad mēs varētu ar jums kontaktēties. Taču tas būtu absolūts izņēmums, un tāda iespēja ir ārkārtīgi niecīga. Un, pat ja tas notiktu, iesaistītajām pusēm tik un tā būtu iespēja palikt anonīmām. Mēs nesniegtu nekādu informāciju.

Debora noplātīja rokas.

-    Atšķirīgi ir tikai tie gadījumi, - turpināja doktore

Donaldsone, - kad kāda no mūsu klientēm pati atrod sev donori. Taču tad tā ir pilnīgi cita situācija. To sauc par atklāto ziedojumu.

-    Paldies! - sacīja Džoana.

-    Diemžēl neko citu nevaru jums pateikt.

Džoana nolika klausuli.

-    Tā nu tas ir... - Debora nopūtās.

-    Es tik viegli vis nepadošos, - teica Džoana. - Tā iespēja, ka man jau varētu būt pēcnācēji, man ir atņēmusi pārāk daudz emociju enerģijas, lai es vairs neliktos zinis. - Viņa izrāva telefona vadu no ligzdas, nolika aparātu uz grīdas un aizgāja pie datora.

-    Kas tev padomā?

Džoana pasniedzās aiz rakstāmgalda un pieslēdza telefona līnijai modemu. - Toreiz tu man teici, ka Vin-geita klīnikai esot mājas lapa, un tu no tās biji ieguvusi papildu informāciju. Paskatīsimies, kāds šiem ir uguns-mūris. Vai tev vēl ir tā internetadrese?

-Jā, es to ieliku “Favorītos”, - sacīja Debora. Viņa piecēlās no dīvāna un piegāja paskatīties, kā Džoana darbojas. Visos jautājumos, kas bija saistīti ar datoru, Džoana prata orientēties vairāk nekā viņa. - Kas ir ugunsmūris?

-    Tā ir programmatūra, kas bloķē piekļūšanu iekšējai informācijai, - paskaidroja Džoana. Viņa ātri pieslēdzās tīmeklim un sameklēja Vingeita klīnikas adresi. Vēl pēc brīža viņa jau bija klīnikas mājas lapā. Salīkusi uz priekšu, Džoana mēģināja iekļūt klīnikas failos.

-    Nu, neizdodas? - pēc pusstundas piegājusi, apjautājās Debora.

-    Diemžēl ne, - teica Džoana. - Protams, es jau nemaz nevaru zināt, vai mājas lapa vispār ir saistīta ar viņu iekšējo serveri.

-    Es nemaz negrasos tev jautāt, ko tas nozīmē, -atbildēja Debora. Viņa nožāvājās, aizgāja atpakaļ pie dīvāna un izstiepās visā augumā.

Pēkšņi Džoana atslēdza internetu, izrāva no ligzdas modemu un pieslēdza atpakaļ telefonu. Tad viņa piezvanīja uz uzziņām un palūdza Deivida Vošbērna numuru.

-    Kas tad tas tāds? - jautāja Debora.

-    Bijušais kursabiedrs, - atbildēja Džoana. - Esmu ar viņu kopā gājusi uz informātikas nodarbībām. Varu piebilst, ka ļoti patīkams puisis, viņš pat ir pāris reižu aicinājis mani uz randiņiem.

-    Un kāda velna pēc tu viņam tagad zvani?

-    Viņš daudz sajēdz no datoriem, - sacīja Džoana.

- Un studiju gados viņš vaļasprieka pēc bija hakeris.

-    Oho, izsaucam profiņus... - pasmīnēdama komentēja Debora.

-    Tā varētu teikt, - piekrita Džoana. Viņa piegāja pie galda un pierakstīja uzzināto numuru. To izdarījusi, viņa uzreiz zvanīja.

Debora salika rokas aiz galvas un vēroja Džoanas saspringto sejas izteiksmi, gaidot savienojumu. - Kur tev rodas enerģija? - viņa jautāja. - Tu ej kā atspole, turpretī es gandrīz vai beidzos nost.

-    Šī lieta ir pārāk ilgi mani mocījusi, - teica Džoana. - Es gribu tikt pie kāda risinājuma.

6. nodaļa

2001 gada 7. maijs 20.55

-    Cik pulkstenis? - samiegojusies jautāja Debora.

-    Gandrīz deviņi, - paskatīdamās rokas pulkstenī, atbildēja Džoana. - Kur viņš, sasodīts, iekritis?

Saruna ar Deividu Vošbērnu bija veiksmīga. Kad Džoana bija izskaidrojusi, ko viņas mēģina uzzināt, viņš priecīgs piedāvājās palīdzēt, taču uzstāja, ka ieradīsies un darīs to ar viņu datoru.

-    Es nevaru atļauties, ka manam verķim rastos elektroniska aste, - viņš bija paskaidrojis. - Es esmu tā daļēji nosacīti sodīts par to, ka uzliku Aizsardzības ministrijas mājas lapā dažas porno bildītes ar nosaukumu “Mīlējieties, nevis karojiet”. Diemžēl FIB večiem nebija licies smieklīgi.

Debora skaļi nožāvājās.

-    Tu skaidri atceries, ka viņš solīja nākt šovakar?

-    Jā, pilnīgi skaidri, - teica Džoana. - Es viņam pavēstīju, ka mēs tikai uz mirkli izskriesim kaut ko iekost, bet pēc tam visu laiku būsim mājās. Viņš atbildēja - labi, tad viņš varot mierīgi pabeigt to, ko nu viņš tur darīja.

-    Baidos, ka es tomēr iešu gulēt, - sacīja Debora.

- Padomā, mūsu organismi taču joprojām domā, ka ir Itālijā, un tur tagad ir trīs naktī!

-    Liecies tik uz auss, - teica Džoana. - Es viņu sagaidīšu.

-    Tu neesi nogurusi?

-    Esmu, pat pārgurusi, - atzina Džoana.

Debora nolaida kājas uz grīdas, pieslējās sēdus, taču nebija vēl piecēlusies, kad atskanēja skaļš dūciens. Abas sievietes salēcās. Ārdurvju zvanu viņas dzirdēja pirmo reizi, un tas bija krietni skaļāks, nekā viņas bija gaidījušas.

-    Šo jau nu mēs nemūžam nenogulēsim, - noteica Debora, atzveldamās atpakaļ uz dīvāna.

Džoana piecēlās un ātri aizgāja pie durvju paneļa.

-    Kas tagad jādara? - viņa satraukta jautāja. Panelī bija vairākas pogas, kā arī apaļš perforēta metāla laukumiņš.

-    Cīnies nu!

Džoana nospieda pirmo pogu. Ieskanējās sprakšķošs trokšņa fons.

-    Hallo, hallo! - viņa sacīja, turēdama muti tuvu caurumiņiem metālā.

-    Tas esmu es, Deivids! - atskanēja attāla balss.

-    Jā, - atsaucās Džoana. Tad viņa nospieda otru pogu, neatlaizdama pirmo. Viņa izdzirdēja tālu dūcienu, kam sekoja kluss ārdurvju atvēršanās un pēc tam aizvēršanās troksnis. - Tā, nebija nemaz tik sarežģīti, -noteica Džoana. Viņa aizsteidzās pie dzīvokļa durvīm, atvēra tās un izgāja kāpņu laukumiņā. Pārliekusies pār margām, viņa lūkojās lejup. Kāpņu telpa bija kā spirālveida gliemene, kāpnēm vijoties vienā pavedienā no augšas līdz pat ielas līmenim.

Deivids ar platu smaidu sejā lēca augšup pa pakāpieniem. Viņš bija garš, atlētisks nēģeris. Brīdi vilcinājies, viņš cieši apskāva Džoanu.

-    Kā iet pa dzīvi? - viņš apjautājās.

-    Nav nekādas vainas, - atteica Džoana, atbildēdama uz skāvienu. Lai gan viņa divus gadus nebija Deividu redzējusi, viņš izskatījās tieši tāpat; viņam bija tāda pati īsa, nekopta bārdele, tā pati atbrīvotā izturēšanās un vienkāršais ģērbšanās stils.

-    Tas nu gan bija pārsteigums, ka tu piezvanīji! Tu izskaties vareni, tiešām vareni!

-    Tu arī, - sacīja Džoana. - Ne par matu neesi mainījies.

-    Tikai mazliet vecāks un gudrāks, - iesmiedamies atteica Deivids. - Varu ar prieku paziņot, ka sportiskā forma nav zudusi. Bet tu izskaties citādi. Patiesībā tu izskaties jaunāka. Kā tas var būt?

-    Nu gan tu glaimo, - attrauca Džoana.

-    Nē, tiešām! - Deivids uzstāja. Viņš paspēra soli šurp, soli turp, aplūkodams Džoanu no dažādām pusēm.

-    Izbeidz! - Džoana protestēja. - Man neērti!

-    Kāpēc lai tev būtu neērti? - Deivids jautāja. - Tu izskaties fantastiski. Ā, tagad es zinu! Mati - tagad tie tev ir īsi. Es pat nezinu, vai būtu pazinis tevi, ja nejauši ietu garām pa ielu. Tu izskaties, it kā tev būtu sešpadsmit gadu.

-    Nu, nu... - noteica Džoana. - Nāc iekšā, iepazīsties ar manu dzīvokļa biedri.

Džoana paņēma Deividu aiz rokas, ieveda viņu iekšā un stādīja priekšā Deborai, kas bija piedabūjusi sevi kājās. Tad Džoana atvainojās, ka nevar piedāvāt neko dzeramu.

-    Nekādu problēmu, - attrauca Deivids. - Gan jau citā reizē iedzīsim parādu. Tagad tā - es zinu, ka jūs abas noteikti esat nogurušas no ceļa un tādā garā, tā ka labāk ķersimies uzreiz pie darba. - Viņš novilka melno izpletņaudekla jaku, izņēma no kabatas diskešu kaudzīti un pacēla tās gaisā. - Paņēmu līdzi dažus darbarīkus, arī savu neganto paroļu uzminēšanas programmu. Kur jūsu verķis?

Pēc brīža Deivids jau strādāja pilnā sparā un klejoja pa Vingeita klīnikas mājas lapu tādā tempā, ka Debora, to redzot, spēja tikai mirkšķināt acis. Viņa pirksti kustējās viegli kā profesionāla pianista pirksti pa klaviatūru.

-    Pagaidām labi, - viņš teica.

-    Ko tu tur īsti dari šobrīd? - jautāja Debora.

-    Pagaidām neko, - atteica Deivids, turpinādams sērfošanu. - Tikai skatos, kas kurš ir, un meklēju spraugas viņu ugunsmūrī.

-    Vai redzi kādu?

-    Pagaidām ne, bet gan jau.

-    Kā tu to tik droši vari zināt?

-    Viens no vebsaita uzdevumiem ir sniegt pasaulei pieeju organizācijas infotlklam. Šeit pat - Vingeita klīnika dod cilvēkiem iespēju iesūtīt datus, kas attiecas uz viņu veselību, un sniedz pretī informāciju, kas izriet no šiem datiem. Katru reizi, kad notiek šāda apmaiņa, rodas arī nelikumīgas ielaušanās iespēja. Kopumā varētu teikt - jo interaktīvāks saits, jo vieglāk tajā ielauzties. Citiem vārdiem - jo lielāka satiksme, jo vairāk caurumu.

Debora pamāja, lai gan nebija droša, ka saprot. Viņas datorpieredze aprobežojās ar viņas pētniecisko darbu bioloģijā, e-pasta lietošanu un interneta kā informācijas avota izmantošanu.

-    Bet kā tad ar parolēm? - jautāja Debora. Ikreiz, kad viņa laboratorijā lietoja datoru, viņai bija jāievada parole, kuru nezināja neviens cits. - Vai tad tās nenodrošina pret svešinieku piekļūšanu?

-Jā un nē, - atbildēja Deivids. - Ideja ir tieši tāda, taču praksē tā bieži vien nedarbojas. Daudzi tīkla menedžeri ir slinki, un viņi bieži vien nepārmaina ražotāja noklusējuma paroles. Turklāt veba serverim pieejas mēģinājumu skaits nav ierobežots, tāpēc mēs arī varam rīkoties ar paroļu minēšanas programmām, piemēram, tādu, kāda man ir līdzi.

Debora tēloja apbrīnu - Džoanai par prieku.

-    Patiesībā tas ir visai aizraujoši, - sajuzdams Deboras šaubas, teica Deivids, - tas atgādina intelektuālu spēli.

-    Šaubos gan, vai tas liekas aizraujoši cilvēkiem, kuru datoros ielaužas, - ieminējās Džoana.

-    Parasti tas ir visai nekaitīgi, - Deivids sacīja.

- Lielākā daļa hakeru, kurus pazīstu, nav ļaunprātīgi.

Notiek tāda kā nepārtraukta sacīkste starp viņiem un speciālistiem, kas nodrošina drošību. Vai arī viņi tikai izpalīdz tādiem ļaudīm kā jūs. Jums taču nav cita nolūka, vienīgi iegūt informāciju, kura, cik es saprotu, jums tik un tā pienākas.

-    Ja klīnika arī to saprastu, tad visiem, protams, būtu daudz vieglāk.

Pēkšņi Deivids mitējās spaidīt taustiņus. Viņš domīgi taustīja bārdu.

-    Mjā, kas ir, tas ir. Izskatās, ka diezgan stingrs saits. Klaji milzīgu caurumu nav. Patiesībā izskatās pat ļoti komplicēts. Viņiem ir autentificēšanas serveris. Vai šī organizācija var atļauties svaidīties ar lielām summām?

-    Tāds iespaids man ir radies, - teica Džoana.

-    Man rodas iespaids, ka te pretī stāv diezgan laba drošības sistēma, - Deivids secināja. - Un tas nozīmē, ka mums pašiem arī jārīkojas viltīgāk.

-    Ko tieši tu vēlies panākt? - jautāja Debora.

-    Es gribētu, lai šis serveris mūs atpazīst un autentificē, - teica Deivids. - Tad mēs varēsim tikt klāt vinu

iekšējiem failiem. Šobrīd es mēģinu iespiesties viņu jaunās pacientu veidlapas buferī, es meklēju iespēju iedabūt vietā aiz bufera dažas komandas, lai tiktu garām viņu autentifikācijai. Tas būtu it kā izšmaukt cauri interfeisam, pieķeroties pacientu veidlapu stērbelēm.

-    Kā tas būtu skaidrā angļu valodā? - jautāja Debora.

Deivids paskatījās Deborā, kas vēroja pār viņa kreiso plecu.

-    Es taču cenšos stāstīt vienkārši!

-    Labi, labi, - atrūca Debora, tēlodama aizkaitinājumu. - Ja jau tā, tad es labāk iešu un atlaidīšos uz dīvāna. Gan jau jūs, divi datorģēniji, tiksiet bez manis galā.

Deivids pavērās pār otru plecu - Džoanā.

-    Es gribu skaidri zināt, ka tu saproti, - ja es to darīšu un ja izdosies, tad paliks elektroniskas pēdas, kas vedīs caur tavu interneta pakalpojumu sniedzēju atpakaļ uz šo mašīnu. Ja ielaušanos atklās un izmeklēs, var nonākt pie tevis. Vai tev nav iebildumu?

Džoana brīdi apdomājās. Viņa zināja, ka oficiāli tas skaitās likuma pārkāpums, tomēr šī informācija viņai bija nozīmīga un, ņemot vērā pārmaiņas savā dzīvē, pat ļoti nepieciešama dvēseles mieram. Cik liela bija iespēja, ka šo ielaušanos vispār pamanīs, ja tās rezultāts būs tikai ziņu ieguve par viņu olšūnām? Pēc viņas domām, šī iespēja bija niecīga.

-    Kā tev liekas, Debora? - Džoana jautāja.

-    Es labprāt to atstātu tavā ziņā, - teica Debora.

- Mani tas, protams, arī interesē, bet ne tik ļoti kā tevi.

-    Nu tad darām to! - sacīja Džoana.

-    Tad uz priekšu! - jūsmīgi atsaucās Deivids un saberzēja rokas izaicinājuma priekšā. Viņš noknaukšķi-nāja pirkstu kauliņus un ķērās pie darba. Viņa pirksti atkal lidot lidoja pār tastatūru. Skaņa bija kā nepārtraukts tarkšķis, nevis atsevišķi piesitieni. Monitorā strauji mainījās attēli.

Pēc pusstundas intensīviem pūliņiem Deivids apstājās. Viņš dziļi ievilka elpu, izstaipīja pirkstus un smagi, sirdīgi nopūtās.

-    Neizdodas? - jautāja Džoana.

-    Baidos, ka ne, - teica Deivids. - Šī nav nekāda bērnu spēlīte, to es tev varu apliecināt.

-    Ko tu piedāvā?

Deivids paskatījās rokas pulkstenī.

-    Tas varētu pamatīgi ievilkties. Tai lapai ir daudz stiprāka drošība, nekā es biju gaidījis, neļauj man ie-šmugulēt itin nekādas komandas. Es domāju, ka būs darīšana ar Windows NT vidi, bet tagad izskatās pēc Windows 2000 ar Kerberos.

-    Vai Kerberos ir tā autentifikācijas metode, kuru izstrādāja tepat Masačūsetsā? - jautāja Džoana.

-    Tieši tā, Tehnoloģijas institūtā, - atbildēja Deivids.

-    Un kāds būtu tavs lietišķais ieteikums - kāds būtu vieglākais ceļš, lai iegūtu mums vajadzīgo informāciju?

Deivids iesmējās.

-    Ļauj man šeit palikt nedēļu, un es mēģināšu ielauzties ar tādu verķi kā LophtCrack utilītprogrammu. Citādi tev vajadzētu atrast kādu, kurš tajā Vingeita klīnikā strādā un kuru varētu pierunāt to uzzināt.

-    Ir tikai šie divi varianti?

-    Nē, ir vēl trešais! - Deivids atkal iesmējās. - Vai nu pati tiec, vai iedabū mani servera telpā. Faktiski tas būtu visdrošākais, garantētais variants. Sasodīts, tad jau nieka desmit minūtēs tu varētu radīt pati savu pieejas ceļu. Tad pārējais būtu tīrais nieks - vai nu no jebkura datora tīkla iekšienē, vai varbūt pat no ārpuses, ja vien viss izdarīts precīzi.

Džoana māja ar galvu, apdomādama šos variantus. Viņa jutās arvien vairāk iesaistīta šajā lietā, jo radušies šķēršļi palielināja viņas vēlmi uzzināt patiesību; sevišķi tāpēc, ka viņa dzīvi iztēlojās tuvākajā apkārtnē staigājam mazu meitenīti, kas ļoti līdzīga viņas pašas bērnības fotogrāfijām.

Deivids pameta skatienu rokas pulkstenī, tad palūkojās uz Džoanu.

-    Ir jau pāri desmitiem. Vai tu gribi, lai es te turpinu? Man nav nekas pretī, es to varu darīt, taču, kā jau teicu: es varu apsolīt, ka es tur tikšu iekšā, bet nezinu, pēc cik ilga laika tas man izdosies.

-    Tu jau esi gana pūlējies, - teica Džoana.

- Paldies! - Viņa dziļi iegrima domās, skatiens vērsās tukšumā.

Deivids ievēroja, ka Džoana pat nemirkšķina savas zaļās acis. Viņš brīdi nogaidīja, tad pavicināja viņai roku acu priekšā.

-    Džo-ana, vai tu esi šeit?

Džoana nopurinājās, kā pamozdamās no transa, un pasmaidīja.

-    Atvaino, - viņa sacīja. - Es aizdomājos par to, ko tu teici par iekļūšanu servera telpā. Cik grūti tas būtu, ja vispār nokļūtu tajā mājā?

-    Atkarīgs no situācijas, - atbildēja Deivids. - Tā kā viņi acīmredzot par drošību rūpējas, tad kurš katrs noteikti nevar vienkārši ņemt un ieiet.

-    Taču fiziski tā ir telpa? - jautāja Džoana. - Tas nav tikai vārds datoristu žargonā un nozīmē kaut ko, kas eksistē tikai virtuālajā pasaulē?

-    Telpa reāla, protams, - atbildēja Deivids. - Ar īstiem dzelžiem un īstu tastatūru un monitoru, ar ko piekļūt centrālajam procesoram.

-    Un kāds, tavuprāt, varētu būt šīs telpas drošības nodrošinājums?

-    Slēgtas durvis, - sacīja Deivids. - Un visām, kuras esmu redzējis, atslēgas vietā ir bijusi magnētiskā karte. Zini taču - tāda kā kredītkarte.

-    Interesanti... - noteica Džoana. - Ja es tur iekļūtu, kas tieši man būtu jādara?

-    Tas jau būtu vienkāršākais, - attrauca Deivids.

- Iedod kādu papīru!

Džoana atvēra vienu no galda atvilktnēm un izņēma jaunu, dzeltenu bloknotu. Viņa pasniedza to Deivi-dam, kas sāka pa punktiem uzskaitīt un pierakstīt darāmo. Džoana uzmanīgi sekoja un vairākās vietās lūdza sīkāku paskaidrojumu, kuru Deivids ar prieku sniedza.

-    Un viss! - viņš beigās izsaucās, izrāva lapu no bloknota un padeva Džoanai. Viņa pārlūkoja tur rakstīto. Pārliecinājusies, ka visu saprot, viņa salocīja lapu un iebāza kabatā.

-    Milzum lielais paldies tev, ka atnāci! - Džoana sacīja.

-    Ko nu, ko nu, es ar prieku, - atteica Deivids un piecēlās kājās. - Kursabiedrei - katrā laikā!

-    Starp citu, kā tev veicas ar doktora darbu? -apjautājās Džoana.

-    Nu jau tu sāc runāt kā mana māte, - iesmiedamies teica Deivids. Viņš savāca disketes kārtīgā kaudzītē. - Esmu ticis līdz otrajai nodaļai un tur arī iesprūdis. Un kā tev?

-    Ļoti labi, - atbildēja Džoana. - Pabeidzu.

-    Pabeidzi!? - Deividam aizrāvās elpa. Tad viņš gari nosvilpās. Viņš bija nepārprotami satriekts. - Tas nu gan nav glīti: tā iekraut draugam zem ribām...

-    Man ļoti žēl.

-    Ko nu, ko nu, tu jau neesi vainīga.

-    Padomā, varbūt tev arī derētu vides maiņa! -ieteica Džoana. - Mēs ar Deboru tā izdarījām. Viņas darbs arī ir pabeigts.

-    Varbūt tas ir tāpēc, ka patiesībā mani nemaz tik ļoti vairs neinteresē varbūtiskie procesi Trešās pasaules valstu preču tirgos. Bet galu galā - kuru tad interesē? Jā... Vai tu neļaunosies par personisku jautājumu? Kā tev sokas ar tavu līgavaini?

-    Es vairs neesmu saderināta, - atbildēja Džoana.

Deivida oma uzlabojās.

-    Tiešām? Jau sen?

-    Pusotra gada.

-    Un vai tev ir žēl?

-    Tā bija mana ideja.

-    Jauki... Kā būtu, ja mēs kādu vakaru kopā pavakariņotu?

-    Labprāt, - teica Džoana.

-    Es piezvanīšu, - Deivids sacīja. Viņš uzvilka jaku un iebāza kabatā disketes. Pa ceļam uz durvīm viņš uzmeta skatienu guļošajai Deborai. - Pasaki savai draudzenei “atā” no manis...

-    Es neesmu aizmigusi, - teica Debora. Viņa pieslējās sēdus un mirkšķināja pret gaismu acis.

Vēl pēc nelielas papļāpāšanas Deivids atvadījās vēlreiz un devās prom. Debora, joprojām sēdēdama uz dīvāna, noskatījās, kā Džoana aiziet pie datora un izslēdz to.

-    Neizdevās tikt pie Vingeitas failiem? - viņa pajautāja un plati nožāvājās.

-    Vēl ne, - atbildēja Džoana. Monitors satumsa, un procesora ventilators apklusa.

-    Deivids mēģinās vēl?

-    Nē, es mēģināšu. - Džoana pagāja garām Deborai un nozuda vannasistabā.

-    Es kaut ko nesaprotu... - sauca Debora. - Deivi-du tu aicināji tāpēc, ka pati to nevarēji izdarīt. Vai viņš tev kaut ko ieteica vai iemācīja un tagad tev liekas, ka tu to varēsi?

-    Mēs pārejam pie plāna B, - pārkliedzot tekošā ūdens troksni, atbildēja Džoana.

Debora piecēlās no dīvāna. Viņa brīdi pastāvēja, ļaujot pāriet vieglam snaudas noreibumam. Pārgurusi viņa aizslāja līdz atvērtajām vannasistabas durvīm un atspiedās pret stenderi. Džoana tīrīja zobus.

-    Gandrīz vai baidos jautāt, kas, ellē, ir plāns B?

-    Es stāšos darbā Vingeita klīnikā, - ar putām mutē atburkšķēja Džoana.

-    Ceru, ka tu joko... - teica Debora.

Džoana skaļi nospļāvās izlietnē un paskatījās spogulī uz Deboru.

-    Nopietni. Vienīgais pilnīgi drošais, praktiskais veids, kā piekļūt Vingeitas datoru failiem, ir iekļūt viņu servera telpā, tā vismaz skaidro Deivids.

-    Tu esi traka, - secināja Debora. Miegainums viņas balsī bija pazudis. - Sāksim ar to, ka Deivids taču nav neapšaubāms. Kad viņš atnāca, viņš bija pārliecināts, ka tiks iekšā Vingeitas datoros, bet netika vis.

-    Deivids to varētu izdarīt, tikai tam vajag vairāk laika. Viņš zina, ko runā. Viņš ļoti precīzi izstāstīja, kas jādara, kad tikšu iekšā servera telpā. - Džoana atsāka zobu tīrīšanu.

Debora aizkaitināta noplātīja rokas, tad salika tās uz gurniem. Viņa kādu laiciņu vēroja dzīvokļa biedri un tikai tad atbildēja.

-    Un vai šī servera telpa nebūs ciet?

-    Droši vien būs, - atteica Džoana. Viņa izskaloja muti un iesprauda zobu suku ūdens glāzē. - Vajadzēs rīkoties atkarībā no situācijas. Deivids domā, ka atslēgu vietā tur ir magnētiskās kartes. Man tikai būs jādabū tāda karte. - Džoana sāka mazgāt seju.

-    Vai tu apjēdz, cik tas izklausās ārprātīgi? - jautāja Debora.

-    Man nebūt neliekas, ka tas izklausītos kaut drusciņu ārprātīgi, - teica Džoana. - Es gribu zināt, vai no manām olšūnām ir radušies bērni, un man likās, ka tu par savējām arī to gribēji zināt.

-    Protams, es gribu zināt, bet ne jau par to ir runa.

-    Es domāju, ka tieši par to.

-    Padomāsim labāk praktiski, - ierosināja Debora, cenzdamās runāt mierīgā balsī. - Kā tu domā tikt darbā Vingeita klīnikā?

-    Tam vajadzētu būt vienkārši, - paskaidroja Džoana. - Atceries, kad mēs tur bijām, viņi teica, ka nemitīgi meklē labus darbiniekus. Viņi teica, ka kvalificēta darbaspēka problēmas rada klīnikas novietojums tik nomaļā apvidū. Nu, es, piemēram, diezgan ātri rakstu ar datoru. Gan jau man tur atrastos, ko darīt.

-    Bet viņi tevi pazīs! - izsaucās Debora ar tādu dedzību, kas jau robežojās ar dusmām.

-    Nomierinies! - teica Džoana. Viņa skatījās pietvīkušajā Deborā.

-    Vai tad tu nesaproti? Viņi tevi pazīs! - atkārtoja Debora. - Droši vien lielākā daļa no tiem, ar ko mums bija darīšana, tur joprojām strādā, gan reģistratore, gan ārsti.

-    Es šaubos, vai viņi mani pazīs, - Džoana sacīja.

- Mēs tur bijām tikai vienu rītu pirms pusotra gada. Šovakar Deivids teica, ka viņš mani ar šiem īsajiem matiem nebūtu uz ielas pazinis, un viņš taču vairākus gadus mani satika regulāri, vismaz trīs reizes nedēļā. Un vēl es nelietotu savu īsto vārdu.

-    Tu taču nevarēsi dabūt darbu, nepasakot savu personas kodu, - iebilda Debora. - Vārdam un kodam ir jāatbilst. Nekas tur neiznāks.

Džoana nu bija noslaucījusi seju un skatījās savā spoguļattēlā. Uz šo Deboras argumentu viņai vēl atbildes nebija. Viņai tiešām vajadzēs citu vārdu ar tam piederīgu personas kodu. Viņa iedomājās, ka, iespējams, varētu palūgt kādas draudzenes kodu, bet tūlīt pat atteicās no tādas idejas. Viņa nevarētu apzināti iesaistīt sev pazīstamus cilvēkus afērā, kuras laikā viņa nerīkosies saskaņā ar likuma burtu.

-    Nu? - noprasīja Debora.

-    Es dabūšu kāda nesen miruša cilvēka vārdu un personas kodu, - teica Džoana. Viņa neskaidri atminējās, ka bija ko līdzīgu reiz lasījusi kādā romānā. Jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk viņai likās, ka tas var izdoties.

Deborai, dzirdot Džoanas jauno ideju, mute palika vaļā. Tad viņa saņēmās un iebilda:

-    Es nespēju tam noticēt! Tu nudien esi apsēsta.

-    Es to labprātāk saucu par neatlaidību, - sacīja Džoana. Viņa pagāja garām Deborai un devās uz savu guļamistabu. Debora sekoja.

-    Man liekas, tev var gadīties izbaudīt neatlaidību Volpola cietuma izpratnē, - teica Debora. - Vai nu tur, vai trako mājā. Savāks un neatlaidīs.

-    Es taču neaplaupīšu banku, - skaidroja Džoana.

- Viņa atsprādzēja jostu un novilka džinsu bikses. - Es tikai ievākšu informāciju par saviem pēcnācējiem.

-    Nezinu, kāda tipa nedarbs skaitās uzdošanās par mirušu cilvēku, - teica Debora, - taču es zinu, ka neatļauta ielaušanās svešos datora failos ir krimināli sodāma.

-    Es to apzinos, - pavēstīja Džoana. - Tomēr es to darīšu.

Viņa izģērbās un uzvilka pār galvu naktskreklu. Saraustīja to. Pēdīgi atskatījās uz Deboru, kas joprojām stāvēja durvīs. Deboras vienīgā atbilde uz viņas pēdējo paziņojumu bija skatiens, kurā izmisums mijās ar neticību.

-    Nu? - Džoana pārtrauca klusumu. - Tu tur tikai stāvēsi vai sacīsi arī kaut ko? Ja saki, tad saki. Citādi es eju gulēt. Rīt arī daudz darāmā.

-    Labi! - negantā apņēmībā iesāka Debora. Viņa pacēla roku un izstiepa pirkstu pret Džoanu. - Ja jau tu uzstāj uz šo ārprātīgo, idiotisko plānu, tad es arī piedalos!

-    K-kā, lūdzu? - Džoana stomīdamās jautāja.

-    Es tev neļaušu tur vienai braukt un bez manis iekulties visādās nepatikšanās. Galu galā tā olšūnu ziedošana jau pašā sākumā bija mana ideja. Tu te neesi vienīgā, kam jādomā par vainu, turklāt es nemūžam nevarēšu sev piedot, ja ar tevi notiks kas tāds, ko es būtu varējusi novērst.

-    Tev nav jābrauc līdzi, tikai lai mani aizstāvētu! -lēni pietvīkdama, sacīja Džoana.

Debora aizvēra acis un, plaukstas lejup pavērsusi, izstiepa rokas.

-    Te vairs nav par ko strīdēties. Kauliņi ir mesti. Tu acīmredzot ļoti nopietni uzlūko šo karagājienu, un tagad arī es to tā uzlūkoju. - Deboras plakstiņi notrīsēja, it kā viņai būtu grūti atvērt acis.

Džoana piegāja viņai tuvu klāt.

-    Tagad ir mana kārta jautāt, - vai tu to domā nopietni?

-    Nopietni gan, - atbildēja Debora. - Es arī pieteikšos darbā. Viņiem tur ir tik liela laboratorija, ka esmu pārliecināta - laborantu viņiem vajag vismaz tikpat daudz, cik kantora darbinieku.

-    Tad darīsim to! - teica Džoana. Viņa pacēla roku un, iepletusi pirkstus, parādīja draudzenei uzvaras zīmi.

7. nodaļa

2001 gada 8. maijs 6.10

Joprojām pieradušas pie Itālijas laika, abas jaunās sievietes, par spīti iepriekšējās dienas pārgurumam, pamodās agri. Debora piecēlās pirmā. Domādama, ka Džoana vēl guļ, viņa uz pirkstgaliem izzagās cauri virtuvei uz tualeti. Tiklīdz viņa norāva ūdeni, atvērās durvis uz Džoanas istabu.

-    Tu nu gan izskaties briesmīgi, - sacīja Debora, uzlūkodama draudzeni.

-    Tu arī neesi labākajā formā, - atteica Džoana.

-    Cik pulkstenis?

-    Ceturksnis pāri sešiem, bet mana hipofīze domā, ka pusdienlaiks.

-    Aiztaupi man vismaz detaļas... - bilda Džoana.

-    Es zinu tikai to, ka gribēju kārtīgi izgulēties, bet jau vismaz stundu esmu nomodā.

-    Es arī, - sacīja Debora. - Varbūt aizkāpsim līdz Čārlza ielai brokastīs? Man vajag vienu lielu kafiju.

-    Tā kā pieliekamais ir tukšs, nekas cits neatliek.

Nepagāja ne stunda, un draudzenes jau bija nogājušas lejā un devās uz Čārlza ielas pusi. Bija jauks pavasara rīts, kastēs uz daudzām palodzēm ziedēja košas puķes. Citu kājāmgājēju bija maz, toties putni dziedāja pilnā sparā. Čārlza ielas galā pie pilsētas parka viņas atrada atvērtu “Starbucks” kafejnīcu. Viņas iegāja tajā, paņēma kapučīno un dažas maizītes. Aiznesušas pirkumu uz mazu marmora galdiņu pie loga, abas sākumā ēda un dzēra klusēdamas.

-    Kafija ir laba, - pēdīgi ieteicās Džoana. - Bet man jāsaka, ka tur, Campo Santa Margherita, garšoja labāk.

-    Kas ir, tas ir, - piekrita Debora. - Tomēr uzmundrina.

-    Tātad tu joprojām gribi doties uz Vingeita klīniku un stāties darbā? - jautāja Džoana.

-    Katrā ziņā, - apliecināja Debora. - Esmu jau uzkurbulējusies. Labāk apspriedīsim detaļas. Kā mēs dabūsim to miroņu vārdus un personas kodus?

-    Labs jautājums... - noteica Džoana. - Nu... Šorīt nomodā gulēdama, es par to jau domāju. Pirms dažiem gadiem par kaut ko tādu lasīju kādā romānā.

-    Nu, un kā tad varonim vai varonei tas izdevās?

-    Varonei bija pieeja. Viņa strādāja slimnīcā un dabūja informāciju no slimnieces kartītes.

-    Kam viņai tas bija vajadzīgs?

-    Tā bija kaut kāda blēdīšanās ar pabalstiem vai apdrošināšanu.

-    Augstais Dievs... - Debora noelsās. - Interesanti, protams, bet nezin vai mums derēs. Ja vien tu negribi saukt palīgos Kārltonu.

-    Bez Kārltona es labprāt šajā lietā gribētu iztikt, -atteica Džoana. - Ja viņš nojaustu, kas mums padomā, viņš droši vien ziņotu FIB.

Debora malkoja kafiju.

-    Man liekas, vajadzētu sadalīt šo problēmu divās daļās. Vispirms jādabū vārdi. Kad tie mums būs, uztrauksimies par personas kodiem un visu citu, ko mums varbūt vajadzētu, piemēram, dzimšanas datumu un varbūt pat mātes pirmslaulības uzvārdu.

-    Ar vārdiem nebūs problēmu, - teica Džoana.

- Vismaz to es, vārtīdamās pa gultu, izdomāju. Mums tikai jāaiziet uz bibliotēku un jācaurskata “Boston Glo-be” sēru sludinājumi.

-    Laba ideja! - piekrita Debora. Viņa dedzīgi paliecās uz priekšu. - Kā tas man pašai neienāca prātā? Kolosāli! Tajos sludinājumos parasti ir arī dzimšanas gads. Tā mums būs vieglāk atrast sava vecuma sievietes, lai ari cik dīvaini tas liktos.

-    Mjā... - novilka Džoana. - Tas ir baigi. Turklāt viņām vajadzētu būt mirušām visai nesen.

-    Dabūt personas kodu būs grūtāk, - sacīja Debora.

-    Varbūt tomēr jāmet lepnums pie malas un jālūdz palīgos Kārltons, - teica Džoana. - Ļoti iespējams, ka jebkura nesen mirusi mūsu vecuma sieviete būs bijusi kādas vietējās slimnīcas paciente. Ja viņa būtu bijusi Masačūsetsas Centrālajā un ja mēs varētu izdomāt kādu ticamu iemeslu, kāpēc mums tas kods vajadzīgs,

tad varbūt Karltonam nerastos aizdomas un viņš mums palīdzētu.

-    Pārāk daudz to “ja” un “varbūt”, - komentēja Debora.

-    Laikam gan, - piekrita Džoana.

-    Ideja! - iesaucās Debora. Viņa uzsita ar plaukstu pa galdu. - Pirms pāris gadiem nomira mans vectētiņš, un vecmāmiņai vajadzēja dabūt miršanas apliecības kopiju, lai pārreģistrētu māju uz sava vārda.

-    Ko tas mums dod?

-    Miršanas apliecība neskaitās nekas slepens, -teica Debora. Viņa iesmējās. - Nesaprotu, kāpēc tik vienkāršas lietas tik lēni nāk prātā. Miršanas apliecībā ir personas kods!

-Jā! Lieliski!

-    Nūjā! Vispirms iesim uz bibliotēku, pēc tam uz rātsnamu.

-    Pagaidi! - Džoana sazvērnieciski paliecās uz priekšu. - Mums būs jāpārliecinās, vai tas personas kods nav anulēts. Pazīstot valsts iestāžu birokrātiju, esmu pārliecināta, ka tas prasa zināmu laiku, tomēr būs jāpārbauda.

-    Tieši tā, - piekrita Debora. - Tas nudien visu izjauktu, ja mēs aizbrauktu uz Vingeitu un tur, pārbaudot mūsu datus, izrādītos, ka abas esam pagalam! -Viņa bez prieka iesmējās.

-    Es zinu, kas jādara, - sacīja Džoana. - Pēc rātsnama aiziesim uz Flīta banku un atvērsim ar šiem vārdiem kontus. Kā jau Amerikas pilsonēm, mums prasīs nosaukt personas kodus un, neatejot no kases, tos pārbaudīs, un viss būs skaidrs!

-    Izklausās labi, - teica Debora. - Vai tu zini, cikos taisa vaļā to bibliotēku?

-    Nezinu, droši vien deviņos vai desmitos, - atbildēja Džoana. - Bet mums jāapspriež vēl kaut kas. Vai nevajadzētu vēl drusku mainīt izskatu? Mūsu jaunās frizūras ir visai efektīgas, un šajos apstākļos ar to varētu pietikt, tomēr - vai nevajadzētu drošības pēc vēl kaut ko izdarīt?

-    Tu domā, nokrāsot matus?

-    Arī, jā, bet es vairāk domāju par mūsu vispārējo stilu, izskatu. Mēs abas izskatāmies diezgan studentis-kas. Man liekas, vajadzētu mērķēt uz citu tipu.

-    Nu, matu krāsu es ļoti labprāt pamainītu, - teica Debora. - Es vienmēr esmu gribējusi būt blondīne. Tā runā, ka jūs, džeki, krītot uz blondīnēm kā mušas...

-    Neāksties, es runāju nopietni!

-    Labi, labi, - atrūca Debora. - Kas tad vēl tev prātā? Pamatīgi riņķi nāsīs un pāris mežonīgu tetovējumu?

Džoana pret savu gribu sāka smieties.

-    Pamēģināsim vienu brītiņu būt nopietnas. Es domāju par drēbēm un kosmētiku. Ar to vien var daudz panākt.

-    Tev taisnība, - teica Debora. - Es šad un tad esmu gribējusi saģērbties kā palaistuve. Laikam man ir nelielas ekshibicionistes noslieces; nekad vēl neesmu tās apmierinājusi. Šī varētu būt mana lielā izdevība.

-    Tu joprojām ņirgājies vai jau sāc runāt nopietni?

-    Nopietni, - apliecināja Debora. - Bet mēs taču varam vienlaikus arī mazliet izklaidēties.

-    Es toties domāju kļūt citāda pretējā virzienā, -sacīja Džoana. - Par tādu kā klīrīgu bibliotekāri.

-    Tas būs viegli, - jokoja Debora. - Daudz nebūs jāmainās.

-    Ļoti smieklīgi, - noteica Džoana.

Debora noslaucīja lūpas ar salveti un nosvieda to uz paplātes.

-    Vai tu esi beigusi?

-    Esmu gan.

-    Nu tad iesim un ķersimies pie darba, - sacīja Debora. - Jā, un pa ceļam te bija pārtikas bode. Varbūt iepērkamies mazliet, lai nav katrreiz jāskrien ēst uz kafejnīcu? Tikmēr arī bibliotēka būs atvērta.

-    Tavs plāns ir nevainojams, - atteica Džoana.

Draudzenes stāvēja uz Bostonas vecās bibliotēkas ēkas pakāpieniem un nolūkojās uz Trīsvienības baznīcu Koplija laukuma otrā pusē. Bibliotēkas uzraugs tobrīd slēdza vaļā parādes durvis. Pulkstenis bija deviņi. Tā kā ne Džoana, ne Debora nekad nebija šajā bibliotēkā bijušas, viņas, Deboras vārdiem runājot, bija mēmas no lieliskās arhitektūras un spilgtajiem Džona Sin-gera Sārdženta sienas gleznojumiem.

-    Es nevaru noticēt, ka esmu sešus gadus nodzīvojusi Bostonas tuvumā un nekad neesmu te ienākusi! -teica Debora, kad viņas gāja cauri plašajām, marmorā kaltajām zālēm. Viņas galva grozījās kā ripa uz ass, cenšoties nepalaist garām nevienu sīkumu.

-    Gluži manas domas, - atsaucās Džoana.

Kad draudzenes apjautājās par iespēju pašķirstīt vecus “Boston Globe” numurus, viņas aizsūtīja uz mikrofilmu nodaļu. Tur tomēr noskaidrojās, ka uz mikrofilmām tiek pārfotografētas tikai gadu vecas un senākas avīzes. Tā viņas nonāca jaunākās preses lasītavā. Tur viņas tika pie pašām avīzēm.

-    Ar kādām sāksim? - jautāja Debora.

-    Nu, teiksim, pirms mēneša un vēl vecākām, -sprieda Džoana.

Viņas saņēma avīžu kaudzi un devās pie viena no brīvajiem galdiem. Sadalīja kaudzi uz pusēm un ķērās pie darba.

-    Nav tik viegli, kā man likās, - teica Debora.

- Izrādās, ka tajos sēru sludinājumos nemaz tik bieži neliek dzimšanas gadu.

-    Jāskatās vairāk uz nekrologiem, - ierosināja Džoana. - Tajos vienmēr ir minēts cilvēka vecums.

Viņas izbūrās cauri pirmajai kaudzei un devās pēc nākamās.

-    Sevišķi daudz jaunu sieviešu neredz, - secināja Džoana.

-    Jaunu vīriešu arī ne, - piebilda Debora. - Mūsu vecuma cilvēkiem vēl nav paredzēts mirt. Un, pat ja tas notiek, viņi parasti nav tik slaveni, lai tiktu pie nekrologa. Protams, slavens cilvēks mums ari neder, tā ka problēma nav maza. Tomēr vēl nepadosimies.

Ar ceturto kaudzi viņām veicās.

-    Ā, te viena ir! - teica Debora. - Džordžīna Marksa.

Džoana paskatījās Deborai pār plecu.

-    Cik veca?

-    Divdesmit astoņi, - sacīja Debora. - Dzimusi tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešā gada divdesmit astotajā janvārī.

-    Tas mums der, - bilda Džoana. - Tur ir rakstīts, no kā vina mirusi?

-    Jā, - atteica Debora. Viņa brīdi klusēja, ātri izlasīdama nekrologu. - Viņa nejauši nošauta lielveikala autostāvvietā. Acīmredzot nepareizā laikā gadījusies nepareizā vietā. Divas bandas skaidrojušas attiecības, un viņai trāpīts ar noklīdušu lodi. Iedomājies, cilvēkam piezvana un paziņo, ka viņa sieva ir nogalināta, lai gan bija tikai aizbraukusi iepirkties uz tuvējo lielveika-lu. - Debora nodrebinājās. - Vēl nelāgāk viss ir tāpēc, ka viņa bijusi četru bērnu māte. Jaunākajam tikai pus-gadiņš.

-    Man liekas, būs labāk, ja mēs neaizrausimies ar drūmām detaļām, - teica Džoana. - Galu galā mums tie ir tikai vārdi, nevis dzīvi cilvēki.

-    Tev taisnība, - piekrita Debora. - Viņa vismaz nebija slavena, ja nebūtu tā traģiskā nāve, tā ka mūsu vajadzībām viņas vārds derēs labi. Džordžīna Marksa varētu būt es. - Viņa pierakstīja vārdu un dzimšanas un nāves datumu bloknotā un piebilda: - Tagad sameklēsim vārdu tev.

Abas draudzenes atkal ņēmās pārlūkot nekrologus. Viņām nācās izšķirstīt vēl sešu nedēļu avīzes, līdz Debora uzgāja kādu potenciālu vārda donori.

-    Prūdensa Heterlija, divdesmit četrus gadus veca! -viņa skaļi nolasīja. - Tas skan interesanti. Būs tev ļoti piemērots vārds, Džoana. Tas pat skan mazliet bibliote-kāriski, ja jau tu vēlies šādu tēlu.

-    Man tas nemaz neliekas smieklīgi, - teica Džoana. - Padod šurp to nekrologu! - Viņa sniedzās pēc avīzes, bet Debora to pavilka nost.

-    Vai nebūs labāk, ja mēs neaizrausimies ar drūmām detaļām? - viņa ķircināja.

-    Es nedomāju aizrauties, - iebilda Džoana.

-    Tikai noskaidrot, vai viņa nav bijusi Bukfordas vietēja mēroga slavenība. Turklāt man liekas, ka jāzina kaut kas par cilvēku, kura vārdu es grasos aizņemties.

-    Man likās, ka tie ir tikai vārdi, nevis dzīvi cilvēki...

-    Lū-dzu! - Džoana draudīgi iesaucās. Likās, ka viņa ir tuvu pacietības zaudēšanai.

Debora pasniedza avīzi un vēroja. Džoana lasīja nekrologu, un viņas sejas izteiksme kļuva arvien drūmāka.

-    Kaut kas galīgi nelāgs? - jautāja Debora, kad Džoana pacēla acis.

-    Vismaz tikpat nelāgs kā ar Džordžīnu, - sacīja Džoana. - Viņa bijusi Ziemeļaustrumu universitātes maģistrante.

-    Tas jau sāk izklausīties pārāk radniecīgi, - teica Debora. - No kā viņa mirusi... vai varbūt labāk nejautāt?

-    Viņa pagrūsta zem vilciena Vašingtona ielas metro stacijā. - Tagad bija Džoanas kārta nodrebināties.

-    To izdarījis kāds bezpajumtnieks bez jebkāda redzama iemesla. Ak Dievs! Un vecākiem droši vien piezvanīja un tā arī pateica.

-    Tagad vismaz mums ir divi vārdi, - teica Debora. Viņa paķēra avīzi Džoanai no degungala un salocīja to. Zem Džordžīnas viņa pierakstīja bloknotā “Prū-densa Heterlija” un tad ņēmās sakārtot laikrakstu kaudzi. Džoana brīdi sēdēja nekustīgi un tikai tad cēlās palīdzēt. Pa abām viņas aiznesa avīzes atpakaļ uz glabātavu.

Drīz vien Debora un Džoana atstāja bibliotēku un iznāca uz tiem pašiem pakāpieniem, pa kuriem bija ieradušās. Lai gan viņas nebija līksmā omā, nodomu īstenošana bija pavirzījusies. Vārdu sameklēšanai bija iztērētas nepilnas divas stundas.

-    Iesim kājām vai brauksim ar metro? - jautāja Debora.

-    Brauksim, - izlēma Džoana.

No bibliotēkas viņas ātri vien aizgāja līdz metro stacijai Boilstona ielā un no turienes aizbrauca līdz administratīvajam centram. Atgriežoties ielas līmenī, viņas iznāca tieši pie šim rajonam nepiemēroti modernā pilsētas pārvaldes nama, kas slējās bruģētajā bulvārī kā milzu anahronisms.

-    Vai jūs pateiktu, kur var saņemt miršanas apliecību kopijas? - Džoana jautāja darbiniecei pie informācijas letes plašajā vairāklīmeņu vestibilā. Džoana bija kādu laiciņu gaidījusi, līdz saņēma dūšu runāt, jo darbiniece bija aizrāvusies klusā, bet dzīvā sarunā ar blakus sēdošo kolēģi.

-    Lejā, iedzīvotāju reģistra nodaļā, - teica sieviete, neuzlūkodama atnācējas un tikpat kā nepārtraukdama sarunu.

Džoana izteiksmīgi saskatījās ar Deboru. Draudzenes kāpa lejā pa platajām kāpnēm. Tikušas vestibila zemākajā līmenī, viņas bez grūtībām atrada reģistra nodaļas lodziņu. Vienīgā problēma, ka aiz tā nebija manāms neviens darbinieks.

-    Halo-o! - sauca Debora. - Vai te kāds ir?

Aiz kartotēku rindas iznira sievietes galva.

-Jā, lūdzu? - viņa atbildēja.

-    Mums vajadzētu divu miršanas apliecību kopijas, - teica Debora.

Darbiniece lēnīgi čāpoja apkārt kartotēkai. Viņai bija mugurā melna kleita, kas iespīlēja brangās miesas horizontālos slāņos. Lasāmbrilles ķēdītē karājās kaklā, atbalstīdamās pret krūšu arī gandrīz horizontālo masu. Viņa pienāca pie letes un atslējās pret to.

-    Sakiet vārdus un gadus, - viņa prasīja neizteiksmīgā balsī.

-    Džordžīna Marksa un Prūdensa Heterlija, - teica Džoana. - Abas mirušas šogad, divi tūkstoši pirmajā gadā.

-    Apliecības mums pienāk nedēļas līdz desmit dienu laikā, - pavēstīja darbiniece.

-    Vai mums tik ilgi būs jāgaida? - Džoana vīlusies jautāja.

-    Nē, miršanas apliecības pienāk reģistrā nedēļas līdz desmit dienu laikā pēc iedzīvotāja nāves. Es to saku, lai jūs zinātu, - ja šīs personas ir mirušas šonedēļ, tad apliecību mums vēl nebūs.

-    Viņu abu vairs nav jau vairāk nekā mēnesi... -ieminējās Džoana.

-    Nu tad jau ir klāt, - atteica darbiniece. - Seši dolāri par katru kopiju.

-    Mums tikai vajadzētu tās apliecības redzēt, -sacīja Džoana. - Faktiski mums nemaz pašas kopijas nevajag...

-    Vajag, vajag! Lai būtu seši dolāri, - Debora iejaucās sarunā un iebakstīja Džoanai ar elkoni sānā.

Darbiniece norakstīja vārdus, aizdomīgi pablenza Džoanā un tikpat lēnīgi kā iepriekš aizslāja aiz kartotēkas.

-    Ko baksties? - uzšņāca Džoana.

-    Es negribēju, lai tu divpadsmit dolāru dēļ visu izjauc! - čukstēja Debora. - Ja tā vecene sapratis, ka mums vajag tikai viņu personas kodus, viņai var rasties aizdomas. Man vismaz rastos. Labāk taču samaksāsim, savāksim kopijas un tīsimies prom!

-    Laikam jau tev taisnība... - negribīgi atzina Džoana.

-    Protams, man taisnība! - noteica Debora.

Ierēdne pēc piecpadsmit minūtēm atgriezās ar kopijām. Debora ar Džoanu bija sagatavojušas precīzu naudu, un notika apmaiņa. Pēc brīža draudzenes jau atkal bija uz ielas, kur viņas rūpīgi norakstīja katra “savu” personas kodu uz papīra lapiņas un iebāza “savu” miršanas apliecību kabatā.

-    Pa ceļam uz banku vajadzētu iegaumēt tos kodus, - sacīja Džoana. - Būs uzkrītoši, ja mums vajadzēs pēc tiem kaut kur lūkoties.

-    Jā, sevišķi, ja mēs bankā nejauši izvilksim miršanas apliecības, - atteica Debora.

Džoana ieķiķinājās.

-    Es arī domāju, ka mums vajadzētu uzrunāt vienai otru pieņemtajos vārdos, citādi var gadīties sajaukt, un tad būs ķeza.

-    Pareizi, Prūdensa, - tāpat ieķiķinādamās atbildēja Debora.

No rātsnama līdz Flīta bankas filiālei bija tikai desmit minūšu gājiens. Draudzenes lielākoties gāja klusēdamas, domās atkārtojot “savu” personas kodu. Kati viņas bija nonākušas pie bankas, Džoana apstājās.

-    Pagaidi, vēl drusku parunāsim, - viņa teica,

- Atverot kontus, mēs varam ieguldīt tikai minimālu depozītu, jo ārā jau to naudu vairs nedabūsim.

-    Ko tu iesaki?

-    Cik maz varētu? - prātoja Džoana. - Varbūt divdesmit dolārus...

-    Manis pēc, - teica Debora. - Tikai, pirms ejam iekšā, es tomēr gribētu nodrošināties pati ar savu naudu no bankomāta.

-    Tā arī nav slikta doma, - piekrita Džoana.

Tā nu turpat pie ieejas viņas no automāta katra izņēma vairākus simtus dolāru skaidrā naudā. Iegājušas bankā, viņas devās taisni pie lodziņa. Tā kā jau bija pusdienlaiks, bankā atradās vairāki tuvējās slimnīcas darbinieki, un draudzenēm nācās izstāvēt nelielu rindu. Kad viņas pēc divdesmit minūtēm sāka apkalpot, viss ritēja raiti, jo bankas darbiniece bija ļoti izdarīga. Viņa sauca Mērija. Vienīgā problēma, ka viņām nebija līdzi nedz pases, nedz citu identitāti apliecinošu dokumentu, taču Mērija to atrisināja, atļaujot tās atnest nokopēšanai rīt. Pulkstenis bija tikai viens, kad Mērija uz brīdi izgāja aktivizēt viņu jaunos kontus un izdrukāt iemaksas kvītis. Džoana un Debora sēdēja uz vinila krēsliem Mērijas galda otrā pusē.

-    Ja nu viņa atnāk un paziņo, ka mēs esam mirušas? - čukstēja Debora.

-    Tad tādas arī būsim, - secināja Džoana. - Tieši to mēs gribam pārbaudīt.

-    Bet ko mēs teiksim? Kaut kas taču būs jāsaka!

-    Pateiksim, ka esam sajaukušas kodus, pateiksim, ka pārbaudīsim un tūlīt atgriezīsimies.

-    Pirms pusstundas man vēl bija jautri, - žēlojās

Debora. - Tagad jau es sāku uztraukties. Tādas blēņas taču nevar cilvēkam sacīt!

-    Viņa jau nāk! - čukstēja Džoana.

Mērija atgriezās ar viņu depozītu kvītīm.

-    Jūsu konti ir atvērti. Viss kārtībā! - viņa ziņoja un pasniedza katrai kvīti un informatīvo materiālu mapīti, ko bija atlikusi jau iepriekš. - Jums varbūt ir autostāvvietas talons?

-    Nē, mēs nācām kājām, - atteica Džoana. Par savu adresi draudzenes bija nosaukušas Hotorna laukumu 7, kas atradās daudzdzīvokļu māju rajonā aiz slimnīcas.

Drīz jau viņas atkal bija laukā maija saulītē. Debora bija eiforijā.

-    Izdevās! - viņa izsaucās, kad abas ātri soļoja prom no bankas. - Kādu brīdi es pamatīgi baidījos, bet acīmredzot šie vārdi un personas kodi vēl ir derīgi!

-    Pagaidām ir, - teica Džoana, - bet drīz vairs nebūs. Braucam mājās, zvanām uz Vingeita klīniku, lai tiekam tālāk.

-    Kā būtu ar pusdienām? - ieminējās Debora. - Es esmu izsalkusi. Tā kafija un bulciņa taču bija septiņos no rīta!

-    Jā, nenāktu par ļaunu ieēst, - piekrita Džoana.

- Tikai aši!

-    Vingeita klīnika! - mundri atsaucās patīkama balss. Tā skanēja no telefona aparāta skaļruņa Džoanas un Deboras dzīvoklī. Pats aparāts atradās uz dīvāna, un draudzenes sēdēja tam katra savā pusē. Pulkstenis jau bija pāri pustrim, saule iegriezusies viesistabas pusē un lēja starus uz parketa.

-    Mani interesē darba iespējas jūsu klīnikā, - teica Džoana. - Pie kā man vajadzētu griezties? - Draudzenes bija metušas monētu, lai noskaidrotu runātāju. Loze bija kritusi Džoanai.

-    Pie Helēnas Māstersones, personāla daļas vadītājas, - sacīja operatore. - Vai savienot?

-Jā, lūdzu, - teica Džoana.

Atskanēja tā pati fona mūzika, ko viņas jau bija dzirdējušas vakar, bet šoreiz nebija ilgi jāklausās. Muzikālo troksni pēkšņi pārtrauca zema, spēcīga sievietes balss.

-    Te Helēna Māstersone. - Draudzenes salēcās.

- Man teica, ka jūs meklējot darbu?

-    Jā, es un arī mana dzīvokļa biedre, - atbildēja Džoana, tiklīdz bija attapusies.

-    Kāda ir jūsu un jūsu biedres darba pieredze? -jautāja Helēna.

-    Man ir pieredze darbā ar datoru, es ātri rakstu, -teica Džoana.

-    Tā ir studentes pieredze vai arī esat reāli strādājusi?

-    Abējādi, - sacīja Džoana. Viņa tiešām bija pirmajos studiju gados vasarās strādājusi kādā Hjūstonas advokātu kantorī, ar kuru viņas tēvam bija daudz darba darīšanu.

-    Jūs esat beigušas augstskolu?

-    Jā, - apliecināja Džoana. - Man ir grāds ekonomikā, un mana draudzene, Džordžīna Marksa, ir bioloģijas maģistre. - Džoana pavērās Deborā, kas izslēja īkšķi - viss pa pirmo!

-    Vai viņai ir laboratorijas darba pieredze?

Debora enerģiski pamāja.

-Jā, ir, - apliecināja Džoana.

-    Patiesību sakot, jūs izklausāties ideāli piemērotas Vingeita klīnikai, - teica Helēna. - Kā jūs par mums uzzinājāt?

-    Kā, lūdzu? - pārjautāja Džoana, rādīdama Deborai izmisīgu sejas izteiksmi. Šādu jautājumu viņa nebija gaidījusi. Debora paņēma bloknotu un zīmuli un aši uzrakstīja: “Draugs teica par sludinājumu.”

-    Kāds mūsu paziņa pateica par sludinājumu, -skaidroja Džoana.

-    Tas bija laikraksta vai radio sludinājums?

Džoana vilcinājās. Debora paraustīja plecus.

-    Es īsti neatceros, - atbildēja Džoana.

-    Nav jau tik svarīgi, - attrauca Helēna. - Mēs tikai vācam ziņas, kuri ir efektīvāki. Vai jūs dzīvojat Bukfordā?

-    Nē, mēs pašlaik dzīvojam Bostonā, - teica Džoana.

-    Tātad jūs esat gatavas braukāt?

-    Tā mēs domājam, vismaz pagaidām. Mēs brauktu kopā.

-    Kāpēc jūs vēlaties strādāt Bukfordā, tik tālu? -jautāja Helēna.

-    Mums vajag ātri atrast darbu, un mēs dzirdējām, ka jūsu klīnikai vajadzīgi darbinieki, - klāstīja Džoana.

- Mēs tikko atgriezāmies no diezgan ilgas uzturēšanās Eiropā un patiesībā esam diezgan spiedīgā situācijā.

-    Izklausās, ka mēs varēsim būt savstarpēji noderīgi, - teica Helēna. - Es varu jums pa faksu vai e-pastu aizsūtīt darbinieku veidlapas, kuras jūs varētu aizpildīt un atsūtīt atpakaļ. Kā labāk?

-    Varbūt pa e-pastu? - bilda Džoana. Viņa nosauca Helēnai savu e-adresi, kurā, paldies Dievam, nebija minēts viņas īstais vārds.

-    Pēc šīs sarunas uzreiz nosūtīšu veidlapas, - teica Helēna. - Es domāju, mums vajadzētu virzīties tālāk un sarunāt pārrunu laiku. Kāds datums būtu ērtāks jums un jūsu dzīvokļa biedrei? Mūsu - pēc iespējām jebkuru dienu šonedēļ vai nākamnedēļ.

-    Jo ātrāk, jo labāk, - sacīja Džoana. Debora pamāja. - Faktiski varētu pat rīt, ja jums nekas nav pretī.

-    Kāpēc lai būtu? - retoriski jautāja Helēna. - Jūs esat apskaužami mērķtiecīgas. Vai desmitos no rīta varēsiet?

-Jā, desmit ir labs laiks, - teica Džoana.

-    Vai izstāstīt jums ceļu?

-    Es domāju, ka nevajag, - atbildēja Džoana. - Mēs šajā ziņā esam diezgan attapīgas.

-    Nu tad - uz redzēšanos rītdien! - teica Helēna un nolika klausuli.

Džoana darīja to pašu.

-    Kā pa sviestu! - izsaucās Debora. - Man liekas, mēs esam tikušas.

-    Man arī, - piekrita Džoana. - Viņa izrāva telefona vadu no ligzdas, pieslēdza modemu un devās pie datora. - Zvanīsimies iekšā, lai dabūjam to e-pastu, tiklīdz viņa sūta.

Helēna turēja vārdu un nosūtīja e-pastu dažas minūtes pēc sarunas. Tas izlēca draudzeņu datora ekrānā dažus brīžus pēc iezvanīšanās. Piecpadsmit minūšu laikā Džoana un Debora bija tāpat ekrānā aizpildījušas katra savu veidlapu un aizsūtījušas atpakaļ uz Vingeita klīniku.

-    Tas viss šķiet pat pārāk vienkārši, - bilda Debora, izslēgdama datoru.

-    Nepiesauc nelaimi, - teica Džoana. - Vari uzskatīt mani par māņticīgu, bet es neko tādu neteikšu, iekams nebūšu tikusi iekšā Vingeitas servera telpā. Vēl pārāk daudz kas var noiet greizi.

-    Tu domā, ka viens vai abi personas kodi vairs nebūs derīgi?

-Jā, nav izslēgts... Vai arī mūs kāds pazīs, piemēram, ārste Donaldsone.

-    Saprotu, saprotu... - noteica Debora. - Tu esi atgriezusies pie tās maskēšanās idejas.

-    Es visu laiku par to domāju, - sacīja Džoana.

- Un mūsu rīcībā vēl ir visa pēcpusdiena. Darīsim to! Varam aizbraukt uz Galerijas lielveikalu Kembridžā un, daudz neiztērējot, dabūt jaunas drēbes.

-    Es būšu ēsma... - teica Debora. - Stilīga padauza... tāda es būšu... Varbūt izdosies atrast kādu labi īsu augšu, lai vēders pliks... Kas ietu kopā ar brīnumkrūš-turi. Vēl mēs atpakaļceļā varētu iegriezties CVS salonā nokrāsot matus un piestrādāt pie sejas. Atceries to Vingeitas reģistratori?

-    Viņu būtu grūti aizmirst, - sacīja Džoana.

-    Mani ieraugot, viņa gan dabūs pasvīst! - paziņoja Debora.

-    Nedomāju, ka mums ar to vajadzētu pārspīlēt, -

bilda Džoana. - Mums nevajadzētu pievērst sev uzmanību.

-    Tu runā par sevi, - atcirta Debora. - Pati teici, ka mūs nedrīkst pazīt, un es nodrošināšos, lai mani noteikti nepazītu.

-    Bet mums vajag arī, lai mūs pieņem darbā, -teica Džoana.

-    Neuztraucies nenieka! - mierināja Debora. - Tik ļoti jau es necentīšos.

8. nodala

2001 gādā 9. maijs 8.45

Spensers Vingeits pasvieda sānis žurnālu, ko tobrīd lasīja, un pavērās ārā uz lauku ainavu, kas pletās zem viņa. Gausi, kā vienmēr Jaunanglijā, tomēr beidzot bija atnācis pavasaris. Lauki un pļavas jau bija iekrāsojušies dzīvīgā zaļumā, lai gan vietumis gravās un dziļākās ieplakās vēl bija redzams ledus un sniegs. Daudzi lapkoki vēl bija kaili, tomēr zari jau pilni dzeltenzaļiem pirmsplaukuma pumpuriem, kas darīja samtainus mežainos pakalnus, itin kā pārklājot tos ar maigu plīvuru.

- Cik ilgi vēl līdz Hanskomai? - skaļi uzsauca Spensers, lai pilots dzirdētu cauri motoru rēkoņai. Spensers sēdēja “Lear 45” lidaparātā. Viņš gandrīz vai varēja uzskatīt, ka sēž pats savā lidmašīnā, jo pirms diviem gadiem bija nopircis šīs izcilās aviopakalpoju-mu firmas pajas, un pieejamais serviss pilnībā atbilda vina vēlmēm.

- Nepilnas divdesmit minūtes, ser, - pār plecu atkliedza pilots. - Satiksme maza, tā ka lidosim taisni iekšā.

Spensers pamāja un izstaipījās. Viņš bija noilgojies pēc Masačūsetsas, un skats uz dienvidu Jaunanglijas mīlīgajām lauku saimniecībām uzkurināja viņa gaidu kvēli. Jau otru gadu pēc kārtas viņš bija pārziemojis Floridas pilsētā Neiplsā, bet šoreiz viņam bija kļuvis garlaicīgi, sevišķi pēdējās nedēļās. Tagad viņš nepacietīgi gaidīja atgriešanos - un ne tikai tāpēc, ka Vingeita Reproduktīvās medicīnas klīnikas peļņa bija mazinājusies.

Pirms trim gadiem klīnika zēla un plauka un nauda nāca straujāk, nekā Spensers bija uzdrīkstējies cerēt, un tad viņš bija sācis prātot un fantazēt par došanos pelnītā atpūtā, lai varētu spēlēt golfu, uzrakstīt kādu romānu, pēc kura tiktu uzņemta filma, satikties ar skaistām sievietēm un vispār atslābināties. Ar šādu mērķi viņš sāka meklēt kādu jaunāku speciālistu, kas varētu un gribētu pārņemt viņa augošā biznesa vadību. Drīz vien laimējās sastapt tādu mediķi, kas tikko bija apguvis papildspecia-litāti reproduktīvās medicīnas institūtā, kur Spensers savulaik bija lasījis lekcijas; šis vīrs likās kā debesu dāvana.

Nodevis viņam dienišķos darbus, Spensers pievērsās saviem turpmākajiem plāniem. Kādai viņa pacientei bija liela pieredze darbā ar nekustamajiem īpašumiem Floridā, un viņa palīdzēja sameklēt dzīvokli Floridas rietumu krastā. Tiklīdz darījums bija noslēgts, viņš devās pretī saulei.

Diemžēl īstenība nesakrita ar viņa iztēles ainām. Viņš varēja spēlēt golfu, cik vien tīk, taču viņa nerimtīgais prāts neguva spēlē gandarījumu, sevišķi ilgākā laikposmā, jo viņam tā arī neizdevās pacelties pāri kaitinošam viduvējības līmenim. Spensers uzskatīja sevi par uzvarētāju un nevarēja ciest zaudējumus. Galu galā viņš nolēma, ka šis sporta veids nav viņam piemērots.

Iecere rakstīt romānu izgāzās vēl riebīgāk. Izrādījās, ka tas ir grūtāks darbs, nekā viņam bija licies, un prasa tādu pašdisciplīnu, kādas viņam nebija. Turklāt šī nodarbe nesniedza tūlītēju pozitīvu gandarījumu, kādu viņš bija guvis no pacienšu pieņemšanas. Tā viņš visai ātri nonāca pie atziņas, ka arī romāna un filmas ideja neatbilst viņa aktīvās personības prasībām.

Vislielāko vilšanos sagādāja sabiedriskā dzīve. Visu mūžu Spenseram bija licies, ka viņš uzupurēdamies atteicies no tāda dzīves stila, kāds atbilstu viņa spējām un izskatam. Viņš bija apprecējies jau studiju laikā, galvenokārt vientulības dēļ, ar sievieti, kura izrādījās zem viņa līmeņa gan saprāta, gan sabiedrisko spēju ziņā. Kad agri dzimušie bērni bija tikuši līdz koledžai, Spensers izšķīrās. Par laimi, tas notika pirms Vingeita Reproduktīvās medicīnas klīnikas uzplaukuma. Sieva bija dabūjusi māju, kas nebija nekāda lielā muiža, un vienreizēju kompensāciju.

-    Doktor Vingeit? - pār plecu sauca pilots. - Vai zvanīt uz leju, lai sagatavo transportu?

-    Tur vajadzētu būt manai mašīnai, - atkliedza Spensers. - Lai pieved klāt!

-    Tiks izdarīts! - atsaucās pilots.

Spensers atgriezās savos sapņojumos. Lai gan Nei-plsā netrūka skaistu sieviešu, viņam nenācās viegli piedabūt tās uz satikšanos, un uz tām, kuras viņš satika, nebija viegli atstāt pienācīgu iespaidu. Lai gan Spensers uzskatīja sevi par bagātu, Neiplsā vienmēr bija kāds, kas šajā ziņā atradās vairākas pakāpes augstāk, līdz ar visām priekšrocībām, kuras no tā izrietēja.

Tā ka vienīgais, ko no Spensera sākotnējā pelnītās atpūtas sapņa izdevās īstenot, bija iespēja atslābināties. Taču pat tas otrajā gadā jau padevās grūtāk un vairs nesniedza gandarījumu. Un kopš janvāra sāka pienākt ziņas, ka klīnikā krītas peļņa. Sākumā Spensers domāja, ka tā ir vai nu īslaicīga novirze no normas, vai arī grāmatvedības triks, lai izvairītos no nodokļu nomaksas, bet diemžēl tendence turpinājās. Cik iespējams, Spensers bija mēģinājis iedziļināties šajā problēmā no attāluma. Ienākumi nebija mazinājušies. Tieši otrādi. Taču bija ārkārtīgi pieauguši pētniecības izdevumi ar norādi, ka saasinājusies vajadzība pēc Spensera uzraudzības klātienē. Sākotnēji, kad Pols Sonderss bija ķēries pie darba, Spensers teica viņam, ka atbalsta pētniecību, bet tagad acīmredzot sākās pārspīlējumi.

- Man ziņo, ka jūsu auto jau ir piebraukts pie lidostas ēkas, - sauca pilots. - Lūdzu, piesprādzējieties! Mēs sākam nolaišanos.

Spensers pamāja pilotam. Viņa drošības josta jau bija piesprādzēta. Nolaišanās laikā paskatījies pa iluminatoru, viņš redzēja savu tumšsarkano “Bentley” spīdam rīta saules staros. Viņam patika auto. Viņš laiski nodomāja, ka varbūt vajadzēja paņemt to līdzi uz Nei-plsu. Kas zina, varbūt ar dāmām būtu labāk veicies.

Džoanai vienmēr bija paticis pavasaris; tad ziedēja puķes un jau varēja just vasaras silto, maigo vakaru priekšnojautas. Hjūstonā pavasaris nāca agri, krāsu lavīna pāris dienās pārvērta garlaicīgo, līdzeno ainavu pasaku valstībā, kur valdīja acālijas, tulpes un kizila krūmi. Ceļā uz ziemeļrietumiem no Bostonas uz Buk-fordu viņa mēģināja koncentrēties uz šādām laimīgām atmiņām, taču tas nebija viegli.

Pavasara puķu vēl bija ļoti maz, un ainavu atdzīvināja tikai koku gaišais un zāles spilgtākais zaļums. Turklāt viņu bija nokaitinājusi Debora, kura šobrīd sēdēja blakus un laimīga dziedāja līdzi radio, kas atskaņoja melodisku roku. Lai gan dzīvokļa biedre bija solījusi ar sava izskata maiņu “tik ļoti necensties”, pēc Džoanas domām, viņa bija pārlieku pārcentusies. Viņas mati bija rūsgani blondi, lūpas un pagarinātie nagi -spilgti sarkani, kleitas dekoltē izcēla polsterētais brī-numkrūšturis, īsumu - augstpapēžu kurpes. Gala akcenti bija lieli auskari un krellītes ar mākslīgiem briljantiem. Džoana bija pilnīgs draudzenes pretstats - viņai bija tumšzili pusgari svārki, līdz kaklam aizpogāta balta blūze, gaiši sārta vilnas jaciņa, arī aizpogāta līdz augšai, un brilles caurspīdīgā plastmasas rāmī. Viņas mati bija nokrāsoti blāvi brūngani.

- Es nopietni šaubos, vai tu dabūsi darbu, - pēkšņi ieteicās Džoana, pārtraucot ieilgušo klusumu. - Un varbūt es arī tevis dēļ nedabūšu.

Debora novērsās no brauktuves un pavērās draudzenes profilā. Viņa gan neko uzreiz neteica, toties paliecās uz priekšu un izslēdza radio.

Džoana uzmeta skatienu Deborai, tad atpakaļ uz ceļu.

-    Vai tāpēc tu esi tik klusa? - jautāja Debora.

-    Visu rītu kā ūdeni mutē ieņēmusi.

-    Tu man apsolīji, ka nepārvērtīsi to par joku, -atbildēja Džoana.

Debora brīdi palūkojās uz saviem zeķbiksēs tērptajiem ceļgaliem.

-    Es neko nepārvēršu, - viņa atteica. - Es tikai izmantoju iespēju apvienot lietderīgo ar nelielu izklaidēšanos.

-    Tu to sauc par izklaidēšanos, es to sauktu par sliktas gaumes paraugu.

-    Tā ir tava gaume, - sacīja Debora, - un, starp citu, arī mana. Taču visi tev nebūt nepiekritīs, sevišķi tēviņu kārtas pārstāvji.

-    Tu tiešām nopietni domā, ka vīriešus iekārdinās tāds tavs izskats?!

-    Patiesību sakot, domāju gan, - atteica Debora.

-    Ņem vērā, ne jau visus vīriešus, bet daudzus. Esmu vērojusi, kā vīrieši reaģē uz tā ģērbtām sievietēm. Reakcija ir vienmēr, kaut arī tās iemesli varbūt nesajūsmina, bet reakcija tā ir, un vienreiz mūžā es gribu to pieredzēt.

-    Man liekas, ka tas ir mīts, - sacīja Džoana. - Es domāju, ka tas ir izkropļojums sieviešu apziņā, tāpat kā vīriešu iedoma, ka sievietes vareni kārdina viņu fiziskais spēks un lielie muskuļi.

-    Ni, ni... Es nedomāju vis, ka tā ir, - iebilda Debora, atmezdama ar roku. - Turklāt tu atkal runā no tradicionālā sievietes audzināšanas viedokļa, saskaņā ar kuru satikšanās ar vīrieti nozīmē tikai prelūdiju laulībām. Ļauj man tev kārtējo reizi atgādināt, ka vīrieši bieži uzlūko attiecības ar sievietēm kā spēli vai pat kā sportu. Viņi to uzlūko kā izklaidi, tieši tāpat kā to var darīt moderna divdesmit pirmā gadsimta sieviete, ja drīkstu tev atgādināt arī to.

-    Par to es negribu strīdēties, - teica Džoana.

-    Problēma ir tāda, ka mums sarunāta tikšanās ar sievieti, un es šaubos, vai viņa būs sajūsmināta par tavu izskatu. Vārdu sakot, es domāju, ka tu gluži vienkārši nedabūsi to darbu, un cauri.

-    Es nepiekrītu arī šajā jautājumā, - sacīja Debora.

-    Protams, personāla daļas vadītāja ir sieviete, bet viņai jābūt reālistei darbaspēka tirgus ziņā. Es piesakos strādāt laboratorijā, nevis sagaidīt pacientus vestibilā. Turklāt viņi taču pieņēmuši darbā to rudmataino reģistratori, kas bija gandrīz tikpat izaicinoši ģērbusies kā es.

-    Bet kāpēc vispār jāriskē? - žēlojās Džoana.

-    Kā tu pati atzini, galvenais risks ir tikt pazītām, -iebilda Debora. - Tici man - mūs nepazīs! Un papildus tam mēs drusku izklaidēsimies. Es joprojām gribu panākt, lai tu vairs neesi tik saspringta un aizspriedumaina.

-    Tad nu gan! - izsaucās Džoana. - Tagad tu saki, ka esi saģērbusies kā padauza tikai manis dēļ! Labāk nevajag...

-    Labi, labi, galvenokārt sevis, bet mazliet arī tevis dēļ...

Kad viņas bija tikušas līdz Bukfordai un brauca cauri pilsētiņai, Džoana jau bija puslīdz samierinājusies ar Deboras izskatu. Viņa bija izprātojusi, ka ļaunākajā gadījumā Debora tiešām nedabūs darbu, taču nebija iemesla, lai Deboras grūtības ietekmētu viņas izredzes. Ja Deboru nepieņems, nebūs liela nelaime. Džoana jau vispār sākumā grasījās doties uz Vingeita klīniku viena. Debora pati uzprasījās līdzi.

-    Vai tu atceries, kur jānogriežas? - jautāja Džoana. Iepriekšējā braucienā pie stūres bija Debora, un, pasažieres lomā atrazdamās, Džoana parasti neiegaumēja ceļa zīmes.

-    Pa kreisi, tūlīt aiz nākamā līkuma, - teica Debora. - Man liekas, turpat aiz tā šķūņa labajā pusē.

-    Tev taisnība, re, tur ir rādītājs! - atsaucās Džoana, iztaisnodama pēc līkuma stūri. Viņa samazināja ātrumu un nogriezās grantētajā celiņā. Gabaliņu tālāk jau bija redzams sardzes akmens nams. Pie arkas, aizšķērsodami ceļu, rindā stāvēja vairāki kravas auto. Varēja redzēt sargu formastērpā ar papīru paliktni rokā. Viņš runāja ar šoferi pirmās kravas mašīnas kabīnē.

-    Izskatās, ka fermai piegādes laiks, - teica Debora. Pēdējam auto aizmugurē bija uzraksts “VEBSTERA DZĪVNIEKU PĀRTIKA”.

-    Cik pulkstenis? - jautāja Džoana. Viņa baidījās nokavēt. Draudzenes bija izbraukušas divdesmit minūtes vēlāk, nekā plānots, jo vajadzēja pagaidīt, lai nožūst Deboras nagi.

-    Bez piecām desmit, - atbildēja Debora.

-    Fantastiski... - drūmi noteica Džoana. - Man nepatīk nokavēt lietišķas tikšanās, sevišķi, ja es braucu pieteikties darbā.

-    Mēs varam tikai to, ko mēs varam, - sacīja Debora.

Džoana pamāja. Vispār viņa necieta runas šādā

aizbildnieciskā toni un zināja, ka Debora to zina, bet neko neteica. Viņa negribēja sniegt Deborai gandarījumu, tikai bungoja ar pirkstiem pa stūri.

Laiks ritēja. Džoana bungoja arvien straujāk. Viņa nopūtās un palūkojās atpakaļskata spogulītī, lai pārbaudītu, kā viņas frizūra izturējusi braucienu. Vēl nepagriezusi spogulīti, viņa pamanīja mašīnu, kas nogriezās no PIrsa ielas grantētajā celiņā. Auto tuvojās, samazināja ātrumu un apstājās tieši aiz viņām.

-    Vai atceries to bentliju, ko mēs pagājušajā reizē te redzējām klīnikas stāvvietā? - jautāja Džoana.

-    Ne sevišķi, - atteica Debora. Automašīnas, viņasprāt, bija vajadzīgas vienīgi tādēļ, lai nokļūtu no punkta A uz punktu B, un viņa nevarētu atšķirt “Chevrolet” no “Ford” vai BMW no “Mercedes”.

-    Tikko piebrauca mums aiz muguras, - ziņoja Džoana.

Debora viegli pagriezās un atskatījās.

-    Ak jā, šo es atceros, - viņa sacīja.

-    Interesanti, vai tas tiešām pieder kādam ārstam? -bilda Džoana, turpinādama atpakaļskata spogulītī vērot tumšsarkano braucamo. Vējstiklā atspīdēja saule, tāpēc nevarēja redzēt, kas automobilī iekšā.

Debora atkal paskatījās rokas pulkstenī.

-    Ārprāts, ir jau pāri desmitiem! Kas tur, ellē, notiek? Tas stulbais sargs joprojām runā ar šoferi. Nu par ko tur var tērgāt?!

-    Laikam jau klīnika stingri uzmana, kas iebrauc viņu teritorijā.

-    Lai jau uzmana, bet mums taču ir sarunāts! -sacīja Debora. Viņa atvēra durvis un izkāpa ārā.

-    Kur tu iesi? - jautāja Džoana.

-    Noskaidrot, kas tur īsti notiek, - atbildēja Debora. - Tas taču ir nožēlojami! - Viņa aizcirta durvis un devās uz priekšu, uz sardzes ēku. Viņa šūpojās pirkstgalos, sargādamās, lai šaurie papēži neiestrēgst grantī. Džoanai sanāca smiekli par draudzenes gaitu, bet tad viņa pamanīja, ka Deboras jau tā īsā kleita uzrāvusies pavisam uz augšu un statiskās elektrības dēļ pieplakusi pie zeķbiksēm. Viņa nolaida lejā logu un izliecās laukā.

-    Ei! Merilina Monro! Tev sēžamvieta uzrāvusies!

Spensers izberzēja acis un skatījās atkal. Viņš bija piebraucis aiz pieticīga “Chevrolet Malibu” un juties aizkaitināts: tagad, kad viņš beidzot te ieradies, ceļu bija aizšķērsojis satiksmes minisastrēgums. Viņš bija pamanījis divas galvas priekšējā mašīnā, taču nepievērsa tām uzmanību, līdz viena no braucējām izkāpa.

Spenseram likās, ka viņš redz mirāžu. Šī sieviete izskatījās tieši tāda, kādu viņš bija visu laiku meklējis un nebija atradis, uzturēdamies Neiplsā. Viņas pievilcīgi slaidais un sportiskais augums bija ietērpts tajā aicinošajā stilā, kādu viņam bija tikai retumis gadījies vērot Maiamibīčas dienvidu rajona apmeklējumos. Negaidīto situāciju vēl pavisam izaicinošu darīja tas, ka sievietes kleita bija aizmugurē uzrāvusies, atsedzot zeķbiksēs tērpto pēcpusi.

Spensers, atrazdamies savā teritorijā, jutās daudz drošāk, nekā būtu bijis Neiplsā. Viņš nevilcinoties atvēra durvis un kāpa laukā. Skaistules līdzbraucēja bija tikko nokliegusies, un kleita atkal atradās, kur tai vajadzēja būt, bet tik un tā sniedzās tik tikko pāri pēcpusei; tā bija no sintētiska auduma un jutekliski piekļāvās sievietes augumam, kad tā nedroši gāja pa grantēto celiņu.

Spensers pusskriešus metās viņai pa pēdām. Dodamies garām “Malibu”, viņš uzmeta skatienu līdzbraucējai, uzreiz pamanot, ka tā ir no gluži citas sugas. Sasniedzis kravas auto virkni, viņš palēnināja gaitu un tuvojās sievietei no muguras. Tā bija iespriedusi rokas sānos un strīdējās ar sargu.

-    Nu lai taču viņi pabrauc nost un palaiž mūs garām! - sacīja Debora. - Mums ir tikšanās ar Māster-sones kundzi, personāla daļas vadītāju, un mēs jau esam nokavējušas.

Sargu ar papīru paliktni tas neiespaidoja. Saraucis uzacis, viņš ar smīnu noraudzījās uz Deboru caur lidotāja saulesbrillēm. Viņš dzīrās ko atbildēt, bet tobrīd iejaucās Spensers.

-    Kas šeit notiek? - viņš noprasīja visstingrākajā tonī, kādu spēja no sevis izspiest. Nevilšus atdarinot Deboras stāju, viņš bija iespriedis rokas sānos.

Sargs paskatījās uz Spenseru un bez aplinkiem pavēstīja, ka tā neesot viņa darīšana un ka viņam vajadzētu atgriezties savā mašīnā. Viņš gan lietoja vārdus “lūdzu” un “ser”, taču tie skanēja kā tīra formalitāte.

-    Tie lopbarības auto neesot viņa sarakstā! - Debora nicīgi paskaidroja. - Ir nu gan - izturas tā, it kā te būtu Noksa forts!

-    Varbūt piezvaniet uz fermu un precizējiet? - ierosināja Spensers.

-    Klausieties, ser! - teica sargs, izrunādams “ser”, it kā tas būtu lamuvārds. Viņš pamāja ar papīru paliktni uz Spensera “Bentley” pusi, otru roku turēdams uz pistoles maksts. - Nekavējoties atgriezieties savā mašīnā!

-    Neuzdrīkstieties man draudēt! - uzkliedza Spensers. - Jums zināšanai - es esmu doktors Spensers Vingeits.

Sargs joprojām raudzījās Spenseram acīs, taču viņa draudīgā seja notrīsēja gan. Bija redzams, ka viņš nevar izšķirties, kā tagad rīkoties. Pēc pārsteidzošā paziņojuma Debora pievērsās Spenseram, vairs nelikdamās par sargu ne zinis. Viņa nodomāja, ka lūkojas īstenā “ziepju operas” ārsta prototipā: garā, kalsenā, iedegušā, ar skaidriem vaibstiem un sudrabaini sirmiem matiem.

Tobrīd atvērās smagās, melnās sardzes nama durvis. Parādījās muskuļains vīrs, ģērbies melnā trikotāžas kreklā, melnās biksēs, ar melnām sporta kurpēm kājās. Viņa blāvi blondie mati bija apcirpti ezītī. Aizvērdams durvis, viņš kustējās it kā palēninātām kustībām.

-    Doktor Vingeit, - viņš mierīgi sacīja, - jums vajadzēja mūs brīdināt par savu ierašanos.

-    Ko tās kravas te čurn, Kurt? - noprasīja Spensers.

-    Mēs gaidām ārsta Sondersa atļauju, - atbildēja Kurts. - Šīs kravas nav piegādes sarakstā, un ārsts Sonderss vēlas, lai viņu informē par visām neprecizitātēm.

-    Dieva dēļ, tā taču ir tikai lopbarība! - izsaucās Spensers. - Jums ir mana atļauja. Sūtiet viņus uz fermu, lai mēs tiekam iekšā.

-    Kā vēlaties, - atteica Kurts. Viņš izņēma no kabatas plastmasas kartīti un izslidināja cauri kontroles panelim, kas bija iemontēts stabā blakus pirmā kravas auto kabīnei. Smagie, ar ķēdi atvelkamie vārti sāka čīkstēdami vērties.

Kravas auto šoferi iedarbināja dīzeļmotoru dzinējus. Pēkšņais troksnis un smaka bija tik pamatīgi, ka Debora un Spensers ātri atvirzījās nostāk.

-    Paldies, ka atrisinājāt šo problēmu, - teica Debora. Viņa ievēroja, ka ārsta skatiens šaudās šurpu turpu pa viņas augumu. Viņa acis bija gandrīz tikpat zilas kā apsardzes priekšniekam melnajā apģērbā.

-    Priecājos palīdzēt, - sacīja Spensers. Ar šausmām viņš juta, ka, cenšoties maskēt Deboras tiešās klātbūtnes radīto uztraukumu, aizlūst balss. Tuvumā kleitas prāvais izgriezums ļāva noprast, ka viņas ādas tumsnē-jums nav iedeguma radīts, kā viņam iesākumā likās. Tā bija viņas dabiskā ādas krāsa. Viņš redzēja, ka arī jaunās sievietes uzacis un acis ir tumšas pretstatā blondi krāsotajiem matiem. Tas viss radīja brīvdomīgas un jutekliskas būtnes iespaidu.

-    Labi, uz redzēšanos, dakter! - teica Debora, uzsmaidīja viņam un devās uz savu mašīnu.

-    Pagaidiet! - uzsauca Spensers.

Debora apstājās un pagriezās.

-    Kā jūs sauc, ja drīkstu jautāt?

-    Džordžīna Marksa, - atbildēja Debora. Viņa juta asinis ātrāk riņķojam dzīslās. Tā bija pirmā reize, kad viņa skaļi nosauca savu segvārdu.

-    Tātad jums ir tikšanās ar Helēnu Māstersoni?

-Jā, desmitos, - atbildēja Debora. - Diemžēl mēs

esam nokavējušas tā drošībnieka dēļ.

-    Es piezvanīšu un pateikšu viņai, ka tā nav jūsu vaina.

-    Paldies, jūs esat ļoti laipns.

-Jūs vēlaties strādāt klīnikā?

-    Jā, - teica Debora. - Tas interesē mūs abas, arī manu dzīvokļa biedri. Mēs esam iecerējušas braukāt uz darbu kopā.

-    Interesanti, - bilda Spensers. - Kāda veida darbu jūs meklējat?

-    Man ir grāds molekulārajā bioloģijā, - atbildēja Debora, tīši neizpauzdama, kāds grāds. - Es vēlētos strādāt laboratorijā.

-    Molekulārajā bioloģijā! Tas ir cienījami, - neviltoti teica Spensers. - Kādu universitāti jūs beidzāt?

-    Hārvarda, - sacīja Debora. Šo jautājumu viņa bija apspriedusi ar Džoanu, aizpildot pa e-pastu sūtāmās darba kandidātu veidlapas. Viņas apsvēra, vai nevajag minēt citu augstskolu, jo bija risks sastapt kādu hārvardieti, kas viņas varētu pazīt. Tomēr, nosaucot Hārvardu, viņām bija iespēja ticamāk atbildēt uz jebkuriem jautājumiem par abu izglītību.

-    Hārvarda!... - iesaucās Spensers. Viņš nedaudz samulsa. Pietiekams pārsteigums jau bija molekulārā bioloģija. Hārvarda - tas bija vēl sliktāk; tas nozīmēja, ka “Džordžīna” varētu nebūt gluži tik brīvdomīga, kā viņam sākumā likās, un droši vien viņa nebija ari tik viegli iespaidojama. - Un jūsu draudzene? - viņš pajautāja, lai mainītu sarunas tematu. - Viņa arī meklē darbu laboratorijā?

-    Nē, Prūdensa... Prūdensa Heterlija gribētu dabūt darbu kantorī, - atbildēja Debora. - Viņa ātri raksta un vispār izveicīgi strādā ar datoru.

-    Jā, es esmu pārliecināts, ka jūs abas mums noderēsiet, - teica Spensers. - Un man ir kāds priekšlikums: varbūt ienāciet abas ar savu draudzeni manā kabinetā, kad būsiet izrunājušās ar Helēnu?

Debora pielieca galvu un piemiedza acis, itin kā apsvērdama Spensera nolūkus.

-    Mēs varētu iedzert kafiju un tā... - piebilda Spensers.

-    Kā es jūs atradīšu? - vaicāja Debora.

-    Pajautājiet Helēnai, - teica Spensers. - Kā jau sacīju, es viņai piezvanīšu un pateikšu arī, lai parāda ceļu pie manis.

-    Labprāt! - sacīja Debora. Viņa pasmaidīja, pagriezās un devās uz mašīnu.

Spensers nolūkojās viņai pakaļ. Viņš nevarēja neievērot, cik kārdinoši kustas Deboras dibens zem kleitas zīdainā, sintētiskā auduma. Viņš uzreiz redzēja, ka tā ir visai lēta drēbe, taču tas nemazināja erotisko iespaidu.

-    Hārvarda... viņš nomurmināja. Viņš bija gaidījis, ka tiks nosaukta viņa vecā Somervilas vidusskola vai kas tamlīdzīgs - un daudzsološs.

-    Kā gan tādās kurpēs varētu staigāt visu dienu? -Debora nogaudās, kāpdama atpakaļ mašīnā.

-    Tev vajadzētu sevi redzēt! - Džoana smējās.

- Skats ir satriecošs!

-    Uzmanīgāk! - Debora brīdināja. - Neiedragā manu pašapziņu.

Kravas auto priekšā sāka kustēties, un Džoana iedarbināja dzinēju.

-    Ko tad tu runāji ar to kungu no bentlija?

-    Nemūžam neuzminēsi, kas viņš ir! - sacīja Debora. Kā jau parasti, Džoanai par aizkaitinājumu, viņa izaicināja uzdot jautājumu. Džoana vilcinājās, tomēr ziņkārība izrādījās stiprāka.

-    Labi, labi, - kas tad viņš ir?

-    Pats doktors Vingeits! Un pretēji tavām bažām uz viņu mans izskats atstāja visai tīkamu iespaidu.

-    Viņš priecājās vai smīkņāja? Tur iespējama liela atšķirība, lai gan nebūt ne uzkrītoša.

-    Iespaids bija visnotaļ pozitīvs, - apliecināja Debora. - Man ir pierādījums: pēc sarunas ar personāla daļas vadītāju mēs esam uzaicinātas uz kafiju.

-    Tu joko...

-    Nemaz! - triumfēdama uzsvēra Debora.

Džoana brauca iekšā arkā. Spensers joprojām stāvēja starp vīru melnajā apģērbā un sargu formastērpā. Vārti bija vaļā, bet sāka jau vērties ciet, jo Džoana bija mazliet aizkavējusies. Spensers pamāja, lai viņa apstājas. Džoana paklausīja un atvēra logu.

-    Es gaidīšu tikšanos ar jums, - viņš teica. - Lai jums izdodas pārrunas! - Viņš izvilka no kabatas portfeļa zilu plastmasas kartīti, līdzīgu tai, kādu pirmīt bija lietojis melnais, un izslidināja cauri kontroles panelim. Vārti apstājās, nozvārojās un sāka atkal vērties vaļā. Spensers ar slaidu, viesmīlīgu žestu aicināja viņas braukt iekšā.

-    Izskatās diezgan ievērojams, - secināja Džoana, izbraukusi cauri arkai.

-    Vai ne? - piekrita Debora.

-    Dīvaini tas, ka viņš ir ļoti līdzīgs manam tēvam.

-    Tagad joko tu... - sacīja Debora. Viņa pavērās Džoanā. - Es šaubos, vai viņš kaut drusku līdzinātos tavam tēvam. Manuprāt, viņš izskatās pēc tipiska ārsta no “ziepju operas”.

-    Es runāju nopietni, - iebilda Džoana. - Viņam ir tāda pati miesas uzbūve, tāda pati ādas krāsa. Pat viņa vēsais atturīgums ir tāds pats.

-    To atturīgumu gan tu viņam esi piedomājusi, -teica Debora. - Ar mani viņš bija visvisāds, tikai ne atturīgs. Tev vajadzēja redzēt, kā šaudījās viņa acis mana brīnumkrūštura efekta dēļ.

-    Tev tiešām neliekas, ka viņš ir vismaz drusku līdzīgs manam tēvam?

-    Nē!

Džoana paraustīja plecus.

-    Dīvaini, jo man tomēr tā liekas. Varbūt tas nāk no zemapziņas.

Aiz arkas, apbraukušas ap tūju puduri, draudzenes pilnībā ieraudzīja veco Kabota ēku.

-    Izskatās vēl drūmāk, nekā es atceros, - teica Debora. Viņa paliecās uz priekšu, nopētīdama celtni. - Es pat neatcerējos tos akmens purnus pie notekcaumlēm.

-    īsta Viktorijas laika māja, - sacīja Džoana, - tik daudz detaļu, ka visas uzreiz grūti pamanīt. Nav nekāds brīnums, ka darbinieki to sauc par milzoni.

Celiņš apvijās ap stūri, un viņas nonāca stāvvietā ēkas dienvidu pusē. Stāvvieta atradās nelielā pakalnā, un no turienes austrumos varēja redzēt skursteni. Tāpat kā iepriekšējo reizi, arī tagad no tā vēlās dūmi.

-    Zini, - ieteicās Debora, - tas skurstenis man atgādināja... Es tev biju aizmirsusi kaut ko izstāstīt.

Džoana nolūkoja brīvu vietu un iebrauca tajā. Viņa izslēdza dzinēju un domās izskaitīja līdz desmit, cerēdama, ka šoreiz varbūt Debora tomēr pabeigs iesākto domu, nelikdama viņai lūgties.

-    Padodos, - viņa beidzot sacīja. - Nu? Ko tad tu man aizmirsi izstāstīt?

-    Kur tagad ir klīnikas katlumāja, agrāk bijusi Ka-botas krematorija. Kad man to izstāstīja, sametās gandrīz nelabi ap dūšu. Es iedomājos, ka dažu slimnieku līķi varbūt izmantoti pašas slimnīcas apkurei...

-    Šausmas! - atsaucās Džoana. - Kāpēc tik ļauni jādomā?

-    Uznāca pats no sevis! - skaidroja Debora.

-    Krematorija, dzeloņstiepļu žogs, fermā droši vien vajadzīgs lēts darbaspēks - tā man radās asociācija ar nacistu koncentrācijas nometnēm.

-    Iesim iekšā, - noteica Džoana. Viņa negrasījās iesaistīties šādos prātojumos un izkāpa no mašīnas. Debora darīja to pašu.

-    Krematorija būtu arī ērts veids, kā nomaskēt jebkādas kļūdas vai ļaunprātības, - piebilda Debora.

-    Mēs jau esam nokavējušas, - teica Džoana.

-    Iesim iekšā, lai dabūjam to darbu.

9. nodaļa

200L gādā 9. maijs 10.25

Gaiss bija silts, mitrs un spēcīgas kūts smakas piesātināts. Pols Sonderss bija uzvilcis ķirurga masku nevis antiseptisku apsvērumu pēc, bet tikai sivēnmātes dzemdējamā aizgalda neciešamās smirdoņas dēļ. Viņš tur atradās kopā ar Šīlu Donaldsoni un Gregu Linču, būdīgo veterinārārstu, kuru viņš bija ar lielu algu un potenciālu dalību firmā aizvilinājis no Taftsa universitātes veterinārijas studiju programmas. Pols un Šīla bija virs ikdienas drēbēm uzvilkuši ķirurgu virsvalkus, bet kājās gumijas zābakus. Gregam bija pamatīgs gumijots priekšauts un lieli gumijas cimdi.

-    Man liekas, jūs teicāt, ka dzemdības notiks tūlīt, -aizkaitināts sacīja Pols. Ķirurģiskajos cimdos tērptās rokas viņš bija sakrustojis uz krūtīm.

-    Visas pazīmes liecina, ka tā arī būs, - atteica

Gregs. - Turklāt šī jau ir grūtniecības divsimt astoņdesmit devītā diena. Jau sen vajadzēja būt. - Viņš papliķē-ja cūkai pa galvu, un tā izgrūda garu, skaļu kviecienu.

-    Vai tad nevar paskubināt? - noprasīja Pols, saviebies no spalgā trokšņa. Viņš paskatījās pāri aizgalda malai uz Kārlu Smitu, it kā jautādams, vai tas paņēmis līdzi oksitocīnu vai kādu citu dzemdes stimulatoru. Kāris stāvēja pie anestēzijas aparāta, kas bija nopirkts tieši fermas vajadzībām. Anesteziologa klātbūtne bija vajadzīga varbūtējai krīzes situācijai.

-    Labāk jau lai daba dara savu, - teica Gregs.

- Tūlīt būs, ticiet man.

Tiklīdz Gregs bija šos vārdus izteicis, uz salmiem klātās grīdas izgāzās augļa ūdens šalts, ko pavadīja vēl viens apdullinošs kvieciens. Pols un Šīla palēca nost, lai siltais šķidrums netrāpītu viņiem.

Pols atguva līdzsvaru un pavērās griestos.

-    Kas tik zinātnes vārdā jāpārcieš! - viņš nogaudās. - Pilnīgs ārprāts!

-    Nu viss būs ātri, - noteica Gregs un nostājās aiz sivēnmātes, velti vairīdamies iekāpt mēslos. Cūka gulēja uz sāniem.

-    Tik un tā par lēnu, - atrūca Pols. Viņš pavērās Šīlā. - Kad taisīja pēdējo ultraskaņu?

-    Vakar, - atbildēja Šīla. - Cik nu varēja redzēt, man nepatika nabas saites. Man liekas, es tev teicu, vai ne?

-    Jā, atceros, - piebilda Pols un drūmi pakratīja galvu. - Dažreiz man krīt uz nerviem visas tās ķibeles, kas jāpiedzīvo šādos pētījumos. Ja šie ari būs nedzīvi, es padodos. Es vairs nezinu, kā lai mēģina.

-    Mēs taču varam vismaz būt optimisti, - ieteica Šīla. '

Kaut kur netālu iezvanījās tālainis. Viens no dzīvnieku kopējiem aizskrēja pacelt klausuli.

Cūka iekviecās vēlreiz.

-    Nu tad uz priekšu, - sacīja Gregs. Viņš iegrūda cimdotu roku dzemdētājā. - Viņa tagad ir vaļā. Paejiet drusku nost.

Pols un Šīla labprāt atvirzījās, cik tālu vien tas aizgaldā bija iespējams.

-    Dakter Sonders, man jums jānodod ziņojums, -teica dzīvnieku kopējs, kas bija atgriezies no tālruņa un nostājies Polam blakus.

Pols atgaiņājās. Pirmais no metiena kviecienu pavadībā sprūdījās ārā no mātes. Pēc brīža tas jau bija laukā, taču neizskatījās labi. Blāvi zilganais radījums tikai ļoti vāri mēģināja elpot. Nabas saite bija milzīga, divreiz lielāka par normālo. Gregs to atvienoja un gatavojās nākamajam.

Kad dzemdības bija sākušās, mazuļi nāca cits pēc cita. Drīz jau viss metiens bija salikts rindiņā uz aizgalda salmiem klātās grīdas - asiņaini un nedzīvi. Kāris sakustējās, grasoties ņemt pirmo, lai mēģinātu atdzīvināt, taču Pols teica, lai nepūlas, jo tāpat esot skaidri redzamas pārāk daudzas iedzimtas kroplības. Kādu laiciņu speciālisti klusi noraudzījās nožēlojamās radībi-ņās. Sivēnmāte no tām instinktīvi vairījās.

-    Acīmredzot jāatsakās no idejas lietot cilvēka mi-tohondrijus, - Pols pārtrauca klusumu. - Tas ir nepatīkami. Man tā likās lieliska ideja, ļoti sakarīga un praktiska, bet pietiek uz šiem paskatīties - visiem tā pati kardiopulmonālā patoloģija, kas iepriekšējiem.

-    Mums vismaz atkal ir izdevies noturēt viņus pilnu termiņu, - teica Gregs. - Sākumā taču vienmēr bija spontānie aborti pirmajā trimestrī.

Pols nopūtās.

-    Es gribu redzēt normālu jaundzimušo, nevis mironi. Šos es jau sen vairs nespēju uzlūkot kā sasniegumus.

-    Taisīsim viņiem sekciju? - jautāja Šīla.

-    Kārtības labad jātaisa ir, - bez entuziasma atteica Pols. - Mēs jau zinām, kāda ir patoloģija, jo tas ir redzams - tāda pati kā iepriekš, taču nākamības vārdā jādokumentē. Tagad mums jānoskaidro, kā to novērst, tātad atkal jāatgriežas pie sākuma.

-    Un olnīcas? - jautāja Šīla.

-    Tās pats par sevi, - atbildēja Pols. - Tas jāizdara nekavējoties, kamēr vēl dzīvas. Sekcija var pagaidīt. Ja vajag, pēc tam, kad olnīcas būs izņemtas, varat ielikt visus saldētavā un taisīt sekciju, kad ērtāk. Un, tiklīdz tas izdarīts, līķus sadedziniet.

-    Ko ar placentu? - vaicāja Šīla.

-    Jānofotografē kopā ar cūku, - teica Pols. Viņš pabikstīja asiņaino masu ar zābaku. - Un jāiztaisa sekcija. Tā ir acīm redzami nenormāla.

-    Doktor Sonders, - teica dzīvnieku kopējs. - Par to telefona zvanu...

-    Dieva dēļ, lieciet taču mani mierā ar to telefonu! -iekliedzās Pols. - Ja tie atkal ir tie sasodītie lopbarības vedēji, tad manis pēc lai nīkst līdz rītam! Viņiem vajadzēja ierasties vakar, nevis šodien.

-    Tas nav par šo kravu, - paskaidroja kopējs.

- Patiesībā tā jau ir pie fermas.

-    Ko? - izsaucās Pols. - Es īpaši norādīju, ka viņi nedrīkst iebraukt bez manas atļaujas, un es neesmu devis atļauju!

-    Viņi dabūja daktera Vingeita atļauju, - sacīja kopējs. - Par to bija arī tas telefona zvans. Doktors Vingeits ir klīnikā, milzonī, un vēlas jūs tur satikt.

Kādu brīdi vienīgās skaņas plašajā kūtī bija atsevišķi govju māvieni, citu cūku kviecieni un suņu rejas. Pols un Šīla pārsteigti lūkojās viens otrā.

-    Tu zināji, ka viņš atgriežas? - Pols beidzot jautāja Šīlai.

-    Man nebija ne jausmas, - atbildēja Šīla.

Pols palūkojās uz Kārlu.

-    Uz mani nemaz neskatieties, - teica Kāris. - Es arī neko nezināju.

Pols paraustīja plecus.

-    Nu tad vēl viens izaicinājums.

-    Tā, mis Heterlija un mis Marksa, tiktāl nu mēs būtu, - noteica Helēna Māstersone, beigusi savu parasto jaunajiem darbiniekiem paredzēto monologu. Viņa atzvēlās krēslā un salika rokas itin kā lūgšanā. Viņa bija dūšīga sieva ar apaļiem, veselīgi sārtiem vaigiem, bedrīti zodā un īsu matu griezumu, kas darīja viņu bargāku. Smaidot viņas acis samiedzās šaurās spraudzi-ņās. Džoana un Debora sēdēja viņai pretī, nokrautā galda otrā pusē. - Ja manis izklāstītie apstākļi, noteikumi un atalgojums jūs apmierina, tad Vingeita klīnika labprāt jūs abas redzēs savā darbinieku pulkā.

Džoana un Debora saskatījās un pamāja.

-    Viss izklausās tīri labi, - teica Debora.

-    Man ari, - piebalsoja Džoana.

-    Brīnišķīgi! - atsaucās Helēna, un smaidot viņas acis gandrīz pazuda pavisam. - Un vai jums ir kādi jautājumi man?

-    Jā, - teica Džoana. - Mēs gribētu sākt strādāt, cik drīz vien iespējams. Patiesībā mēs cerējām, ka pirmā diena varētu būt jau rīt. Vai tas ir iespējams?

-    Tas būs visai sarežģīti, - sacīja Helēna. - Mēs nevarēsim tik ātri izanalizēt jūsu pieteikumus... - Viņa brīdi vilcinājās, tad turpināja. - Tomēr es domāju, ka tam nevajadzētu mūs īpaši kavēt, un, patiesību sakot, mēs augam tik strauji, ka jūsu darbs noderētu jau tūlīt. Tātad, ja mums izdosies šodien satikt ārstu Polu Son-dersu, kurš vēlas iepazīties ar visiem jaunajiem darbiniekiem, un vēl nokārtot drošības jautājumus, tad -kāpēc ne?

-    Kā izpaužas šie drošības jautājumi? - jautāja Džoana. Viņa saskatījās ar Deboru.

-    Būtībā tikai kā caurlaides kartes izsniegšana, -atbildēja Helēna. - Ar to jūs tiksiet iekšā pa klīnikas vārtiem un arī varēsiet ieslēgt datoru savā darba vietā. To, protams, var arī citādi izmantot - atkarībā no tā, kā karte saprogrammēta.

Kad Helēna pieminēja datoru, Džoana viegli pacēla uzacis. Personāla daļas vadītāja šo žestu nepamanīja, bet Debora gan.

-    Mani interesē, kādi jums ir datori, - teica Džoana. - Cik es saprotu, man būs daudz jāstrādā ar datoru, tāpēc es vēlētos uzzināt vairāk. Jūsu sistēmai droši vien ir vairāki pilnvarošanas līmeņi...

-    Bet es neesmu eksperte datoru jomā, - nervozi iesmiedamās, atbildēja Helēna. - Es jūs iepazīstināšu ar mūsu tīkla administratoru Rendiju Porteru, un viņš jums sniegs precīzas atbildes. Tomēr, ja es saprotu jūsu jautājumu, tad atbilde noteikti ir “jā”. Mūsu vietējais tīkls ir ierīkots tā, lai tas pazītu dažādas lietotāju grupas, katru ar noteiktām pieejas jomām. Varat neuztraukties, jums noteikti izskaidros visu, kas attiecas uz jūsu darbu, - ja jūs to domājāt.

Džoana pamāja.

-Jā, es vēlos zināt, jo izklausās, ka sistēma ir visai sarežģīta. Vai būs iespēja redzēt arī pašus datorus? Tā man varētu rasties skaidrāks priekšstats, kas gaidāms.

-    Kāpēc gan ne? - atteica Helēna. - Vai ir vēl kādi jautājumi?

-    Man ir jautājums, - pieteicās Debora. - Pie vārtiem mēs nejauši sastapāmies ar ārstu Vingeitu. Viņš teica, ka piezvanīšot jums par mūsu kavējumu. Vai viņš to izdarīja?

-    Jā gan, - atbildēja Helēna. - Tas bija neliels pārsteigums. Un, kad mēs būsim beigušas, man jāaizved jūs uz viņa kabinetu. Vēl jautājumi?

Džoana un Debora saskatījās un papurināja galvu.

-    Tad man vēl ir šis tas sakāms, - teica Helēna.

- Es zinu, ka jūs plānojat braukāt turp un atpakaļ no Bostonas, taču es gribētu, lai jūs padomājat par tiem jaukajiem mitekļiem, ko mēs piedāvājam darbiniekiem šeit, teritorijā, jo tā, mūsuprāt, visiem ir ērtāk. Varbūt tomēr aplūkosim? Tam vajadzēs tikai dažas minūtes. Aizbrauksim ar golfa ratiem.

Džoana grasījās atteikties, bet Debora ierunājās pirmā, sacīdama, ka tiešām būtu interesanti aplūkot šos dzīvokļus, ja tam pietiek laika.

-    Labi, nu tad man ir vēl viens, pēdējais jautājums, - teica Helēna un uzlūkoja Deboru. - Es nezinu, kā lai to labāk pasaka, mis Marksa, bet vai jūs vienmēr ģērbjaties tik... tik krāšņi?

Džoana apvaldīja smieklus, kamēr Debora minstinājās, meklēdama vārdus sava ģērbšanās stila izskaidrojumam.

-    Nu, varbūt jūs tomēr varētu šajā ziņā būt drusku mērenāka... - ierosināja Helēna, mēģinādama būt diplomātiska. - Galu galā te ir ārstniecības iestāde. - Negaidīdama Deboras atbildi, viņa pacēla telefona klausuli un nospieda komutatora pogu. Saruna bija īsa. Viņa tikai pajautāja, vai “Napoleons” ir savā kabinetā, noklausījās atbildi, pamāja un teica, ka tūlīt ieradīšoties ar divām jaunajām darbiniecēm.

Helēna piecēlās, un draudzenes darīja to pašu. Kājās stāvēdamas, viņas redzēja pāri aizslietņiem, kas plašajā un augstajā agrākajā palātā atdalīja darba vietas citu no citas. Viņas atradās otrajā stāvā administrācijas blokā, kur bija paredzēts strādāt Džoanai. No tiem nodalījumiem, kas bija pie loga, pavērās plašs skats uz rietumiem. Aizslietņu labirintā bija redzami tikai daži pakauši. Likās, ka iestājusies kolektīva kafijas pauze.

-    Nāciet man līdzi, - teica Helēna, iziedama no sava nodalījuma. Viņa gāja pa centrālo eju, vienlaikus runādama pār plato plecu. - Es jūs vedu pie daktera Sondersa. Tas ir tikai formāls rituāls, taču jums jādabū viņa svētība, tā sacīt, pirms dodamies tālāk.

-    Tu viņu atceries, vai ne? - Džoana čukstēja

Deborai, kad viņas bija atpalikušas dažus soļus aiz personāla daļas vadītājas. Helēna izgāja gaitenī, kas savienoja administrācijas bloku ar laboratoriju spārna austrumdaļā.

-    Skaidrs, ka atceros, - atsaucās Debora. - Tas mums būs pirmais īstais pārbaudījums.

-    Par viņu es neuztraucos, - teica Džoana.

- Daudz vairāk par dakteri Donaldsoni. Sonderss neskatījās man sejā tik ilgi, lai atcerētos. Vismaz tad ne, kad biju nomodā.

-    Uz mani viņš skatījās pietiekami ilgi, - sacīja Debora, - es jau tev stāstīju: viņš nav sevišķi lādzīgs puisis.

Helēna pēkšņi apstājās pie kādām durvīm, uz kurām bija rakstīts NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA.

-    Kāpēc gan ne? - viņa klusu noteica, neko nepaskaidrodama, atvēra durvis un gāja iekšā. Draudzenes sekoja. Aiz durvīm atradās divdesmit pēdu garš gaitenī-tis, kas beidzās ar vēl vienām durvīm bez jebkāda uzraksta. Helēna paraustīja tās, bet izrādījās, ka durvis ir slēgtas. Viņa izņēma maku, no maka zilu caurlaides kartīti, līdzīgu tai, ar kuru Spensers bija atvēris klīnikas vārtus. Uzmanīgi pārbaudījusi, vai magnētiskā svītra ir pareizā virzienā, viņa ātri izslidināja to cauri kontroles panelim, kas bija iemontēts sienā blakus durvīm. Atskanēja klikšķis. Tagad durvis varēja atvērt.

Helēna atgrūda durvis plaši vaļā un pakāpās sānis. Viņa atskatījās uz Džoanu.

-    Šī ir mūsu serveru telpa. Tāda nu tā tehnika izskatās. Neko sīkāk gan es paskaidrot nevaru.

Džoana pārlaida skatienu bezlogu telpai, kuras grīda bija par astoņām collām paaugstināta, lai zem tās būtu vieta vadiem. Telpā atradās četri lieli, vertikāli elektronikas bloki un neliels plaukts ar rokasgrāmatām. Svarīgākais bija servera vadības pults ar tastatūru, peli un monitoru, kurā mirgoja ekrānsaudzētājs. Zeltainas rajas un zilpelēkas haizivis bezgalīgi peldēja šurpu turpu. Pie pults stāvēja viens tukšs, ergonomisks krēsls.

-    Ļoti iespaidīgi, - secināja Džoana.

-    Es to neprotu novērtēt, - atzina Helēna. - Nu, vai apskatījāt?

Džoana pamāja.

-    Vai es te tikšu iekšā ar savu karti? - viņa pajautāja.

Helēna paskatījās, it kā viņa būtu pateikusi kaut ko neparasti muļķīgu.

-    Nē, protams! Šādās vietās ieeja ir atļauta tikai nodaļu vadītājiem. Lai nu kā, kāpēc gan jums te būtu jānāk?

Džoana paraustīja plecus.

-    Tikai tādā gadījumā, ja man rastos kāda problēma, ko nevar atrisināt no mana darba datora.

-    Ar tādām problēmām jums būs jāgriežas pie Rendija Portera, ja jums izdosies viņu sameklēt. Tas nu jāatzīst, ka viņš ir visai grūti notverams, ja tobrīd nesēž savā nodalījumā. - Helēna aizvēra durvis, un atslēga aizkrita ar skaļu klikšķi. - Iesim pie mūsu bezbailīgā vadoņa, - viņa noteica, izgāja atpakaļ galvenajā gaitenī un devās uz priekšu. Helēna pielika soli, it kā īsā iegriešanās servera telpā būtu viņas aizkavējusi. Džoana un Debora steidzās viņai pa pēdām. Deboras papēžu klikšķi uz terakotas grīdas skanēja kā automāta šāviņu kārtas. Velvjainie griesti pastiprināja troksni, to vairākkārt atbalsodami.

-    Kā tev izskatās? - Debora aizelsusies čukstēja.

-    Ja neveiksies un mēs netiksim pie saviem failiem tāpat, tad man uz desmit vai piecpadsmit minūtēm būs jātiek tur iekšā.

-    Tātad mums vajadzēs tādu zilo kartīti, ar ko tikt. Mūsējās nederēs. Kur lai tādu dabū?

-    Būs kaut kas jāizdomā, - atteica Džoana.

-    Atvainojiet, ka es jūs tā steidzinu, - sauca Helēna, turēdama vaļā smagas, ugunsdrošas durvis, kas savienoja ēkas dienvidu spārnu ar centrālo torni.

- Dakteris Sonderss arī nav tik viegli notverams. Ja viņš atstās savu kabinetu pirms mūsu ierašanās, tad nebūs viegli viņu sameklēt, un, ja jūs viņu nesatiksiet, tad nevarēsiet rīt sākt darbu.

Džoana un Debora izgāja pa durvīm, kuras Helēna aiz viņām aizvēra. Viņas attapās pavisam atšķirīgā vidē. Šeit bija nevis terakotas grīda, bet ozola parkets, sienas klāja nevis flīzes vai apmetums, vai kaili ķieģeļi, bet gan sarkankoka paneļi. Garajā gaitenī pat aizstiepās padilis austrumniecisks grīdceliņš.

-    Iesim! - mudināja Helēna. Viņa aizveda draudzenes pa gaiteni līdz durvīm, kas veda biroja priekštelpā, kur atradās pāris dīvānu un kafijas galdiņš. Pie galda sēdēja sekretāre, aiz viņas bija divas durvis, vienas aizvērtas, vienas pusvirus.

-    Es ceru, ka dakteris Sonderss vēl nav prom? -Helēna jautāja sekretārei.

-    Vēl ir tur, - atteica sekretāre, norādīdama pār plecu uz aizvērtajām durvīm. - Patlaban aizņemts.

Helēna saprata, par ko ir runa. Viņa ļoti labi zināja, kura kabinets ir aiz aizvērtajām durvīm. Klusinātā balsī vina teica:

-    Es biju šokā, uzzinot, ka dakteris Vingeits atgriezies.

-    Tāpat kā visi, - pamādama atčukstēja sekretāre.

- Neviens negaidīja. Ieradās šorīt bez brīdinājuma. Kā varat iedomāties, iet vaļā zibeņi un pērkoni.

Tagad pamāja Helēna. Un paraustīja plecus.

-    Būs interesanti paskatīties, kas notiks.

-    Tas nu gan, - piekrita sekretāre. - Katrā ziņā esmu pārliecināta, ka dakteris Sonderss drīz atbrīvosies. Pagaidām varbūt vēlaties apsēsties? - Viņa laipni uzsmaidīja Džoanai un Deborai.

Visas trīs bija tikko paspējušas apsēsties, kad skaļi atsprāga kabineta durvis. Tajās parādījās Pola Sondersa nelielais augums, bet viņa uzmanība vēl bija vērsta iekšup Spensera kabinetā. Viņš bija pietvīcis, rokas sažņaudzis dūrēs.

-    Es nevaru te visu dienu sēdēt un par to strīdēties, - Pols izgrūda. - Man ir jāpieņem pacientes un jāstrādā, pat ja jums tas nav jādara!

Aiz Pola parādījās Spensers. Viņš pienāca Polam cieši klāt, likdams atkāpties priekštelpā. Spensers bija gandrīz pēdas tiesu garāks par Polu, kurš uz viņa iedeguma fona izskatījās vēl bālāks nekā parasti. Spensera acis kvēloja tikpat neganti kā Polam.

-    Es piedošu šo apvainojumu kā strīda karstumā izsprukušu, - viņš noskaldīja.

-    Ļoti cēlsirdīgi, ņemot vērā, ka tas ir patiess.

-    Akciju īpašnieki ir uzticējuši man atbildību par

šo klīniku, - nošņācās Spensers, - un es gribu, lai jūs saprotat, ka es negrasos atkāpties no šā pienākuma pildīšanas. Vingeita visupirms ir klīnika no pašiem tās sākumiem. Mūsu pētījumiem ir jānodrošina klīnikas darbs, nevis otrādi.

-    Tieši tāda attieksme savlaik bija ludītiem, - atcirta Pols. - Pētniecība ir ieguldījums nākotnē: īslaicīgs upuris ilglaicīgam labumam. Mums ir iespējas būt šūnu pētniecības avangardā, kas var kļūt par divdesmit pirmā gadsimta medicīnas pamatu, taču tādēļ jābūt gataviem upurēt daļiņu peļņas un uzņemties zināmu īstermiņa risku!

-    Turpināsim šo diskusiju, kad jums būs vairāk laika, - vēsi atteica Spensers. - Ienāciet, kad jums beigsies pacientu pieņemšana! - Negaidot atbildi, viņš iegāja atpakaļ savā kabinetā un aizcirta durvis Polam deguna galā.

Pols, kā vētras brāziena grūsts, paspēra vēl soli atpakaļ. Viņš bija nikns bez gala. Viņš bija gribējis pats demonstratīvi aiziet, bet tika izmests. Strauji pagriezies, viņš grasījās doties uz savu kabinetu, bet ieraudzīja negaidītās skatītājas. Viņa galva gluži kā karakuģa bruņutornis vairākreiz aprauti pagriezās, bet viņa acis notēmēja uz visām pēc kārtas. Skatiens apstājās pie Deboras. Pola sejas izteiksme atmaiga.

-    Mis Māstersone jums atveda šīs jaunās darbinieces uz pārrunām, - paziņoja sekretāre.

-    Es redzu, - atteica Pols. Viņa sažņaugtās rokas atslāba; ārsts pamāja uz sava kabineta atvērtajām durvīm, ietverdams skatienā Deboras augstpapēžu kurpes un īso kleitu ar pazemo izgriezumu. - Nāciet iekšā! -viņš aicināja. - Gledisa, vai jūs piedāvājat musu viešņām kaut ko dzeramu?

-    Man neienāca prātā, - atbildēja sekretāre un sarauca pieri.

-    Tas ir viegli labojams, - teica Pols. - Kā būtu ar kādu kafiju vai atspirdzinošu dzērienu?

-    Man ne, paldies! - sacīja Debora, pūlēdamās piecelties kājās. Augstpapēžu kurpēs tas nebija viegli, jo dīvāns bija visai zems un mīksts. Pols metās apkārt Gledisas galdam pasniegt roku, tomēr Debora paguva izslieties bez palīdzības. Viņa pavilka zemāk kleitas apakšu, tā vēl vairāk pazeminoties izgriezuma līnijai.

Pols pavērās Džoanā.

-    Man arī ne, - viņa teica. Džoana jutās kā nabaga radiniece, jo Pols atkal nekavējoties pievērsās Deborai, uzsvērti galanti ievedot viņu kabinetā. Džoana un Helēna sekoja.

Pols pievienoja trešo krēslu diviem, kas jau stāvēja viņa galda šajā pusē, aicināja visas sēsties un pats apgāja galdam apkārt un apsēdās savā vietā. Helēna stādīja priekšā abas atbraucējas, nosaucot viņu pieņemtos vārdus un pieminot Hārvardā iegūtos akadēmiskos grādus, kā arī pasakot, kurās nodaļās viņas gribētu strādāt.

-    Brīnišķīgi, - iesaucās Pols ar platu smaidu, atklājot savus mazos, pareti izvietotos priekšzobus, kas gan pieņemami saskanēja ar plato, padrukno degunu.

- Ellīgi brīnišķīgi, kā teiktu vecajā, labajā Anglijā! -Viņš iesmējās un, nenolaizdams skatienu no Deboras, piebilda: - Izskatās, mis Māstersone, ka jums izdevies sameklēt mums ļoti perspektīvas darbinieces; es jūs ar to apsveicu.

-    Tātad mēs varam turpināt formalitāšu kārtošanas procesu? - jautāja Helēna.

-    Noteikti, katrā ziņā.

-    Viņas ir izteikušas vēlēšanos sākt darbu jau rītdien, - sacīja Helēna.

-    Tas taču ir lieliski! - teica Pols. - Šāda uzņēmība ir ļoti vēlama, jo mums ļoti nepieciešamas jaunas darba rokas, sevišķi laboratorijā. Jūs gaida ļoti laba uzņemšana, mis Marksa.

-    Paldies! - Debora pateicās, juzdama negribētu lepnumu par uzmanību, kas tiek pievērsta viņai, nevis Džoanai. - Es arī gaidu, kad varēšu sākt strādāt ar jūsu klīnikas lielisko aparatūru. - Tiklīdz šis teikums bija izskanējis, Debora juta, ka viegli pietvīkst un viņai paātrinās pulss. Pārāk vēlu viņa attapās, ka “Džordžīna Marksa” laboratoriju vēl nav redzējusi. Par laimi, šo kļūmi ievēroja tikai Džoana. Pols turpināja sarunu, neko aplamu nemanīdams.

-    Runājot par jūsu agrāko laboratorijas darba pieredzi, mis Marksa... - viņš teica. - Vai jūs kādreiz esat veikusi šūnas kodola pārstādīšanu?

-    Neesmu vis, - izstomīja Debora. - Bet es noteikti varu iemācīties.

-    Mēs daudz ar to nodarbojamies, - teica Pols.

- Tā ir svarīga mūsu pētījumu daļa. Tā kā es daudz laika pavadu laboratorijā, ar prieku pats personiski ierādīšu jums tehniku.

-    Es būšu centīga un, cerams, arī attapīga skolniece, - sacīja Debora, atguvusies no mulsuma. Ar acs kaktiņu viņa manīja, ka Džoana īsu brīdi izmisīgi pavērās griestos.

-    Nu tad lieliski, - ierunājās Helēna, kad īsu brīdi bija valdījis klusums. Viņa piecēlās. - Es domāju, mums jādodas tālāk, lai mis Heterlija un mis Marksa rītdien tiek pie darba.

Draudzenes un arī Pols piecēlās.

-    Man ļoti žēl, ka jums pirmīt nācās dzirdēt to vārdu apmaiņu, - ieminējās Pols. - Man ar klīnikas dibinātāju dažreiz gadās nelielas domstarpības, bet vairāk par formas, nevis satura jautājumiem. Ceru, ka šī mazā epizode nepasliktināja jūsu priekšstatu par klīniku.

Drīz vien Helēna jau veda draudzenes atpakaļ pa ugunsdrošajām durvīm uz ēkas dienvidu spārnu.

-    Cik es saprotu, dakteris Vingeits ne pārāk bieži iegriežas klīnikā, - Džoana sacīja Helēnai.

-    Pusotra gada nebija manīts, - atsaucās Helēna.

- Mēs visi domājām, ka viņš pensionējies pavisam un dzīvo Floridā.

-    Viņam ar dakteri Sondersu ir nopietnas domstarpības? - jautāja Debora.

-    To nu es nezinu vis, - atteica Helēna. Tāpat kā iepriekš, nonākot garum garajā dienvidu spārna gaitenī, viņa uzņēma ātrumu. Draudzenes atpalika, lielākoties Deboras augsto papēžu dēļ.

-    Tās gan bija dīvainas pārrunas, - pieklusinātā balsī sacīja Džoana. - Tas tips ir pasists, lai gan to mēs, protams, jau zinājām.

-    Vismaz viņš mūs nepazina, - teica Debora.

-Jā, bet ne jau tevis dēļ.

-    Ko tad tu ar to gribi teikt? - Debora aizelsusies noprasīja saspringtā čukstā.

-    Es domāju, ka tev nevajadzētu tik klaji mākties virsū vīriešiem.

-    Ei, ei, izbeidz! Es taču nevienam nemācos virsū, viņi mācas virsū man!

-    Jā, bet tu to veicini. Šai vajadzēja būt ātrai, klusai operācijai, nevis izstieptai parodijai.

-    Tu tikai esi greizsirdīga.

-    Pilnīgas muļķības. Es negribētu, lai vīrieši uz mani tā blenž.

-    Es tev pateikšu, ko tas, manuprāt, pierāda, -sacīja Debora, bet, kā allaž, nepabeidza savu domu.

-    Nu, lūdzu, lūdzu, pasaki, - pēc klusuma brīža izsmējīgi lūdzās Džoana.

-    Mums, blondīnēm, dzīve nudien ir jautrāka!

Džoana gribēja Deboru pa jokam iedunkāt, bet tā

izvairījās. Abas viegli iesmējās. Tālāk priekšā Helēna jau stāvēja durvīs un nepacietīgi skatījās viņās.

-    Ko tu domā par to priekšnieku salamāšanos? -jautāja Debora, kamēr Helēna vēl nevarēja viņas dzirdēt.

-    Acīmredzot ir interesantas plānošanas problēmas, - atbildēja Džoana. - Un atceries, kā Helēna pa telefonu nosauca Sondersu par Napoleonu un, runājot ar mums, par “mūsu bezbailīgo vadoni”? Sevišķi cienīgi neizklausījās.

-    Nūjā! - piekrita Debora. - Un es neticu, ka viņa neko nezina par abu ķīvēšanos.

-    Ek, nav jau mūsu darīšana.

-    Tas tiesa, - piekrita Debora.

Nākamais solis draudzeņu darbā iestāšanās procesā bija vizīte pie apsardzes dienesta. Par spīti Džoanas sākotnējām bažām, tā bija vienkārša procedūra, kas notika vienā no administrācijas zāles nodalījumiem. Apsargs, kas bija tādā pašā formastērpā kā vārtsargs, nofotografēja jaunās darbinieces un laminēja momentuzņēmumus Vingeita klīnikas identifikācijas kartēs, pamācīdams abas, ka, atrodoties klīnikas teritorijā, kartītei vienmēr jābūt līdzi.

Pēc tam notika zilo caurlaides kartīšu radīšana. Apsardzes darbinieks pēc Helēnas sniegtajiem datiem ievadīja sava datora ekrānā redzamajā veidlapā katrai noteikto pieejas līmeni. Tas mazliet aizkavējās, jo viņš rakstīja tikai ar diviem pirkstiem. Kad visi burtiņi beidzot bija sameklēti, aparāts izgrūda kartītes automātiski. Apsargs pasniedza tās Deborai un Džoanai un piekodināja nepazaudēt.

Tad vēl atlika datorpieeja, tāpēc vajadzēja iet uz citu nodalījumu, kur draudzenes iepazīstināja ar Rendi-ju Porteru. Pēc Helēnas teiktā varēja uzskatīt, ka viņām veicies sastapt datorekspertu tā darba vietā. Rendijs bija kalsens jauneklis ar smilškrāsas matiem un atstāja iespaidu, ka varētu vēl būt pat padsmitnieks. Viņš paskaidroja draudzenēm, ka, pirmoreiz apsēdušās pie sava darba datora un izslidinājušas zilās kartītes cauri panelītim klaviatūras augšdaļā, viņas ieraudzīs uz ekrāna pieprasījumu pēc paroles. Esot jāizvēlas iespēja radīt JAUNU un tad jāizdomā slepens vārds, kuru zinās tikai lietotāja un kuru viņa noteikti atcerēsies.

-    Vai parolei jāsastāv no noteikta burtu vai ciparu skaita? - jautāja Džoana.

-    Tas ir jūsu ziņā, - teica Rendijs. - Labāk ir, ja nav mazāk par sešām zīmēm, burtu un ciparu kombinācija. Tomēr galvenais, lai jūs pati to atcerētos, jo, ja aizmirsīsiet savu paroli, jums būs jānāk pie manis, un tas var prasīt laiku.

Helēna īsi, apstiprinoši iesmējās.

-    Vai ir vēl kādi jautājumi? - vaicāja Rendijs.

-    Kāda sistēma tiek lietota? - jautāja Džoana.

-    Operētājsistēma ir Windows 2000, datu centra serveris.

-    Un iekārta?

-    Tas ir IBM serveris X sērija 430 ar Šivas uguns-mūri, - paskaidroja Rendijs. - Vai to jūs gribējāt zināt?

-    Paldies! - vienkārši atbildēja Džoana.

-    Es no tā ne bū, ne bē, - teica Helēna. - Viss?

-    No manas puses viss, - atbildēja Rendijs, - ja vien nav vēl kādi jautājumi.

Kad viņas atstāja tīkla administratora nodalījumu, Helēna paskatījās rokas pulkstenī. Bija gandrīz viens. Viņa apstājās.

-    Es gribētu jūs iepazīstināt ar jūsu nodaļu vadītājām, - teica Helēna, - taču ir sācies pusdienlaiks. Varbūt es varu jūs uzaicināt ieturēties mūsu ēdnīcā? Spriežot pēc daktera Sondersa pretimnākšanas, es domāju, viņš noteikti negribētu, lai es jūs mērdēju badā.

Džoana grasījās atteikties no piedāvājuma, taču Debora ierunājās pirmā.

-    Man nekas nebūtu pret pusdienām.

-    Brīnišķīgi, - atsaucās Helēna. - Es nudien esmu izsalkusi.

Ēdnīca atradās otrajā stāvā, paviljonā, kas bija savienots ar galvenās ēkas centrālās daļas otru pusi. Helēna veda draudzenes pa to pašu ceļu, kā ejot uz direktoru kabinetiem, taču aiz ugunsdrošajām durvīm nogriezās nevis pa kreisi, bet pa labi.

-    Sasodīts! Kāpēc tu piekriti te pusdienot? - Džoa-na klusi čukstēja Deborai, kad bija droša, ka Helēna izsteigusies no dzirdamības loka.

-    Tāpēc, ka man gribas ēst! - viegli attrauca Debora.

-    Jo ilgāk mēs te šodien uzturamies, jo lielāka ir iespēja, ka mūs pazīs!

-    Es par to neesmu tik pārliecināta, - atteica Debora. - Turklāt, jo vairāk mēs par šo vietu uzzinām, jo lielāka iespēja, ka mums veiksies rīt, kad ķersimies pie darba pa īstam.

-    Kaut tu nopietnāk pret to izturētos!

-    Es izturos nopietni! - atcirta Debora.

Džoana apklusināja viņu, jo Helēna bija apstājusies un gaidīja jauniņās.

Ēdamzāle bija pusapļa formā ar logiem gar diben-sienu. Tā kā ēka atradās pakalnā, uz austrumiem pavērās plašs, skaists skats. Debora atcerējās, ka no laboratorijas logiem bija redzama līdzīga aina, taču paši logi bija mazāki un iespaids ne tik īpašs. Starp plaukstošajiem kokiem vīdēja dažu dzīvojamo ēku jumtu kores un skursteņi, kā arī daudz augstākais katlumājas dūmenis. Starp katlumāju un dzīvojamām ēkām bija mazliet redzams arī neliels, sarkans skābbarības tornis.

Helēna aizkavēja viņas uz sliekšņa, pārlūkodama pusdienotājus, tātad meklēdama kādas konkrētas personas. Telpa bija plaša, un, tāpat kā daudzviet citur, tajā bija daudz Viktorijas laika detaļu, pat pamatīga kristāla lustra. Lielās platības dēļ neradās iespaids, ka telpa būtu pārpildīta. Apmēram trīsdesmit vai nedaudz vairāk cilvēku sēdēja pie galdiņiem, kas bija patālu cits no cita. Viņu balsis radīja tikai klusu zumēšanu.

Džoana sastinga, ieraugot doktori Donaldsoni sēžam kopā ar pieciem kolēģiem. Pagriezusi muguru ārstei, Džoana satvēra Deboras roku un pamāja ar galvu. Debora uzreiz saprata.

-    Atslābinies, Dieva dēļ! - viņa uzšņāca. Džoanas nervozitāte un paranoja sāka krist viņai uz nerviem.

-    Vai kaut kas noticis? - apjautājās Helēna.

-    Nē, nekas, - nevainīgi atteica Džoana. Viņa nikni pavērās Deborā.

-    Tur viņas ir, - sacīja Helēna, norādīdama pa labi. - Tur ir Megana Finigana, laboratorijas pārzine, un Kristīne Pārema, administratore. Par laimi, viņas sēž pie viena galdiņa. Iesim, es jūs iepazīstināšu!

Debora gāja aiz Helēnas, bet Džoana sarāvusies aiz Deboras, cenzdamās turēties ar muguru pret doktori Donaldsoni. Helēna veda viņas pie galdiņa loga tuvumā. Džoanai par šausmām, Deboras papēži skaļi klaudzēja uz vecā parketa, saistot visu klātesošo, arī doktores Donaldsones, uzmanību.

Debora neņēma vērā pusdienotāju sakustēšanos, kuru pati bija izraisījusi. Viņas uzmanību pilnībā bija saistījušas spāniski runājošas sievietes, kas sēdēja blakus ēdamzāles ieejai. Jaunas, spēcīgas, ar tumšu ādas krāsu - Deborai likās, ka viņas visas ir no Dienvidamerikas. Galvenais viņu izskatā bija acīm redzamā grūtniecība - un visām apmēram vienā stadijā.

Kad Debora un Džoana bija iepazīstinātas ar abām nodaļu vadītājām, kas jau beidza pusdienot un devās prom, Helēna aizveda viņas pie atsevišķa galdiņa. Tur viņas apkalpoja jauna sieviete, kas, tāpat kā šurpceļā redzētās, izskatījās pēc indiānietes un arī bija stāvoklī, apmēram tajā pašā mēnesī.

Kad ēdiens bija atnests, Debora nenovaldīja savu ziņkāri un jautāja Helēnai, kas tās par sievietēm.

-    Viņas ir no Nikaragvas, - teica Helēna, apstiprinot Deboras pieņēmumu. - Viņas te ir saskaņā ar kādu daktera Sondersa un viņa Nikaragvas kolēģu līgumu. Viņas ierodas uz vairākiem mēnešiem ar darba vīzu un pēc tam atgriežas mājās. Man jāatzīst, ka viņas palīdz atrisināt mums lielu problēmu, jo šajā apvidū ir grūti dabūt labas virtuves strādnieces, apkopējas un apkalpotājas.

-    Vai viņas ierodas ar visām ģimenēm?

-    Nē, vienas pašas. Viņām tā ir iespēja nopelnīt pieklājīgu summu, kuru viņas sūta uz mājām.

-    Bet izskatās, ka viņas ir stāvoklī, - bilda Debora.

- Vai tā ir sagadīšanās?

-    Nē, nekāda sagadīšanās! - teica Helēna. - Tā viņas nopelna papildu naudu. Taču labāk ēdīsim! Es tiešām gribētu jums parādīt dzīvokļus un ceru jūs pierunāt, ka tos izmantosiet. Zinu, ka īres maksas līmenis jūs patīkami pārsteigs. Tas ir šokējoši pieticīgs, sevišķi salīdzinājumā ar Bostonu.

Debora paskatījās uz Džoanu, vai tā klausās. Maltītes laikā Džoana bija doktores Donaldsones klātbūtnes pārņemta un uzmanījās, lai būtu ar muguru pret galdu, kur sēdēja ārste, taču tagad doktore Donaldso-ne bija aizgājusi, un Debora redzēja, ka Džoana dzird, ko Helēna stāsta. Džoanas skatienā bija jaušams sāpju un neticības sajaukums.

10. nodaļa

2001 gādā 9. maijs 14.10

Pēc pusdienām Helēnai, par spīti Džoanas iebildumiem, izdevās iedabūt draudzenes golfa ratos. Kad izbrauciens bija sācies, arī Džoanai tas likās interesants. Teritorija bija apbrīnojami plaša, un lielāko tās daļu aizņēma vecs, biezs mežs. Klīnikas atbildīgie darbinieki Vingeits, Sonderss, Donaldsone un daži citi dzīvoja atsevišķās kotedžās, kas pēc stila līdzinājās sardzes namam, taču baltā, nevis melnā apdare darīja tās daudz pievilcīgākas.

Arī vidusmēra darbinieku mitekļi bija patīkami. Tās bija divstāvu rindu māju grupas, kas kopumā atgādināja nomaļu angļu ciematu. Helēna izrādīja draudzenēm visai mājīgu divistabu dzīvokli. Priekšējie logi bija ar skatu uz nelielo, bruģēto centra laukumu, bet plašie aizmugurējie vērsti pret dienvidiem ar skatu pāri dzirnavu dīķim. Arī īres cena bija tikpat pievilcīga: astoņsimt dolāru mēnesī.

Paklausot Deboras lūgumam, Helēna pēc dzīvokļa apskates izmeta līkumu līdz fermai un pat līdz katlumājai un tikai tad atgriezās pie galvenās ēkas. Vienīgais ekskursijas trūkums bija tāds, ka Džoana un Debora ne mirkli nebija ārpus Helēnas dzirdamības loka un viņām nebija iespēja paaināties. Tāda iespēja radās tikai tad, kad Helēna bija nogādājusi viņas atpakaļ klīnikas dibinātāja un Sondersa biroja priekštelpā un viņām vajadzēja gaidīt doktoru Vingeitu.

-    Ko tu domā par tām grūtniecēm ēdnīcā? - Debora jautāja čukstus, lai sekretāre Gledisa viņas nedzirdētu.

-    Es biju satriekta, - teica Džoana. - Nevaru noticēt, ka te ir vesels bars ar migrantēm, kam maksā par grūtniecību!

-    Tev liekas, tas ir kāds eksperiments?

-    Dievs vien zina, - nodrebinādamās atteica Džoana.

-    Jautājums ir tāds: ko dara ar bērniem?

-    Ceru, ka bērni ar mātēm atgriežas Nikaragvā, -sacīja Džoana. - Negribu pat iztēloties kādu citu iespēju.

-    Pirmā doma, kas man nāk prātā, ir tāda, ka klīnika tos bērnus pārdod, - ieminējās Debora. - Neauglīgu māšu bērnus viņas droši vien neiznēsā, tad nebūtu visām vienāda grūtniecība. Bērnu pārdošana noteikti var būt ļoti ienesīgs blakus bizness. Reproduktīvās medicīnas klīnikai noteikti ir pieejama ieinteresēta klientūra, un tu jau pirms pusotra gada biji pārsteigta, cik ļoti daudz naudas klīnikai acīmredzot ir.

-    Es biju pārsteigta, ka tik liela peļņa ir reproduktīvajā medicīnā, - precizēja Džoana. - Ar summām, kuras viņi pastāvīgi iegūst, viņiem nav vajadzības pēc bērnu biznesa, lai savilktu galus kopā. Tam nav jēgas! Bērnu pārdošana taču ir nelikumīga, gluži vienkārši, bet Helēna Māstersone par peļņu ieminējās pilnīgi atklāti. Ja notiktu kaut kas nelikumīgs, viņa noteikti neizsacītos tik tieši.

-    Laikam tev taisnība, - teica Debora. - Ir jābūt kādam saprātīgam izskaidrojumam. Varbūt tās sievietes pašas cieš no neauglības. Varbūt palīdzība ar grūtniecības iestāšanos ir daļa no darījuma, kuru īstenot viņas ieradušās.

Džoana neticīgi uzlūkoja Deboru.

-    Tas ir vēl mazāk neticams kā neauglīgu māšu bērnu iznēsāšana - tā paša iemesla pēc.

-    Mjā, nudien... Bet citu izskaidrojumu es nevaru izdomāt.

-    Es arī ne, - atzina Džoana. - Es labprāt gribētu noskaidrot, kas ir ar manām olšūnām, un tad pazust no šejienes uz visiem laikiem. Es te jutos nelāgi jau todien, kad mēs ieradāmies ziedot savas olšūnas, un šodienas iespaidi nav labāki.

Doktora Vingeita kabineta durvis atvērās, un parādījās ārsts ar šaurstikla lasāmbrillēm uz degungala. Rokā viņš turēja grāmatvedības bilances lapas, kuras turpināja intensīvi pētīt līdz brīdim, kad nolika tās uz sekretāres galda. Viņš nelikās sevišķi apmierināts.

-    Izsauciet grāmatvežus, - viņš teica Gledisai.

- Pasakiet, ka es gribu redzēt visus pagājušā gada ceturkšņus.

-Jā, ser, - atbildēja Gledisa.

Spensers vēl uzsita bilances lapām ar pirkstu kauliņiem, it kā pielikdams punktu savām pārdomām, un tikai tad pavērās draudzeņu virzienā. Viņš ievilka elpu un tad devās pie abām. Viņa sejas izteiksme atmaiga, tajā ievilkās piesardzīgs smaids.

-    Labdien, mis Marksa, - viņš teica un, paspiezdams Deborai roku, paturēja to mirkli ilgāk un ielūkojās viņai acīs. Tad, pievērsies Džoanai, sacīja: - Man ļoti žēl, bet es neatceros jūsu vārdu. Džordžīna to nosauca, bet man izkritis no prāta.

-    Prūdensa Heterlija, - sacīja Džoana. Viņa paspieda Spensera roku un palūkojās tam sejā. Deborai bija taisnība: šis vīrietis neizskatījās pēc viņas tēva, tomēr kaut kas viņā šķita tam līdzīgs, pievilcīgs.

-    Lūdzu, atvainojiet, ka jums nācās gaidīt, - viņš teica, pievērsdams atkal uzmanību Deborai.

-    Mums tieši gribējās pasēdēt un atpūsties, - sacīja Debora. Viņa manīja, ka laipnajam ārstam nav viegli visu laiku neskatīties uz viņas sakrustotajām kājām.

- Mums bija daudz darāmā ar mis Māstersoni.

-    Es ceru, ka jūsu vizīte bija veiksmīga.

-Jā, ļoti, - teica Debora. - Mēs sāksim strādāt jau rītdien.

-    Brīnišķīgi, - sacīja Spensers. - Tiešām brīnišķīgi. -Viņš saberzēja rokas un uzlūkoja te vienu, te otru sievieti, it kā nevarēdams par kaut ko izšķirties. Tad viņš pievilka krēslu un apsēdās viņām pretī. - Labi, -viņš noteica. - Ko' mēs varam jums piedāvāt: kafiju, tēju, kaut ko aukstu?

-    Es labprāt vēlētos kaut ko aukstu, - Debora atbildēja.

-    Es arī, - negribīgi pievienojās Džoana. Viņa šeit jutās lieka. Viņa nebija sevišķi vēlējusies nākt līdzi uz Vingeita kabinetu, tomēr bija atnākusi, un tagad kļuva sāpīgi skaidri redzams, ka šā vīrišķa interese par Deboru ir visnotaļ nekaunīga. Skatieni, ar kādiem viņš apveltīja Deboru, Džoanai šķita derdzīgi.

Spensers lika sekretārei atnest atspirdzinošus dzērienus. Kamēr viņa bija prom, Spensers drusku patērzēja par klīniku. Sekretāre atgriezās ar divām “San Pellegrino” pudelītēm.

-    Vai jūs pats neko? - jautāja Debora.

-    Nē, man negribas, - atteica Spensers. Tomēr tā neizskatījās vis. Kamēr sievietes ielēja un iemalkoja minerālūdeni, viņš vairākas reizes sakrustoja kājas un atkal iztaisnoja. Viņš acīm redzami bija par kaut ko satraukts.

-    Vai mēs aizņemam pārāk daudz jūsu laika? -jautāja Džoana. - Varbūt mums vajadzētu iet un ļaut jums atgriezties pie darba...

-    Nē, nē, neejiet, - atbildēja Spensers. - Laika man pietiek. Bet es vēlētos, mis Marksa, parunāties ar jums privāti.

Debora atņēma glāzi no lūpām un pavērās Spen-serā. Priekšlikums bija tik negaidīts, ka viņa nebija droša, vai saklausījusi pareizi.

Spensers pamāja uz savu kabinetu.

-    Ja mēs varētu uz brītiņu ieiet kabinetā, es būtu ļoti pateicīgs.

Debora paskatījās Džoanā, kas tikai paraustīja plecus, norādot, ka tā nav viņas darīšana, lai gan Debora skaidri manīja, ka draudzene nav iepriecināta par šo situāciju.

-    Labi, - atbildēja Debora, atkal pievēršoties Spenseram. Viņa nolika glāzi uz kafijas galdiņa, nopūzdamās piecēlās kājās un iegāja kabinetā. Spensers aizvēra durvis.

-    Es sākšu bez aplinkiem, mis Marksa, - teica Spensers. Šī bija pirmā reize, kad viņš vairījās Deboru uzlūkot. Skatīdamies pa lielo logu, viņš turpināja.

- Šeit, klīnikā, pastāv manis atbalstīts nerakstīts princips, ka nav vēlami privāti sakari starp vadību un darbiniekiem. Un, tā kā jūs līdz rītam vēl neskaitīsieties mūsu darbiniece, es gribētu zināt, vai jūs piekristu šodien kopā ar mani pavakariņot. - Tiklīdz viņš to bija pateicis, viņš novērsās no loga un nepacietīgi uzlūkoja Deboru.

Debora uz brīdi zaudēja valodu. Viņa bija ar prieku tēlojusi savu lomu, taču nebija gaidījusi ko vairāk par vienu otru uzmācīgu skatienu. Deborai nebija ne prātā nācis, ka viņu varētu aicināt uz tikšanos pats klīnikas galva - vīrietis, kas droši vien bija precējies un vismaz divreiz par viņu vecāks.

-    Tepat netālu no Bukfordas ir patīkams restorā-niņš, - turpināja Spensers, kamēr Debora kavējās ar atbildi. - Es nezinu, vai jūs tur jau esat bijusi. Tas ir iesaukts par Stalli.

-    Es nešaubos, ka tas ir jauks, - izmocīja Debora, atguvusi runas spēju. - Un tas ir ārkārtīgi patīkami, ka jūs par mani iedomājāties, bet ir dažas praktiskas problēmas. Saprotiet, mēs ar draudzeni dzīvojam nevis šeit, bet Bostonā.

-    Skaidrs, - noteica Spensers. - Nu, varbūt varu jūs pierunāt uz agrām vakariņām. Ja nemaldos, restorānu taisa vaļā pussešos, vairs nav ilgi jāgaida. Tādējādi jūs jau septiņos vai astoņos varētu doties atceļā uz Bostonu.

Debora instinktīvi paskatījās rokas pulkstenī. Bija gandrīz četri pēcpusdienā.

-    Mani šorīt iepriecināja mūsu mazā saruna, -viņu iedrošinot, piebilda Spensers. - Es ļoti labprāt to turpinātu, uzzinātu, kādi molekulārās bioloģijas aspekti jūs vairāk saista. Mums taču acīm redzami ir kopīgas intereses.

“Ir nu gan kopīgas intereses...” Debora domās nosmējās, skatīdamās vīrieša zilajās acīs. Viņa juta izmisīgu noskaņojumu šajā panākumiem bagātajā un visai pievilcīgajā mediķī. Debora nolēma izlūkot situāciju.

-    Ko misis Vingeita teiktu par šo ideju?

-    Nav nekādas misis Vingeitas, - atbildēja Spensers. - Diemžēl sieva izšķīrās no manis jau pirms daudziem gadiem. Tas bija negaidīti. Atskatoties pagātnē, es secinu, ka laikam biju pārāk aizrāvies ar savu darbu un ģimeni atstājis novārtā...

-    Tas ir skumji, - bilda Debora.

-    Ko nu vairs, - teica Spensers, nolaizdams skatienu. - Tāds krusts man jānes. Pozitīvi ir tas, ka esmu beidzot apradis ar šo situāciju un vairs neieraujos sevī, varu saieties ar cilvēkiem.

-Jā... Man tiešām glaimo, ka jūs par mani iedomājāties. Tomēr esmu šeit, Bukfordā, kopā ar savu dzīvokļa biedri, un mums ir tikai viena mašīna.

-    Jūs domājat, ka viņai šīs pāris stundas nebūtu ko darīt?

Debora nespēja noticēt savām ausīm. Vai Vingeits tiešām iedomājās, ka viņa lūgs savu labāko draudzeni divas stundas knibināt nagus, kamēr šie vakariņos? Tas bija tik egocentrisks absurds, ka viņa neattapa, ko atbildēt.

-    Pilsētā ir atrodami teicami laika kavēkļi, - turpināja Spensers. - Ir viens jauks krodziņš, ir apbrīnojami laba picērija. Vietējā grāmatnīca ir ļoti iecienīta, tajā ir arī kafijas bāriņš.

Debora jau grasījās pasūtīt viņu pie visiem velniem, tomēr savaldījās. Kā zibens no skaidrām debesīm viņai iešāvās prātā veids, kā gūt sev un Džoanai labumu no šīs negaidītās situācijas. Tāpēc viņa atbildēja gluži vēlīgi:

-    Ziniet, pusdienas Stallī sāk izklausīties visai vilinošas.

Spensera seja atplauka.

-    Es ļoti priecājos! Un esmu pārliecināts, ka Pēne-lope vai kā nu viņu sauca patīkami pavadīs laiku pilsētā. Un par jums es skaidri zinu, ka Stallis jums būs īsts atklājums. Ēdieni ir lauku stilā, bet ļoti garšīgi, arī vīnu izvēle nebūt nav peļama.

-    Vinu sauc Prūdensa, - teica Debora. - Un es piekrītu tikai tādā gadījumā, ja arī viņa nāk līdzi uz restorānu.

Spensers sadrūma un sāka iebilst, bet Debora viņu pārtrauca:

-    Prūdensa ir brīnišķīga meitene. Nevajag pārsteidzīgi izdarīt secinājumus no viņas ģērbšanās stila. Viņa varbūt izskatās konservatīva, bet ticiet man: kad ieņem dažas glāzītes, viņa kļūst par īstu līksmības perēkli!

-    Nešaubos, ka viņa patiešām ir ļoti jauka, - teica

Spensers, - bet es cerēju kādu laiciņu pabūt ar jums divatā...

-    Jums varbūt būs grūti tam noticēt, - improvizēja Debora, - bet mēs šad un tad ejam divatā uz tikšanos ar vienu vīrieti, ja vien viņam nav lieku aizspriedumu... -Cenzdamās pastiprināt pavedinoši koķeto atklājumu, viņa pamirkšķināja un pieskārās ar mēles galiņu augš-lūpai.

-    Tiešām? - izsaucās Spensers, un viņa iztēle pacēlās spārnos. Viņš nekad nebija gulējis ar divām sievietēm uzreiz, lai gan bija skatījies šādas ainas pornogrāfiskās videofilmās.

-    Tiešām! - apliecināja Debora vēl samtainākā balsī.

Spensers izpleta pirkstus. - Ak, man nekādu aizspriedumu nav! Darīsim to!

-    Fantastiski, - sacīja Debora. - Satiksimies Stallī pussešos. Un es vēl gribu jums ko lūgt...

-    Lūdzu! - atsaucās Spensers. - Ko tad?

-    Nestrādājiet vairs pārāk smagi šajā pēcpusdienā. Būs labāk, ja jūs nebūsiet noguris.

-    Apsolu, - sacīja Spensers un pacēla rokas kā padodamies.

Džoana aizcirta auto durvis un iegrūda atslēgu aizdedzes ligzdā, tomēr dzinēju vēl neiedarbināja. Viņa atspieda pieri pret stūri un gaidīja, kamēr iekāpj Debora.

-    Tagad atkārto man vēlvienreiz, - viņa nošņācās.

- Tu tiešām man teici, ka esi sarunājusi mums abām vakariņas ar to pretīgo izvirtuli, kuram, kā tu atzini, ir prātā kaut kādas seksuālas fantāzijas? Pasaki man, ka es to esmu nosapņojusi!

-    Nē, tieši tā tas ir, - atzina Debora. - Taču mani pārsteidz, kā tu dēvē krietno dakteri. Šorīt tu vēl teici, ka viņš esot diezgan ievērojams.

-    Tā bija reakcija uz viņa izskatu, nevis uzvedību; un tas bija no rīta, nevis tagad!

-    Labi, - noteica Debora. - Tev vajadzēja darīt man zināmu, ka tev ir tik spēcīgas izjūtas, pirms viņš ievilka mani savā kabinetā.

Debora apzinājās, ka viņa izsmej Džoanu, bet draudzene nebija viņai devusi iespēju izskaidrot situāciju. Kad viņas atstāja Vingeita biroju, Debora bija pateikusi par vakara plāniem, un Džoana uzreiz bija sākusi viņu neganti rāt. Neļaudama Deborai neko piebilst vai paskaidrot, Džoana bija metusies laukā no Vingeita klīnikas.

-    Šis auto tūlīt brauks pa taisno uz Bostonu! -paziņoja Džoana. - Ja tu gribi te palikt un tikties ar to kārīgo veci, tad tā ir tava darīšana, bet es personiski domāju, ka tu esi nojūgusies.

-    Nomierinies jel! - izsaucās Debora.

-    Es esmu pietiekami mierīga, - atteica Džoana.

-    Nu, tu kāpsi ārā vai ne?

-    Aizveries un paklausies! - pavēlēja Debora.

-    Sākumā, kad viņš piedāvāja vakariņas, man bija tāda pati reakcija, bet tad man ienāca prātā, ka viņam ir kaut kas, kas mums vajadzīgs, pat ļoti vajadzīgs!

Džoana dziļi ievilka elpu, valdīdamās, lai nekliegtu uz Deboru. Draudzene, kā vienmēr, izaicināja uz jautājumu.

-    Labi, - beidzot noteica Džoana. - Kas tad viņam ir tik iekārojams?

-    Viņa zilā caurlaides kartīte! - triumfēdama paziņoja Debora. - Viņš ir kas vairāk par nodaļas vadītāju, viņš ir dibinātājs! Ar viņa zilo kartīti noteikti var atvērt servera telpas durvis un droši vien arī jebkuras citas durvis visā klīnikā.

Džoana tikai tagad pacēla galvu no stūres. Deboras sacītais bija neapšaubāmi patiess, taču ko tas deva? Viņa paskatījās draudzenē.

-    Viņš taču nedos mums savu caurlaides karti tikai tāpēc, ka mēs ar viņu paēdīsim vakariņas.

-    Protams, nedos, - teica Debora. - Mēs to paņemsim! Tikai vajag viņu piedzirdīt, un tad, kamēr viena novērsīs viņa uzmanību, otra pievāks kartīti.

Sākumā Džoana domāja, ka Debora dzen velnu, kā jau daždien, un tūdaļ iesmiesies un atzīs, ka jokojas. Taču tas nenotika. Viņa tikai ļoti pašapmierināta atbildēja uz Džoanas skatienu.

-    Es nezinu... - novilka Džoana. - Teorētiski izklausās vienkārši, bet var izrādīties, ka būs pagrūti īstenot.

-    Tu pati teici, ka būs kaut kas jāizdomā, lai tiktu servera telpā, - sacīja Debora. - Tagad kaut kas ir izdomāts.

-    Pārāk daudz neskaidrību, - bilda Džoana. - Kā tu zini, ka viņš dzer? Varbūt ir atturībnieks...

-    Diez vai, - atteica Debora. - Viņš minēja, ka restorānā, kur mēs satiksimies, esot laba vīnu izvēle. Vīns un sievietes noteikti ir viņam prātā.

-    Man ne pārāk patīk šī ideja... - negribīgi sacīja Džoana.

-    Nu, izbeidz! - iesaucās Debora. - Atzīsti, ka tā ir laba! Vai tev ir radies kāds cits plāns, kā iekļūt tajā telpā?

-    Nē, bet...

-    Nu tad nebeto! - Debora viņu pārtrauca. - Ko mēs varam zaudēt?

-    Pašcieņu.

-    Ui, ui, ui! Lūdzu, nevajag!

Tobrīd pa klīnikas durvīm iznāca doktore Donald-sone un Sintija Kārsone. Džoana pēkšņi sakņupa un lika Deborai darīt to pašu.

-    Kas tad nu? - jautāja Debora, kad, sekodama Džoanas paraugam, bija noliekusies zem loga līmeņa.

-    Tikko iznāca Donaldsone un Sintija Kārsone, -čukstēja Džoana. Laiks ritēja. Draudzenes dzirdēja atveramies un aizcērtamies cita auto durvis, tad ierūcās dzinējs un zem riteņiem nočirkstēja grants. Tikai pēc tam viņas izslējās.

-    Braucam projām, - teica Džoana, pārliecinājusies, ka neviens neskatās. Viņa ieslēdza motoru, ielika ātrumā un izbrauca no stāvvietas.

-    Nu? - jautāja Debora. - Tu piedalies vai ne?

Džoana nopūtās.

-    Labi, labi, - viņa sacīja. - Būs jāpamēģina. Taču, lai dabūtu zilo kartīti, ar vakariņām var nepietikt. Mums nāksies ļauties, lai viņš mūs aizved pie sevis uz māju.

-    Droši vien, - atzina Debora. - Taču varbūt mums veiksies.

-    Kas attiecas uz darba dalīšanu, es gribu jau laikus precizēt, ka ar uzmanības novēršanu nodarbosies tu, bet kartīti pievākšu es.

-    Man šķiet, ka mums nāksies rīkoties pēc situācijas. Kā jau es teicu, viņš cer uz kādu spēlīti trijatā...

-    Mī un žē! - izsaucās Džoana, iebraukdama arkā pie vārtiem. - Manas Hjūstonas draudzenes nemūžam neticētu!

Sazvērnieces aizbrauca uz pilsētiņu un iegriezās jau pazīstamajā “RiteSmart” aptiekā noskaidrot ceļu uz Stalli. Farmaceits bija nedaudz pieņēmies svarā, bet citādi tikpat dzīvespriecīgs kā pirms pusotra gada.

-    Stallis ir apmēram divas jūdzes uz ziemeļiem no pilsētas, - viņš teica, norādīdams uz Meinstrītu virzienā, no kura viņas bija atbraukušas. - Tas ir labs restorāns. Es iesaku sautēto gaļu ar krāsnī ceptiem kartupeļiem un siera kūku ar šokolādes mērci!

-    Izklausās pēc jaukas, vieglas maltītes... - Džoana nosmējās, kad viņas atgriezās uz ielas.

Lai nosistu brīvo laiku, draudzenes pusstundu pastaigāja pa veikaliem, tad iesēdās mašīnā un devās uz restorānu. Tas bija veclaicīgs iestādījums, iekārtots ēkā, kur agrākos laikos tiešām bijis stallis. Dekorācijai ap māju bija izlikti seni zemnieku darbarīki, daži pat bija piekārti pie sienas. Iekšā katrā steliņģī bija galdiņš ar soliem gar malām. Vienīgie logi bija priekšpusē, telpā radot omulīgu pustumsu.

-    Mis Marksa un mis Heterlija? - jautāja zāles pārzine, pirms viņas paspēja ko pajautāt. Viņas sacīja, ka tās pašas, un zāles pārzine aicināja sekot. Ar vairākām ēdienkartēm rokā viņa aizveda draudzenes uz attālāko steliņģi. Tur sveču gaismā sēdēja doktors Spensers Vingeits, uzcirties žaketē, ar lakatu ap kaklu un otru, pieskaņotu, krūškabatā. Ieraudzījis Džoanu un

Deboru, viņš metās augšā no sēdvietas, galanti noskūpstīja abām roku un tad ar cēlu žestu aicināja sēsties. Zāles pārzine nolika viņām katrai priekšā uz galda ēdienkarti, uzsmaidīja un nozuda.

-    Es ceru, jūs neiebildīsiet, - Spensers teica, - ka esmu atļāvies pirms jūsu ierašanās pasūtīt mazliet vīna. -Viņš pasniedzās un pagrieza pret draudzenēm divu vīna pudeļu etiķetes. - Sauss baltais un stiprs sarkanais! Tādi man patīk! - Viņš viegli iesmējās.

Debora pamirkšķināja Džoanai. Viņai likās, ka vakars sācies nevainojami.

-    Varbūt papildus vīnam jūs vēlētos kādu kokteilī-ti? - jautāja Spensers.

-    Paldies, no stiprākiem dzērieniem mēs parasti atturamies, - teica Debora. - Bet lai tas jūs nekavē.

-    Viens martīni būtu pašā laikā, - viņš sacīja. - Jūs tiešām negribat pievienoties - ne viena, ne otra?

Abas atteicās.

Vakars ritēja raiti. Saruna risinājās bez grūtībām, jo Spensers bija viegli pamudināms runāt par Spenseru. Līdz deserta pasniegšanai draudzenes jau bija uzklausījušas garu un detalizētu stāstu par Vingeita klīnikas vēsturi un panākumiem. Jo vairāk Spensers runāja, jo dūšīgāk viņš dzēra. Vienīgā problēma bija tāda, ka patērētais alkohols neatstāja uz viņu nekādu redzamu iespaidu.

-    Man ir kāds jautājums par klīniku, - sacīja Debora, kad Spensers beidzot ieturēja pauzi, lai uzkluptu siera kūkai ar šokolādes mērci. - Kādā ceļā tur nonākušas tās grūtās nikaragvietes?

-    Vai kādas nikaragvietes ir grūtas? - jautāja Spensers.

-    Mums izskatījās, ka viņas visas ir grūtas, - teica Debora, - un visas apmēram vienādā stadijā, it kā būtu dabūjušas vienu un to pašu infekciju.

Spensers iesmējās.

-    Grūtniecība kā infekciozs process! Tas man patīk! Nav jau sevišķi tālu no patiesības. Galu galā to izraisa dažu miljonu mikroorganismu invāzija. - Viņš nosmējās pats par savu mēģinājumu jokot.

-    Jūs gribat teikt, ka nezināt par šīm grūtniecī-bām? - jautāja Debora.

-    Neko es par tām nezinu, - apliecināja Spensers.

- Tas, ko šīs dāmas dara brīvajā laikā, ir tikai viņu darīšana.

-    Mums stāstīja, - turpināja Debora, - ka ar grūtniecību viņas nopelnot papildu naudu.

-    Tiešām? - sacīja Spensers. - Kas tad jums to stāstīja?

-    Mis Māstersone, - atbildēja Debora. - Mēs pusdienlaikā viņai pajautājām.

-    Man arī būs jāpajautā, - atteica Spensers. Viņa sejā parādījās mazliet nedrošs smaids. - Pēdējos pāris gadus es neesmu piedalījies klīnikas darbā tik aktīvi kā vajadzētu, tāpēc atsevišķas detaļas varu arī nezināt. Par Nikaragvas dāmām es, protams, zināju. Dakteris Son-derss ir noslēdzis līgumu ar kādu Nikaragvas kolēģi, lai atrisinātu dažas mūsu hroniskās darbaspēka problēmas.

-    Kāda veida pētniecību dakteris Sonderss veic? -jautāja Debora.

-    Pa druskai no visa kā, - izvairīgi atteica Spensers. - Viņam ir ļoti radoša pieeja pētniecībai. Repro-duktlvā medicīna ir strauji augoša nozare, kuras progress drīz atstās lielu iespaidu uz visām ārstniecības jomām. Bet saruna jau kļūst pārāk nopietna... - Viņš iesmējās un pirmo reizi nedaudz sagrīļojās. - Šim taču jābūt vieglam, jaukam vakaram! Man ir priekšlikums -aizbrauksim pie manis un ņemsim priekšā manu vīna pagrabu! Ko jūs sakāt?

-    Es saku: jo ātrāk, jo labāk! - atsaucās Debora, slepus piebikstīdama Džoanai, kura, viņasprāt, visu laiku bija pārāk klusa un ierāvusies sevī.

-    Es domāju, ka tā ir fantastiska ideja, - teica Džoana.

Kad atnesa rēķinu, draudzenes ar interesi vēroja, kur Spensers tur savu maku. Viņas cerēja, ka tā būs žaketes kabata. Tomēr nebija vis. Viņām par vilšanos, tas glabājās bikšu aizmugurējā kabatā, kur arī atgriezās, kad tika atnesta atpakaļ kredītkarte.

Ejot laukā no restorāna, Spensers lūdza atvainot un aizgāja uz tualeti.

-    Tev vajadzēs ļoti radoši novērst uzmanību, lai dabūtu viņam bikses nost, - čukstēja Džoana.

-    Izdabūt viņu no biksēm noteikti nebūs problēma, - atčukstēja Debora. - Radošā daļa būs tikt galā ar viņa iedomām. Es tiešām brīnos, kā var tik daudz izdzert un tik maz noreibt! Viņš izdzēra divus martīni un divas pudeles vīna, kam jānorēķina tikai tās drusciņas, ko pagaršojām mēs.

-    Deserta laikā viņš jau sāka runāt mazliet neskaidrāk, - bilda Džoana.

-    Un mazliet grīļoties, - papildināja Debora. - Bet tas nav nekas sevišķs, ja tāds daudzums izdzerts. Ja

viņš tik daudz var turēt, tad noteikti ir daudz lielāks žūpa nekā izskatās. Es nonāktu komā uz trim dienām.

Vīriešu tualetes durvīs parādījās Spensers, ieraudzījis abas, plati pasmaidīja un sāka streipuļot uz viņu pusi, rezultātā ietriekdamies zāles pārzines galdiņā. Viņš pieķērās pie tā malas, lai noturētos kājās. Viņam aiz muguras parādījās aizkaitinātā zāles pārzine un atbalstīja viņu.

-    Viss kārtībā! - Debora triumfējot pačukstēja Džoanai. - Laba zīme, droši vien kāda aizkavējusies reakcija.

-    Vai tiksiet ar viņu galā? - jautāja zāles pārzine, kad draudzenes piegāja pie Spensera no abām pusēm, lai viņu noturētu.

-    Jā, protams, neraizējieties! - attrauca Debora.

- Viņš ir tikai drusku atraisījies.

-    Vai d-daiļās dāmas zin’, kur i’ mana māj’? -jautāja Spensers.

-    Zinām, zinām, kā nu ne, - teica Debora. - Mis Māstersone mums to šodien parādīja.

-    Nu ta’ laižam uz mačiem! - viņš paziņoja.

Pirms Debora spēja iebilst, Spensers izrāvās un

izskrēja no restorāna.

Debora ar Džoanu izmisīgi saskatījās un metās viņam pakaļ. Kad viņas iztraucās vakara krēslā, Spensers jau kāpa savā “Bentley”. Draudzenes dzirdēja viņu smejamies.

-    Pagaidiet! - iekliedzās Debora. Viņas skrēja uz Spensera mašīnu, taču, kad sasniedza, varenais dzinējs jau bija ierēcies. Debora tvēra rokturi šofera pusē, bet durvis bija slēgtas. Viņa dauzīja pie stikla, gribēja teikt, ka pie stūres sēdēs viņa, taču Spensers tikai sāka smieties vēl aizrautīgāk, ķircinādams norādīja uz savu ausi, ka nedzird, un izbrāzās no stāvvietas.

-    Ek, ķeza! - noelsās Debora, kad abas ar Džoanu noskatījās, kā attālinās sarkanās lukturu uguntiņas.

-    Viņam nevajadzētu braukt, - bilda Džoana.

-    Jā gan, bet viņš mums padomu neprasīja, -atteica Debora. - Es ceru, ka tiks līdz galam. Ja netiks, mums jābūt pirmajām klāt, lai gan tā es tiešām negribētu dabūt to sasodīto kartīti!

Draudzenes skrēja pie sava “Chevrolet Malibu”. Džoana brauca, cik ātri vien uzdrīkstējās. Pēc katra pagrieziena viņas bija gatavas ieraudzīt “Bentley” grāvī vai labības laukā. Tikušas līdz luksoforam, viņas sāka nomierināties, domādamas, ka nu jau Spenseram izdosies nonākt mājās, ja jau viņš bija atkūlies līdz šejienei.

-    Ko tu domā par Spensera atbildi?... Par tām nikaragvietēm? - jautāja Debora, kad viņas nogriezās uz Pīrsa ielas un brauca tālāk uz austrumiem.

-    Viņš izskatījās patiesi pārsteigts, uzzinot, ka tās ir stāvoklī, - atbildēja Džoana.

-    Man arī tā likās, - teica Debora. - Sāk rasties iespaids, ka Vingeita klīnikā notiek dažādas lietas, par kurām dibinātājs necik daudz nezina.

-    Grūti nepiekrist... - sacīja Džoana. - Protams, viņš atzina, ka pāris gadu nav praktiski strādājis klīnikā.

Viņas nogriezās no galvenā ceļa grantētajā un piebrauca pie Vingeita klīnikas sardzes nama. Tas bija tumšs, tikai no viena aizslēģotā lodziņa gandrīz nemanāma spīdēja gaisma. Iebraucot arkā, auto lukturi izgaismoja smagos vārtus un stabiņu ar kontroles paneli.

-    Kā tev liekas, vai sargs iznāks ārā? - jautāja Džoana, apstādinādama mašīnu.

Debora paraustīja plecus.

-    Es domāju, ka bez vajadzības nenāks. Izmēģināsim vienu no mūsu jaunajām kartītēm!

Debora izvilka no rokassomas caurlaides karti un iedeva Džoanai, kura tūlīt nolaida lejā logu, izliecās laukā un izslidināja to caur paneli. Vārti sāka vērties.

-    Voilà! - noteica Debora, paņemdama atpakaļ kartīti.

Džoana apbrauca apkārt tūju pudurim. Parādījās galvenā ēka. Gaisma dega tikai dažos logos dienvidu spārna pirmajos divos stāvos. Visa pārējā celtne kā melns, robains veidols slējās pret debesīm, kurās rieta purpurs arī bija gandrīz pavisam satumsis.

-    Vakarā šī vieta izskatās vēl briesmīgāka, - komentēja Džoana.

-    Mjā, nudien, - piekrita Debora. - Tāda mājiņa varētu patikt grāfam Drakulam.

Aiz stāvvietas Džoana iebrauca mežā. Biezējošā tumsā starp kokiem viņas drīz vien ieraudzīja gaismu. Tur spīdēja Vingeita klīnikas vadītāju kotedžu logi. Atrast Spensera māju nebija grūti. Kāda iebraucamā celiņa galā, garāžā iešķībi daļēji iebraukts, rēgojās “Bentley”. Džoana izslēdza “Malibu”dzinēju.

-    Vai ir kādas idejas, kā turpināt? - jautāja Džoana.

-    Nekā konkrēta, - atzina Debora, - vienīgi alkohols. Varbūt, kamēr esam te, jāmēģina atrast un jānoslēpj viņa auto atslēgas...

-    Laba doma! - piekrita Džoana un kāpa ārā no mašīnas.

Tuvojoties mājai, draudzenes izdzirdēja rokmūzikas troksni. Jo tuvāk viņas tika, jo skaļāks tas kļuva, tomēr, par spīti mūzikai, Spensers dzirdēja zvanu un strauji atgrūda durvis. Viņa vaigi bija pietvīkuši, acis sarkanas. Viņš bija novilcis vienkāršo žaketi un ietērpies izsmalcinātā tumšzaļa samta smokingā. Cenšoties varen ceremoniāli aicināt dāmas iekšā, viņš bija spiests pieķerties pie stenderes, lai noturētu līdzsvaru.

-    Vai varētu pagriezt mazliet klusāk? - kliedza Debora.

Spensers aizzvārojās pie mūzikas atskaņotāja. Draudzenes tikmēr aplūkoja interjeru. Māja bija iekārtota angļu muižas stilā, ar milzīgiem, tumšbrūniem ādas dīvāniem, sarkaniem austrumnieciskiem paklājiem, tumšzaļām sienām, pie kurām karājās gleznas ar zirgiem un lapsu medību ainām, katra atsevišķi izgaismota. Nieciņi plauktos bija lielākoties saistīti ar jāšanas sportu.

-    Nu? - jautāja Spensers, kad bija pagriezis klusāk mūziku. - Ko dāmām piedāvāt, pirms ķeramies pie lietas?

Džoana centās, lai viņas šoks nebūtu pārāk uzkrītošs.

-    Es gribētu redzēt jūsu slaveno vīna pagrabu! -teica Debora.

-    Laba ideja, - sacīja Spensers.

Pagrabs izskatījās tā, it kā tur neviens nebūtu bijis kopš deviņpadsmitā gadsimta vidus. Mūsdienīgas bija x vienīgi dažas pavājas elektrības spuldzītes. Kailie granīta sienas bluķi bija klāti ar valgu, nopelējušu putekļu kārtu. Nodalījumi bija ar pamatīgām dzelzs naglām

sasisti no neēvelētiem ozola dēļiem. Klona grīdā dažviet rēgojās dubļainas peļķītes. Gaiss bija mitrs.

-    Es varbūt pagaidīšu te uz kāpnēm, - teica Džoa-na, ieskatīdamās vāji izgaismotajā pazemes cietoksnī, bet Debora devās tālāk, par spīti kurpju augstajiem papēžiem.

Debora baidījās, ka Spenseram viņa dzēruma stadijā varētu misēties, un vairākas reizes viņai tiešām nācās vīrišķi atbalstīt, lai tas nenokristu.

Vīna nodalījums šajā pagrabā izrādījās tikai viens no vairākiem, kuru smagās durvis bija noslēgtas ar pamatīgām priekškaramām atslēgām. Spensers izvilka no smokinga kabatas īkšķa resnuma atslēgu, lai dabūtu vaļā vajadzīgo nodalījumu. Iekšā uz vienkāršiem pagaidu plauktiem bija kā pagadās saliktas sešas septiņas vīna kastes. Spensers nevilcinoties attaisīja pirmo kasti un izvilka trīs pudeles.

-    Sākumam pietiks, - viņš noteica. Atstādams piekaramo atslēgu vaļā, viņš iežmiedza pudeles padusē un steberēja atpakaļ uz kāpnēm.

-    Manas smalkās kurpes būs pagalam, - Debora ironiskā čukstā pažēlojās Džoanai, kad viņi devās augšā pa pagraba kāpnēm.

Virtuvē Spensers sameklēja korķviļķi un atvēra pudeles, visas trīs bija Kalifornijas kabernē. Bufetē Spensers izvēlējās trīs platas vīna glāzes, un Debora pieteicās tās nest. Spensers veda viņas atpakaļ uz dzīvojamo istabu. Viņš nosēdās dīvāna vidū un aicināja sievietes blakus, katru savā pusē. Tad viņš salēja vīnu un sadalīja glāzes.

-    Nav slikts. Nemaz nav slikts, - viņš iemalkojis

teica. - Ek! Kā tad mēs sāksim? - Viņš iesmējās. - Es, ziniet, esmu iesācējs grupveida izklaidēs...

-    Ak, iedzersim vēl drusciņu vīna, - sacīja Debora. - Vēl jau ir agrs.

-    Iedzersim uz to! - teica Džoana. Viņa pacēla glāzi, un pārējie darīja to pašu.

Draudzenēm atkal izdevās izraisīt Spensera runas plūdus, pavaicājot par viņa bērnību. Šis vienkāršais  jautājums itin kā ieslēdza garu monologu Horācija Al-džera^1 garā. Runādams Spensers arī bagātīgi veldzēja  slāpes ar vīnu. Tāpat kā restorānā, viņš nepievērsa nekādu uzmanību faktam, ka sievietes nedzer tikpat  kā nemaz.

Kad bija pieveiktas pusotras pudeles un Spensers  savā stāstā bija ticis līdz koledžai, Debora pārtrauca  viņu un palūdza Džoanu uz dažiem vārdiem divatā.  Draudzenes pagāja sānis, bet Spensera zilās acis sekoja  viņām ar lielu interesi un gaidām.

-    Vai tev ir kādi ieteikumi? - Debora klusītēm jautāja. Fonā joprojām skanēja rokmūzika, tāpēc viņas neuztraucās, ka Spensers varētu dzirdēt. - Tas cilvēks uzņem alkoholu kā sūklis. Acīs un vaigos - jā, bet citādi nekādas jaunas iedarbības.

-    Man nav nekādu ieteikumu, vienīgi...

-    Vienīgi - kas? - jautāja Debora. Viņu sāka pārņemt izmisums. Bija gandrīz deviņi vakarā, un viņa gribēja tikt mājās un iet gulēt. Pārgurums darīja savu,

arī rīt bija gaidāma grūta diena.

-    Palūdz viņu pārģērbties ērtākās drēbēs, pidžamā

vai tamlīdzīgi. Tā ir standarta klišeja, bet varētu nostrādāt. Ja viņš uzrausies, tas nozīmēs, ka viņa bikses un maks paliks guļamistabā un es tās varēšu pievākt.

-    Tātad man būs jātiek galā, kad viņš būs bez biksēm... - Debora novaidējās.

-    Vai man jāatgādina, ka viss šis pasākums bija tava ideja? - atcirta Džoana.

-    Labi, labi... - norūca Debora. - Klusāk... Bet, ja es brēkšu, tad gan joz aši lejā!

Draudzenes atgriezās, un Spensers alkatīgi uzlūkoja viņas. Debora teica Džoanas izdomāto sakāmo. Spensers atbildēja ar viltīgu smaidu. Viņš pamāja un mēģināja celties kājās. Draudzenes metās palīdzēt.

-    Visu varu, visu spēju! - viņš iebilda. Pieslējās kājās un mazliet sagrīļojās. Tad dziļi ievilka elpu, notēmēja skatienu uz kāpnēm un devās ceļā. Draudzenes noskatījās, kā viņš līču loču šķērso dzīvojamo istabu, kustēdamies tā, it kā dažādas viņa ķermeņa daļas būtu neatkarīgas cita no citas.

-    Es ņemu savus vārdus atpakaļ, - paziņoja Debora. - Tas vīns tomēr ir iedarbojies.

Draudzenes sarāvās - nule Spensers bija ietriecies mūzikas aparātā un nomēzis ar roku uz grīdas veselu lērumu alvas kavalēristu. Par spīti šai sadursmei, viņš noturējās kājās un tika līdz kāpnēm. Tur, ar abām rokām ieķeroties margās, viņam veicās labāk nekā klajā istabā. Viņš nozuda augšstāvā.

-    Saskaņosim plānu, ko darīt, kad viņš nonāks lejā, - satraukta ierunājās Debora. - Lai arī kas viņam būtu vai nebūtu mugurā, viņš diezin vai gribēs tērzēt par veciem laikiem!

-    Tiklīdz viņš būs klāt, es atvainošos un it kā iešu uz tualeti, - teica Džoana. - Tu tikmēr novērs viņa uzmanību.

-    Aiz virtuves ir otras kāpnes, - atcerējās Debora.

-    Pa tām tev vajadzētu tikt guļamistabā.

-    Jā, es tās redzēju, - sacīja Džoana. - Es centīšos visu sameklēt, cik ātri vien spēšu.

-    Dari gan tā, - norūca Debora. Viņa instinktīvi mēģināja pavilkt zemāk kleitas apakšdaļu, bet rezultātā tikai vairāk atsedza krūtis. - Kā tu vari iedomāties, es šajā tērpā jūtos visai viegli ievainojama.

-    Šajā jautājumā tev manu līdzjūtību nesagaidīt.

-    Paldies... - Debora nopūtās. - Labāk apsēdīsimies, citādi man nolūzīs kājas.

Draudzenes apsēdās un sāka apspriest Spensera dzīvesstāstu. Pēc tam viņas pārgāja pie nākamās dienas plāniem - kā rīkoties, ja viņas būs dabūjušas Spensera caurlaides kartīti.

-    Mūsu mērķis būs, cik drīz vien iespējams, iedabūt mani tajā servera telpā, lai es varu nodrošināt mums pieeju viņu slepenajiem failiem, - teica Džoana.

-    Deivids sacīja, ka tam vajadzīgas tikai apmēram piecpadsmit minūtes. Kad tas būs izdarīts, mēs varēsim sameklēt savu informāciju no darbgalda datora vai pat no mūsējā mājās.

-    Paņemsim līdzi mobilos telefonus, - ierosināja Debora. - Tad, kamēr tu būsi servera telpā, es varēšu stāvēt sardzē un paziņot tev, ja kāds nāks.

-    Nav slikta doma, - piekrita Džoana.

Debora paskatījās rokas pulkstenī.

-    Cik ilgi tas Kazanova jau ģērbjas?

Džoana paraustīja plecus.

-    Nezinu. Piecas, desmit minūtes.

-    Kaut nu viņš pasteigtos, - sacīja Debora. - Esmu tā nogurusi, ka varētu nogulties kaut vai uz šā dīvāna un vienā mirklī aizmigt kā nosista.

-    Es arī, - atsaucās Džoana. - Tas vēl arvien no laika maiņas. Mūsu ķermeņi joprojām dzīvo pēc Itālijas laika.

-    Mēs jau esam augšā kopš sešiem rītā.

-    Kas ir, tas ir, - noteica Džoana. - Klausies! Ko tu darīsi rīt tajā laboratorijā, kamēr gaidīsi, kad es tikšu servera telpā?

-    Mani tiešām interesē, ko viņi īsti dara ar visu to smalko aparatūru, - atbildēja Debora. - Es gribētu sīkāk uzzināt, kādus pētījumus viņi veic, sevišķi to, ko viņi dara ar nikaragvietēm.

-    Tikai esi piesardzīga! - brīdināja Džoana. - Lai ko tu darītu, neapdraudi mūsu plānu, līdz esam ieguvušas informāciju, kuras dēļ vispār te atrodamies!

-    Es uzmanīšos, - teica Debora. Viņa atkal paskatījās rokas pulkstenī. - Augstais Dievs! Ko viņš tur grib uzvilkt - supermeņa triko?

-    Nu jau ir par ilgu, - piebalsoja Džoana.

-    Ko lai dara?

Džoana atkal paraustīja plecus.

-    Varbūt jāiet paskatīties... Bet ja nu viņš tur galīgi pliks to vien gaida?

-    Oho, tev nu gan ir iztēle! - izsaucās Debora.

- Tevi tas tiešām uztrauc? Ko tad viņš darīs: izlēks no stūra un nobrēksies? Kad viņš te staigāja pa istabu, viņa kājas bija kā spageti.

-    Zini ko? - pēkšņi ieminējās Džoana. - Varbūt viņam ir pārtrūkusi filma?

-    Tas būtu jauki un laikam jau visai iespējams. Viņš taču ir trīs stundu laikā salējis rīklē divus martīni un jau trīsarpus pudeļu vīna!

-    Uzkāpsim paskatīties... Bet tu pa priekšu!

-    Paldies, mīļumiņ...

Draudzenes aizgāja pie kāpnēm. Mūzika gan bija pagriezta klusāk, tomēr joprojām tik skaļa, ka nekādu troksni no otrā stāva nevarētu dzirdēt. Turēdamās cieši kopā, viņas devās pa kāpnēm augšā un tur apstājās. Bija redzamas vairākas aizvērtas durvis un gaiteņa galā vienas pusvirus, no kurām uz kājceliņa spīdēja vāra gaisma. No lejas bija dzirdama mūzika, bet citādi - ne skaņas.

Debora pamāja Džoanai, lai seko, un draudzenes, juzdamās kā robežpārkāpējas, tuvojās pavērtajām durvīm. Nonākušas pie sliekšņa, viņas ieraudzīja neskartu divguļamu gultu. Vienīgā gaisma nāca no atvērtajām vannasistabas durvīm. Spensers nebija redzams.

-    Kur, ellē, viņš ielīdis? - nikni čukstēja Debora.

- Vai tiešām viņš ar mums spēlē kādu spēlīti? - Viņai ienāca prātā Džoanas pirmītējais pieļāvums.

-    Paskatīsimies citās istabās? - jautāja Džoana.

-    Vispirms vannasistabā, - atteica Debora.

Viņas bija spērušas istabā tikai trīs soļus, kad Džoana cieši satvēra Deboras roku.

-    Nebaidi, lūdzu, mani! - Debora novaidējās.

Džoana norādīja uz gultu. Tās otrā pusē tik tikko varēja samanīt Spensera kājas. Sirdīm drebot, draudzenes apgāja apkārt gultai un pavērās lejup. Spensers gulēja uz mutes, daļēji novilcis kreklu, bikses bija nobrukušas pie potītēm. Viņš nepārprotami bija cieši aizmidzis un smagi elpoja.

-    Izskatās, ka viņš nokritis, - teica Džoana.

Debora pamāja.

-    Es domāju, ka viņš steigdamies sapinies biksēs, bet horizontālā stāvoklī uzreiz izslēdzies.

-    Vai viņš ir savainojies?

-    Šaubos, - attrauca Debora. - Te nav nekā, pret ko viņš varēja atsisties ar galvu, un šis paklājs ir ļoti biezs.

-    Mēģināsim?

-    Tu vēl šaubies? - atteica Debora. - Protams, mēģināsim. Viņš jau nepamodīsies. - Viņa noliecās un, sameklējusi vajadzīgo kabatu, ar nelielām grūtībām izdabūja Spensera maku. Spensers pat nepakustējās.

Maks bija neparasti biezs. Debora atvēra un sāka meklēt. Zilā caurlaides kartīte uzreiz nekrita acīs, tomēr viņa to atrada nodalījumā aiz kredītkartēm. - Man patīk, ka tā bija nobāzta patālāk, - viņa teica, pasniedza kartīti Džoanai, atkal noliecās un iebāza maku atpakaļ kabatā, no kuras bija to izvilkusi.

-    Kāda atšķirība, kur tā bija nobāzta? - jautāja Džoana.

-    Tas nozīmē, ka viņš to nelieto bieži, - atbildēja Debora. - Būs labāk, ja viņš nepamanīs, ka tā pazudusi, kamēr mēs to varēsim izmantot. Kustamies! Sameklēsim viņa mašīnas atslēgas, noslēpsim un tad tinamies projām!

-    Tīties projām ir tava labākā šīsdienas ideja, -teica Džoana. - Bet kāda jēga ņemties ar tām atslēgām? Viņš taču nemodīsies vismaz divpadsmit stundas, un, kad modīsies, viņam noteikti nebūs autorallista noskaņojums.

Kurts Hermans lūkojās jaunās darbinieces Džor-džīnas Marksas momentfoto uzņēmumā. Viņš turēja to savā akmensstingrajā rokā zem galda lampas ar zaļa stikla abažūru. Pētīdams Džordžīnas seju, Kurts atcerējās visu viņas augumu, krūtis, kas gandrīz vai lauzās ārā no kleitas izgriezuma, kājas, kuras īsā kleita ļāva skatīt gandrīz visā garumā. Viņam šī būtne derdzās; tā bija tiešs izaicinājums un aizvainojums viņa, fundamentālista, mentalitātei.

Ar sev raksturīgi lēnu un apņēmīgu kustību Kurts nolika fotogrāfiju uz galda blakus citai, kurā bija redzama otra jaunā darbiniece, Prūdensa Heterlija. Tā 'bija pilnīgs pretstats - varēja redzēt, ka šī sieviete bijā Bībeli.

Kurts sēdēja savā kabinetā, viens pats visā sardzes namā, kur viņš bieži pavadīja vakarus. Blakus kabinetam bija maza vingrošanas telpa, kurā viņš varēja uzturēt formā savu muskuļaino, nevainojami trenēto augumu. Viņš bija īsts vientuļnieks un principiāli vairījās no sabiedrības. Dzīve Vingeita klīnikas teritorijā lieliski atbilda šādām nosliecēm, sevišķi tāpēc, ka mazā pilsētiņa Bukforda ne ar ko nespēja viņu ieinteresēt.

Kurts strādāja Vingeita klīnikā mazliet vairāk nekā trīs gadus. Darbs viņam bija ļoti piemērots, tajā bija tieši tik daudz izaicinājuma un neaprēķināmā, lai tas nekļūtu garlaicīgs, taču kopumā darāmā bija pietiekami maz, lai nevajadzētu pārpūlēties. Viņa militārā pie-

redze lieliski derēja darbam drošības un apsardzes jomā. Viņš bija iestājies armijā tūlīt pēc vidusskolas; ticis specvienībā un gatavots slepenām operācijām. Viņš bija iemācījies nogalināt ar kailām rokām, kā arī ar daudziem un dažādiem ieročiem, un bija iemācījies arī neuztraukties par to.

Iestāšanās armijā nebija sākums viņa saistībai ar militārismu. Kurts bija uzaudzis virsnieka ģimenē, un viņam nebija nācies iepazīt kādu citādu dzīves stilu. Viņa tēvs dienēja Speciālo uzdevumu vienībā, atzina stingru disciplīnu un pieprasīja bezgalīgu paklausību un pilnību arī no savas sievas un bērna. Kurts agrīnos pusaudža gados sarīkoja dažus riebīgus skandālus, to- mēr drīz atgriezās rāmjos. Tad viņa tēvs gāja bojā Vjet- namas kara pēdējās dienās kādā Kambodžas operāci- jā, kura līdz šai dienai ir palikusi slepena. Dēlam par šausmām, viņa māte pēc tēva nāves sāka enerģiski mainīt mīļākos, līdz arī nomierinājās, apprecoties ar stīvu apdrošināšanas aģentu.

Armija prata novērtēt Kurta spējas. Tā ņēma vērā viņa apdāvinātību un centību un palīdzēja nolīdzināt dažu labu negludumu attiecībās ar likumu, kas dažkārt radās Kurta agresīvās uzvedības dēļ. Kurts daudz ko nevarēja ciest, bet prostitūcija un homoseksuālisms jeb- kurā formā bija viņa naida saraksta augšgalā, un Kurts nevairījās īstenot savus principus dzīvē... Un Kurta dzī- vē viss ritēja labi, līdz viņu pārcēla uz Okinavas bāzi. Šajā skarbajā salā, viņš nenoliedza, notikumu kontrole izslīdēja viņam no rokām.

Kurts lēni noliecās pār galdu un atkal ieskatījās Džordžīnas acīs. Okinavā viņam gadījās sastapt dau-

dzas tādas sievietes. Patiesībā tik daudzas, ka viņš bija sajutis aicinājumu samazināt to skaitu. Pats Dievs pavēlēja to darīt. Tikt no viņām vaļā bija viegli. Kurts pārgulēja ar sievieti kādā nomaļā vietā, un tad, kad viņa izvirtīgā kārtā atļāvās pieprasīt naudu, Kurts viņu nogalināja.

Viņš nekad netika ne pieķerts, ne apsūdzēts, taču galu galā netieši pierādījumi sasaistīja viņu ar to lietu. Armija atrisināja šo problēmu, atvaļinot viņu prezidenta Klintona valdības iestāžu štatu samazināšanas plāna ietvaros. Izrādījās, ka šis plāns attiecās vairāk uz armiju, nevis uz birokrātiem. Dažus mēnešus vēlāk Kurts atsaucās uz Vingeita klīnikas sludinājumu un tika nekavējoties nolīgts.

Kurts dzirdēja, kā atveras vārti un arkai cauri izbrauc vieglais auto. Atgrūdies no galda, viņš piegāja pie loga un pavēra žalūzijas. Viņš redzēja, kā pa grants celiņu attālinās pajauna modeļa “Chevrolet” aizmugurējās ugunis. Viņš paskatījās rokas pulkstenī.

Atgriezies pie galda, Kurts noraudzījās sievietes nu jau pazīstamajā sejā. Viņš bija redzējis šo mašīnu iebraucam drīz pēc Vingeita un bija noskaidrojis, ka tā arī aizbraukusi pie Vingeita. Nevajadzēja būt kodolfizi-ķim, lai apjēgtu, kas notiek aiz slēgtajām durvīm. Uzreiz prātā nāca attiecīgās Bībeles vietas, un viņš tās atkārtoja, cieši sažņaudzis rokas dūrēs. Dievs atkal runāja ar viņu.

11. nodaļa

2001 gada 10. maijs 7.10

Jau atkal bija brīnišķīgs, spirgts pavasara rīts, un draudzenes traucās uz ziemeļrietumiem, atpakaļ uz Bukfordu, ko bija atstājušas tikai pirms deviņām stundām. Abas jutās pārgurušas. Atšķirībā no vakardienas viņas nebija pamodušās uzreiz, un viņām bija nācies vai vilkšus izvilkt sevi no gultas katrai sava modinātājpulksteņa džinkstu neatlaidīgā pavadījumā.

Kad viņas iepriekšējā vakarā bija atgriezušās mājās, ne viena, ne otra uzreiz nelikās gulēt. Debora piespiedās notīrīt kurpes, kuras bija notrieptas ar Spensera pagraba dubļiem. Viņai arī nācās pavadīt zināmu laiku, komplektējot savu nākamās dienas ietērpu; visai novēloti bija nākusi atskārsme, ka vajadzēs vilkt to pašu kleitu, jo visas citas drēbes bija pilnīgi citā stilā, un, ja vilktu tādas, viņa juta, kādam

varētu rasties aizdomas, ka viņa nav tā, par ko uzdodas.

Džoana bija sazvanījusi Deividu Vošbērnu, lai vēlreiz atkārtotu, kas viņai darāms pēc iekļūšanas Vingeita servera telpā. Deivida pierunāta, viņa pat aizbrauca uz tā dzīvokli pēc paroļu uzminēšanas programmas. Dei-vids teica, jo vairāk viņš par to domājot, jo vairāk viņam liekoties, ka ari pie paša servera tiks pieprasīta parole, lai gūtu iespēju darboties. Viņš parādīja Džoa-nai, kā lietot programmu, un lika vairākas reizes pašai izmēģināt, līdz bija pārliecinājies, ka Džoana to apguvusi. Kad viņa pārradās mājās, pulkstenis bija krietni pāri pusnaktij un Debora cieši aizmigusi.

Viņas gurdi sēdēja mašīnā, brauca klusēdamas un izklaidīgi klausījās radio rīta pļāpu raidījumu. Nonākot pie Vingeitas vārtiem, Debora, kurai šoreiz bija kārta ' stūrēt, izslidināja savu caurlaides kartīti cauri panelim. Vārti nekavējoties atvērās, un viņas brauca iekšā. Tā kā viņas šoreiz bija vienas no pirmajām atbraucējām, stāvvietā vēl bija daudzas brīvas vietas. Debora iebrauca ārdurvīm tuvākajā.

-    Vai tu baidies saskrieties ar Spenseru? - jautāja Džoana.

-    Ne pārāk. Viņam noteikti būs tādas paģiras, ka negribēsies daudz skraidīt apkārt.

-    Droši vien tev taisnība. Turklāt - gan jau viņš nemaz neatcerēsies visu, kas vakar noticis.

-    Nu, turēsim īkšķus, - noteica Debora.

-    Turēsim gan, - atsaucās Džoana.

-    Es aizmirsu pirmīt pajautāt: vai tev ir līdzi mobilais?

-    Protams. Un tev?

-Jā. Es pat atcerējos uzlādēt bateriju. Nu pie darba!

Apņēmības pilnas un arī pamatīgu bažu māktas, draudzenes izkāpa no mašīnas un iegāja klīnikā. Kā vakar bija noteikts, vispirms viņas devās uz Helēnas Māstersones nodalījumu, kur vajadzēja atbildēt vēl uz dažiem jautājumiem. Atvieglotas viņas redzēja, ka ar personas kodiem kopš vakardienas nekādas problēmas nav radušās.

Pēc vizītes pie Helēnas viņām nācās šķirties. Džoana devās trīs nodalījumus tālāk pie Kristīnes Pāremas, bet Debora gāja pāri vestibilam meklēt Meganas Fini-ganas kabinetu.

Džoana brīdi svārstījās neziņā, kā pievērst Kristīnes uzmanību. Administratore sēdēja pie sava galda ar muguru pret nodalījuma ieeju. Vispirms Džoana pieklauvēja pie nodalījuma starpsienas, bet tā bija no skaņu absorbējoša materiāla, un nepietika ar niecīgo troksni, lai pievērstu priekšnieces uzmanību. Tad Džoana saņēmās un pasauca Kristīni vārdā.

Administratore atcerējās Džoanu no iepazīšanās iepriekšējā dienā ēdamistabā. Uz galda stūra viņai stāvēja Džoanas aizpildītā darbinieka aptaujas lapa.

-    Nāciet iekšā, Prūdensa, sēdieties! - teica Kristīne. Viņa noņēma dažas mapes, kas stāvēja uz otra krēsla.

- Laipni lūdzu Vingeitā!

Džoana paklausīgi apsēdās un uzlūkoja administratori. Viņa piederēja pie tā paša darbinieču tipa kā Helēna Māstersone: viņa arī bija visai dūšīga, ar stiprām, lāpstveidīgām rokām, kas liecināja, ka nesenos senčos varbūt bijuši zemnieki. Viņai bija lādzīga seja ar platiem vaigu kauliem, kurus rotāja dabisks, nevis ar kosmētiku panākts sārtums.

Lietišķi un nopietni Kristīne informēja Džoanu, kādi būs viņas pirmie pienākumi. Kā jau Džoana bija gaidījusi, viņai tika uzticēta rēķinu datu ievadīšana, kas attiecās uz Vingeitas galveno darbību, proti, klīniku. Kristīne teica, ka Prūdensas pienākumi un atbildība var tuvākajā laikā pieaugt, ja izrādīsies, ka viņas un Vingeitas sadarbība būs savstarpēji apmierinoša.

-    Vai ir kādi jautājumi? - vaicāja Kristīne.

-    Kāda ir pieņemtā prakse par kafijas pauzēm? -jautāja Džoana. Viņa pasmaidīja. - Es saprotu, ka tas izklausās pēc prašņāšanas par brīvdienām jau pirmajā dienā, bet man vajadzētu zināt.

-    Ļoti saprātīgs jautājums, - atbildēja Kristīne.

- Mums nav stingru ierobežojumu šajā jomā, un mēs vēlamies, lai darbinieki justos labi. Galvenais, lai būtu padarīts darbs. Lielākā daļa darbinieku ņem vidēji vienu pusstundu brīvu rīta cēlienā un otru pusstundu pēcpusdienā - vai nu vienā reizē, vai sadalot vairākās pauzēs. Pusdienlaiks ari ir pusstundu, bet atkārtoju -mēs neesam piekasīgi šajā jautājumā.

Džoana pamāja. Viņai patika tas, ka varēs paņemt pusstundu brīvu, un sevišķi - ka varēs to saskaņot ar Deboru. Tieši tad viņa mēģinās iekļūt servera telpā. Ja neizdosies priekšpusdienā, vajadzēs izmantot pusdienas pārtraukumu.

-    Man jums jāatgādina, ka pie mums nesmēķē, -teica Kristīne. - Ja jūs smēķējat, tas būs jādara savā mašīnā.

-    Par to es neuztraucos, - sacīja Džoana. - Es nesmēķēju.

-    Jūsu pieteikumā rakstīts, ka jums esot liela pieredze darbā ar datoriem, tā ka es domāju, man nav jums jāskaidro, kā darbojas mūsu vietējais tīkls, - teica Kristīne. - Tas ir diezgan vienkāršs, un es zinu, ka jūs jau esat iepazinusies ar Rendiju Porteru.

-    Es domāju, šajā ziņā viss būs kārtībā, - piekrita Džoana.

-    Labi, tad liksim jūs pie darba! - sacīja Kristīne.

- Man jau ir padomā brīvs nodalījums, un vesela kaudze ienākošo dokumentu jūs jau gaida.

Kristīne aizveda Džoanu uz darba vietu. Tā bija iespiesta pie zāles sienas, kas to norobežoja no vestibila. Nodalījums bija tik tālu no logiem, cik vien iespējams. Tajā atradās standarta metāla galds, dokumentu skapis, darba krēsls, otrs krēsls un papīrgrozs. Uz galda bija pilna plastmasas lādīte ar ienākošajiem dokumentiem, otra lādīte izejošajiem, tastatūra, monitors, pele un tālrunis. Nodalījuma sienas bija pilnīgi kailas.

-    Šķiet, ka šeit nav sevišķi omulīgi, Prūdensa, -atzina Kristīne. - Taču jūs varat droši ieviest jebkādus dekoratīvus elementus, kas ļautu jums justies mājīgāk.

-    Tas ir jauki, - atteica Džoana. Viņa nolika uz galda somiņu un uzsmaidīja administratorei.

Tad Kristīne iepazīstināja Džoanu ar citām darbiniecēm, kas strādāja blakus nodalījumos. Kolēģes šķita patīkamas un labvēlīgas, viņas priecīgi pasniedzās pāri krūšu augstuma starpsieniņai, lai paspiestu Džoa-nai roku.

-    Brīnišķīgi, - noteica Kristīne. - Sākumam galvenais, manuprāt, ir apgūts. Atcerieties! Mans uzdevums ir palīdzēt, tā ka pasauciet, tiklīdz rodas vajadzība.

Džoana nosolījās tā darīt un atvadoties pamāja administratorei. Apsēdusies pie galda, Džoana izņēma no somiņas mobilo telefonu un piezvanīja Deborai. Atbildēja Deboras balss pasts, un Džoana secināja, ka draudzenei vēl nav beigusies instruktāža. Viņa atstāja Deborai ziņu, lai tā piezvana, tiklīdz būs brīvs brīdis.

Tad Džoana sēdās pie datora. Izslidinājusi caurlaides karti cauri panelim, viņa ieraudzīja monitorā aicinājumu ieviest jaunu paroli. Džoana lietoja vārdu Ana-ga, tā sauca viņas iecienīto Bostonas restorānu. Tikusi vietējā tīklā, Džoana pavadīja stundas ceturksni, pārbaudot, kādai informācijai viņa var piekļūt. Kā jau bija sagaidāms, pieeja bija ļoti ierobežota, un viņa netika pie donoru failiem, kuri viņu interesēja.

Noskaidrojusi to, Džoana pievērsās ienākošajiem dokumentiem. Viņas nolūks bija apdarīt pēc iespējas vairāk uzdotā darba, lai tad, kad radīsies iespēja iekļūt servera telpā, neviens nemeklētu viņu kādos parastos darba jautājumos.

Džoanai nenācās ilgi strādāt, kad viņa jau bija skaidri pārliecinājusies, cik milzīgs ir klīnikas finanšu apgrozījums, un viņa šeit redzēja tikai nelielu daļu no viena rīta kvītīm. Pat nezinot izmaksas, viņa varēja apjaust, ka reproduktīvā medicīna ir ārkārtīgi ienesīga biznesa nozare.

Debora ik pa brīdim pamāja, lai parādītu, ka klausās. Viņa sēdēja Meganas Finiganas pastmarkas lieluma kabinetiņā tieši blakus galvenajai laboratorijai. Visas četras sienas klāja plaukti, kas bija pilni ar rokasgrāmatām, laboratorijas reģistru žurnāliem un atsevišķu papīru kaudzēm. Laboratorijas pārzine bija barga kundze ar brūnganiem, iesirmiem matiem, kas nemitīgi krita viņai uz acīm. Ik pēc pusotras minūtes ar metronoma precizitāti viņa atsvieda galvu, lai aizdabūtu prom neklausīgās šķipsnas. Tas traucēja Deboru skatīties uz priekšnieci, viņai gribējās satvert sievieti aiz pleciem, sapurināt, uzsaukt, lai izbeidz.

Pārzine monotoni uzskaitīja laboratorijas drošības un sanitāros noteikumus. Debora nespēja noturēt domas pie stāstītā, viņu urdīja interese, kā veicas Džoa-nai.

-    Vai jums ir kādi jautājumi? - pēkšņi ievaicājās Megana.

Itin kā pieķerta snaužam, Debora izslējās taisnāk.

-    Nē, nedomāju vis, - viņa steidzīgi atteica.

-    Lieliski, - sacīja Megana. - Ja tādi radīsies, jūs zināt, kur mani atrast. Tagad es jūs nodošu Morīnas Džefersones rīcībā. Viņa ir ļoti pieredzējusi tehniķe. Viņa jums iemācīs šūnas kodola transplantāciju.

-    Izklausās interesanti, - bilda Debora.

-    Pašās beigās, - sacīja Megana, - es gribētu jums ieteikt, lai jūs valkātu jēdzīgākas kurpes.

-    Jā? - nevainīgi atsaucās Debora. Viņa pavērās lejup uz saviem augstajiem papēžiem, kas izskatījās labi, par spīti vakardienas piedzīvojumiem. - Vai šīs jums rada kādas problēmas?

-    Sacīsim, ka tās ir vienkārši nepiemērotas, - teica Megana. - Es negribu, lai jūs paslīdat uz šīs flīzētās grīdas un salaužat kāju.

-    Es arī to negribētu, - piekrita Debora.

-    Labi, ka mēs saprotamies, - sacīja Megana. Viņa vēl uzmeta skatienu Deboras īsajai kleitai, kas visai augstu atsedza kājas, tomēr neko neteica. Viņa piecēlās, un Debora darīja to pašu.

Morīna Džefersone bija divdesmit divus gadus veca nēģeriete, matus viņa bija saņēmusi astītē, lai maksimāli atsegtu iespaidīgos auskarus. Morīnas uzacis meta augstu loku, radot nemitīga izbrīna izteiksmi.

Iepazīstinājusi tehniķi ar jauno darbinieci, Megana devās prom. Morīna sākumā neteica neko, tikai pakratīja galvu, noskatoties Meganas aiziešanā pa galveno eju. Kad Megana bija nozudusi savā kabinetā, Morīna pievērsās Deborai:

-    Drūms radījums, vai ne?

-    Runā kā magnetofons, - atteica Debora.

-    Varu saderēt, ka viņa nolasīja lekciju par tīrību laboratorijā.

-    Grūti pateikt, - sacīja Debora. - Es sevišķi neklausījos.

Morīna iesmējās.

-    Man liekas, mēs abas sadzīvosim gluži labi. Kā man tevi dēvēt, tāpat par Džordžīnu, vai?

-    Nūjā, par Džordžīnu, - teica Debora. Izrunādama savu segvārdu, viņa allaž juta paātrināmies pulsu.

-    Draugi sauc mani par Morīti, - Morīna pavēstīja.

-    Nu tad būsi Morītis! - atsaucās Debora.

-    Ķersimies pie darba. Man te ir dubultais mikroskops, tā ka mēs varēsim skatīties uz vienu un to pašu. Es tūlīt atnesīšu no inkubatora olšūnas.

Tiklīdz Morīna bija prom, Debora izvilka un ieslēdza mobilo telefonu. Viņa redzēja displejā, ka ir noklausāms ziņojums, taču viņa nekavējoties piezvanīja Džoanai. Draudzene atsaucās uzreiz.

-    Tu zvanīji? - jautāja Debora.

-Jā, bet ziņa bija tikai tāda, lai tu man piezvani.

-    Nu, kā iet?

-    Garlaicīgi, bet paciešami, - teica Džoana. - Es uzreiz mēģināju tikt donoru failos, bet neizdevās vis.

-    Nav nekāds brīnums.

-    Vārdu sakot: vienpadsmitos es drīkstu paņemt pusstundas pārtraukumu. Tu vari mani satikt?

-    Kur?

-    Nu, teiksim pie tās strūklakas centrālajā zālē, netālu no servera telpas durvīm.

-    Es tur būšu, - atbildēja Debora. Viņa pārtrauca savienojumu un ieslidināja telefonu atpakaļ somiņā. Sarunas laikā viņa bija pārlūkojusi laboratoriju. Vietas un darāmā šeit varētu pietikt piecdesmit darbiniekiem, bet viņa saskatīja tikai piecus. Acīmredzot Vingeita gatavojās izaugsmei gandrīz ģeometriskā progresijā.

Morīna atgriezās ar pārsegtu Petri platīti, kurā bija neliels šķidruma daudzums. Ar neapbruņotu aci šķidrums šķita dzidrs un viendabīgs, taču patiesībā tas sastāvēja no vairākiem slāņiem. Virspusē bija minerāleļ-ļas plēvīte, bet zem tās šūnu kultūras šķidrums, kurā bija apmēram sešdesmit olšūnu.

Morīna apsēdās pie viena mikroskopa objektīva un pamāja Deborai, lai tā sēžas uz ķebļa otrā pusē. Viņa ieslēdza pamatgaismu un ultravioleto gaismu. Tad abas sievietes noliecās un vērās okulāros.

Nākamās stundas laikā Debora tika mācīta, kā ar mikropipetēm veikt šūnas kodola transplantāciju. Vispirms bija no olšūnām jāizvelk kodoli. Pēc tam vajadzēja novietot daudz mazākās pieaugušās šūnas tieši zem olšūnas ārējā apvalka. Tas bija diezgan smalks process, tomēr Debora ātri iemanījās un pēc stundas jau spēja to veikt gandrīz tikpat labi kā Morīna.

-    Tas tad nu būtu padarīts, - noteica Morīna. Viņa atliecās no mikroskopa un izstaipīja savus tvirtos plecu muskuļus. - Man jāatzīst, ka tu to iemācījies ātrāk, nekā es biju gaidījusi.

-    Pateicoties lieliskai instruktāžai, - attrauca Debora. Viņa arī izstaipījās. Precīzās darbības ar mikropipetēm prasīja tādu koncentrēšanos, ka visi muskuļi neizbēgami saspringa.

-    Kad nesīšu to te mūsu sastrādāto sintēzes ļaudīm, es tev dabūšu vēl vienu platīti; ir jau sagatavota, -teica Morīna. - Neredzu nekāda iemesla, kāpēc tu jau nevarētu sākt strādāt patstāvīgi. Parasti paiet vesela diena vai pat divas, kamēr iemanās, bet tu jau tagad darbojies kā profesionāle.

-    Nu gan tu pārspīlē, - bilda Debora. - Bet klausies! Kas tās ir par olšūnām, ar ko mēs te strādājam? Govs vai cūkas? - Debora bija redzējusi dažādu sugu dzimumšūnu mikrofotogrāfijas un Hārvardas laboratorijā ari pašas šūnas. Viņa zināja, ka tās izskatās ārkārtīgi līdzīgas, visvairāk atšķiras izmērs. Šeit, spriežot pēc apstrādājamo olšūnu lieluma, viņai likās, ka tās ir cūkas, jo, viņasprāt, govs olšūnām vajadzēja būt lielākām, bet tas bija tikai minējums.

-    Ne vienas, ne otras, - atteica Morīna. - Tās visas ir sievietes olšūnas.

Lai gan Morlna bija atbildējusi lietišķi ikdienišķā toni, saņemtā informācija Deborai bija kā vesera trieciens. Veselu stundu ilgušā mācību darba cēliena laikā viņai ne mirkli nebija ienākusi prātā doma, ka viņa strādātu ar cilvēka šūnām. Viņa iekšēji drebēja, aptverot, ko tas nozīmē, sevišķi tāpēc, ka viņai bija samaksāti četrdesmit pieci tūkstoši dolāru par vienu pašu olšūnu!

-    Tu esi pārliecināta, ka tās ir cilvēka šūnas? -stomīdamās jautāja Debora.

-    Protams, - atbildēja Morīna. - Tā vismaz es domāju.

-    Bet ko mēs te īsti darām? - jautāja Debora. - Kā olšūnas tās ir?

-    Kā gan mēs to varētu zināt? - atteica Morīna.

- Vingeita ir jaudīga reproduktīvās medicīnas klīnika. Mēs palīdzam klientēm panākt grūtniecību. - Viņa paraustīja plecus. - Gan olšūnas, gan pārējās nāk no klientēm.

-    Bet, izdarot kodola transplantāciju, mēs taču klo-nējam! - izsaucās Debora. - Ja tās ir cilvēku šūnas, tad mēs klonējam cilvēkus!

-    Tehniski varbūt, - sacīja Morīna. - Bet tas ietilpst embriju dīgļšūnu protokolā. Privātās klīnikās, tādās kā Vingeita, ir atļauts veikt dīgļšūnu pētniecību ar pārpalikušo materiālu, kas netiek izmantots neauglības ārstēšanā un tik un tā tiktu iznīcināts. Mēs nesaņemam valsts finansējumu, tā ka neviens, kam nepatīk tādi pētījumi, nevar apgalvot, ka mēs tērējam viņa nodokļu naudu. Lūdzu atceries: šīs ir liekās dzimumšūnas, un klientes, no kurām tās nāk, ir piekritušas to izmantošanai. Un pats svarīgākais ir tas, ka sapludinātajām šūnām neviens neļauj kļūt par īstiem embrijiem. Turklāt dīgļšūnas tiek iegūtas blastulas stadijā, pirms notiek šūnu diferenciācija.

-    Skaidrs, - teica Debora un palocīja galvu, lai gan sevišķi skaidrs viņai nekas nebija. Šādai situācijai viņa nebija gatava. Viņa uztraucās.

-    Ei, nomierinies taču! - sacīja Morīna. - Tas taču nav nekas sevišķs. Mēs to darām jau vairākus gadus. Viss ir kārtībā, tici man!

Debora atkal pamāja, tomēr viņu mocīja pretrunīgas izjūtas.

-    Ceru, ka tu neesi kaut kāda reliģiskā fanātiķe? -jautāja Morīna. Viņa paliecās uz priekšu un ieskatījās Deborai acīs..

Debora papurināja galvu. Par to vismaz viņa bija droša.

-    Paldies Dievam... - noteica Morīna. - Dīgļšūnu pētniecībā slēpjas medicīnas nākotne. Bet gan jau tu to tāpat zini. - Viņa piecēlās kājās. - Aiziešu pēc jaunām šūnām, - viņa piebilda. - Ja vēlies, varēsim pēc tam parunāt par to vēl.

-    Labi, - sacīja Debora, atvieglota par radušos iespēju netraucētai padomāt. Viņa atspieda elkoņus uz laboratorijas galda un atbalstīja galvu rokās. Pievērusi acis, viņa mēģināja izspriest, kā Vingeita klīnikā var rasties tik daudz lieku olšūnu. Viņa lēsa, ka kopā ar Morīnu būs jau apstrādājusi četrus vai piecus dučus, un vēl bija tikai rīts. Cik viņai bija zināms, iegūt šādu olšūnu daudzumu bija kas ārkārtējs pat ar olšūnu hi-perstimulāciju. Parasti stimulēta cikla rezultāts bija apmēram desmit olšūnas, un lielāko daļu no tām izmantoja IVF - in vitro fertilizācijā.

-    Ā, mis Marksa! - atskanēja balss. Vienlaikus kāda roka pieskārās Deboras plecam. Viņa pacēla galvu un, lai gan sēdēja uz ķebļa, atradās aci pret aci ar doktoru Polu Sondersu. - Es priecājos jūs satikt; jūs izskatāties tikpat brīnišķīga kā vakar.

Debora izspieda smaidiņu.

-    Kā jums patīk laboratorijas darbs?

-    Interesants, - atteica Debora.

-    Droši vien mis Džefersone jums jau visu ir ierādījusi, - sacīja Pols. - Viņa neapšaubāmi ir viena no mūsu labākajām tehniķēm, tā ka jūs esat nonākusi tikpat drošās rokās, kā būtu, ja man būtu izdevies ierasties šeit no paša rīta, kā biju iecerējis.

Debora pamāja. Ārsta pieglaimošanās atgādināja Spenseru, un Debora nodomāja, ka tā laikam uzvedas visi reproduktīvās medicīnas speciālisti.

-    Es domāju, - turpināja Pols, - ka man nav jums jāskaidro, cik svarīgs šis darbs ir mūsu klientēm un medicīnas nākotnei kopumā.

-    Mis Džefersone man pavēstīja, ka šīs olšūnas, kam mēs veicam kodola transplantāciju, esot cilvēka šūnas, - teica Debora. - Lieki piebilst, ka es biju šokēta. Ir taču zināms, cik maz vienā ciklā mēdz būt olšūnu.

-    Vai viņa bija par to pārliecināta? - jautāja Pols. Viņa bālā seja apmācās.

-    Es jautāju, un viņa atbildēja - protams, - sacīja Debora.

-    Tās ir cūkas olšūnas! - teica Pols. Viņš saglauda matus. - Pēdējā laikā mēs daudz strādājam ar cūkām. Vai jūs zināt, kāds tagad ir galvenais mūsu pētījumu virziens?

-    Mis Džefersone minēja dīgļšūnas, - atbildēja Debora.

-    Tā ir viena daļa, - piekrita Pols. - Katrā ziņā nozīmīga daļa, taču nebūt ne visnozīmīgākā. Patlaban es visvairāk pievēršu uzmanību tam, kā oocītu citoplazma pārprogrammē nobriedušas olšūnas kodolu. Tas ir pamats mūsdienu dzīvnieku klonēšanas tehnikai. Jūs taču zināt, tai pašai, ar kuru tika klonēta aita Dollija.

-    Es zinu par Dolliju, - sacīja Debora. Viņa paliecās atpakaļ. Polam runājot, par viņa aizrautības pieaugumu liecināja sārtuma parādīšanās parasti bālajos vaigos. Viņš virzījās arvien tuvāk Deborai, tā ka viņa pat varēja sajust Pola elpu, kad viņš izrunāja cietos līdzskaņus.

-    Mēs atrodamies fantastiskās bioloģijas zinātnes krustcelēs, - skaidroja Pols, pieklusinādams balsi, it kā daloties dienesta noslēpumā. - Jums ir veicies, mis Marksa! Jūs esat pievienojusies mums lieliskā, revolucionārā laikā. Mēs esam uz vairāku izcilu atklājumu robežas. Sakiet - vai Helēna Māstersone izskaidroja jums mūsu darbinieku iespējas iegūt firmas akcijas?

-    Neatceros vis, - teica Debora. Nupat viņa jau bija atliekusies, cik tālu iespējams, nezaudējot līdzsvaru uz paaugstā laborantes ķebļa.

-    Mēs vadībā vēlamies, lai visi gūtu labumu no tās zelta bedres, par kādu šī pētījumu nozare drīzumā kļūs, - sacīja Pols. - Tāpēc mēs piedāvājam akcijas saviem labākajiem darbiniekiem, sevišķi tiem, kas strādā tieši ar laboratoriskajiem pētījumiem. Tiklīdz notiks pirmais īstenais izrāviens, mēs to izziņosim - droši vien žurnālā “Nature” - un iziesim atklātībā! Vingeita klīnika pārvērtīsies no privātklīnikas ar šauru īpašnieku loku par kompāniju, kuras akcijas ir publiskajā piedāvājumā. Es domāju, jūs varat iztēloties, kas tad notiks ar šo akciju cenu.

-    Laikam jau tā celsies, - bilda Debora. Pols jau bija tik tuvu, ka viņa varēja gluži tuvplānā ieskatīties tam acīs. Viņa saprata, kāpēc šīs acis bija likušās tik dīvainas. Varavīksnenes bija mazliet atšķirīgos toņos, bet acs muskulis iekšējos kaktiņos par daudz aizsedza balto cīpsleni, radot vieglu šķielēšanas iespaidu.

-    Kā raķete šausies gaisā! - teica Pols, lēni izrunādams katru vārdu atsevišķi. - Tas nozīmē, ka visi būs miljonāri... Proti, visi tie, kam būs akcijas. Tāpēc ir svarīgi, lai par to daudz nepļāpā pirms laika. - Lai uzsvērtu šo atziņu, Pols ar klasisku žestu pielika pirkstu pie lūpām. - Slepenība ir ārkārtīgi svarīga. Tieši tāpēc mēs veicinām mūsu darbinieku, sevišķi laboratorijas personāla, iespējas dzīvot klīnikas teritorijā, un tāpēc mēs mudinām netērzēt par to ar svešiem ļaudīm. Mūsu darbu var droši salīdzināt ar Manhatanas projektu, kad tika radīta atombumba. Vai es izsakos pietiekami skaidri?

Debora pamāja. Pols bija drusku atvirzījies, lai gan joprojām nenovērsa no viņas savu nemirkšķinošo acu stīvo skatienu. Debora vismaz varēja izslieties taisnāk.

-    Mēs paļaujamies uz to, ka jūs ne ar vienu nerunāsiet par to, ko mēs šeit darām, - Pols turpināja. - Tas ir jūsu pašas labā. - Viņš apklusa.

-    Uz mani šajā ziņā var paļauties, - teica Debora, kad sajuta, ka Pols gaida viņas atbildi.

-    Mēs negribam, lai mūs apsteidz kāda cita organizācija, - atsāka Pols. - Ļoti liels darbs jau ieguldīts, taču šeit pat, Bostonas apkārtnē, daudzi pētnieki strādā ar šīm pašām problēmām.

Debora pamāja. Viņa labi zināja, cik jaudīga ir vietējā biotehnoloģiju nozare, sevišķi tāpēc, ka viņai jau bija sarunāta darba intervija institūtā “Genzyme”.

-    Vai drīkstu uzdot jautājumu? - ieteicās Debora.

-    Protams, - sacīja Pols. Viņš uzlika rokas uz gurniem un paliecās atpakaļ. Šī poza savienojumā ar izcelto matu šķipsnu atgādināja Deborai iesauku, kādā viņu bija dēvējusi Helēna Māstersone: Napoleons.

-    Mani interesē tās strādnieces no Nikaragvas. Viņas visas izskatās stāvoklī, apmēram vienādi tālu. Kā tas izskaidrojams?

-    Nu, pietiks, ja sacīsim, ka viņas mums palīdz, -teica Pols. - Tas nav nekas pārāk sevišķs, un es labprāt jums kaut kad vēlāk to izskaidrotu sīkāk.

Pols atrāva skatienu no Deboras acīm un ātri pārlūkoja laboratoriju. Pārliecinājies, ka neviens neveltī viņiem uzmanību, viņš atkal pievērsās Deborai, pie reizes paglūnēdams uz viņas garajām kājām zeķbiksēs un dziļo dekoltē. Debora tomēr ievēroja šo mirklīgo nopētīšanu.

-    Es priecājos, ka mums bija iespēja mazliet parunāties, - klusinātā balsī sacīja Pols. - Man patīk runāt ar cilvēku, kurā es jūtu līdzvērtīgas prāta spējas un ar kuru man ir lielas, kopīgas intereses.

Debora apvaldīja spurcienu. Viņa vēl labi atcerējās, kā šī negudrā frāzīte par kopīgajām interesēm skanēja Spensera mutē, un viņa intuitīvi juta, ka šoreiz tas var novest pie līdzīga rezultāta. Nojautā nenācās vilties. Jau ar nākamo elpas vilcienu Pols turpināja:

-    Es ļoti vēlētos, lai man būtu iespēja jums sīkāk izstāstīt par maniem aizraujošajiem pētījumiem, arī par tiem, kuros iesaistītas nikaragvietes, bet tai labāk vajadzētu būt privātai sarunai. Varbūt mēs varētu šodien kopā pavakariņot? Vingeita gan diemžēl ir mazliet tādā kā nomalē, tomēr te ir viens visai labs restorāniņš, kas jums varētu patikt.

-    Vai tas būtu Stallis? - smīnīgi apjautājās Debora.

Pols varbūt bija pārsteigts, ka Debora jau zina

restorāna iesauku, bet viņš to neizrādīja, toties ņēmās aizrautīgi klāstīt par tā lielisko virtuvi un romantisko iekārtojumu un cik labprāt viņš dalītos šajos priekos ar Deboru. Papildus tam visam Pols vēl ieminējās, ka pēc vakariņām abi varētu iegriezties pie viņa mājās un viņš varētu Deborai parādīt dažu Vingeitas novatorisko eksperimentu protokolus.

Debora atkal ar pūlēm noturējās nesmējusies. Aicinājums Pola mājās paskatīties pētījumu protokolus izklausījās kā no sērijas nāc paskatīsimies manus fotoal-bumus. Lai ari kā Deboru interesēja Vingeitas pētījumi, viņai nebija ne mazākās vēlēšanās privāti satikties ar šo nūģi. Viņa atteicās no uzaicinājuma, izmantojot par ieganstu Džoanu, - tieši tāpat kā vakar ar Spenseru. Viņai par brīnumu, Pola reakcija bija gandrīz tāda pati -arī viņš ierosināja, lai Džoana kaut kā izklaidējas pati, kamēr viņi vakariņo. Nu jau Debora brīnījās, vai šāda lielummānija nepieciešama, lai kļūtu par reproduktīvās medicīnas speciālistu, vai ari tā rodas, strādājot šajā jomā. Viņa atkal atteicās.

-    Varbūt kādu citu dienu šonedēļ pēc darba? -lūdzās Pols. - Vai varbūt brīvdienā? Es varētu aizbraukt uz Bostonu.

Morīnas atgriešanās izglāba Deboru no Pola izmisīgās uzstājības. Viņa atnesa Petri platīti un, godbijīgi pasveicinājusi doktoru Sondersu, nolika platīti uz mikroskopa pamatnes.

-    Kā sokas mūsu jaunajai darbiniecei? - jautāja Pols, pārsteidzoši veikli pārslēgdamies uz savu parasto aizbildniecisko toni.

-    Satriecoši labi, - atsaucās Morīna. - Dabas dots talants. Manis pēc viņa jau tagad varētu sākt strādāt patstāvīgi.

-    Nu, tas ir lieliski, - noteica Pols. Tad viņš paaicināja Morīnu pārmīt dažus vārdus divatā. Abi atvirzījās vairākus laboratorijas ķebļus tālāk, ārpus Deboras dzirdamības loka.

Debora izlikās, ka pievērš uzmanību jaunajai Petri platītei, taču ar acs kaktiņu vēroja Polu un Morīnu. Runāja tikai Pols. Viņš bija acīm redzami satraukts, par to liecināja enerģiskie žesti.

Monologs nebija garāks par minūti, un tad viņi atgriezās pie Deboras.

-    Mis Marksa, es pie jums vēl iegriezīšos vēlāk, -pirms atvadīšanās stīvi noteica Pols. - Veiksmi darbā!

-    Es tev palīdzēšu iesākt ar šo jauno grupu, -sacīja Morīna, apsēzdamās pretī Deborai.

Debora pievērsās mikroskopam, un dažas minūtes sievietes strādāja divatā, sagrupējot oocītus, lai Debora varētu sākt atdalīt DNS. Arī pirmajai grupai viņas bija vispirms pārvietojušas visas olšūnas uz vienu pusi. Mo-rīna bija izskaidrojusi, ka tā vieglāk nepalaist nevienu garām. Kad tas bija paveikts, Morīna atlieca muguru.

-    Nu tad uz priekšu, - viņa noteica. - Lai sokas! Ja rodas kādi jautājumi, pasauc. Es tur pie otra sola darbošos ar otru porciju.

Debora nevarēja neievērot vēsumu, kāds bija parādījies Morīnas tonī. Kad tehniķe piecēlās un dzīrās iet, Debora ieklepojās. - Atvaino, es nezinu, kā to labāk pateikt...

-    Tad varbūt nemaz nevajag? - iestarpināja Morīna. - Man jāķeras pie darba. - Viņa devās pie blakus sola.

-    Vai es kaut kā nostādīju tevi neērtā situācijā? -jautāja Debora. - Piedod, lūdzu, ja tā ir gadījies.

Morīna pagriezās. Viņas sejas izteiksme mazliet atmaiga.

-    Tā nav tava vaina. Es tikai biju maldījusies.

-    Par ko maldījusies?

-    Par šīm olšūnām, - sacīja Morīna. - Tie ir cūkas oocīti.

-    Ā, nūjā! - atsaucās Debora. - Dakteris Sonderss man jau teica.

-    Nu tad labi. Sāksim strādāt. - Morīna norādīja uz otru mikroskopu, kuru bija pirmīt sagatavojusi darbam. Viņa vāri pasmaidīja un devās uz savu vietu.

Debora brīdi nolūkojās viņai pakaļ un tad mēģināja koncentrēties darāmajam. Viņa noliecās pār mikroskopa okulāru. Viņa skatījās palielinājumā, kur kreisajā pusē drūzmējās sīki, graudaini riņķīši, katrs saturot fluorescējošu DNS kunkulīti, tomēr viņai nenācās viegli koncentrēties. Viņa domāja par olšūnu sugu. Lai ari Pols un Morīna apgalvoja pretējo, Deborai likās, ka vina uzlūko sievietes oocītu masu.

Pēc pusstundas Debora jau bija atdalījusi kodolus vairāk nekā pusei olšūnu zem mikroskopa objektīva. Lai atvilktu elpu no intensīvā darba, viņa atlieca muguru un izberzēja acis. Atkal tās atvērusi, viņa satrūkās. Viņa bija tā koncentrējusies, ka nedzirdēja nevienu tuvojamies, un tagad pārsteigta raudzījās Spensera Vin-geita nožēlas pilnajā sejā. Viņam pār plecu Debora redzēja, ka arī Morīna ir pacēlusi galvu un izskatās tikpat pārsteigta.

-    Labrīt, mis Marksa, - teica Spensers. Viņa balss skanēja raupjāk nekā vakar. Viņš bija tērpies garā, baltā ārsta virsvalkā, zem tā bija redzama spodri balta krekla apkaklīte un zīda kaklasaite atturīgos toņos. Par iepriekšējā vakara apreibināšanos liecināja vienīgi ap-sārtušās acis. - Vai varu ar jums mazliet parunāties? -jautāja Spensers.

-    Protams, - nedaudz samulsusi, atbildēja Debora. Pirmajā brīdī viņa baidījās, ka Spensers nāk atprasīt savu zilo kartīti, tomēr uzreiz atmeta šo iespēju kā maz ticamu. Viņa notrausās no ķebļa, manīdama, ka Spensers vēlas paiet ar viņu nostāk. Pametusi skatienu uz Morīnu, viņa redzēja, ka kolēģe ir saspringusi uzmanībā.

Spensers pamāja uz logu, un Debora devās pie tā. Spensers sekoja.

-    Es gribu atvainoties par vakarvakaru, - teica

Spensers. - Ceru, ka negarlaikoju jūs līdz nāvei. Baidos, ka neatceros necik daudz kopš tā brīža, kad mēs atbraucām pie manis.

-    Jūs nebūt mūs negarlaikojāt! - attrauca Debora, piespiezdamās viegli iesmieties, lai atslogotu situāciju. -Jūs bijāt ļoti interesants.

-    Neesmu pārliecināts, ka tas ir kompliments... -norūca Spensers. - Protams, no mana viedokļa, visļaunākais ir zaudētā iespēja.

-    Es nezinu, vai pilnībā saprotu.

-    Mūsu kopīgā... - Spensers teica vēl zemākā balsī. - Ar jums un jūsu draudzeni Pēnelopi. - Viņš piemiedza aci.

-    Ak jā! - Debora attapās, ka Spensers dod mājienu uz nejēdzīgo ménage à trois fantāziju. Viņa uzreiz jutās tikpat uzjautrināta kā pirmīt ar Polu, tomēr novaldīja mēli, tikai atteica: - Viņu sauc Prūdensa.

-    Protams! - izsaucās Spensers, piesizdams pie pieres. - Es nesaprotu, kāpēc man mūždien piemirstas viņas vārds.

-    Es arī nezinu... - sacīja Debora. - Bet pateicos par atvainošanos, lai gan nebija jau vajadzīga. Ziniet, es tagad labāk atgriezīšos pie darba. - Debora spēra soli savas vietas virzienā, taču Spensers nostājās ceļā.

-    Es domāju, mēs varētu pamēģināt šovakar, -viņš teica. - Es apsolu būt prātīgāks ar vīnu. Ko jūs sakāt?

Debora ieskatījās vīrieša zilajās acīs. Viņa mēģināja izdomāt pienācīgu atbildi, bet tas nebija viegli, jo jebkāda cieņa pret Spenseru viņai bija zudusi. Atceroties strīdu starp Spenseru un Polu, ko viņai bija gadījies redzēt, uznāca pēkšņs kārdinājums pateikt, ka viņu nupat aicinājis vakariņās arī šis Spensera sāncensis; tā varbūt klīnikā izraisītos iekšējas jukas. Vēl viņai likās, ka šajos apstākļos tā varētu tikt no Spensera vaļā. Tomēr Debora atturējās. Ņemot vērā viņas un Džoanas galveno mērķi, sanaidoties ar klīnikas dibinātāju nemaz nebūtu prātīgi.

-    Ne šovakar, Spenser, - viņa sacīja tik samtainā balsī, cik samtainu vien spēja izspiest.

-    Tātad rīt? - bilda Spensers.

-    Es jūs pati sameklēšu, - teica Debora. - Džoa... Tas ir, Prūdensai un man vispirms vajag kārtīgi izgulēties. - Debora juta pārskrienam karstuma vilni; viņa zināja, ka pietvīkst. Viņa pārteicās pirmo reizi, taču diezgan klaji un bīstami.

-    Varbūt nedēļas nogalē? - ierosināja Spensers, acīmredzot nepamanījis Deboras misēkli. - Kā jums liekas?

-    Tas nav gluži izslēgts, - Debora mudīgi piebilda.

-    Uzdzīvot mums labāk patīk tad, kad nākamajā rītā nav agri jāceļas.

-    Pilnīgi piekrītu! - sacīja Spensers. - Tad mēs visi varēsim izgulēties.

-    Es dievinu vēlus rītus, - piebalsoja Debora.

-    Mans iekšējā telefona numurs ir astoņi, astoņi, astoņi, - teica Spensers, tīksmīgi pamirkšķinādams.

-    Es gaidīšu jūsu zvanu.

-    Es piezvanīšu, - atbildēja Debora, lai gan nebūt negrasījās to darīt.

Spensers atstāja laboratoriju. Debora noskatījās, kā viņš aiziet, tad pievērsa uzmanību Morīnai un ieraudzīja, ka laboratorijas tehniķe joprojām neatņemdamās lūkojas uz viņu. Debora paraustīja plecus, it kā sakot, ka neatbild par priekšniecības uzvedību. Atgriezusies savā vietā, viņa paraudzījās rokas pulkstenī. Paldies Dievam, nebija tālu ar Džoanu norunātais satikšanās laiks, kad viņas varēs ķerties pie tā, kā dēļ te atradās.

1

Horācijs Aldžers (Horatio Alger, 1832-1899), amerikāņu rakstnieks, pamācošu stāstu jaunatnei autors. (Tulk. piez.)

12. nodaļa

2001 ģada 10. maijs 10.55

Tuvojoties vienpadsmitiem, Džoanas cieņa pret cilvēkiem, kas strādā kantora darbu, auga augumā. Lai gan viņa apzinājās, ka īpaši cītīgi cenšas vairāk padarīt līdz norunātajam laikam, datu ievadīšana tik un tā izrādījās nogurdinoša. Koncentrēšanās, kas vajadzīga, lai nepieļautu kādu kļūdu, bija visai saspringta. Grūti iztēloties, ka to var darīt cauru gadu, visas trīssimt sešdesmit piecas dienas.

Bez piecām vienpadsmitos Džoana piecēlās un izstaipījās. Viņa uzsmaidīja kaimiņienei blakus nodalījumā, kas arī bija piecēlusies, dzirdot Džoanas krēslu atstumjamies no galda. Šī sieviete bija visai ziņkārīga; rīta cēliena gaitā viņa vairākas reizes bija atradusi ieganstu ieskatīties Džoanas nodalījumā. Viņu sauca Gei-la Lūre - Džoanai tas šķita visai piemērots vārds.

Džoana bija kārtīgi apdomājusi savu plānu; viņa zināja, kas jādara vispirms. Tā kā sarunātais tikšanās laiks bija klāt, Džoana paķēra somiņu, kurā atradās diskete ar paroļu minēšanas programmu, mobilais telefons un Vingeita zilā kartīte. Viņa devās pa eju starp nodalījumiem. Mērķis bija tīkla administratora darba vieta. Viņa cerēja ieraudzīt Rendiju tā nodalījumā viena vienīga iemesla pēc: ja viņš sēž savā nodalījumā, tas nozīmē, ka viņa nav servera telpā.

Iepriekš, bažīgi apcerot, ko darīt, ja viņu pieķers servera telpā, Džoana attapās, ka vienīgais cilvēks, kas vispār uz turieni mēdz iet, ir Rendijs Porters. Tātad - ja viņš sēž savā nodalījumā, tad ir maz, par ko uztraukties.

Ejot garām nodalījumam, viņa izjuta atvieglojumu. Datorists sēdēja pie sava monitora. Nogriezusies pa kreisi, viņa devās uz galveno gaiteni. Debora jau gaidīja norunātajā vietā. Pēdas divdesmit tālāk bija durvis ar kartona plāksnīti NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA, aiz kurām slēpās gaitenītis uz servera telpu.

-    Es ceru, ka tavs rīts bija tikpat interesants kā manējais, - teica Debora, kad Džoana piegāja klāt un padzērās no strūklakas.

-    Bija, bija... Ja pieņem, ka ir interesanti, piemēram, skatīties, kā žūst krāsa, - atteica Džoana. Viņa pacēla acis un pārliecinājās, vai neviens nepievērš viņām uzmanību. - Nekas nenotika, bet es nemaz negribēju, lai kaut kas notiek.

-    Mūs vēl divreiz uzaicināja uz Stalli, - lepni pavēstīja Debora.

-    Kas tad šoreiz?

-    Vispirms Spensers Vingeits. Un viņš aicināja mūs abas, nevis tikai mani.

-    Bija ieradies personiski?

-    Tieši tā. Atnāca uz laboratoriju atvainoties par vakarējo atslēgšanos un lūdzās pēc atkārtojuma. Es pateicu, ka esmu aizņemta, bet tu esi dabūjama.

-    Ļoti smieklīgi... - norūca Džoana. - Kā viņš izskatījās?

-    Tīri labi, ņemot visu vērā, - sacīja Debora. - Es nedomāju, ka viņš sevišķi daudz atceras.

-    Tas ir saprotams, - teica Džoana. - Ceru, ka zilo kartīti viņš nepieminēja.

-Nē.

-    Un kas tad vēl?

-    Otrs ielūgums bija no Pola Sondersa! Iedomājies, kā būtu iet uz randiņu ar viņu?

-    Tas iespējams tikai mazohisma lēkmes iespaidā, -attrauca Džoana. - Bet es ne mirkli neticēšu, ka biju iekļauta arī šajā ielūgumā. Labi atceros, kā viņš vakar savā kabinetā uz tevi blenza.

Debora to nenoliedza. Viņa pameta skatienu gaitenī uz vienu pusi, uz otru un tad klusinātā balsī sacīja:

-    Ķersimies pie lietas! Vai tev ir kāds īpašs plāns par to servera telpu?

-    Jā, ir, - atbildēja Džoana. Viņa arī pieklusināja balsi un izstāstīja Deborai savus apsvērumus par Rendi-ju Porteru.

-    Lieliska ideja, - atzina Debora. - Patiesību sakot, es biju visai nobažījusies par to savu sardzē stāvēšanu. Servera telpai taču nav otras izejas! Pat ja es tev paziņotu, ka nupat kāds ies iekšā, tev nebūtu, kur sprukt.

-    Tieši tā, - sacīja Džoana. - Tagad tev ir tikai un vienīgi jāpaziņo man, ja Rendijs Porters atstāj savu nodalījumu. Sastādi savā telefonā manu numuru un, tiklīdz tas notiek, izsauc mani. Ja mans telefons iezvanīsies, es uzreiz atstāšu servera telpu.

-    Izklausās saprātīgi, - teica Debora. - Vai sāksim tagad?

-    Laikam gan. Ja kaut kāda iemesla pēc neizdosies, varēsim pusdienlaikā mēģināt vēlreiz. Ja neizdosies tad, pēcpusdienā būs vēl viena iespēja. Citādi vēl nāksies te atgriezties rīt.

-    Labāk būsim optimistes, - sacīja Debora. Viņa sastādīja savā telefonā Džoanas numuru. - Es negrasos vēl vienu dienu vilkt šo kleitu!

-    Pa ceļam uz šejieni es jau pārbaudīju, - teica Džoana. - Rendijs Porters bija savā nodalījumā. Man liekas, viņš klejoja pa internetu, tad jau vēl kādu laiku būs aizņemts.

-    Tev ir līdzi viss vajadzīgais?

Džoana papliķēja pa savu somiņu.

-    Jā, ir diskete, ir Deivida instrukcijas, ir Vingeita kartīte. Cerēsim, ka derēs, citādi būsim atkal sākumpunktā.

-    Gan jau, - atteica Debora. - Es tagad iešu uz administrācijas spārnu, tu paliec šeit. Ja Rendijs vēl dirnēs savā vietā, es tev zvanīšu un atvienošu pēc otrā signāla. Tā būs zaļā gaisma, varēsi sākt.

Draudzenes uz brīdi cieši sadevās rokās. Tad Debora ņiprā solī aizgāja pa gaiteni. Sasniegusi administrācijas bloka ieeju, viņa apstājās un atskatījās. Džoana joprojām stāvēja pie strūklakas, atspiedusies pret sienu un saņēmusi rokas uz krūtīm. Viņa pamāja, un Debora atbildēja uz šo žestu.

Debora nevarēja īsti atcerēties, kur šajā labirintā, par ko bija pārvērsta vecās slimnīcas palāta, atrodas Rendija Portera nodalījums. Ātri izstaigājusi to pusi, kur, viņasprāt, tas bija meklējams, un tomēr neatradusi, viņa sāka sistemātisku apgaitu. Galu galā viņa uzgāja vajadzīgo un atvieglota ieraudzīja Rendiju sēžam pie monitora. Debora neatļāvās ilgi pētīt, tomēr viņai radās iespaids, ka eksperts spēlē kādu spēli.

Debora izvilka no somiņas telefonu un nospieda podziņu SAUKT. Turēdama aparātu pie auss, viņa nogaidīja divus pilnus signālus un tad nospieda BEIGT, un ielika telefonu atpakaļ somiņā.

Paturēdama acīs Rendija Portera nodalījumu, viņa devās atpakaļ uz galveno gaiteni. Tur nebija īsti izdevīgas vietas, kur viņa varētu stāvēt, nepievēršot uzmanību, tāpēc nācās staigāt šurpu turpu.

Sagaidījusi Deboras zvanu, Džoana pārslēdza savu telefonu no skaņas uz vibrācijas režīmu. Kaut arī zvans bija gaidīts, troksnis viņu tomēr stipri iztrūcināja. Skaidrs - satraukums bija liels.

Drošības pēc pametusi pēdējo zaglīgo skatienu gaitenī, viņa, cik veicīgi spēdama, nozuda pa durvīm ar uzrakstu NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA. Kad durvis aiz viņas aizvērās, atvieglojuma nebija. Viņa smagi elpoja, sirds dauzījās kā neprātīga, mazliet reiba galva. Viņa gluži vai sastinga no pēkšņās nonākšanas nelikumīgas ielaušanās izpildītājas lomā. Par vēlu Džoana aptvēra, ka nebūt nav piemērota, lai slepus darbotos svešās datu serveru telpās; šī situācija izrādījās psiholoģiski daudz grūtāk pārvarama, nekā viņa bija gaidījusi.

Atspiedusies ar muguru pret vestibila durvīm, Džoana vairākkārt dziļi ievilka elpu. Šis vingrinājums savienojumā ar īsu sevis iedrošināšanas monologu nomierināja viņu vismaz tik daudz, lai varētu turpināt. Viņa uzmanīgi virzījās uz priekšu, un, kad sasniedza servera telpas durvis, reibonis jau bija pārgājis. Viņa pameta skatienu atpakaļ īsajā gaitenītī, izvilka no somiņas Vin-geita zilo caurlaides kartīti un ātri izslidināja to caur kontroles paneli. Mehānisks klikšķis izgaisināja pēdējās bažas, ka Vingeita kartīte varētu nederēt. Pēc brīža viņa jau bija iekšā un metās pie monitora.

Vairāk par visu Rendijam Porteram patika datorspēles. Viņš varēja tās spēlēt visu dienu un alkt pēc turpinājuma, kad vakarā atgriezīsies mājās. Tā bija īsta atkarība. Dažreiz viņš negāja gulēt līdz pat trijiem četriem no rīta, jo interneta plašajā pasaulē allaž varēja atrast kādu, kas bija nomodā un vēlējās mēroties spēkiem. Pat šajās agrajās rīta stundās viņam negribējās rimties, tomēr viņš saprata, ka jāmet miers, citādi nākamajā dienā viņš darbā nekam nebūs derīgs.

Viņa amats Vingeita klīnikā bija labs tieši ar to, ka ļāva darba laikā nodoties šādām izklaidēm. Nebija viegli tikai pašā sākumā, kad viņu nolīga tūlīt pēc Masačūsetsas universitātes beigšanas. Nācās daudz laika pavadīt, lai saslēgtu Vingeitas datorus vienotā tīklā un sistēmā. Un tad vēl prasība pēc pašas labākās drošības sistēmas, kāda vien iespējama. Tajā vajadzēja ieguldīt papildu darbu un pat vēl konsultēties ārpus klīnikas sienām. Un pēdīgi vēl klīnikas mājas lapa -pagāja vairāki mēneši, līdz tā bija radīta un un vairākkārt pārveidota, un visi bija apmierināti. Taču tagad viss vienā mierā darbojās, un tas nozīmēja, ka viņam darāmā palika maz - tikai vajadzēja būt pieejamam, lai novērstu nejaušus programmatūras vai aparatūras niķus. Arī šīs problēmas parasti radās tikai tāpēc, ka iesaistītais darbinieks bija pavisam truls un neaptvēra savas rīkošanās ārkārtīgo muļķīgumu. Protams, Rendijs nevienam to neteica. Viņš bija vienmēr pieklājīgs un izlikās, ka vainojams dators.

Rendija darbadiena parasti sākās viņa nodalījumā. Ar Windows 2000 aktīvā direktorija palīdzību viņš pārbaudīja, vai visas sistēmas darbojas normāli un vai visi termināli ir slēgtā stāvoklī. Pārbaude ilga apmēram piecpadsmit minūtes.

Pēc kafijas pauzes viņš atgriezās savā nodalījumā uz rīta spēļu cēlienu. Lai viņu nepieķertu administratore Kristīne Pārema, viņš bieži vien devās pie kāda no datoriem, kas todien netika lietots. Tādējādi viņš dažreiz bija grūti atrodams, bet nekādas ķibeles no tā neizcēlās, jo meklētāji domāja, ka viņš tobrīd labo kādu citu datoru.

10. maijā pulksten vienpadsmitos un vienpadsmit minūtēs Rendijs uz dzīvību un nāvi cīnījās ar viltīgu, talantīgu pretinieku, kuru sauca BRĒCĒJS. Spēle “Neiespējamā sacīkste” patlaban Rendijam patika visvairāk. Viņš ar BRĒCĒJU stīvējās sūrā tuvcīņā, kuras rezultātā vai nu vienam, vai otram bija jāiet bojā. Rendija plaukstas bija satraukumā nosvīdušas, taču viņš neatlaidās, ticēdams, ka viņa pieredze un izveicība ļaus izcīnīt uzvaru.

Pēkšņi atskanēja negaidīts pīkstiens. Rendijs gandrīz vai izlēca no sava ergonomiskā krēsla. Ekrāna labajā apakšējā stūrī bija parādījies mazs lodziņš, kurā uzstājīgi mirgoja vārdi IELAUŠANĀS SERVERA TELPĀ. Pirms Rendijs attapa, kā reaģēt uz šo paziņojumu, liktenīgs blarkšķis atgrieza viņa uzmanību pie pamatloga. Viņam par lielu apbēdinājumu, tajā pavērās skats uz virtuāliem griestiem. Pēc brīža parādījās viņa pretinieka seja, atiezusies triumfējošā smaidā. Rendija smadzenēm nebūt nevajadzēja Pentium 4 procesora jaudu, lai aptvertu, ka viņš ir nogalināts.

- Ķeza... - nomurmināja Rendijs. Veselas nedēļas laikā tā bija pirmā reize, kad viņš tika nogalināts. Tas bija pamatīgs atkritiens. Aizkaitināts viņš atkal paskatījās uz mirkšķīgo stūri, kas tik izšķirīgā brīdī bija novērsis viņa uzmanību. Kāds bija atvēris servera telpas .durvis. Rendijam nepatika, ka sveši gāja un bakstījās pa servera datoru. Viņš to uzskatīja par savu valstību. Nevienam tur nebija nekāda darīšana, ja vien tie nebija IBM darbinieki, kas garantēja iekārtu darbības kvalitāti, un arī šādā gadījumā viņa pienākums bija atrasties tur klāt.

Rendijs izslēdza “Neiespējamo sacīksti” un pabāza spēļu pulti aiz monitora, lai nekrīt acīs. Tad viņš piecēlās. Viņš grasījās iet skatīties, kas, pie velna, lien viņa servera telpā. Lai kas tas būtu, šis cilvēks bija vainīgs viņa bojāejā.

Kad ievibrējās mobilais telefons, Džoanai gandrīz vai sirds izlēca pa muti laukā. Kopš ienākšanas servera telpā viņa bija cīnījusies ar satraukumu. Ar tastatūru viņa rīkojās kā īsta neveikle. Vienkārši uzdevumi prasīja nevajadzīgi daudz laika, un no tā viņas satraukums tikai auga augumā - un darbs vēl vairāk palēninājās.

Redzot, ka zvanītāja ir Debora, Džoana saprata, ka viņas rīcībā ir tikai dažas sekundes, lai tiktu laukā pirms Rendija Portera ierašanās. Gluži kā ar koka pirkstiem viņa sāka slēgt ārā sistēmu. Viņai bija tikai jāaizver visi pašas uz ekrāna atvērtie logi, bet pele viņas rokā raustījās tā, ka pat šīs vienkāršās darbības šķita prasām veselu mūžību. Beidzot pēdējais logs pazuda. Džoana steidzīgi iemeta somiņā disketi ar paroļu programmu. Telefons bija iedrebējies pavisam drīz pēc viņas apsēšanās pie servera monitora, viņa bija tikai pašā pieejas nodrošināšanas procesa sākumā.

Drudžaini paķērusi somiņu, viņa metās uz durvīm, taču tūlīt pat izdzirdēja galvenā gaiteņa durvju nodevīgo atvēršanos. Pilnīgā panikā Džoana atlaida jau sa-' tverto durvju rokturi un spēra soli atpakaļ. Izmisums, viņa bija slazdā. Izmantojot pēdējo iespēju, viņa metās aiz tālākā procesoru bloka - tie katrs bija šauras četru atvilktņu kumodes lielumā. Džoana sarāvās kamoliņā, cik maza vien spēja. Slēptuve bija nožēlojama, bet citas nebija.

Džoanas sirds sitās tik spēcīgi, ka viņai likās -nācējs noteikti to izdzirdēs. Tā burtiski dunēja viņai ausīs. Viņa juta, kā sviedri izsitas uz sažņaugtajām dūrēm, ko viņa bija piespiedusi pie vaigiem. Viņa mēģināja izdomāt, ko sacīt, kad viņu pamanīs. Nelaime tāda, ka nebija itin nekā, ko teikt.

Iedams uz servera telpu, Rendijs klusībā lādējās. Viņš niknojās vispirms par traucējumu, kura rezultātā tika nogalināts, mazāk par neatļauto ieiešanu servera

telpā. Ierodoties notikuma vietā, viņš jau domās bija atgriezies “Neiespējamajā sacīkstē”, lai atkal izaicinātu BRĒCĒJU, un prāts nemaz nenesās pašam kliegt uz cilvēku, kas ielauzies viņa teritorijā.

-    Kas šeit, sasodīts, notiek? - viņš jautāja, atvērdams neaizslēgtās durvis un ieraudzīdams tukšo telpu. Viņš atskatījās uz lielā gaiteņa durvīm, kuras bija atstājis pusvirus. Nevarēja saprast, kā nelūgtais servera ciemiņš ticis ārā. Viņš vēlreiz pārlaida acis telpai. Viss bija kārtībā. Viņš uzmeta acis servera datoram un tastatūrai. Arī tur viss bija kārtībā, mierīgi mirgoja ekrānsaudzē-tājs. Tad viņš satvēra rokturi un pakratīja to. Viņam pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt pats nav kārtīgi aizvēris durvis, kad pēdējoreiz te bija, Un nu tās atvērušās pašas.

Rendijs paraustīja plecus un aizvilka durvis ciet. Izdzirdējis gaidīto klikšķi, viņš mēģināja atgrūst tās. Durvis bija kārtīgi aizslēgušās. Vēlreiz paraustījis plecus, viņš steidzās atpakaļ gaitenī. Gribējās taču ātrāk atgriezties savā nodalījumā, lai atriebtos BRĒCĒJAM.

-    Viss ir kārtībā! Viss ir kārtībā! - rāmā balsī atkārtoja Debora. Viņa turēja drebošo Džoanu aiz pleciem un mēģināja draudzeni nomierināt. Džoana pa brīžam iešņukstējās. Viņas stāvēja laboratorijā pie loga, turpat, kur no rīta Debora bija runājusi ar Spenseru. Morīna bija redzējusi viņas ienākam, bet laikam ievērojusi arī Džoanas noskaņojumu, tāpēc netraucēja viņas un palika savā vietā.

Debora bija zvanījusi Džoanai, tiklīdz ieraudzīja Rendija galvu paceļamies virs nodalījuma un virzāmies šurp. Viņai vajadzēja rīkoties mudīgi, jo Rendijs kustējās visai strauji. Notika visļaunākais: Rendijs gāja taisni uz galveno gaiteni un tur nogriezās servera telpas virzienā. Otra problēma bija tā, ka viņa neredzēja Džoa-nu un saprata - draudzene nav paspējusi tikt laukā.

Kad Rendijs atvēra durvis uz servera telpas gaitenī-ti, izgaisa Deboras pēdējās cerības, ka viņš varbūt dodas kaut kur citur. Viņa piegāja pie tām pašām durvīm, bet nezināja, ko iesākt. Nespēdama neko izdomāt, viņa nedarīja neko.

Ritēja mokoši mirkļi. Debora apsvēra, vai doties iekšā un mēģināt kaut kā līdzēt, lai arī kāda situācija tur būtu izveidojusies. Gara acīm viņa redzēja, kā iebrāžas servera telpā, satver Džoanu aiz rokas un viņas bēg uz mašīnu. Viņai par lielu pārsteigumu, Rendijs Porters iznāca ārā viens pats, acīm redzami mierīgāks, nekā iekšā iedams.

Debora ātri noliecās un padzērās no strūklakas, lai nerastos iespaids, ka viņa tur slaistās tāpat vien. Rendijs gāja garām, un Debora juta, ka viņa gaita palēninās. Tomēr viņš neapstājās. Kad Debora izslējās, Rendijs jau bija gabaliņu tālāk. Viņš devās atpakaļ, no kurienes nācis, taču daļēji pagriezies, lai paturētu acīs Deboru. Sagaidījis viņas skatienu, Rendijs atzinīgi izslēja īkšķi. Debora nosarka, tikai tagad attapdamās, ka, liecoties pie visai zemās strūklakas, droši vien krietni atsegusi savu pēcpusi.

- Es neesmu tam piemērota! - nikni uzstāja Džoa-na, atbildot uz Deboras mēģinājumiem viņu nomierināt. Nebija gan īsti skaidrs, uz ko viņa dusmojas. Viņa saknieba lūpas, tomēr tās drebēja, it kā viņa grasītos atkal raudāt. - Es to nopietni domāju!

-    Tikai klusāk, lūdzu! - sacīja Debora.

-    Es neesmu tam piemērota, - Džoana atkārtoja pieklusinātā balsī. - Es tur iekšā vienkārši sabruku. Tas bija nožēlojami.

-    Neņem ļaunā, bet es nepiekrītu, - teica Debora.

- Lai ari ko tu darīji, tas izdevās. Viņš tevi nepamanīja. Atslābinies! Tu pārāk daudz no sevis prasi.

-    Tu tiešām tā domā? - Džoana saraustīti elpoja.

-    Tieši tā, - sacīja Debora. - Jebkurš cits tavā vietā, arī es, būtu visu izjaucis. Bet tev kaut kā izdevās atkāpties, un te nu mēs esam - ar iespēju, kā saka, pārlikt šo eksāmenu.

-    Aizmirsti to! Es tur vairs neiešu iekšā, - teica Džoana.

-    Tu tiešām grasies padoties pēc visām pūlēm, ko mēs jau esam te ieguldījušas?

-    Tagad tava kārta, - ierosināja Džoana. - Ej tu servera telpā. Es stāvēšu sardzē.

-    Es ietu, ja varētu, - teica Debora. - Diemžēl es daudz mazāk sajēdzu no datoriem. Tu mani varētu mācīt, zaļa mezdamās, un es tik un tā visu noteikti saputrotu.

Džoana blenza Deborā, it kā dusmotos uz viņu.

-    Man ļoti žēl, bet es neesmu datorgigante, -sacīja Debora. - Taču es nedomāju, ka mums vajadzētu padoties. Mēs abas gribam zināt, kas noticis ar mūsu olšūnām, un tagad mani interesē arī kas cits.

-    Cik noprotu, tu gribi mani piespiest jautāt, kas, -norūca Džoana.

Džoana atskatījās uz Morīnu, lai pārliecinātos, ka tā nemēģina noklausīties. Tad viņa vēl klusākā balsī

izstāstīja no rīta pieredzēto epizodi ar sievietes vai cūkas olšūnām. Džoana uzreiz bija ieintriģēta, lai cik nomākta jutās.

-    Tas ir dīvaini! - viņa izsaucās.

Pēc Deboras sejas varēja noprast, ka dīvaini viņai liekas pārlieku saudzīgs apzīmējums.

-    Es teiktu, ka pilnīgi ārkārtēji! - viņa sacīja.

-    Padomā! Viņi iztērēja deviņdesmit tūkstošus dolāru, lai dabūtu no mums pusduci olšūnu, bet šodien manā rīcībā - lai būtībā čakarētos - jau bijuši vairāki simti. Saproti, es taču esmu iesācēja šajā kodolu transplantācijas darbā. Tas ir vairāk nekā dīvaini.

-    Tik tiešām izklausās neticami, - piekrita Džoana.

-    Tāpēc mums ir vēl viens liels papildu iemesls nodrošināt sev pieeju viņu datorfailiem, - teica Debora. - Es gribu uzzināt, ar kādiem pētījumiem viņi nodarbojas un kā viņi dabū visas tās olšūnas.

Džoana nogrozīja galvu.

-    Motivācijas netrūkst, bet es tev saku: šaubos, ka spēšu pati sevi pierunāt vēlreiz iet tur iekšā.

-    Mēs taču esam labākā situācijā nekā iepriekš, -secināja Debora.

-    Nesaprotu... - sacīja Džoana.

-    Cik nu es saprotu, godājamais Rendijs Porters pielēca kājās gandrīz tūlīt pēc tam, kad tu atvēri servera telpas durvis. Tas nozīmē, ka viņam tās ir kaut kā savienotas ar monitoru. Kaut kādam iemeslam taču jābūt, kāpēc viņš metās uz servera telpu. Diezin vai tā bija sagadīšanās.

-    Izklausās diezgan saprātīgi, - piekrita Džoana.

-    Bet kā tas var mums palīdzēt?

-    Tas nozīmē, ka mums nepietiek tikai vērot, vai viņš sēž savā nodalījumā, - teica Debora. - Mums viņš jāizvilina ārā un jāpanāk, ka viņš ir aizņemts.

Džoana pamāja, pārdomādama Deboras teikto.

-    Cik es noprotu, tev jau ir kaut kas padomā, kā to izdarīt?

-    Protams, - attrauca Debora ar draisku smaidu.

- Viņš gaitenī gāja man garām, kad es biju noliekusies pie strūklakas, un gandrīz vai greizā kaklā iedzīvojās. Spriežot pēc šīs reakcijas, es būtu ļoti pārsteigta, ja man neizdotos pusdienlaikā ēdnīcā piedabūt viņu uz papļāpāšanu. Es domāju, ka spēšu piesaistīt viņa interesi. Kad tu būsi servera telpā beigusi, varēsi piezvanīt un mani izpestīt.

Džoana atkal pamāja, lai gan gluži visam uzreiz nepiekrita.

-    Darīsim tā, - turpināja Debora, juzdama Džoa-nas šaubas. - Ej atpakaļ uz administrācijas bloku un pārliecinies, vai Rendijs Porters ir savā nodalījumā. Tad ej uz savējo. Man vienalga, vai tu strādā vai nestrādā -tas tiešām nav svarīgi. Svarīgāk, lai tu uzmani, kad Rendijs ies pusdienās. Tiklīdz tas notiek, zvani man. Tad man varbūt pat izdosies pārtvert viņu jau pa ceļam uz ēdnīcu, tas būtu dabiskāk, nekā pievienoties, kad viņš jau apsēdies. Tiklīdz ar viņu sakontaktēšos un pārliecināšos, ka varu viņu noturēt, es tev piezvanīšu. Tad tu sprūc atpakaļ servera telpā un dari, kas tev darāms. Esmu pārliecināta, ka pusdienlaiks ir vislabākais, lai to izdarītu. Tas iznāk daudz jēdzīgāk. Kad tu būsi beigusi, nāc tieši uz ēdnīcu. Izpestīsi mani un pie viena pati paēdīsi.

-    Tu tā ainā, it kā tas būtu ļoti vienkārši, - teica Džoana.

-    Es tiešām domāju, ka tas būs vienkārši, - sacīja Debora. - Nu, ko tu domā?

-    Nevaru noliegt, ka tas tiešām izklausās saprātīgi. Bet ko darīt, ja tu sāksi sarunu, bet viņš to pēkšņi pārtrauks? Tu man paziņosi?

-    Protams, es tev uzreiz zvanīšu, - teica Debora.

- Un atceries! Ja viņš būs ēdnīcā, tev pilnīgi visam pietiks laika, arī lai nozustu. Tas nebūs tā, kā viņam sēžot savā nodalījumā.

Džoana vairākkārt pamāja.

-    Vai tagad tu jūties drošāk?

-    Laikam... - sacīja Džoana.

-    Lieliski! - iesaucās Debora. - Nu tad beigsim pļāpāt. Ja tu tagad neredzēsi godājamo misteru Porteru

viņa nodalījumā, tad piezvani man. Ja nevarēsim viņu sameklēt, varbūt nāksies nedaudz mainīt plānu.

-    Sarunāts! - piekrita Džoana, pūlēdamās saņemt dūšu. Draudzenes uz brīdi cieši sadevās rokās un tad izšķīrās.

Debora noskatījās Džoanai pakaļ. Viņa zināja, ka Džoana notikušo smagi pārdzīvo, taču viņa pazina arī Džoanas spēju saņemties. Debora bija pārliecināta, ka kritiskā situācijā var uz Džoanu paļauties.

Debora devās pie sava mikroskopa un mēģināja strādāt. Tomēr tas bija neiespējami. Viņa bija pārāk saspringusi, lai veiktu tik smalkas darbības kā oocītu kodolu atdalīšanu. Viņa arī baidījās, ka var atskanēt Džoanas zvans ar vēsti - Rendijs Porters nav savā nodalījumā. Kad piecas minūtes bija pagājušas un

Džoana nezvanīja, Debora piecēlās un aizgāja pie Mo-rīnas. Kolēģe atrāvās no mikroskopa un uzlūkoja viņu.

-    Man ir jautājums, - teica Debora. - No kurienes šīs olšūnas nāk?

Morīna pameta ar īkšķi pār plecu.

-    No tur tā inkubatora laboratorijas viņā galā.

-    Un no kurienes tās nonāk inkubatorā? Morīna uzmeta Deborai skatienu, kas gan nebija gluži naidīgs, taču draudzīgs arī ne. - Tu uzdod daudz jautājumu.

-    Tā ir daudzsološas pētnieces pazīme, - atteica Debora. - Zinātniekam, kam aptrūkstas jautājumu, ir laiks iet pensijā vai mainīt profesiju.

-    Inkubatorā olšūnas pienāk ar liftu, - atbildēja Morīna. - Bet neko vairāk gan es nezinu. Mani nemudināja uzdot jautājumus, un tāda nemaz nav mana daba.

-    Kas to varētu zināt? - jautāja Debora.

-    Es domāju, ka mis Finigana.

Atbalstījies uz krēsla paročiem, Rendijs lēni cēlās, lai pamazām gūtu iespēju pārlūkot administrācijas bloku. Viņš gribēja redzēt, vai Kristīne ir savā nodalījumā, bet tā, lai viņa to nepamana. Ja viņš pieceltos visā augumā, priekšniece viņu pamanītu, bet, kustoties lēni, viņš varēja apstāties, tiklīdz ieraudzīja viņas pamatīgo, sprogaino galvu. Bingo! Viņa bija savā vietā, un Rendijs apsēdās.

Zinot, ka tuvumā ir administratore, Rendijs pagrieza klusāk datora skaļruņus. Mājās varēja laist skaņu efektus visā skaļumā, bet darbā viņš palika reālists, sevišķi tad, kad Kristīne bija tikai dažus nodalījumus tālāk.

Rendijs izvilka spēļu pulti. Tad viņš iekārtojās krēslā. Lai spēlētu savu spēju augstākajā līmeni, viņam vajadzēja justies ērti. Kad vajadzīgā poza bija atrasta, viņš satvēra peli, lai pieslēgtos internetam. Tad atlaida to. Lai cik dīvaini tas būtu, viņam ienāca prātā ar spēli nesaistīta doma.

Rendijs bija ieprogrammējis servera telpas durvis tā, lai viņam ne tikai ziņotu, ka tās atvērtas, bet lai viņš uzzinātu arī kontroles paneļa reģistrēto atvērēja identitāti.

Ar dažiem straujiem peles klikšķiem Rendijs atvēra vajadzīgo lodziņu. Viņš gaidīja, ka pēdējais sarakstā būs viņa vārds, jo viņš bija pārbaudījis servera telpu pēc tam, kad tur bija iegājusi Helēna Māstersone. Tas būtu apstiprinājis viņa aizdomas, ka durvis atvērušās pašas pēc tam, kad viņš tās pavirši aizvēris. Kā par brīnumu, viņa vārds nebija pēdējais. Saraksta apakšā bija rakstīts: Dr. Spensers Vingeits. Klīnikas dibinātājs bija iegājis servera telpā šorīt pulksten 11.10.

Rendijs samulsis neticīgi vērās ierakstā. Kā tas varēja būt? Tā kā viņš ņēma nopietni savu kompjūterspē-ļu čempiona karjeru, visi viņa triumfi, kā arī retās neveiksmes tika kārtīgi reģistrētas. Samazinājis vaļējo logu, Rendijs atvēra “Neiespējamās sacīkstes” tabulu. Nu lūk: viņš ticis nogalināts pulksten 11.11.

Rendijs dziļi ievilka elpu, atzvēlās krēslā un lūkojās monitorā, atsaukdams atmiņā savu pēdējo gājienu uz servera telpu. Viņš lēsa, ka ceļš līdz servera telpai varēja ilgt labi ja minūti vai pusotras, tātad viņš ieradās tur divpadsmit vai trīspadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Kur tādā gadījumā atradās doktors Vingeits, kas tur iegāja tikai divas trīs minūtes iepriekš? Un, it kā ar to vēl nebūtu gana, kāpēc doktors kārtīgi neaizvēra durvis?

Te slēpjas kaut kas dīvains, nodomāja Rendijs, sevišķi tāpēc, ka doktors Vingeits taču jau bija daļēji pensijā, lai gan tieši tagad darbinieki tenkoja par viņa atgriešanos. Rendijs pakasīja pakausi, prātodams, vai kaut kas būtu jādara. Par jebkādiem drošības misēkļiem viņam pienācās ziņot doktoram Sondersam, taču Rendijs nebija pārliecināts, ka šis gadījums uzskatāms par tādu misēkli. Doktors Vingeits bija visas organizācijas galva, un kā gan viņa ieiešanu kaut kur varētu uzskatīt par draudu drošībai?

Tad Rendijam ienāca prātā jauna doma. Varbūt jāpasaka par to dullajam Kurtam Hermanam. Apsardzes dienesta priekšnieks bija licis Rendijam saprogrammēt viņa datoru tā, lai pie viņa nonāktu dati par visām durvju vēršanām ar caurlaides kartītēm. Tas nozīmēja, ka Kurts jau zināja par doktora Vingeita vizīti servera telpā. Toties apsardzes priekšnieks nezināja, ka doktors tur bijis tikai divas minūtes un nav kārtīgi aizvēris durvis.

-    Pie joda! - Rendijs skaļi noteica. Uztraukties par tādām lietām bija tikpat riebīgi kā strādāt. Viņa īstā vēlme bija atsākt cīņu ar BRĒCĒJU, tāpēc viņš paliecās uz priekšu un satvēra peli.

-    Mis Finigana! - Debora uzsauca. Viņa stāvēja laboratorijas pārzines kabineta durvīs. Viņa bija pieklauvējusi pie stenderes, bet Megana Finigana bija tik ļoti koncentrējusies darbā ar datoru, ka neko nedzirdēja. Deboras balss tomēr viņu iztrūcināja. Priekšniece pacēla acis un steidzīgi aizvēra darba failu.

-    Būtu labāk, ja jūs pieklauvētu, - viņa teica.

-    Es klauvēju, - atbildēja Debora.

Finigana atmeta galvu, lai atbrīvotu seju no nepaklausīgajām šķipsnām.

-    Atvainojiet! Es esmu ļoti aizņemta. Kā varu jums palīdzēt?

-    Jūs man teicāt, lai es nāku pie jums, ja man rodas kādi jautājumi, - sacīja Debora. - Nu, man ir jautājums.

-    Proti?

-    Mani interesē, no kurienes nāk tās olšūnas, ar kurām mēs strādājam. Es jautāju Morinai, bet viņa atbildēja, ka nezinot. To olšūnu taču ir ļoti daudz. Es nekad nebūtu domājusi, ka tās ir pieejamas tik lielā skaitā.

-    Olšūnu trūkums kopš mūsu pētījumu sākumiem ir bijis faktors, kas ļoti traucēja, ierobežoja, - teica Megana. - Mēs esam ieguldījuši pamatīgas pūles, lai atrisinātu šo problēmu, un tas ir liels doktora Sondersa un doktores Donaldsones nopelns. Taču šis darbs vēl nav publicēts, tāpēc pagaidām viss ar to saistītais ir slepens. - Megana aizbildnieciski pasmaidīja un vēlreiz atmeta galvu ar savu raksturīgo kustību, kas tik ļoti krita Deborai uz nerviem. - Kad jūs būsiet pie mums nostrādājusi kādu vērā ņemamu laika posmu, ja jūs tas vēl interesēs, es domāju, ka mēs noteikti varēsim dalīties ar jums savos sasniegumos.

-    Es gaidīšu to dienu, - sacīja Debora. - Vēl viens jautājums: kādas sugas ir šīs olšūnas, ar ko mēs strādājam?

Megana uzreiz neatbildēja, tikai skatījās uz Deboru, un Debora juta, ka laboratorijas pārzine prāto, kas viņai aiz ādas. Pauze bija pietiekami ilga, lai Debora sāktu justies neērti.

-    Kāpēc jūs to gribat zināt? - Megana beidzot noprasīja.

-    Kā jau es teicu, mani tas gluži vienkārši interesē, -atbildēja Debora. Meganas reakcija uz viņas vienkāršajiem jautājumiem pati par sevi bija atbilde. Debora saprata, ka Megana neko nepaskaidros, un jau gribēja iet prom. Viņai bija sajūta, ka turpmāka iztaujāšana tikai pievērsīs nevajadzīgu uzmanību.

-    Es nevaru uzreiz pateikt, ar kuru protokolu Morīna patlaban strādā, - teica Megana. - Man vajadzētu to noskaidrot, bet šobrīd esmu pārāk aizņemta.

-    Es saprotu, - sacīja Debora. - Paldies, ka atvēlējāt man laiku.

-    Nav par ko, - atbildēja Megana un liekulīgi pasmaidīja.

Atgriešanās pie mikroskopa sniedza atvieglojumu. Gājiens uz pārzines kabinetu bija visai impulsīva un riskanta rīcība, no kuras nebija ticis nekāds labums. Debora ķērās pie darba, taču spēja atdalīt kodolu tikai vienam oocītam, kad ziņkārība atkal ņēma virsroku, īsā saruna ar Meganu to bija tikai sakāpinājusi. Redzot mikroskopā oocītu masu, nevarēja nerasties jautājums par to izcelsmi, sevišķi, ja tās bija sievietes olšūnas, par ko Debora bija gandrīz pārliecināta.

Paliekusies atpakaļ, Debora paskatījās uz Morīnu, kas ignorēja viņu - tāda lielākoties bija viņas attieksme kopš vārdu pārmaiņas ar Polu Sondersu. Pārlaidusi acis plašajai laboratorijai, Debora pārliecinājās, ka neviens no pārējiem darbiniekiem ari nepievērš viņai uzmanību.

Paņēmusi somiņu, it kā grasītos iet uz dāmu istabu, Debora notrausās no ķebļa un devās uz galveno gaiteni. Apzinādamās, ka strādās Vingeitā tikai šo vienu dienu, viņa nolēma, ka olšūnu izcelsme ir pārāk noslēpumaina, lai neliktos par to zinis. Viņa nezināja, vai izdosies to izspiegot, taču nosprieda, ka jānoskaidro, cik daudz vien iespējams, kamēr vēl ir tāda iespēja.

Debora gāja pa gaiteni centrālā torņa virzienā, līdz sasniedza pēdējās no trim durvīm, kas veda no gaiteņa laboratorijā. Paliekusies iekšā, viņa redzēja Morīnu labu gabalu tālāk salīkušu pār mikroskopu. Uzreiz pa labi no Deboras bija ieeja inkubatorā, no kura Morīna bija nesusi Petri platītes, kas bija pilnas ar olšūnām. Debora piegāja pie inkubatora stikla durvīm, atgrūda tās un iegāja iekšā.

Gaiss tur bija silts un mitrs. Pie sienas atradās liels termometrs un higrostats, kas rādīja tieši 98,6 grādus, pēc Fārenheita, un 100% mitrumu. Petri platīšu plaukti rindojās abos šaurās telpas sānos. Dziļāk atradās lifts, kurš gan bija pilnīgi pārvērties kopš saviem sākumiem, kad tas piegādāja nodaļām ēdienus no virtuves slimnīcas pagrabā. Tagad tas bija nevis no koka, bet gan no nerūsējošā tērauda, ar stikla durvīm un stikla plauktiem. Tas bija visai pamatīgs lifts, krietnas kumodes lielumā, aprīkots ar saviem papildu siltuma un ūdens avotiem, lai varētu visu laiku palikt vajadzīgajā temperatūrā un mitruma pakāpē.

Debora pagrūda liftu, cerēdama, ka varēs ieskati-ties šahtā, bet tas nepakustējās ne par matu. Varēja redzēt, ka tas ir tehniski nodrošināts pret dažādām nejaušībām. Debora pakāpās sānis un nopētīja liftu. Viņa nosprieda, ka šahtas dibensiena droši vien ir kopīga ar galveno gaiteni.

Atstājusi inkubatoru, viņa izgāja atpakaļ gaitenī un pētīja, kur varētu būt lifta šahta. Vēl gabaliņu tālāk blakus ugunsdrošajām durvīm uz centrālo torni bija vecas metāla kāpnes. Pa tām Debora uzkāpa līdz trešajam stāvam. Atverot durvis, viņu gaidīja pārsteigums.

Lai gan viņa neskaidri atminējās doktores Donald-sones teikto, ka vecā, plašā slimnīca ārpus nelielās, Vingeita klīnikas aizņemtās daļas ir kā muzejs, šādai ainai viņa nebija gatava. Izskatījās, it kā 20. gadsimta divdesmitajos gados gan mediķi, gan pacienti pēkšņi atstājuši slimnīcu, pametot aiz sevis visu tās mantību. Gar tumšā gaiteņa sienu bija salikti veci galdi, koka guļamrati, senatnīgi riteņkrēsli. No Viktorijas laikmeta lampām karājās lielas zirnekļa tīklu lēkšķes. Pie sienām pat atradās vecas litogrāfijas sašķiebušos rāmjos. Grīdu klāja bieza putekļu un apmetuma gabaliņu kārta, kas bija nobiruši no velvjainajiem griestiem.

Debora devās uz priekšu, aizsegusi muti, un centās elpot sekli. Ar prātu viņa gan saprata, ka visi tuberkulozes baciļi un cita nešķīstība, kas reiz mitinājās šajās telpās, ir sen pagalam, bet tik un tā viņa jutās nedroša un neaizsargāta.

Aptuveni noskatījusi, kur vajadzētu būt lifta šahtai, viņa iegāja pa tuvākajām durvīm. Kā jau sagaidāms, tā bija bezlogu telpa: tāds kā pieliekamais kambaris ar skapīšiem, kuros glabājās slimnīcas trauki un galda

piederumi. Bija pat dažas sildāmkrāsniņas ar pusvirus atstātām durvīm. Pustumsā tās izskatījās pēc lieliem, beigtiem dzīvniekiem ar vaļējām mutēm.

Šahtas durvis atradās tur, kur tām arī vajadzēja atrasties. Tās bija vertikāli veramas, kā jau kravas liftam, taču, kad Debora pavilka aiz nospurušās brezenta siksnas, noskaidrojās, ka joprojām darbojas drošības mehānisms, kas neļauj atvērt durvis, kamēr lifts nav piebraucis.

Notraususi putekļus no rokām, Debora atgriezās uz kāpnēm un uzgāja augstākajā, ceturtajā, stāvā. Tur viss izskatījās līdzīgi kā trešajā. Tad Debora nokāpa pirmajā stāvā.

Iznākusi no kāpnēm, Debora uzreiz saprata, ka olšūnas nenāk no šejienes. Pirmais stāvs bija atjaunots vēl radikālāk nekā otrais. Tajā atradās Vingeita klīnikas  ārstniecības nodaļa, un rīta cēliens ritēja pilnā sparā, šurpu turpu staigājot ārstiem, māsiņām un pacientēm. Debora pakāpās sānis, lai palaistu garām guļamratus ar pacienti.

Izmanījusies cauri drūzmai, Debora pagāja nost no kāpnēm uz vietu, kur aiz gaiteņa sienas vajadzēja būt lifta šahtai. No gaiteņa viņa nogriezās nodaļas telpā. Tur, kur vajadzēja būt lifta šahtas durvīm, atradās sekls sienas skapis veļai. Tātad pirmajā stāvā liftam izejas nebija.

Pēc vienkāršas izslēgšanas metodes bija jāsecina, ka olšūnas varēja nākt tikai un vienīgi no pagraba. Debora devās uz kāpnēm, lai noietu lejā. Atšķirībā no starpstāvu pārejām nācās veikt trīs, nevis divus kāpņu posmus. Vispirms Debora iedomājās, ka pagrabā droši

vien ir augstāki griesti, taču tā nebija vis. Pa vidu atradās tāds kā puspagraba posms, kuru veidoja milzum daudz visādu cauruļu un vadu.

Pagrabu apgaismoja tikai dažas kailas spuldzītes. Ar velvjainiem griestiem, granīta plākšņu grīdu un kailu ķieģeļu sienām tas atgādināja drūmu kazemātu. Debora jutās vēl nedrošāk nekā trešajā un ceturtajā stāvā. Šeit arī daudzas lietas atgādināja pagātni, kad te bijusi psihiatriskā slimnīca un tuberkulozes sanatorija, un inventārs bija vēl vairāk sagrabējis nekā augšā. Debora nodomāja: ja vecie slimību izraisītāji vispār kaut kur vēl palikuši dzīvi, tad šeit - pagraba miklumā un tumsā.

Cīnīdamās pati pret savas iztēles spēku, Debora virzījās projām no kāpnēm. Plānojums atšķīrās no augšējiem stāviem. Nebija lielā gaiteņa, tas vairāk atgādināja labirintu, un Deborai vajadzēja uzmanīgi aplēst savas kustības virzienu un attālumu, lai neapmaldītos starp varenajiem griestu balstiem.

Tikusi cauri tādai kā arkai un apgājusi apkārt plašai virtuvei ar lieliem metāla galdiem, milzīgām plītīm un steatīta izlietnēm, Debora uzdūrās kaut kam negaidītam: gludām, modernām metāla durvīm bez roktura, bez virām un pat bez atslēgas.

Debora uzmanīgi pastiepa roku pustumsā un pieskārās spīdīgajai virsmai. Viņai likās, ka tas ir nerūsējošs tērauds. Tomēr dīvainā kārtā tas bija nevis vēss, bet patīkami silts. Debora paskatījās uz seno virtuves iekārtojumu, tad atkal uz durvīm. Pretstats bija satriecošs. Pielikusi ausi pie durvīm, viņa dzirdēja iekšā kāda mehānisma dūkoņu. Viņa klausījās labu bridi, cerē-

dama izdzirdēt balsis, bet bez rezultāta. Atvirzījusies no durvīm, viņa ievēroja kontroles paneli, tieši tādu pašu kā pie servera telpas. Viņai bija žēl, ka Vingeita kartīte ir pie Džoanas.

Mazliet pasvārstījusies un pastrīdējusies pati ar sevi, Debora pasniedzās un pieklauvēja pie durvīm. Troksnis bija apslāpēts, tātad durvis - biezas. Viņa nebūt nebija pārliecināta, vai grib, lai kāds atsauktos, un neviens arī neatsaucās. Saņēmusi dūšu, viņa pagrūda durvis, bet tās bija nekustīgas. Tad viņa ar dūri padauzīja durvju malu, mēģinot noteikt, kur ir slēdzene. Neizdevās.

Sapratusi, ka šķērslis nav pārvarams, Debora paraustīja plecus, pagriezās un gāja atpakaļ uz kāpnēm. Bija gandrīz divpadsmit - laiks atgriezties augšā un  gaidīt Džoanas zvanu. Debora nebija daudz uzzinājusi šajā izlūkgājienā, bet vismaz bija mēģināts. Viņa domāja, ka pēcpusdienā, ja viss ritēs raiti, varēs šeit atgriezties ar Vingeita kartīti. Noslēpumainās nerūsējoša tērauda durvis nudien bija sakāpinājušas viņas ziņkāri.

13. nodaļa

2001 gādā 10. māijs 12.24

Darba dienas sākumā Džoana bija sākusi cienīt zemākā līmeņa kantora darbiniekus. Tagad viņa sāka izjust daudz lielāku cieņu pret zagļiem. Viņa nevarēja iedomāties, kā iespējams, lai nopelnītu iztiku, noņemties ar kaut ko tādu, ko viņa darīja tagad. Debora bija pierunājusi viņu atgriezties servera telpā un izdomājusi plānu, kurš pagaidām īstenojās veiksmīgi. Džoana atradās servera telpā jau divdesmit divas minūtes, un neviens viņu nebija traucējis. Lielākais traucēklis bija viņa .pati.

Pirmajā vizītē izjustā panika bija atgriezusies, tiklīdz viņa iegāja servera telpā. Kaut cik to bija izdevies pārvarēt, bet ne pilnīgi. Tomēr viņa spēja darīt savu darāmo. Visgrūtāk bija gaidīt, kamēr paroļu minēšanas programma atminēs paroli, lai gūtu iespēju darboties ar

servera tastatūru. Kamēr programma darīja savu, Džoa-na bija pārvērtusies par nožēlojamu, drebošu nelaimes čupiņu, kas sarāvās no katra visnekaitīgākā troksnīša vai arī no pašas saspringušo smadzeņu iedomām. Viņa bija pārsteigta pati par sevi. Kā gan viņai agrāk varēja likties, ka viņa spēs ar vēsu prātu izturēt šādus pārbaudījumus?

Kad viņa tika sistēmā, bailes nedaudz mazināja tas vien, ka tagad varēja kaut ko darīt, nevis tikai gaidīt. Par galveno problēmu kļuva trīsas. Tās stipri apgrūtināja darbošanos ar peli un taustiņiem.

Virzoties darbā uz priekšu, Džoana klusībā izjuta pateicību Rendijam Porteram. Šis cilvēks bija darījis viņas uzdevumu ievērojami vieglāku, neaizslēpjot meklējamo pārāk dziļi apakšfolderos. Jau pirmajā atvērtajā logā Džoana ieraudzīja servera draivu ar daudzsološu nosaukumu Data D. Atverot draivu, pavērās plašs folderu klāsts ar saprotamiem nosaukumiem. Vienu no tiem sauca Donor. Ar peles labās puses klikšķi atvērusi foldera izvēlni un tajā - īpašības, viņa redzēja, ka pieeja ir ļoti ierobežota: tā bija sniegta tikai Rendijam, tīkla administratoram, Polam Sonder-sam un Šīlai Donaldsonei.

Pārliecināta, ka atradusi meklēto, Džoana veica nepieciešamās darbības, lai pievienotu sevi lietotāju sarakstam. Vajadzēja tikai ierakstīt savu lietotāja protokola nosaukumu un sava datora domēna numuru. Kad atlika tikai ieklikšķināt podziņu Pievienot, viņa izdzirdēja attālu durvju vēršanās troksni. Džoana salēcās, uz pieres izsitās sviedri.

Dažas sekundes Džoana nespēja pakustēties un pat paelpot, tik saspringta viņa klausījās, vai gaitenltī uz servera telpu neatskanēs soļi. Neatskanēja. Tomēr viņa joprojām nejutās droša. Džoana lēni pagriezās. Saspringums mazliet atslāba, kad viņa redzēja, ka neviens nestāv servera telpas durvīs. Viņa piecēlās, spēra dažus soļus un ieskatījās gaitenītī. Neviena tur nebija, arī durvis uz lielo gaiteni bija ciet.

- Jātiek taču no šejienes ārā, - viņa nomurmināja. Ātri atgriezusies pie monitora, Džoana ar trīcošu roku ieklikšķināja Pievienot, nodrošinādama sev pieeju donoru failam.

Cik veikli vien spēdama, Džoana aizvēra visus atvērtos lodziņus, līdz atklājās servera monitora darb-virsma un beidzot prasījums pēc paroles. Viņa paķēra somiņu un grasījās mesties prom, bet pēdējā brīdī atcerējās disketi ar paroļu programmu. Kaut arī panākumi bija tik tuvu, viņa drebēja stiprāk nekā jebkad. Beidzot arī diskete bija izdabūta un varēja iet projām.

Viņa aizvēra servera telpas durvis un aši aizsteidzās uz galvenā gaiteņa durvīm. Diemžēl nekādi nevarēja zināt: ir vai nav izdevīgs brīdis, lai ietu laukā. Viss bija atkarīgs no tā, ko gadīsies sastapt gaitenī. Nācās ievilkt elpu un cerēt uz to labāko. Ar vienu kustību viņa atvēra durvis un spēra soli laukā. Uzreiz aizvēra durvis un, cenzdamās neļauties panikai un neskatīties ne pa labi, ne pa kreisi, viņa devās taisni uz strūklaku. Dzert viņai negribējās, lai gan mute tiešām bija sausa. Viņa tikai gribēja kaut ko darīt, lai neizskatītos pēc bēgošas zagles.

Džoana izslējās. Paldies Dievam, padzerdamās viņa nebija dzirdējusi ne balsis, ne soļus. Izrādījās, ka viņai laimējies iznākt no servera telpas sevišķi izdevīgā brīdī. Nemaz tik bieži negadījās redzēt galveno gaiteni pilnīgi tukšu.

Kaut arī Deboras nebija klāt, Džoana gribēja uzreiz pārliecināties, vai izdevies tikt pie vajadzīgajiem datiem. Viņa steidzās uz savu nodalījumu. Tā kā pusdienlaiks bija tikai pusē, administrācijas bloks bija gandrīz tukšs, tieši kā Džoanai vajadzīgs. Viņa iebrāzās savā vietā, nosvieda somiņu uz galda, apsēdās un ieslēdza datoru. Salīdzinājumā ar darbošanos servera telpā viņas veiklība bija puslīdz atgriezusies. Džoana ātri pa tīklu nonāca līdz donoru folderim. Aizturējusi elpu, viņa ieklikšķināja tajā.

-    Ufff! - Džoana paskaji nopūtās. Viņa bija tikusi foldera direktorijā. Gribējās gavilēt, tomēr izdevās noturēties, un labi vien bija.

-    Kas par “uff? - atskanēja balss. Tā bija daļēji prasība, daļēji jautājums. - Kaut kas noticis?

Juzdama tuvojamies nupat servera telpā jau piedzīvoto šausmu sajūtu, Džoana pacēla acis un paskatījās augšup pa labi. Kā jau bija baidījusies, viņa ieraudzīja Geilas Lūrēs skābo seju.

-    Kas tad lēcies, loterijā esat laimējusi, vai? - jautāja Geila. Lai arī ko viņa teiktu, runas veids visam lika skanēt nicīgi.

Džoana norija siekalas. Viņu piemeklēja vēl viena skaudra pašatklāsme. Lai gan viņa uzskatīja sevi par visai attapīgu un draugu pulkā bija spējīga uz dažu labu asprātību, tagad baiļu un vainas izjūta pilnīgi atslēdza viņas prātu. Viņa spēja tikai neartikulēti stomī-

-    Kas jums tur ekrānā? - jautāja Geila, kuras interesi kāpināja Džoanas acīm redzamais satraukums. Geila pielieca galvu, mēģinādama saskatīt monitoru.

Lai gan Džoana bija uz brīdi zaudējusi valodu, tik daudz skaidras apziņas bija palicis, lai aizvērtu lodziņu, atstājot redzamu tikai darbvirsmu.

-Jūs bijāt internetā? - pārmetoši jautāja Geila.

-    Jā, - atbildēja Džoana, beidzot atgūdama balsi.

- Pārbaudīju, kā turas dažas akcijas.

-    Kristīnei tas nepatiktu, - teica Geila. - Viņai ir zobs uz darbiniekiem, kas darba laikā lieto internetu personiskām vajadzībām.

-    Pateicos par informāciju, - sacīja Džoana. Viņa piecēlās, piespiesti pasmaidīja, paņēma somiņu un devās prom.

Džoana gāja stīviem soļiem. Viņa dusmojās uz sevi par tik aizdomīgu uzvešanos un īgņojās uz Geilu par glūnēšanu, tomēr šīs izjūtas darīja labu - tās vismaz koncentrēja viņas trauksmaino nemieru. Tā ceļā uz ēdnīcu viņa sāka justies labāk. Nonākot pie ugunsdrošajām durvīm uz ēkas centrālo - torņa - daļu, viņa jau bija tiktāl atguvusies, ka sāka just nelielu izsalkumu.

Apstājusies uz ēdnīcas sliekšņa, Džoana meklēja Deboru. Ļaužu bija krietni vairāk nekā vakar, kad Helēna Māstersone ierādīja viņām ceļu uz šejieni. Džoanas skatiens uzdūrās Spenseram Vingeitam. Viņa novērsās -nebija ne mazākās vēlēšanās saskatīties ar šo vīrišķi. Pie cita galda viņa ieraudzīja Polu Sondersu un Šīlu Do-naldsoni un novērsās tikpat steidzīgi. Tad viņa pamanīja Deboru sēžam pie divvietīga galdiņa kopā ar Rendiju Porteru. Izskatījās, ka abi iegrimuši garā sarunā.

Džoana virzījās uz Deboras pusi, pēc iespējas turēdamās ar muguru pret Šīlu Donaldsoni. Debora viņu neredzēja līdz tam brīdim, kad Džoana nostājās tieši pie galdiņa.

-    Sveika, Prūdensa! - izsaucās Debora, pacēlusi acis. - Tu taču atceries Rendiju Porteru, vai ne?

Rendijs bikli pasmaidīja un paspieda Džoanai roku, bet nepiecēlās. Džoana nebija pārsteigta. Viņa jau sen bija pieradusi, ka daudziem vīriešiem, kas auguši uz ziemeļiem no Meisona-Diksona līnijas^1, ir visai maza sajēga par smalkā toņa likumiem.

-    Mums ar Rendiju bija ļoti interesanta saruna, -teica Debora. - Es nezināju, ka datorspēļu pasaule ir tik aizraujoša. Izskatās, ka mēs visu laiku esam laidušas garām kaut ko tiešām lielisku. Vai ne, Rendij?

-    Tieši tā, - sacīja Rendijs, ar apmierinātu smaidu atzveldamies atpakaļ.

-Jā... Klausies, Rendij! - teica Debora. - Es vēlāk piekāpšu tavā nodalījumā, un tu man parādīsi “Neiespējamās sacīkstes”. Ko tu saki?

-    Izklausās labi, - viņš sacīja. Viņš viegli šūpojās turp un atpakaļ, it kā visu laiku sev piekrizdams.

-    Es priecājos, ka radās iespēja ar tevi parunāties, -piebilda Debora. - Tas bija interesanti. - Viņa uzsmaidīja, cerēdama, ka Rendijs sapratīs mājienu. Bet viņš nesaprata.

-    Man mašīnā ir pāris rezerves pultis, - teica Rendijs. - Es varu jums viens divi parādīt, kā jāspēlē.

-    Tas tiešām ir ļoti jauki, - sacīja Debora, jau zaudēdama pacietību. - Taču šobrīd mums ar Prū-densu būtu šis tas jāpārrunā.

-Jā, runājiet vien, - attrauca Rendijs, pat nepakustēdamies.

-    Mums vajadzētu palikt vienām, - sacīja Debora.

-    Ā! - Rendijs samulsis uzlūkoja abas draudzenes un beidzot saprata. Viņš nolika sānis savu salveti un piecēlās. - Tad jau vēl saredzēsimies.

-    Nūjā! - atsaucās Debora.

Rendijs aizgāja, un Džoana apsēdās viņa vietā.

-    Pieklājības likumi gan viņam nav mācīti, - komentēja Džoana.

Debora ironiski iesmējās.

-    Un tu droši vien domā, ka tev servera telpā bija grūtāk...

-    Vai tad bija tik traki?

-    Viņš ir staigājošs dators, - žēlojās Debora. - Ne par ko citu nevar parunāt. Ne par ko! Bet - kas bijis, bijis. - Viņa ieklepojās, paliecās uz priekšu un klusinātā, bet satrauktā balsī jautāja: - Nu, kā veicās? Vai izdevās?

Džoana arī paliecās uz priekšu. Viņu sejas bija tikai dažas collas atstatu.

-    Kārtībā!

-    Fantastiski! Apsveicu! Ko tu uzzināji?

-    Pagaidām vēl neko, - teica Džoana. - Tikai ar savu datoru pārbaudīju, vai darbojas tā saite, ko es radīju servera telpā. Darbojas! Es tiku vajadzīgajā folderī. Es pat pamanīju tavu vārdu direktorijā.

-    Kāpēc tad neko neuzzināji?

-    Kaimiņiene iebāza savu garo degunu, - pavēstīja Džoana. - Viņa ir kā lellīte ar atsperi: kā es kaut ko pasaku vai izdaru, tā izlec. Es atgriezos nodalījumā, domādama, ka viņa būs pusdienās, bet diemžēl maldījos.

Pienāca viesmīle, nikaragviete, un Džoana pasūtīja zupu un salātus. Izvēloties ēdienus, viņa klausīja Deboras ieteikumam. Tā būšot visātrāk.

-    Es nevaru vien sagaidīt, kad mēs tiksim atpakaļ pie tava datora, - teica Debora, kad viesmīle bija aizgājusi. - Esmu tiešām uzskrūvējusies. Un zini, tev tas varbūt liksies dīvaini, bet tagad mani tikpat daudz kā mūsu olšūnas interesē tie pētījumi, ko viņi te veic.

-    Tas nebūs tik vienkārši, - aizrādīja Džoana.

-    Labāk nogaidīsim, kamēr tā lūriķe man kaimiņos aizies, un tikai tad ķersimies pie donoru faila.

-    Izdarīsim to laboratorijā! - ierosināja Debora.

-    Tur ir vairāki brīvi un pietiekami nomaļi datori. Nebūs jāuztraucas, ka pār plecu kāds var glūnēt.

-    Mēs nevarēsim lietot laboratorijas datoru, - teica Džoana. - Pieeja ir caur mana datora domēnu.

-    Augstais Dievs! - izsaucās Debora. - Kāpēc visam jābūt tik sarežģīti? Bet... Lai tā būtu! Lietosim tavējo. Es domāju, ka mums vajadzētu vienkārši ignorēt tavu kaimiņieni. Galu galā es varu stāvēt priekšā tavam monitoram. Kad būsi paēdusi, iesim un izdarīsim to!

-    Ir vēl kāda problēma, - teica Džoana. - Es radīju pieeju tikai donoru folderim. Tajā draivā bija vēl citi, piemēram, Pētījumu protokoli un Pētījumu rezultāti, bet tiem es neradīju sev pieeju.

-    Sasodīts, kāpēc ne? - jautāja Debora. Viņa sarauca uzacis.

-    Es baidījos tur sēdēt vēl ilgāk, - Džoana atbildēja.

-    Mīļo stundiņ... - Debora nogaudās. - Neticu savām ausīm! Tu taču biji tur iekšā, un tie faili bija tev deguna galā. Kāpēc tu palaidi garām tādu iespēju? -Aizkaitināta un izbrīnīta Debora pakratīja galvu.

-    Tu nesaproti, cik ļoti es biju uztraukusies, - teica Džoana. - Priecājies, ka es vispār tiku no turienes ārā.

-    Cik papildu laika tas būtu aizņēmis? - jautāja Debora.

-    Nedaudz, - atzina Džoana. - Bet es tev saku, biju pilnīgi sastingusi no šausmām. Tā bija smaga mācība, bet tagad es zinu, ka likumu pārkāpšanas jomā esmu galīgi tizla. Ceru, ka tu saproti - mēs taču pārkāpjam likumu!

-    Laikam gan, - nevērīgi atteica Debora. Viņa bija vīlusies.

-    Ja notiktu visļaunākais un mūs pieķertu, - sacīja Džoana, - tagad mēs vismaz varētu pierādīt, ka meklējām tikai informāciju pašas par savām olšūnām, un man liekas, pret to izturētos iecietīgi. Bet mēs noteikti nevarētu cerēt uz iecietību, ja mūs pieķertu, laužoties iekšā pētījumu protokolos, lai kādu ieganstu mēs izdomātu.

-    Labi, labi, savā ziņā tev taisnība, - teica Debora.

- Šā vai tā man ir vēl viena ideja. Iedod man Vingeita zilo kartīti!

-    Kāpēc? - jautāja Džoana. Viņa vaicājoši uzlūkoja draudzeni. Viņa zināja, ka Debora mēdz rīkoties impulsīvi.

Pirms Debora paspēja atbildēt, tika atnestas Džoa-nas pusdienas. Viesmīle nolika ēdienus un aizgāja. Debora atkal paliecās uz priekšu un izstāstīja Džoanai, kā gājusi meklēt olšūnu krātuvi lifta šahtas lejas galā. Viņa stāstīja, kā atradusi spīdīgās nerūsējoša tērauda durvis un cik ļoti tās neiederējušās senajā, piepelējušajā pagraba virtuvē. Pašās beigās viņa piebilda:

-    Es gribu redzēt, kas ir aiz tām durvīm.

Džoana izēda muti un izmisīgi uzlūkoja Deboru.

-    Es nedošu tev Vingeita kartīti.

-    Ko? - izsaucās Debora.

-    Klusāk! - nošņācās Džoana un paskatījās apkārt, vai Deboras nesavaldība nav pievērsusi nevajadzīgu uzmanību. Par laimi, nebija. - Es nedošu tev Vingeita kartīti, - Džoana gandrīz čukstus atkārtoja.

- Mēs te esam, lai noskaidrotu, kas noticis ar mūsu olšūnām. Tāds ir bijis mūsu mērķis no paša sākuma. Lai cik aizraujoši tev liktos noskaidrot, ar ko viņi te nodarbojas, mēs nedrīkstam pakļaut briesmām to, kā dēļ vispār te atrodamies. Ja tām durvīm pagrabā ir tāds pats caurlaides panelis kā servera telpai, tad ļoti var gadīties, ka, tev tur ieejot, kādam tas uzreiz parādīsies datorā, tāpat kā ar servera telpu. Un, ja tas notiks, es nojaušu, ka mēs būsim ļoti lielā ķezā.

Debora nīgri atbildēja uz Džoanas skatienu, taču, pauzei ieilgstot, viņas sejas izteiksme atmaiga un aizkaitinājums gāja mazumā. Lai gan dzirdētais viņai nepatika, Džoanai bija sava taisnība. Deboru tas dzina klusā izmisumā. Viņai bija licies, ka tūlīt apstiprināsies vismaz viens no viņas diviem pieņēmumiem. Saskaņā ar vienu Vingeita klīnikas noslēpumainie pētījumi bija visai apšaubāmi no ētikas viedokļa, saskaņā ar otru -tie rupji pārkāpa likumu.

Kā jau bioloģe, Debora zināja jaunākās biomedi-cīnas tendences, un viņa zināja arī to, ka Vingeita un tai līdzīgas reproduktīvās medicīnas klīnikas var darboties bez jebkādas uzraudzības. Izmisušās pacientes pat lūgtin lūdzās šīs klīnikas izmēģināt ar viņām jaunas metodes. Tās bija pacientes, kam nebija nekas pretī nonākt leģendāro izmēģinājuma trusīšu lomā, un viņas ar vieglu roku atmeta bažas par iespējamām negatīvajām sekām gan viņām pašām, gan sabiedrībai kopumā -ja vien palika kaut niecīgākā iespēja tikt pie bērna. Šādām pacientēm bija arī tendence celt ārstus vai debesīs, iedvešot viņos tādu profesionālu augstprātību, it kā ētika un likumi uz viņiem vairs neatteiktos.

-    Man ļoti žēl, ka es neizdarīju vairāk, - teica Džoana. - Laikam jau esmu tevi pievīlusi. Pati gribētu, kaut nebūtu tik bailīga. Tomēr es tajā servera telpā izdarīju visu, ko tobrīd spēju.

-    Protams, es taču nepārmetu, - sacīja Debora. Tagad viņa jutās vainīga, ka apbēdinājusi Džoanu, kura tiešām bija izpildījusi visai grūtu uzdevumu. Debora ar visu savu bramanību stipri šaubījās, vai būtu varējusi izdarīt to pašu, ko Džoana, pat ja viņai būtu vajadzīgās datoriemaņas. Rendija izklaidēšana viņu bija kaitinājusi, bet tā nebija nekāda varonība.

-    Patiesībā mums vajadzētu parunāt, no kurienes atvērt donoru folderi, - ieminējās Džoana, turpinādama ēst.

-    Paskaidro! - teica Debora.

-    Es nudien justos ērtāk, ja mēs to darītu šovakar mājās, varbūt tas tomēr būtu iespējams, - sacīja Džoa-na. - Savā ziņā tā būtu drošāk, bet ir dažas problēmas.

-    Proti?

-    Ja atklāsies, ka ticis lejuplādēts nodrošināts dokuments, šo ielādi caur mūsu internetpakalpojumu sniedzēju varēs izsekot līdz mūsu datoram.

-    Diez kas nav, - bilda Debora.

-    Ir arī tāda iespēja, ka manu radīto pieeju, ja mēs nogaidām, var atklāt un likvidēt, pirms mēs spējam to izmantot.

-    Ārprāts, cik sarežģīti... - Debora novaidējās.

- Man tas nebija ienācis prātā. Cik liela ir iespēja, ka tas notiks?

-    Varbūt ne pārāk liela, - atzina Džoana. - Rendi-jam vajadzētu kādu iemeslu, lai to meklētu.

-    Izklausās, ka būs vien tas jādara šeit, - teica Debora.

-    Piekrītu, - sacīja Džoana. - Kaut kad vēlāk šajā pēcpusdienā. Bet es domāju, mums vajadzētu iekārtoties tā, lai tūlīt pēc tam varam doties projām. Ja Rendijs atklās lejupielādi un izsecinās, ka tā notikusi pašu tīklā, viņš spēs tai izsekot. Ātri vien būs skaidrs, ka tā notikusi no Prūdensas Heterlijas datora.

-    Tas nozīmē, ka tobrīd mums jau sen vajadzētu būt prom, - secināja Debora. - Labi, man aina ir skaidra. Vai esi paēdusi?

Džoana paskatījās uz savu pusizēsto zupu un salātiem.

-    Vai tu kaut kur steidzies?

-    Nesteidzos, - teica Debora, - tikai visu laiku, kopš es te sēžu, ieskaitot pusstundu ar manu jauno draugu Rendiju, uz mani blenž apsardzes priekšnieks.

Džoana grasījās pagriezties, bet Debora ātri pasniedzās un satvēra viņas roku.

-    Neskaties!

-    Kāpēc ne?

-    Es īsti nezinu, - atzina Debora. - Tomēr man no viņa metas baigi, un es negribētu izrādīt, ka esmu pamanījusi viņa blenšanu. Laikam jau tas atkal šīs sasodītās kleitas dēļ. Sākās kā joks un beidzas kā spīdzināšana.

-    Kā tu zini, ka tas ir apsardzes priekšnieks?

-    Es precīzi nezinu, - sacīja Debora, - bet tā izskatās. Atceries, vakar, kad mēs gribējām tikt iekšā un ceļā bija tās kravas mašīnas? Stīvēšanās beidzās tikai tad, kad viņš iznāca laukā un pavēlēja tam zellim formastērpā visas ielaist. Kad mēs braucām iekšā, viņš stāvēja blakus Spenseram. Atceries?

-    Ne pārāk, - atzinās Džoana. - Es tobrīd biju pievērsusi uzmanību Spenseram. Man taču bija tā dullā doma, ka viņš ir līdzīgs manam tēvam.

Debora ieķiķinājās.

-    Dulla gan! Bet mēs novirzījāmies no temata. Kas ir ar tavām pusdienām? Tu jau piecas minūtes neesi ieēdusi ne kumosa.

Džoana nosvieda salveti uz galda un piecēlās.

-    Esmu paēdusi. Iesim!

Kurts Hermans reti gāja uz Vingeita klīnikas galveno ēku, vienīgi uz ēdnīcu. Viņam labāk patika palikt sardzes namā vai savā kotedžā darbinieku ciematā, vai arī klīst pa plašo teritoriju. Patlaban viņš zināja, ka klīnikā notiek kas tāds, ko viņš nekādi neatbalstīja, tomēr militārā sagatavotība ļāva viņam nedomāt par nepatīkamo. Neejot uz klīniku, problēmas viņu neskāra, un viņš par tām nedomāja.

Tomēr gadījās arī tā, ka viņa ierašanās galvenajā ēkā bija nepieciešama, un viņa tagadējā interese par Džordžīnu Marksu bija tāds gadījums. Izmantojot nedaudzos faktus no darba pieteikuma, kā arī viņas vadītā auto numuru, Kurts bija licis lietā savus kontaktus un lūdzis papildu informāciju par šo personu. Jau saņemtās ziņas bija visai pretrunīgas, lai neteiktu, ka intriģējošas. Sākumā Kurts bija gribējis uzrunāt viņu pusdienlaikā ēdnīcā, bet pēc tam pārdomājis. Bija skaidri redzams, ka viņa dabūjusi uz āķa to pusaudzīgo datorčalīti, ar kuru kopā ieradās, un Kurtam nebūt negribējās piedzīvot atraidījumu no šāda veida personas.

Tad situācija pēkšņi mainījās. Bija uzradusies Džordžīnas draudzene, un pa gabalu izskatījās, ka da-torzellis tika strupi patriekts. Kurts gribēja zināt, kāpēc.

-    Viņš nav savā nodalījumā? - jautāja administratore Kristīne Pārema.

Kurts uz brīdi novērsās, lai noturētos, neko neat-cirtis uz šo stulbo jautājumu. Viņš pats bija tikko pavēstījis šai sievietei, ka Rendijs Porters nav pie sava galda. Viņa niknais skatiens lēni atgriezās pie Kristīnes. Viņam nevajadzēja atbildēt.

-    Vai lai es viņam aizpeidžerēju? - jautāja Kristīne.

Kurts mēmi pamāja. Viņam nepatika lieki pļāpāt.

Kad viņš bija aizkaitināts, viņā modās nejēdzīga dziņa sacīt cilvēkiem, ko viņš par tiem domā. Džordžīna Marksa bija viņu aizkaitinājusi.

Kristīne piezvanīja. Gaidīdama atbildi, viņa apjau

tājās, vai apsardzei radusies kāda problēma ar datoriem. Kurts papurināja galvu un paskatījās rokas pulkstenī. Viņš nolēma atvēlēt šim uzdevumam vēl piecas minūtes. Ja Rendijs Porters līdz tam laikam neatradīsies, viņš atstās rīkojumu, lai tas āksts ierodas sardzes namā. Kurts negribēja pārāk ilgi būt prom no sava kabineta. Sevišķi tagad, kad viņš gaidīja atbildes uz izsūtītajiem jautājumiem par Džordžīnu Marksu. Viņam gribējās tās uzzināt pirmajam.

-Jauks laiks iestājies... - ierunājās Kristīne. Kurts neatbildēja, bet administratori no neveiklās situācijas izglāba tālruņa zvans. Tas bija Rendijs, kurš ziņoja, ka strādā ar kādu datoru grāmatvedībā, bet varot, ja nepieciešams, tūlīt ierasties. Kristīne pavēstīja, ka viņu gaida apsardzes priekšnieks. Lai labāk nāk tūlīt šurp.

-    Es būšu pie viņa galda, - teica Kurts, pirms Kristīne bija nolikusi klausuli. Viņa padeva ziņu tālāk.

Līkumodams starp nodalījumiem, Kurts aizgāja uz tīkla administratora vietu. Viņš apsēdās apmeklētāja krēslā un nicīgi uzlūkoja zinātniskās fantastikas ilustrācijas, kas greznoja nodalījuma sienas. Viņš ievēroja arī spēļu pulti, kas bija muļķīgi aizbāzta aiz monitora, it kā tā būtu diezin kāda slēptuve. Kurts nodomāja, ka šim zeņķim vajadzētu pavadīt pāris mēnešu jauniesaukto nometnē. Tā gan viņš domāja par visiem jauniešiem, kas to nebija pieredzējuši.

-    Laba diena, mister Herman! - gaisīgi uzsauca Rendijs, iebrāzdamies telpā. Viņa bezrūpīgā izturēšanās pret tādiem cilvēkiem kā Kurts slēpa piesardzību, kādu izjūt suns nežēlīga un neprognozējama saimnieka klātbūtnē. - Vai kaut kas noticis apsardzes datoriem? - Viņš iemetās savā krēslā, it kā tas būtu skrituļ-dēlis, un viņam nācās pieķerties pie galda, lai neieri-potu sienā.

-    Ar datoriem viss kārtībā, - teica Kurts. - Es atnācu parunāt par jūsu pusdienlaika kompanjoni.

-    Par Džordžīnu Marksu?

Kurts atkal uz brīdi novērsās, tāpat kā pirmīt sarunājoties ar Kristīni. Viņš nevarēja saprast, kas tā visiem par indevi atbildēt uz jautājumu ar pretjautājumu, kurš izsaka to pašu. Tas viņu darīja traku.

-    Ko jūs gribat par viņu zināt? - Rendijs nezaudēja možo toni.

-    Vai viņa jums stipri uzmācās?

Rendijs papurināja galvu.

-    Nu tā... - viņš novilka. - Varbūt sākumā mazliet. Vismaz viņa bija tā, kas uzsāka sarunu.

-    Vai viņa izteica jums piedāvājumu?

-    Kā jūs to domājat?

Kurts atkal novērsās. Sarunas ar darbiniekiem parasti bija riebīgas, bet ar Rendiju Porteru jo sevišķi. Viņš izskatījās un uzvedās tā, it kā vēl nebūtu beidzis vidusskolu.

-    Jautājums: “Vai viņa izteica jums piedāvājumu,” -nozīmē: “Vai viņa piedāvāja seksu apmaiņā pret naudu vai kādiem pakalpojumiem.”

Rendijam jau agrāk bija stipras aizdomas, ka apsardzes priekšnieks ir mazliet ķerts, bet šis no zila gaisa nokritušais jautājums pārspēja visu gaidīto. Viņš nezināja, ko atbildēt, jo juta, ka Hermans ir nikns un saspringts kā klavieru augstā do stīga.

-    Atbildiet, lūdzu, uz jautājumu! - uzkliedza Kurts.

-    Kāpēc lai viņa man piedāvātu seksu? - Rendijs stomīdamies pavaicāja.

Kurtam atkal nācās novērsties. Vēl viens jautājums, nevis atbilde uz jautājumu. Nelāgā kārtā tas viņam atgādināja piespiedu sarunas ar psihiatru, kuras viņam bija piespriestas pirms atvaļināšanās no dienesta. Ievilcis elpu, viņš lēni un draudīgi atkārtoja jautājumu.

-    Nē! - atbildēja Rendijs. Tad viņš pieklusināja balsi. - Par seksu nebija runa. Mēs pļāpājām par datorspēlēm. Kāpēc lai viņa runātu par seksu?

-    Tāpēc, ka sekss ir tāda tipa sieviešu galvenā nodarbošanās.

-    Viņa ir bioloģe, - aizstāvēdamies bilda Rendijs.

-    Bioloģei tāds dīvains ģērbšanās stils, - izsmējīgi sacīja Kurts. - Vai kāda cita bioloģe tā izskatās? - Šajā izmeklēšanas stadijā Kurts nebūt nebija pārliecināts, ka Džordžīna ir bioloģe vai ka viņu vispār sauc Džordžī-na, bet viņš neko neteica par savām aizdomām. Viņš negribēja, lai šī sieviete tiek brīdināta, pirms viņš savācis visus datus. Patlaban viņam likās, ka “Džordžīna” ieradusies Vingeitā ar kādu slepenu motīvu, un, redzot provokatīvo ģērbšanās stilu, prostitūcija bija viena no ticamākajām iespējām. Galu galā tāds iespaids viņam radās jau pašā sākumā, un viņai acīmredzot bija izdevies nogrābt Spenseru Vingeitu tās pašas dienas vakarā, kad viņi bija iepazinušies pie vārtiem.

-    Man patīk viņas ģērbšanās stils, - teica Rendijs.

-    Jā, par to es nešaubos, - atcirta Kurts. - Bet kāpēc jūs viņu tik ātri atstājāt? Vai jūs tikāt kāda iemesla dēļ atraidīts? Varbūt viņa tieši tobrīd apjautājās, vai jūs gribētu to darīt?

-    Nē! - protestēja Rendijs. - Es jums saku, par seksu nebija runa. Mums bija patīkama saruna, bet tad viņa lūdza mani aiziet. Bija atnākusi viņas draudzene, viņas gribēja runāties, un es gāju prom.

Kurts lūkojās kaulainajā datorekspertā. Pratinātāja pieredze ļāva viņam nojaust, ka šis puika runā taisnību. Nelaime tāda, ka Rendija sacītais nesaskanēja ne ar vienu no Kurta līdzšinējiem pieņēmumiem par jauno darbinieci. Jaunā informācija viņas tēlu nevis noskaidroja, bet darīja noslēpumaināku.

-    Es gribēju ar jums parunāt par ko citu, - ieteicās Rendijs, vēlēdamies mainīt sarunas tematu. Viņš izstāstīja Kurtam dīvaino epizodi ar doktoru Vingeitu un servera telpu.

Kurts kāri uzklausīja šo informāciju un pamāja. Viņš šobrīd nezināja, kas no tās būtu jāsecina vai kas šajā sakarībā jādara. Dažus pēdējos gadus viņš bija strādājis Pola Sondersa, nevis Spensera Vingeita pakļautībā. Kā jau militāristam pēc dabas, viņam riebās situācijas ar neskaidru hierarhiju.

-    Paziņojiet man, ja tas atkārtosies, - pavēlēja Kurts. - Un paziņojiet man arī, ja atkal nonākat kontaktā ar Džordžīnu Marksu vai viņas draudzeni. Un, pats par sevi saprotams, nevienam nesakiet par šo sarunu. Vai viss ir skaidrs?

Rendijs nekavējoties pamāja.

Kurts piecēlās un, neko citu neteikdams, izgāja no Rendija nodalījuma.

Debora atmeta mēģinājumus strādāt. Domām šaudoties, koncentrēties nebija iespējams, un, tā kā viņas ar Džoanu tāpat drīz dosies prom uz visiem laikiem, nebija taču jēgas. Vairāk nekā stundu viņa bija gaidījusi, kad Džoana piezvanīs un pateiks, ka viņas ziņkārīgā kaimiņiene ir prom, dodot viņām iespēju izpētīt donoru folderi, bet joprojām nebija sagaidījusi. Acīmredzot Džoanas kolēģe nekur negrasījās iet.

Debora bungoja ar pirkstiem pa galdu. Viņa nekad nebija spējusi būt sevišķi pacietīga, un šī bezjēdzīgā nīkšana sniedzās pāri viņas spēkiem.

-    Pie velna! - viņa norūca, piecēlās, paņēma somiņu un gāja uz durvīm. Diezgan ilgi viņa bija pakļāvusies Džoanas uztraukumam un slimīgajām bailēm no kolēģes. Galu galā - kāda atšķirība? Tiklīdz vajadzīgā informācija būs rokā, viņas pazudīs no šejienes. Turklāt, kā jau pati bija ierosinājusi, viņa taču varēs stāvēt priekšā monitoram, lai kaimiņiene pat gribēdama neko nevarētu redzēt.

Vairīdamās uzlūkot nedaudzos laboratorijas darbiniekus, ar kuriem jau bija iepazīstināta, Debora devās gaitenī, it kā atkal būtu ceļā uz tualeti. Pēc īsa brīža viņa jau ieslīdēja Džoanas nodalījumā. Džoana kārtīgi strādāja.

-    Kurā pusē sēž tā tur? - Debora gandrīz nedzirdami pačukstēja jautājumu.

Džoana norādīja uz labējo aizslietni.

Debora aizgāja pie tā un paskatījās pāri. Tas bija kā Džoanas nodalījuma spoguļattēls. Interesanti. Tur neviena nebija.

-    Tur neviena nav! - viņa paziņoja.

Džoana neticīgi paskatījās pati.

-    Dīvaini... - viņa noteica. - Pirms pāris minūtēm vēl bija.

-    Ļoti labi! - izsaucās Debora un apņēmīgi saberzēja plaukstas. - Taisīsim to burvju triku uzreiz! Ievāksim ziņas par saviem pēctečiem un laidīsimies lapās.

Džoana izgāja no sava nodalījuma un, paskatījusies uz abām pusēm, apmierināta atgriezās un apsēdās pie datora. Tad viņa bažīgi uzlūkoja Deboru.

-    Es stāvēšu sardzē, - drošināja Debora. - Tik daudz jau darīts: ir taču jāizdodas!

Nospiedusi dažus taustiņus un uzklikšķinājusi peli, Džoana atvēra donoru direktorija pirmo lappusi. Pirmo alfabētiskajā sarakstā viņa ieraudzīja Deboru Kokrinu.

-    Tevi pirmo, - sacīja Džoana.

-    Kāpēc ne? - atteica Debora.

Džoana uzklikšķināja Deboras vārdam, un atvērās viņas fails. Abas draudzenes lasīja biogrāfiskos un medicīniskos datus. Lapas apakšā ar pasvītrotiem, trekniem burtiem bija izcelta piezīme, ka viņa nelokāmi uzstājusi uz vietējo anestēziju procedūras veikšanai.

-    To anestēzijas jautājumu viņi tiešām ņem nopietni, - teica Debora.

-    Esi beigusi šo lapu? - jautāja Džoana.

-    Jā, braucam uz galveno!

Džoana uzklikšķināja nākamo un pēdējo lappusi. Pašā augšā bija aile: IEGŪTO OLŠŪNU SKAITS. Blakus cipars: nulle.

-    Kas tad tas? - jautāja Debora. - It kā neesot no manis vispār nevienu olšūnu dabūjuši.

-    Viņi taču paziņoja, ka dabūja, - teica Džoana.

-    Protams!

-    Dīvaini... - sacīja Džoana. - Paskatīsimies, kas man. - Viņa atgriezās direktorijā un virzījās pa to lejup līdz burtam M. Atradusi savu vārdu, viņa uzklikšķināja uz tā. Pirmā lappuse līdzinājās Deboras faila pirmajai lappusei. Taču otrajā lappusē viņas gaidīja lielāks pārsteigums nekā Deboras nulle. Džoanas failā bija apgalvots, ka esot iegūtas trīssimt septiņdesmit astoņas olšūnas.

-    Es pat nezinu, ko domāt, - satraucās Džoana.

- Viņi man teica, ka dabūjuši piecas vai sešas, bet ne jau simtiem.

-    Kas tur tajā olšūnu sarakstā? - jautāja Debora. Burtiņi bija pārāk sīki, lai varētu izlasīt.

Džoana palielināja attēlu. Aiz katras olšūnas bija klientes vārds un embrija transplantācijas datums. Pēc tam bija Pola Sondersa vārds un īss iznākuma apraksts.

-    No tā izriet, ka ikvienai tavai olšūnai ir cita saņēmēja, - teica Debora. - Pat tas ir dīvaini. Man likās, ka ievada katrai vairākas, ja ir pieejamas - lai palielinātu implantācijas iespēju.

-    Man arī tā likās, - sacīja Džoana. - Es nezinu, ko lai par to domā. Saproti, pirmkārt, olšūnu ir par daudz, otrkārt, neviena nav bijusi auglīga. - Viņa vilka ar pirkstu līdzi garajam sarakstam, kur katrā ailē bija piezīme vai nu par neveiksmīgu implantāciju, vai spontānā aborta datumu.

-    Paga! Re, tur ir viena veiksmīga, - teica Debora. Viņa pastiepās un parādīja. Tā bija trīsdesmit septītā olšūna. Bija norādīts dzimšanas datums: 2000. gada 14. septembris. Tam sekoja mātes vārds, adrese, tālruņa numurs un piebilde, ka jaundzimušais ir veselīgs zēns.

-    Nu, vismaz viens! - Džoana atvieglota uzelpoja.

-    Re, vēl viens! - teica Debora. - Četrdesmit astotā, dzimšanas datums 2000. gada 1. oktobris, ari vesels puika.

-    Tātad divi, - secināja Džoana. Kad viņas ar Deboru bija tikušas cauri visam sarakstam, Džoanas oma bija uzlabojusies. No 378 olšūnām pozitīvs iznākums bija vēl divām, ar numuru 220. un 241., kas abas tikušas implantētas šā gada janvārī. Abām bija piezīme, ka grūtniecība noritot normāli.

-    Kā gan tās var būt implantētas tik nesen? -jautāja Džoana.

-    Cik es noprotu, tas nozīmē, ka viņi lieto saldētas olšūnas, - teica Debora.

Džoana paliecās atpakaļ un uzlūkoja Deboru.

- Tas nav gluži tas, ko es gaidīju.

-    To tiešām nevarēja paredzēt, - atteica Debora.

-    Ja tas ir taisnība, tad veiksmes procents ir viens no simta. Neko labu tas par manām olšūnām neliecina.

-    Viņi nekādā ziņā nevarēja dabūt no tevis četrsimt olšūnas. Te slēpjas kaut kāds pētījumu safabricē-jums, Dievs vien zina, kam vajadzīgs. Gandrīz četrsimt olšūnas ir apmēram tāds daudzums, kādu tu vari ovu-lēt tikai visa mūža laikā!

-    Tu domā, ka šeit viss ir safabricēts?

-    Tā nu tas izskatās, - secināja Debora. - Kā mēs abas zinām, te notiek dīvainas lietas. Uz šā fona neliela datu falsifikācija mani nemaz nepārsteidz. Pie velna, tas taču notiek arī ļoti solīdos institūtos, kur tad vēl tik nomaļā kaktā kā šeit. Bet es tev saku: tagad, kad mēs esam sadūrušās ar šo nejēdzību, man ir vēl vairāk žēl, ka netiekam iekšā pētījumu failos.

Džoana pievērsās tastatūrai un nospieda vairākus taustiņus.

-    Ko tu darīsi? - jautāja Debora.

-    Es gribu to izdrukāt, - atbildēja Džoana. - Pēc tam varēsim braukt prom. Mani šie rezultāti ir satriekuši.

-    Tevi esot satriekuši! - izsaucās Debora. - Man vispār viņi nav ierakstījuši nevienu olšūnu. Par tevi vismaz padomājuši, piedēvējuši dzīvus bērneļus!

Džoana paskatījās Deborā. Kā jau bija sagaidāms, draudzene smaidīja. Džoana prata to novērtēt. Deborai bija tik dzīvespriecīga daba, ka viņa prata saskatīt humoru gandrīz vai katrā situācijā. Tomēr Džoanai pašai smiekli nemaz nenāca.

-    Zini, kas vēl ir interesanti? - teica Debora. - Pie tām tavām olšūnām nav minēts spermas donora vārds.

-    Laikam jau tas ir katras sievietes vīrs, - sacīja Džoana. Viņa bija sagatavojusi visu drukāšanai un ieklikšķināja podziņu Print. - Tagad mazliet jāpagaida, dokuments ir paliels. Ja tu vēl gribi te kaut ko darīt, tad tagad ir pēdējais bridis, jo, tiklīdz būs izdrukājies, es gribu braukt prom.

-    Es jau esmu gatava, - atteica Debora.

-    Ir nu gan dieniņa... - Rendijs nogaudās. Viņš bija atvieglots, ka Hermans beidzot ir prom, bet šķebī-gums no ārprātīgās sarunas bija palicis. Tas cilvēks ar savu kluso izturēšanos un lēnajām kustībām bija kā tīģeris krātiņā. Rendijs nopurinājās. Atceroties vien, metās nelabi.

Rendijs bija tikko salabojis grāmatvedības datoru, proti, pabeidzis darbu, kuru viņam bija nācies pārtraukt apsardzes priekšnieka izsaukuma un dīvaino pļāpu dēļ. Tagad nāca divi pēcpusdienā, un Rendijs labās priekšnojautās gāja atpakaļ uz savu nodalījumu. Kurta paciešana nebija sliktākais, kas šodien noticis: sliktākais bija zaudējums BRĒCĒJAM, un Rendijs alka pēc revanša.

Ieradies savā nodalījumā, Rendijs atkārtoja parasto triku, pārbaudīdams, vai Kristīne ir savā vietā. Viņš priecīgs konstatēja - priekšnieces nav, kā jau parasti šajā laikā, kad notiek nodaļu vadītāju sanāksmes. Tas nozīmēja, ka varēja pagriezt spēli nedaudz skaļāk. Viņš apsēdās, pastiepās aiz monitora un izvilka pulti. Tad ievadīja savu paroli, lai atslēgtu tastatūru. Tiklīdz tas bija izdarīts, monitora darbvirsmas labējā apakšējā stūrī izlēca tas pats derdzīgais lodziņš, kas bija atbildīgs par viņa nāvi rīta cēlienā. Kāds atkal bija līdis servera telpā!

Ar niknām kustībām Rendijs atvēra vajadzīgo lodziņu. Kā tad - durvis tikušas atvērtas pulksten 12.02 un palikušas vaļā līdz 12.28, tātad kāds tur ne tikai iegājis, bet arī palicis divdesmit sešas minūtes. Rendijs zināja, ka tik ilga vizīte nevar būt vienīgi ziņkārības apmierināšana, un tas darīja viņam raizes. Divdesmit sešās minūtēs var lielas ziepes savārīt.

Rendijs atvēra attiecīgo folderi, lai redzētu, kas bijis nelūgtais ciemiņš. Viņš bija šokēts: atkal doktors Spensers Vingeits! Rendijs atzvēlās krēslā un skatījās klīnikas dibinātāja vārdā, prātodams, ko darīt. Viņš bija pateicis Kurtam par pirmo gadījumu, un apsardzes priekšnieks nebija izrādījis sevišķu interesi, tomēr palūdza ziņot, ja tas atkārtotos.

Rendijs atkal paliecās uz priekšu. Viņš nolēma zvanīt apsardzes priekšniekam tikai tad, ja atradīs kādas sistēmā izdarītas pārmaiņas. Pirmais, kas nāca prātā, bija varbūtējas maiņas lietošanas pieejas līmeņos. Strauji rīkodamies ar peli, viņš atvēra aktīvo direktoriju. Ātri vien atbilde bija rokā. Servera datu draivā doktors Vingeits bija papildinājis donoru foldera lietotāju sarakstu ar Prūdensu Heterliju.

Rendijs vēlreiz atzvēlās krēslā. Viņš jautāja sev, kāpēc gan klīnikas dibinātājam vajadzētu pievienot jaunas darbinieces vārdu nodrošināta foldera lietotāju sarakstam, kurā viņš pats nemaz nav iekļauts. Nekādu jēgu te nevarēja saskatīt, ja vien Prūdensa Heterlija nestrādāja pie Vingeita ar kādu slepenu uzdevumu.

- Diezin vai... - nosprieda Rendijs. Savā ziņā tas bija interesanti. Gandrīz vai kā datorspēlē, kad jāmēģina noskaidrot pretinieka stratēģiju. Nebija tik aizraujoši kā “Neiespējamā sacīkste", bet galu galā - kas tad bija? Viņš sēdēja un vēl kādu laiciņu prātoja.

Nekādu ticamu izskaidrojumu izdomāt neizdevās, un Rendijs pasniedzās pēc tālruņa. Viņam nebija nekādas vēlēšanās atkal runāt ar Kurtu, bet pa telefonu tas vismaz bija vieglāk. Viņš nolēma pateikt sardziniekam tikai faktus, bet pieņēmumus paturēt pie sevis. Viņš sastādīja iekšējā telefona numuru un paskatījās monitora stūrī. Pulkstenis rādīja tieši divi pēcpusdienā.

14. nodaļa

2001 ģadā 10. maijs 14.00

Džoana centās izturēties dabiski, par spīti baisajai sajūtai, it kā viņa visu laiku tiktu vērota. Viņa nokāpa pa Vingeita klīnikas ieejas pakāpieniem un gāja pa celiņu uz “Malibu”. Debora jau bija mašīnā; Džoana redzēja viņas siluetu vadītāja vietā. Tā kā darba diena nebūt nebija beigusies, viņas bija nolēmušas, ka mazāk pievērsīs uzmanību, ja atstās klīniku pa vienai. Pagaidām tas bija izdevies. Debora acīmredzot bija droši nonākusi mašīnā, un Džoanai arī neviens nestājās ceļā.

Džoanai uz labā pleca bija somiņa. Kreisajā rokā viņa turēja biezu aploksni ar pamatīgo donoru failu izdruku. Viņa gāja, apspiezdama vēlēšanos mesties skriešus. Jau atkal viņa jutās kā zaglis, kas bēg no nozieguma vietas, tikai šoreiz viņai tiešām bija līdzi zagta manta.

Viņa veiksmīgi nonāca pie mašīnas un steidzīgi iekāpa pasažiera pusē.

-    Nu tad laižamies projām! - Džoana izsaucās.

-    Vai nebūtu piemērots brīdis, lai saniķotos aizdedze? - pajokoja Debora, stiepdamās pēc atslēgas.

Džoana pa jokam atvēzējās, grasoties mazliet izlādēt uzkrājušos saspringumu.

-    Kā tu runā, bezkauņa! Uz priekšu!

Debora noliecoties izvairījās no Džoanas rokas, iedarbināja mašīnu un atpakaļgaitā izbrauca no stāvvietas.

-    Nu, lai kāda izrādītos jēga, mēs to izdarījām, -noteica Debora, līkumodama pa garo celiņu. - Es domāju, ka par to mēs varam būt gandarītas, ja arī rezultāts sagādātu tikai vilšanos.

-    Neko mēs neesam izdarījušas, kamēr neesam tikušas ārā pa vārtiem, - atrūca Džoana.

-    No formālā viedokļa tev laikam taisnība, - sacīja Debora. Viņa piebrauca pie vārtiem, apstādamās pie baltās līnijas.

Džoana aizturēja elpu īsajā brīdī, pirms vārti sāka lēni vērties.

Pēc brīža Debora jau bija izbraukusi cauri arkai -laukā, ārpusē. Džoana uzreiz atslāba, un Debora to ievēroja.

-    Tu tiešām biji par to uztraukusies? - jautāja Debora.

-    Es visu dienu uztraucos, - atzinās Džoana. Viņa atvēra aploksni un izvilka biezo izdruku.

Debora nogriezās pa labi Pīrsa ielā, kas veda uz Bukfordu. Viņa paskatījās Džoanā.

-    Ko tu grasies darīt? Lasīsi kā atpūtas romānu ceļā uz mājām?

-    Man ir kāda ideja, - atbildēja Džoana. - Un diezgan laba ideja, gan jau tu piekritīsi. - Viņa sāka šķirstīt lapas, meklēdama divas galvenās, tomēr mēģinādama nesajaukt pārējo secību. Tas prasīja labu brīdi.

-    Nu varbūt pasaki, kāda ir tā tava labā ideja... -Debora beidzot ierunājās. Viņu kaitināja Džoanas ieilgusī klusēšana.

Džoana pasmaidīja. Viņa saprata, ka, nepabeidzot iesākto domu, neapzināti lietojusi Deboras ierasto, ērmīgo sarunas paņēmienu, tikai šoreiz nevis viņai, bet pašai Deborai par aizkaitinājumu. Džoana izbaudīja atriebi un neatbildēja, līdz bija atdalījusi vajadzīgās lapas un nolikusi pārējās uz aizmugurējā sēdekļa.

-    Voila! - viņa teica. Viņa pacēla lapas, lai Debora redz.

Debora uz brīdi novērsās no ceļa un redzēja, ka Džoana rāda lapas ar informāciju par diviem bērniem, kas it kā nākuši pasaulē no Džoanas olšūnām.

-    Labi, es redzu, kas tas ir. Un kāda ir dižā ideja?

-    Abiem šiem bērniem tagad vajadzētu būt septiņus astoņus mēnešus veciem, - secināja Džoana. - Proti, ja viņi vispār eksistē.

-    Nu, un?

-    Mums te ir vārdi, adreses, telefona numuri, -teica Džoana. - Es domāju, mēs varētu viņiem piezvanīt un, ja vecākiem nekas nebūs pretī, aizbraukt viņus apraudzīt.

Debora uzmeta Džoanai pilnīgi neticīgu skatienu.

-    Tu joko... - viņa sacīja. - Pasaki man, ka tu joko!

-    Es nejokoju, - atbildēja Džoana. - Tu apgalvoji, ka saraksts ir safabricēts. Pārbaudīsim! Vismaz viena no šīm adresēm ir tepat Bukfordā.

Debora piebrauca ielas malā. Viņas atradās pie pilsētas bibliotēkas. Debora apturēja mašīnu, pagriezās un uzlūkoja Džoanu.

-    Man ļoti negribas tevi apbēdināt, bet es domāju, ka tā nemaz nav lieliska ideja. Labi, var piezvanīt, bet ne jau braukt pie viņiem!

-    Protams, vispirms piezvanīsim, - teica Džoana.

- Bet, ja šādi bērni eksistē, es gribu viņus redzēt.

-    Tas ne brīdi neietilpa mūsu plānos, - iebilda Debora. - Mēs tikai gribējām uzzināt, vai ir radušies kādi bērni. Par vizīti vispār nav bijusi runa. Tas ir neveselīgi, turklāt es domāju, ka vecāki arī nebūtu iepriecināti.

-    Es taču neteikšu viņiem, ka esmu donore, ja tu par to uztraucies! - sacīja Džoana.

-    Es uztraucos par tevi, - aizrādīja Debora. - Zināt, ka bērns eksistē, ir viens. Redzēt viņu īstenībā ir kaut kas pavisam cits. Manuprāt, tev nevajadzētu nostādīt sevi šādā situācijā. Pašai būs juceklis sirdī.

-    Nebūs nekāda jucekļa, - iebilda Džoana. - Tas mani nomierinās, es jutīšos labāk.

-    Tieši to pašu saka narkomāns pirms pirmās heroīna devas, - teica Debora. - Ja šie bērni eksistē un tu viņus redzēsi, tad tu drīz vien atkal gribēsi viņus redzēt, un tas nebūs godīgi ne pret vienu.

-    Tev neizdosies mani atrunāt, - sacīja Džoana. Viņa izņēma no somiņas mobilo telefonu un sāka sastādīt Sardu ģimenes numuru. Kad atskanēja signāli, viņa paskatījās Deborā. Šis niecīgais fakts nozīmēja, ka vismaz numurs ir īsts, nevis izdomāts.

-    Hallo, misis Sarda? - jautāja Džoana.

-Jā, kas runā?

-    Es esmu Prūdensa Heterlija no Vingeita klīnikas, -teica Džoana. - Kā klājas mazajam?

-    Džeisonam klājas ļoti labi, - atbildēja misis Sarda. - Mēs ļoti priecājamies. Tikko sāka rāpot.

Džoana pacēla uzacis.

-    Jau sācis rāpot! Brīnišķīgi! Klausieties, misis Sarda, es zvanu tāpēc, ka mums vajadzīga neliela papildu informācija par Džeisonu. Vai jūs neiebilstu, ja mēs, es un vēl viena klīnikas darbiniece, ierastos jūs uz brītiņu apraudzīt?

-    Lūdzu, lūdzu! - atsaucās misis Sarda. - Ja nebūtu jūsu darba, mūsu dzīvē nebūtu nekāda prieka! Mazais ir tik burvīgs, un mēs tik sen jau ilgojāmies pēc bērna. Kad jūs atbrauksiet?

-    Vai tas varētu būt jau pēc pusstundas?

-    Jā, lūdzu, ir ļoti piemērots brīdis. Viņš tikko pamodās no pusdienlaika un ir lieliskā omā. Vai jūs zināt mūsu adresi?

-Jā, bet izstāstiet, lūdzu, ceļu! - teica Džoana.

Ceļš, kā izrādījās, bija vienkāršs. Vajadzēja tikai nogriezties pa kreisi Meinstrītā, braukt centra virzienā un pēc “RiteSmart” aptiekas atkal uzreiz nogriezties pa kreisi. Ceļamērķis bija vairāklīmeņu namiņš sešdesmito gadu stilā ar ķieģeļu imitācijas apdari un fasādi, kas prasīties prasījās pēc pārkrāsošanas. Par pretstatu pieticīgajam miteklim blakus pēcpusdienas saulē laistījās pavisam jaunas bērnu šūpoles.

Debora iebrauca celiņā un apstājās aiz veca “Ford” pikapa. Viņa pamanīja šūpoles.

-    Jaunas šūpoles pusgadu vecam bēbim! Varu saderēt, ka dedzīgs tētiņš gadījies!

-    Tā sieviete teica, ka jau sen gribējusi bērnu.

-    Māja gan neizskatās pēc tādas, kur dzīvotu cilvēki, kas var atļauties maksāt Vingeitas rēķinus.

Džoana pamāja.

-    Dievs vien zina, kā viņi sagrabināja to naudu. Neauglība dzen izmisumā daudzus pārus. Tādi bieži ieķīlā savas mājas vai vienkārši aizņemas, bet, uz šo skatoties, neliekas, ka tas būtu iespējams.

Debora pagriezās pret Džoanu.

-    Tas nozīmē, ka viņiem droši vien palicis ļoti maz naudas, lai tiešām varētu atļauties bērnu. Tu esi pārliecināta, ka gribi to redzēt? Man liekas, tas skats varētu būt visai drūms. Es iesaku griezties apkārt un braukt prom, nevienam nekāds ļaunums nebūs nodarīts.

-    Es gribu redzēt bērnu, - teica Džoana. - Tici man! Es tikšu ar to galā. - Viņa atvēra durvis un izkāpa no mašīnas. Debora darīja to pašu, un viņas gāja uz durvīm. Deborai ar viņas augstajiem papēžiem vajadzēja ļoti uzmanīties no daudzajām spraugām celiņa betonā. Lai nu kā, viņai nomuka kurpe, nācās pieliekties un vilkt to laukā.

-    Esi tik laba un pietupies, kad tev kas jāpaceļ, -teica Džoana. - Es redzu, kas pievērsa Rendija uzmanību toreiz pie strūklakas.

-    Tavai greizsirdībai nav nekādu robežu, - atjokoja Debora. - Tu esi gatava? - viņa jautāja, turēdama roku pie zvana pogas.

-    Zvani jel! - nošņācās Džoana. - Tu te taisi veselu operu.

Debora piezvanīja. Varēja dzirdēt, kā zvans vairākas sekundes melodiski atbalsojās telpās.

-    Varen mīlīga detaļa, - ironiski bilda Debora.

-    Neesi tik piekasīga! - Džoana nogaudās.

Tika vērtas iekšdurvis, un cauri ārdurvju stiklotās joslas netīrajai rūtij viņas ieraudzīja visai resnu sievieti mājas kleitā. Tad atvērās arī ārdurvis, un skats kļuva pilnīgs. Sievietei uz rokas bija bērns. Draudzenes, to ieraugot, sastinga. Debora pat sagrīļojās un spēra soli atpakaļ. Tikai pieķeroties pie margas, viņa spēja saglabāt līdzsvaru. Bērnam bija balta matu šķipsna.

Polam Sondersam negribējās tikties ar Kurtu Hermaņu, viņam bija svarīgākas lietas darāmas. Viņš pat bija atlicis sivēnmātes jaundzimušo sekciju, ko grasījās kopā ar Gregu Linču veikt fermas sekciju telpā. Taču Hermans bija teicis, ka viņiem katrā ziņā jātiekas nekavējoties, un Pols bija negribīgi piekritis, sevišķi tāpēc, ka Hermans pieprasīja tikšanos sardzes namā, nost no citu acīm un ausīm. Pols zināja, ka tas nozīmē nepatikšanas, bet uztraucies viņš nebija. Viņš paļāvās uz Kurta spējām un piesardzību, par ko viņam tika maksāta liela nauda... ļoti liela nauda!

Tuvodamies zemajai ēkai, Pols atminējās savu iepriekšējo vizīti tur - pirms vairāk nekā gada, kad gadījās tā ķibele ar anestēziju. Viņam bija skaidri palicis atmiņā, cik izdarīgi un droši Kurts atrisināja šo krīzi.

Pie durvīm Pols nodauzīja no kurpēm dubļus. Tie bija pieķērušies gājienā pāri mitrajam mauriņam, kas vēl nebija atguvies no sniega bagātīgās ziemas. Savu apsardzes priekšnieku viņš sastapa tā askētiskajā kabinetā pie galda. Pols paņēma krēslu un apsēdās.

-    Ir radusies viena drošības problēma, - Kurts iesāka ar savu parasto nosvērtību. Viņš sēdēja, saņēmis rokas, elkoņus atbalstījis uz galda, un pavērsa abus stiegrainos rādītājpirkstus pret Polu, it kā lai uzsvērtu kaut ko, bet citādi nebija nekādu emociju vai panikas pazīmju.

-    Es klausos, - sacīja Pols.

-    Šodien sāka strādāt divas jaunas darbinieces, -teica Kurts. - Džordžīna Marksa un Prūdensa Heterlija. Jūs droši vien noturējāt ar viņām pārrunas, kā ar visiem jaunajiem...

-    Tieši tā, - apstiprināja Pols. Atmiņā acu priekšā uzreiz atausa Džordžīna un viņas kārdinošais augums.

-    Es esmu veicis nelielu izmeklēšanu. Viņas nav tās, par ko uzdodas.

-    Izskaidrojiet!

-    Tie ir pieņemti vārdi, - teica Kurts. - Džordžīna Marksa un Prūdensa Heterlija bija no Bostonas apvidus, bet viņas abas ir nesen mirušas.

Pols norija siekalas, mute strauji kļuva sausa.

-    Kas viņas ir? - Viņš ieklepojās. - Vai ir kas zināms?

-    Par vienu mēs zinām, kā viņu sauc, - teica Kurts. - Tā ir Debora Kokrina. Auto, ar ko viņas brauc, ir reģistrēts ar šādu īpašnieces vārdu. Otras vārdu mēs vēl nezinām, bet drīz uzzināsim. Viņu uzdotā adrese ir nepareiza, bet mums ir īstā adrese, vismaz Deboras Kokrinas adrese, bet patlaban man ir radies iespaids, ka arī otra dzīvo turpat.

-    Apsveicu ar tik operatīviem atradumiem, - sacīja Pols.

-    Šaubos, vai jau pienācis laiks apsveikumiem, -iebilda Kurts. - Tas vēl nebija viss.

-    Es klausos, - teica Pols. Viņš bija kļuvis nemierīgs. Uz brīdi pat uzmācās bažas, vai izcilais Kurts nav izdibinājis, ka viņš aicinājis “Džordžīnu” vakariņās un ticis noraidīts.

-    Rendijs Porters atklājis, ka sievietei, kas sevi dēvē par Prūdensu Heterliju, ir izdevies iegūt vienu no jūsu slepenajiem failiem, proti, Donori.

-    Ak Dievs... - noelsās Pols. - Kā tas varēja notikt? Es biju pārliecināts, ka tas datorkretīns ir vismaz nodrošinājis datu drošību.

-    Es neesmu tik kompetents datoru jautājumos, cik vajadzētu būt, - teica Kurts, - bet Porters apgalvoja, ka viņa to izdarījusi ar daktera Spensera Vingeita palīdzību. Es domāju, ka viņas ir Vingeitu pavedušas.

Pols krampjaini ieķērās krēsla paročos. Viņš zināja, ka Spensers nav apmierināts, bet tas jau bija par daudz.

-    Kādā veidā viņš palīdzējis?

-    Pievienojot viņas vārdu šā faila lietotāju sarakstam, - atbildēja Kurts. - Man nācās šo informāciju gandrīz vai ar knaiblēm izvilkt no Rendija, bet to viņš man atklāja.

-    Skaidrs, - Pols stingri sacīja, juzdams, ka pietvīkst. - Es parunāšu ar Spenseru un tikšu ar viņu galā, lai gan man varbūt vajadzēs jūsu palīdzību. Tomēr pagaidām nodarbojieties ar sievietēm. Rīkojieties tikpat pamatīgi, kā tajā gadījumā ar neveiksmīgo anestēziju, es ceru, ka jūs saprotat... Es negribu, lai viņas uz savu roku atstāj klīnikas teritoriju, un labāk lai vispār neatstāj. Un man vajag to izdruku. - Tirādes beigās viņš gandrīz vai kliedza.

-    Diemžēl sievietes jau ir prom, - teica Kurts, nezaudēdams mieru, par spīti Pola pieaugošajai negantībai. - Kad es uzzināju par datu noplūdi, gribēju viņas aizturēt, bet viņas acīmredzot bija aizbraukušas, tiklīdz dabūja to failu.

-    Atrodiet viņas un tieciet no viņām vaļā! - noskaldīja Pols, bakstīdams ar pirkstu Kurta virzienā. - Es negribu zināt, kādā veidā jūs tiksiet no viņām vaļā, tikai izdariet to! Un lai uz Vingeitu nevestu nekādas pēdas! Mums jānotur šī lieta rāmjos!

-    Pats par sevi saprotams, - teica Kurts. - Un tā kā es jau esmu apdomājis iespējamos variantus, varu ziņot, ka, manuprāt, tas nebūs sarežģīti. Pirmkārt, mums ir zināma viņu adrese, tas nozīmē vieglu un ātru pieeju. Otrkārt, šīs sievietes noteikti zina, ka viņu rīcība bijusi noziedzīga, tātad viņām nebūs vēlēšanas daudz pļāpāt par šo tematu. Turklāt vismaz viena no viņām ir bijusi šeit donore, tas nozīmē, ka viņas droši vien grib personiska rakstura informāciju, nevis taisīt kaut kādu publisku skandālu. Tātad, kaut arī nevar noliegt pamatīgu ielaušanos mūsu drošības sistēmā, sekas ir novēršamas, ja rīkosimies ātri.

-    Tad rīkojieties! - kliedza Pols. - Es gribu, lai tas, būtu nokārtots, vēlākais, līdz vakaram. Citādi šīs sievietes mums var radīt ārkārtīgi lielas problēmas.

-    Es jau esmu licis Bostonā veikt zināmus priekšdarbus, - teica Kurts un piecēlās. To darīdams, viņš,

Polam redzot, izņēma no galda vidējās atvilktnes automātisko pistoli “Glock” ar klusinātāju. Viņš gribēja, lai priekšnieks redz, cik nopietni viņš uztver radušos situāciju. Taču Pols reaģēja citādi, nekā Kurts bija gaidījis. Viņš neizlikās vis pistoli neredzam. Pols apjautājās, vai varētu no Kurta aizņemties vēl vienu tādu. Kurts bija priecīgs pakalpot. Viņš cerēja, ka Pols pats atrisinās Spensera Vingeita problēmu. Viņš nevarēja iztēloties riebīgāku situāciju, kā būt pakļautam diviem savstarpēji naidīgiem komandieriem.

Džoana joprojām drebēja no pirmā šoka, ko izraisīja sastapšanās ar realitāti, un viņai likās, ka Debora jūtas tāpat. Misis Sarda bija ieaicinājusi viņas dzīvojamā istabā un uzstāja, ka nu esot jādzer kafija. Tomēr Džoana pat nepieskārās tasītei. Māja bija tik netīra, ka viņai kļuva bail. Uz dīvāna blakus vietai, kur sēdēja Džoana, bija piekaltušas kāda ēdiena atliekas, varbūt tas bija nedēļu vecs jogurts. Visapkārt mētājās rotaļlietas un netīras drēbes. Gaisā planēja netīru autiņbiksīšu smārds. Ienākot Džoana nejauši pameta skatienu virtuvē: tā bija pilna ar netīru trauku kaudzēm.

Misis Sarda neatņemdamās runāja, galvenokārt par bērnu, kas bija pieķēries viņai kā koalas mazulis. Negaidītā vizīte bija viņu redzami iepriecinājusi, Džoanai radās iespaids, ka viņa noilgojusies pēc jebkādas kompānijas.

-    Tātad bērniņam ir laba veselība? - jautāja Debora, kad misis Sarda uz brīdi apklusa un ievilka elpu.

-    Gluži laba, - atbildēja misis Sarda. - Lai gan pēdējā laikā ārsti saka, viņam esot viegli sensori neirāli dzirdes traucējumi.

Džoanai nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, un pirmo reizi vizītes laikā viņa ierunājās - lūdza sīkāku paskaidrojumu.

-    Tas nozīmē - dzirdes nerva funkcionāli traucējumi, - teica Debora.

Džoana pamāja un vairs neko neprašņāja, lai gan daudz gudrāka nebija tikusi. Viņa paskatījās uz savām rokām. Tās drebēja. Viņa tās saspieda kopā. Līdzēja. Nu jau viņas vienīgā vēlēšanās bija braukt prom.

-    Ko vēl lai es jums pastāstu par šo mazo bumbu-līti? - jautāja misis Sarda. Viņa lepni nocēla puišeli no pleca un pašūpoja uz ceļgala.

Džoana nodomāja: viņš ir mīļš, kā jau katrs mazulis, taču būtu vēl mīļāks, ja būtu tīrāks. Autiņbikšu priekšā pletās tumšs plankums, mati bija netīri un pie vaiga piekaltusi kukurūzas pārsla.

-    Nu, es domāju, ka mēs esam saņēmušas pietiekamu informāciju, - noteica Debora. Viņa piecēlās, un pateicīgā Džoana nekavējoties darīja to pašu.

-    Varbūt vēl kafiju? - piedāvāja misis Sarda, balsī viegli ieskanoties izmisumam.

-    Nē, paldies, mēs jau pārāk ilgi izmantojam jūsu viesmīlību, - Debora sacīja.

Misis Sarda mēģināja protestēt, bet Debora palika pie sava. Misis Sarda negribīgi izvadīja viešņas pa ārdurvīm un pati palika uz lieveņa. Debora atskatījās tikai tad, kad draudzenes nonāca līdz mašīnai. Misis Sarda uz atvadām vicināja mazuļa rociņu.

-    Tinamies projām! - teica Džoana, tiklīdz viņas bija aizvērušas auto durvis. Viņa tīšām vairījās atskatīties uz bērnu.

-    Es jau steidzos, - sacīja Debora. Viņa iedarbināja dzinēju un atpakaļgaitā izbrauca no celiņa.

Dažas minūtes viņas brauca klusēdamas. Abas juta atvieglojumu, ka tikušas prom.

-    Es esmu šokēta... - Džoana beidzot pārtrauca klusumu.

-    Kurš tad nebūtu... - atsaucās Debora.

-    Visvairāk mani pārsteidz tas, ka tā sieviete izturas tā, it kā neko nenojaustu, - teica Džoana.

-    Varbūt nenojauš arī. Bet, pat ja viņa zina, droši vien tik ļoti ilgojusies pēc bērna, ka tas viņai liekas sīkums. Zināms taču, ka neauglīgi pāri mēdz būt gatavi uz dažādiem izmisīgiem soļiem.

-    Tu uzreiz saprati? - jautāja Džoana.

-    Protams, - teica Debora. - Gandrīz novēlos no tā sasodītā lieveņa. To balto šķipsnu jau ne ar ko nevar sajaukt. Dramatisks efekts, sevišķi tāpēc, ka puika tik maziņš.

-    Un tu ievēroji, kādas viņam acis? - Džoana nodrebēja atceroties.

-    Protams, - sacīja Debora. - Tās man atgādināja vienu suni, laiku, kas bija manam tēvocim, lai gan tam acis bija vēl atšķirīgākas.

-    Visvairāk mani uztrauc tas, ka šis droši vien pirmais klonētais cilvēks ir radīts no manas olšūnas.

-    Es tevi saprotu, - teica Debora. - Bet atzīšos, ka mani vēl vairāk uztrauc tas, kurš to ir izdarījis un kuru viņš ir klonējis. Pols Sonderss galīgi nav tāds cilvēks, kādi pasaulē būtu vajadzīgi vairumā. Klonēt sevi! Lielāku egocentrismu nemaz nevar iedomāties! Protams, es varu saderēt, viņš klāstīs, ka darījis to zinātnes vai cilvēces, vai vēl sazin kā labā.

-    Labi vismaz, ka tajā bērnā nav nekā no manis, -sacīja Džoana. Pagaidām viņa vēl nespēja distancēties no šīs nelaimes personiskā aspekta.

-    Es negribu tevi apbēdināt, bet droši vien tomēr ir, - teica Debora. - No olšūnas nāk DNS mitohondrijs. Tam bērnam ir tavi mitohondriji.

-    Es nemaz negrasos jautāt, kas ir mitohondriji, -sacīja Džoana. - Es negribu to zināt, es negribu zaudēt ticību, ka tajā bērnā nav nekā no manis.

-    Tagad vismaz mums ir izskaidrojums, kāpēc tavām olšūnām izskatījās tik zems auglības procents. Klonējot ar kodola transplantācijas metodi, tā ir. Pozitīvi ir tas, ka rādītājs ir labāks nekā tiem pētniekiem, kas klonēja aitu Dolliju. Man liekas, tad bija viens pozitīvs iznākums no veseliem diviem simtiem mēģinājumu. Tev ir četri pozitīvi no nepilniem četriem simtiem.

-    Vai tu mēģini jokot? - jautāja Džoana. - Es tev saku, man smiekli nenāk.

-    Es runāju nopietni, - teica Debora. - Metodi viņi ir vismaz dubultīgi uzlabojuši, spriežot pēc statistikas.

-    Es gan negrasos viņiem dziedāt slavas dziesmas, -sacīja Džoana. - Man no tā visa metas nelabi. Kaut mēs nebūtu pie viņiem braukušas! Es jūtos drausmīgi.

-    Interesanti, kas gan mūs pierunāja? - ķircināja Debora. - Es tā nevarēju būt. Es tik nežēlīgi nerīkojos.

Džoana pasmaidīja, par spīti saspringumam. Zili

brīnumi, kā Deborai vienmēr izdevās vinu uzmundrināt, lai kāda bUtu situācija.

-    Taču tagad gan man ir viens ierosinājums, ja vien tev pietiktu spēka.

-    Nemaz negribu jautāt, kas tev padomā, - teica Džoana.

-    Es domāju, mums vajadzētu aizbraukt ari pie tā otra bērna, lai redzētu, vai mūsu bailes ir pamatotas.

Kādu bridi viņas brauca klusēdamas. Džoana domāja.

-    Sliktāk jau no tā nebūs, - piebilda Debora.

- Šoku mēs jau esam pārcietušas. Šī vizīte mums palīdzēs izlemt, ko darīt, ja vispār kaut kas ir jādara. Cik nu ilgi vēl izvairīsimies no šīs problēmas...

Džoana pamāja. Šajā jautājumā Deborai bija pilnīga taisnība. Viņas vēl nebija apspriedušas, ko tagad darīt, un Džoana bija pūlējusies pat nedomāt par to. Paziņojot presei, viņas pašas tiktu neizbēgami iesaistītas, bet kam vēl lai pasaka? Problēma bija tāda, ka informāciju viņas bija ieguvušas, pārkāpjot likumu. Džoana nezināja daudz par likumiem, taču tas viņai bija skaidrs, ka kriminālā ceļā iegūti pierādījumi nevarētu būt sevišķi derīgi. Turklāt viņa nemaz nezināja, vai privātā klīnikā veikta klonēšana Masačūsetsas štatā skaitās nelikumīga.

-    Labi! - Džoana impulsīvi ierunājās. - Palūkosim, vai var aizbraukt arī pie tā otra bērna. Bet, ja situācija būs tāda pati, iekšā neiesim. - Viņa paņēma otru papīra lapu un izvilka mobilo telefonu.

Otra bērna uzvārds bija Vebsters, un Vebsteru ģimene dzīvoja tuvāk Bostonai nekā Bukfordai. Džoana zvanīja. Skanēja signāli, piektais, sestais... Džoana jau grasījās pārtraukt savienojumu, kad viņā galā atsaucās aizelsusies sieviete.

Šī saruna bija gandrīz tāda pati kā iepriekšējā ar misis Sardu. Misis Vebstere paskaidroja, ka dabūjusi skriešus skriet pie telefona, jo tikko izņēmusi Stjuartu no vannas. Viņa laipni aicināja “klīnikas darbinieces” iegriezties un sīki izstāstīja ceļu.

-    Tas bērns vismaz būs tīrs, - sacīja Džoana, nolikdama telefonu.

Pēc pusstundas draudzenes iebrauca piemājas celiņā. Šis bija īsts pretstats Sardu namam. Vebsteri dzīvoja pamatīgā savrupmājā, kas bija būvēta koloniālā stilā no īstiem ķieģeļiem, ar vairākiem skursteņiem. Draudzenes nopētīja māju un rūpīgi kopto dārzu. Mauriņā ziedēja magnoliju un kizilkrūmu puduri.

-    Jāteic, ka dakteris Sonderss visai eklektiski izvēlas audžuvecākus, - komentēja Debora. - Protams, ja arī šis bērns būs klonēts.

-    Iesim! - teica Džoana. - Ātrāk sāksim, ātrāk beigsim.

Draudzenes tuvojās mājai pa smilšakmens plātņu celiņu. Ne vienai, ne otrai nebija sevišķas vēlēšanās satikt šos cilvēkus, tomēr viņas juta, ka vajag. Džoana piezvanīja pie durvīm.

Jau atkal Džoana un Debora uzreiz saprata, ka bērns ir Pola Sondersa klonējums. Mazulis likās identisks Sardas puišelim, ar to pašu balto matu šķipsnu, atšķirīgas krāsas acu varavīksnenēm un to pašu paplato virsdeguni.

Misis Vebstere bija tikpat viesmīlīga kā misis Sarda, taču ne tik acīm redzami noilgojusies pēc kompānijas. Viņa aicināja atbraucējas iekšā, bet tās nebija pierunājamas un palika uz lieveņa.

Tā kā Džoanai bija izdevies nedaudz atgūties no pārciestā šoka, īsajā sarunā ar misis Vebsteri viņa spēja piedalīties pilnvērtīgāk nekā iepriekš ar misis Sardu. Turklāt situāciju paciešamāku darīja tas, ka te bija darīšana ar sakoptu bērnu tā audzināšanai labvēlīgākā vidē. Ziņkārības dzīta, Džoana apjautājās, vai bērnam viss kārtībā ar dzirdi. Misis Vebstere atbildēja, ka ir zināmas problēmas, un to apraksts skanēja tieši tāpat kā misis Sardas paustais.

Draudzenes atstāja Vebsteru namu klusēdamas; katra bija iegrimusi savās satrauktās domās. Kad viņas bija izbraukušas atpakaļ uz autostrādes, Debora beidzot ierunājās:

-    Es negribu tev ar šo tematu apriebties līdz nāvei, bet tagad taču tu saproti, kāpēc es biju tik vīlusies, ka mēs netikām Vingeitas pētījumu failos. Intuīcija man saka priekšā, ka viņi tur nodarbojas ar kaut ko galīgi ellīgu un ka šie klonēšanas gadījumi, ko mēs esam nejauši uzgājušas, ir tikai aisberga redzamā daļa. Skaidrs taču: daktera Sondersa ambīcijas ir tik milzīgas, ka viņš neapstāsies ne pie kādām robežām.

-    Pietiktu jau ar cilvēku klonēšanu.

-    Es nedomāju, ka ar to pietiktu, lai paņemtu Sondersu un kompāniju pie dziesmas, - teica Debora.

- Patiesībā, ja presē parādīsies ziņa, ka viņi piedāvā klonēšanu, neauglīgie pāri tā drūzmēsies pie Vingeitas durvīm, ka galu varēs dabūt.

-    Ko lai es saku? - nomurmināja Džoana. - Es jau tev teicu, ka servera telpā darīju visu, kas bija manos spēkos.

-    Es taču tevi nevainoju.

-    Vaino gan!

-    Nu labi, varbūt drusciņ. Tas viss ir pārāk nomācoši.

Viņas atkal iegrima klusumā. Rūca dzinējs. Pie apvāršņa parādījās Bostonas augstceltņu silueti.

-    Paga! - Debora pēkšņi izsaucās tā, ka Džoana salēcās. - Ar to klonēšanas šoku mēs pavisam aizmirsām olšūnas!

-    Par ko tu runā? - jautāja Džoana.

-    Par to olšūnu daudzumu, ko viņi it kā ieguvuši no tevis, - teica Debora. - Kā gan viņi varēja dabūt simtiem, ja vien... - Debora apklusa, ar šausmām vaigā vērdamās vējstiklā.

-    Ja vien - kas? - noprasīja Džoana. Šādā situācijā Deboras vecais paradums neko nepateikt līdz galam kaitināja vēl vairāk.

-    Paskaties donoru failā! - ātri ierunājās Debora.

- Vai ir vēl citas donores, kas it kā nodevušas simtiem olšūnu?

Klusībā pukodamās, Džoana pastiepās uz aizmugurējo sēdekli un nopūzdamās paņēma smago papīru ķīpu. Ilgi nenācās meklēt.

-    Daudz tādu ir. Palūk, te viena sevišķi iespaidīga. Rakstīts, ka Anna Alvaresa nodevusi četrus tūkstošus divi simti piecas!

-    Tu joko!

-    Nejokoju vis, - teica Džoana. - Re, vēl viena ar vairākiem tūkstošiem: Marta Arriga... Vēl viena: Marija Artjavija.

-    Tie visi izklausās pēc spāniskiem vārdiem.

-    Tas nu ir tiesa, - piekrita Džoana. - Lūk, vēl viena, galīgi satriecoša. Mersede Avila it kā donējusi astoņus tūkstošus septiņus simtus divdesmit vienu!

-    Paskaties, vai tur rakstīts, ka šīs olšūnas tikušas individuāli implantētas, tāpat kā tavējās.

Džoana uzšķīra nākamo lapu, proti, Mersedes Avi-las failu, un vilka ar pirkstu pa aili.

-    Tā izskatās gan.

-    Tad jau tās visas droši vien nolemtas kodola transplantācijai, - teica Debora. - Vai tām visām seko Pola Sondersa vārds?

-    Lielākajai daļai, - sacīja Džoana. - Lai gan dažas ir arī ar Šīlas Donaldsones vārdu.

-    Tas bija paredzams, - teica Debora. - Tas nozīmē, ka viņi strādā kopā. Un... Klausies! Pašķirsti to sarakstu: vai tur vispār ir daudz spānisku vārdu, vai arī tas tikai uz burtu A ir tā gadījies?

Džoana darīja, kā ieteikts. Pagāja kāds brīdis.

-    Jā, izskatās, ka diezgan daudz, un visām minēts, ka nodevušas tūkstošiem olšūnu.

-    Laikam jau tas būs tas Nikaragvas kontrakts... -sacīja Debora un nodrebinājās.

-    Kā tad tā?

-    Vislielākais olšūnu skaits olnīcās sievietei ir tad, kad tā vēl nemaz nav piedzimusi, - paskaidroja Debora. - Es kaut kur lasīju, ka vienā meitenes embrija attīstības stadijā tai ir septiņi vai pat astoņi miljoni olšūnu, bet līdz piedzimšanai šis skaits jau ir samazinājies līdz vienam miljonam un līdz pubertātes vecumam sarūk līdz pat trim četriem tūkstošiem. Tādi dvēseles kropļi kā Pols Sonderss un Šīla Donaldsone varētu uzlūkot sievišķu embriju par īstu zelta bedri.

-    Kļūst baisi, kad sāk domāt līdzi, - teica Džoana.

-    Man ari, - sacīja Debora. - Un diemžēl tas tiešām nav izslēgts. Varbūt tieši tā izpaužas nikaragvie-šu līgums - ka viņas tiek apaugļotas un pēc kādām divdesmit nedēļām viņām iztaisa abortu, lai iegūtu olšūnas.

Džoana novērsās un, nodrebēdama riebuma uzplūdā, skatījās pa sānu logu. Deboras teiktais bija vismaz tikpat briesmīgs kā pati klonēšana, kas tik ļoti noniecināja cilvēka dzīvības svētumu un sievietes lomu tajā. Viņa ar grūtībām apslāpēja emociju kamolu, kas draudēja izlauzties uz āru. Viņa sāka nožēlot, ka vispār ielaidusies jebkādās attiecībās ar Vingeita klīniku. Pat piedalīšanās donores lomā lika viņai justies kā nozieguma dalībniecei.

-Ja šī shēma joprojām darbojas, tad problēma ar atmaskošanu ir tāda, ka tajā nav nekā nelikumīga. Var, protams, izcelties skandāls par to, ka reproduktīvās medicīnas klīnikā taisa abortus, taču tur nevarētu necik daudz iebilst, ja vien tās sievietes netiek piespiestas.

-    Maksāšana arī ir piespiešanas paveids! - atcirta Džoana. - Viņas taču ir trūcīgas un nāk no neattīstītas Trešās pasaules valsts!

-    Ei, ei, nomierinies! Mēs taču te tikai diskutējam.

-    Es negrasos nomierināties! - Džoana šņāca.

- Un kas tev tur bija tas sakāmais nepasakāmais par manām olšūnām? Es nevaru ciest, ka tu nekad neko nepasaki līdz galam!

-    Ak jā, piedod, - teica Debora. - Tā nikaragviešu lieta man novērsa uzmanību. Cik nu es varu iztēloties, vienīgais veids, kā no tevis varētu iegūt tik daudz olšūnu, ja tev izņemtu veselu olnīcu.

Džoana sagrīļojās, it kā Debora būtu viņai iesitusi. Viņai nācās nopurināties, lai atgūtu spēju koncentrēties. Džoana trīcošā balsī lūdza Deboru atkārtot, lai zinātu, ka nav neko pārpratusi.

Debora uz brīdi novērsās no ceļa un paskatījās draudzenē. Džoanas balss liecināja, ka viņa šobrīd ir psihiskā ziņā ļoti trausla.

-    Es jau tikai skaļi domāju, - paskaidroja Debora.

- Nekrīti uzreiz izmisumā!

-    Es domāju, ka man ir tiesības izmist, ja tu izsaki pieņēmumu, ka man ir izņemta olnīca, - Džoana lēni un šķietami savaldīgi noteica.

-    Nu tad mēģini izdomāt kādu citu izskaidrojumu! -aicināja Debora. - Mēs taču te abas cenšamies kaut kā sakārtot tos nedaudzos faktus, kas ir mūsu rīcībā...

Džoana mēģināja klausīt Deboras ieteikumam un saspringta domāja, kāds vēl varētu būt izskaidrojums. Tomēr nekas nenāca prātā. Izglītību šajā jomā viņa bija guvusi tikai vidusskolas bioloģijas stundās un pļāpājot ar draudzenēm.

-    Cik esmu dzirdējusi, lielākais olšūnu skaits, ko var iegūt ar olnīcu hiperstimulāciju, ir apmēram divdesmit, - teica Debora. - Vairāki simti man liek domāt par olnīcas audu kultūru.

-    Vai olnīcas audus ir iespējams kultivēt? - jautāja Džoana.

Debora paraustīja plecus.

-    Man nav ne jausmas. Mana joma ir molekulārā, nevis šūnu bioloģija. Tomēr to vajadzētu noskaidrot.

-    Ja viņi tiešām ir izņēmuši vienu no manām olnīcām, kādu iespaidu tas uz mani atstās? - jautāja Džoana.

-    Nu, tā... - noteica Debora un sarauca pieri, it kā iegrimdama dziļās domās. - Tev radīsies puse no vajadzīgā estrogēna, un adrenālā testosterona līmenis relatīvi dubultosies... Tas nozīmē, ka tev droši vien izaugs bārda, pazudīs krūtis un izkritīs mati...

Džoana ar jaunām šausmām paskatījās draudzenē.

-    Ak Dievs, es taču jokoju! - iesaucās Debora.

-    Tev vajadzēja smieties!

-    Baidos, ka man tas viss nemaz neliekas smieklīgi.

-    Patiesību sakot, es domāju, ka tas atstās ļoti mazu iespaidu vai vispār nekādu, - teica Debora.

-    Nezinu... Varbūt tavs auglības līmenis statistiskā ziņā viegli mazināsies, jo tu ovulēsi tikai no vienas olnīcas, bet es pat par to neesmu pārliecināta.

-    Tik un tā drausmīgi apzināties, ka izplēsta vesela olnīca, - sacīja Džoana, nejuzdama sevišķu atvieglojumu. - Tā ir kā izvarošana, varbūt vēl briesmīgāk.

-    Pilnīgi piekrītu, - teica Debora.

-    Kāpēc tikai man un tev ne?

-    Arī labs jautājums, - sacīja Debora. - Es domāju -tāpēc, ka es atteicos no vispārējās narkozes. Lai izņemtu olnīcu, būtu jālieto vismaz laparoskopiskā pieeja un noteikti nepietiktu tikai ar ultraskaņas vadītu adatu.

Džoana uz brīdi aizvēra acis. Viņa ilgojās, kaut nebūtu bijusi tāda gļēvule attiecībā uz medicīniskām procedūrām. Viņai vajadzēja klausīt Deboras padomam.

-    Man tikko kaut kas ienāca prātā, - ieteicās Debora.

Džoana klusēja. Viņa zvērēja sev, ka neko nejautās.

Brīdi viņas brauca klusēdamas.

-    Tevi neinteresē? - jautāja Debora.

-Ja tu pateiksi, tad es zināšu, - attrauca Džoana.

-    Ja mēs varēsim pierādīt, ka tev ir izņemta olnīca, tad mums vismaz būs kāds pierādījums. Es nesaku, ka viņi to noteikti ir izdarījuši, bet, ja ir, tad mums vismaz rodas kāds juridisks atspēriena punkts. Olnīcas izņemšana bez pacientes ziņas ir vardarbība un miesas bojājumu nodarīšana, proti, kriminālnoziegums.

-    Jā, labi, bet kā to var pierādīt? - bez entuziasma jautāja Džoana. - Kas tad būs jādara? Jāuzšķērž mani un jāpaskatās? Paldies, es tomēr atturēšos.

-    Nedomāju vis, ka tevi nāksies uzšķērst... - teica Debora. - Varētu pietikt ar ultraskaņas izmeklēšanu. Zini ko? Varbūt piezvani Kārltonam, izskaidro, cik daudz vai cik maz vēlies, un pasaki, ka vēlies noskaidrot, vai tev netrūkst vienas olnīcas.

-    Mazliet jocīgi iznāk, ka tieši tu man iesaki zvanīt Kārltonam, - sacīja Džoana.

-    Ak tu dieniņ! Es taču nesaku, lai tu bizo tūlīt pie altāra! - izsaucās Debora. - Tikai izmanto to faktu, ka viņš ir ārsts ordinators. Viņš pazīst citus ordinatorus. Tā ir kā brālība. Es domāju, viņš noteikti varēs sarunāt apskati ar ultraskaņu.

-    Ir jau trīs dienas, kopš esmu atgriezusies, un es viņam neesmu pat piezvanījusi, - teica Džoana. - Man neērti tagad pēkšņi nokrist kā no zila gaisa un vēl lūgt kādu pakalpojumu.

-    Jau atkal... - Debora novaidējās. - Hjūstonas audzināšana atkal tev lien pa visām porām laukā. Cik reižu man tev būs jāatgādina, ka vīriešus var izmantot tieši tāpat, kā vīrieši izmanto sievietes? Tikai šoreiz izmanto viņu nevis izklaidei, bet lai tiktu izmeklēta! Tad nu gan liela muiža...

Džoana mēģināja klusībā iztēloties, kāda varētu būt saruna ar Kārltonu. Viņai tas tomēr nelikās gluži tik vienkārši kā Deborai. Tomēr Džoana tiešām gribēja noskaidrot, vai pret viņu ir pastrādāta tāda vardarbība. Jo vairāk viņa par to domāja, jo šī vēlēšanās auga augumā.

-    Labi... - viņa noteica un vilka laukā no somiņas mobilo telefonu. - Piezvanīšu.

-    Laba meitene, - sacīja Debora.

1

Meisona-Diksona līnija - šo 18.gs. britu zinātnieku noteiktā robeža starp Merilendas un Pensilvānijas štatiem. Joprojām lietots ASV Ziemeļu un Dienvidu nosacītās robežas apzīmējums. (Tulk. piez.)

15. nodaļa

2001 ģādā 10. maijs 18.30

Luisburgas laukums atradās Bīkonhilā, proti, Bākas kalna nogāzē. Tur varēja nonākt pa Mauntvērnon-strītu, nogriežoties pa kreisi vai nu laukuma augšējā, vai apakšējā celiņā. Faktiski šī vieta nemaz neatgādināja laukumu, tas bija garš taisnstūris, kuru norobežoja lielākoties veci ķieģeļu dzīvokļu nami ar slēģotiem sīk-rūšu logiem. Laukuma vidusdaļā bija bālas, izmīņātas zāles klajumiņš, kuru apjoza pamatīgs čuguna žogs un pārjuma vecu gobu lapotnes, kas brīnumainā kārtā bija paglābušās Holandes gobu kaites epidēmijā. Katrā klajumiņa galā bija pa sīkam krūmu pudurītim un pa noplukušai dārza skulptūrai.

Kaut arī Kurts sevišķi labi nepazina Bostonu un daudzas ielas Bīkonhilā bija vienvirziena, viņam tomēr bija viegli izdevies atrast šo laukumu. Sameklēt vietu mašīnai bija grūtāk. Ap laukumu šur tur bija neuzkrītoša norāde Privāta stāvvieta, ko papildināja brīdinājums, ka nepiederīgas mašīnas tiks aizvilktas. Kurts negribēja, lai viņa auto aizvelk. Viņš brauca ar Vingeita klīnikas apsardzes melno, neiezīmēto furgoniņu. Pamatīgi noslēdzamajā kravas nodalījumā atradās dažādas mantas, kuras viņam varbūt būs vajadzīgas, un tur arī pietika vietas nepaklausīgiem pasažieriem.

Kurta plāni bija visai aptuveni. Skaidrs bija vienīgi tas, ka sievietes jāaizved atpakaļ uz Vingeitu. Viņš domāja sievietes vispirms sameklēt un pēc tam rīkoties pēc situācijas, un patlaban viņš tikai izlūkoja apkārtni. Viņš jau trešo reizi brauca apkārt laukumam. Pirmajā reizē Kurts bija konstatējis, kura ir vajadzīgā māja. Tā atradās laukuma augšdaļā, pirmā no labās. Viņš bija piestājis un nolūkojis, ka mājai ir pieci pamatstāvi, kā arī mansarda un puspagraba līmeņi. To, vai zem puspagraba ir vēl īsts pagrabs, viņš nezināja. Mājas priekšpusē bija viena ieeja, uz kuru veda pieci pakāpieni. Viņš nosprieda, ka droši vien ir arī sētaspuses durvis, taču skatu uz pagalmu aizsedza mūra žogs.

Otro reizi braukdams, viņš saprata, ka nevar neņemt vērā tuvējās mājās notiekošos remontdarbus. Rosījās daudzi strādnieki, šurpu turpu braukāja būvmateriālu vedēji. Laukumā spēlējās vairāki bērni vecumā no četriem pieciem līdz vienpadsmit divpadsmit gadiem. Pāris auklīšu pļāpāja savā starpā, citas pildīja savus tiešos pienākumus.

Mezdams trešo loku, viņš mēģināja izšķirties, kur lai atstāj braucamo. Lielākā daļa celtnieku jau bija prom un atbrīvojuši savas vietas. Viņš nolēma, ka vislabāk būs

Mauntvēmonstrītas galā, kaut ari tur bija zīme Privātā stāvvieta, - galu galā celtnieku mašīnas neviens nebija aizvilcis. Vēlreiz apbraucis ap kvartālu, viņš piestāja pie žoga. Pa labi pavērās brīvs skats uz vajadzīgo māju.

Nu jau Kurtam bažas darīja vienīgi tas, ka viņš vēl nekur nebija redzējis “Malibu”. Tā numuru viņš bija iegaumējis, tāpēc nebaidījās no iespējas sajaukt to ar kādu līdzīgu braucamo. Viņš bija paredzējis, ka gan jau pamanīs auto, braukājot apkārt laukumam un pa tuvējām ielām. Tomēr tas nebija noticis.

Kaut arī Kurta asinsvados pludoja adrenalīns, ārēji viņš saglabāja mieru. Viņš no pieredzes zināja, ka, šādus uzdevumus pildot, ir bīstami ļauties aizrautībai. Galvenais bija rīkoties mierīgi un metodiski, lai izvairītos no kļūdām. Vienlaikus viņam vajadzēja saglabāt modrību kā saspringtai čūskai un būt gatavam dot triecienu, tiklīdz radīsies izdevība.

Pasniedzies pie sāniem, Kurts izvilka pistoli “Glock” un, kārtējo reizi pārbaudījis magazīnu, apmierināts iebāza atpakaļ makstī. Tad apčamdīja pie liela piejozto nazi. Bikšu labajā kabatā viņam bija vairāki pāri lateksa cimdu, kreisajā - slēpotāja maska. Jakas labajā kabatā bija mūķīzeru klāsts, ar ko viņš mācēja rīkoties visai veikli; kreisajā - vairākas automātiskās šļirces ar spēcīgu trankvilizatoru.

Gandrīz pusstundu nosēdējis automašīnā, Kurts izlēma, ka pienācis izdevīgs brīdis. Rosība laukumā bija krietni mazinājusies, bet ne tik ļoti, lai viņa, svešinieka, parādīšanās kristu acīs. Kurts izkāpa no furgona kabīnes un aizslēdza to. Pārlaidis pēdējo skatienu apkārtnei, viņš devās uz ēku Luisburgas laukumā .

Ar mašīnas atslēgām rokā Kurts uzkāpa pie ieejas durvīm. Turēdams atslēgas tā, it kā viņam būtu gadījusies negaidīta ķibele ar slēdzeni, viņš sāka darboties ar mūķīzeriem. Tas prasīja vairāk laika, nekā bija gaidīts, tomēr pēdīgi cilindrs padevās viņa pūliņiem. Kurts neatskatījies atgrūda durvis un iegāja kāpņu telpā.

Durvīm aizveroties, laukumā joprojām skanošās bērnu rotaļu klaigas noklusa. Kurts nesteidzīgi iebāza mūķīzerus kabatā un gāja uz kāpnēm. Ārdurvju zvana paneļa saraksts bija ļāvis secināt, ka Debora Kokrina un Džoana Meisnere dzīvo ceturtajā stāvā. Viņš nodomāja, ka Džoana Meisnere droši vien ir tā pati Prū-densa Heterlija, taču nolēma noteikti pārbaudīt šo pieņēmumu.

Kurta priecīgais satraukums auga augumā ar katru stāvu. Viņam tiešām patika tāda darbošanās, kāda nu bija gaidāma. Gara acīm viņš jau redzēja Džordžīnu Marksu tās derdzīgi izaicinošajā kleitā. To viņš noteikti gribēja savākt dzīvu un aizvest uz savu kotedžu Vin-geitas teritorijā.

Kāpjot uz ceturto stāvu, Kurts uzvilka cimdus. Tad pasniedzās ar labo roku aiz muguras un satvēra pistoles spalu, tomēr neizvilka. Viņš jau cēla kreiso roku, lai pieklauvētu, te pēkšņi izdzirdēja pirmajā stāvā veramies ārdurvis. Kurts nebija pirmoreiz ar pīpi uz jumta un nekrita panikā. Viņš spēra pāris soļu līdz kāpņu margām un palūkojās lejā. Viņš domāja, ka tās varbūt būs meklējamās sievietes, bet nebija. Kāds vīrietis gurdi kāpa augšup, droši vien nosēdējis visu dienu kantorī. Kurts redzēja tikai viņa roku uz margas.

Kurts gatavojās jebkāda veida konfrontācijai. Ja nācējs pēc trešā stāva neapstāsies, viņš kāps lejā, it kā dodoties prom. Tomēr nekādas viltības nebija vajadzīgas. Vīrietis apstājās otrajā stāvā, atslēdza durvis un nozuda. Kāpņu telpā atkal iestājās kapa klusums.

Kurts atgriezās pie ceturtā stāva dzīvokļa durvīm. Viņš pieklauvēja - pietiekami stipri, lai iekšā dzirdētu, ja kāds tomēr būtu mājās, bet ne tik skaļi, lai pievērstu uzmanību citos dzīvokļos. Viņš nogaidīja, bet neviens neatsaucās un iekšā nebija dzirdamas nekādas skaņas. Nācās atkal ķerties pie mūķīzeriem. Gluži atbilstoši Kurta līdzšinējai pieredzei dzīvokļa iekšējās durvis bija cietāks rieksts nekā ārējās, galvenokārt tāpēc, ka tām bija divas slēdzenes: parastā un viena sarežģītāka.

Parastās slēdzenes bija vienkāršas, bet iekšdurvīm vajadzēja pacietību. Pēdīgi padevās arī tās. Pēc brīža Kurts jau bija dzīvoklī. Savam lēnīgumam neraksturīgā ātrumā Kurts metās cauri dzīvoklim, lai noskaidrotu, vai tajā neviena nav. Viņš negribēja, lai kādam rastos iespēja piezvanīt policijai. Viņš pārbaudīja visas telpas un sienas skapjus un pat paskatījās zem gultām.

Tikai pārliecinājies, ka tiešām ir viens, viņš skatījās, kāda varētu būt rezerves izeja. Pa otras guļamistabas logu varēja tikt uz ugunsdzēsības kāpnēm ēkas pagalma pusē. Šajā guļamistabā Kurts pamanīja fotogrāfiju ar kādu jaunu pārīti. Kaut arī meitenei attēlā bija garāki mati, viņa izskatījās pietiekami līdzīga Prū-densai Heterlijai, tā ka nu Kurts bija drošs, ka abas viņa meklētās sievietes tiešām ir dzīvokļa biedres un Prūdensas Heterlijas īstais vārds ir Džoana Meisnere.

Iznācis no guļamistabas un šķērsojis gaiteni, Kurts iegāja dzīvojamā istabā. Viņš pameklēja, vai rakstāmgaldā nav kādi papīri, kas liecinātu par saistību ar Vingeita klīniku. Tādu nebija, taču viņš atrada dažus materiālus, kas bija saistīti ar sieviešu lietotajiem segvārdiem. Šīs lapiņas Kurts rūpīgi salocīja un iebāza kabatā.

Turpinot meklējumus otrā guļamistabā, Kurts atrada Džordžīnas foto. Viņam labāk patika domās dēvēt šo sievieti par Džordžlnu nekā par Deboru. Fotogrāfijā Džordžīna stāvēja, turēdama roku uz pleca kādai vecākai sievietei, kas, pēc Kurta domām, varēja būt viņas māte. Viņš bija satriekts, redzot, cik atšķirīga Džordžīna izskatās ar tumšiem matiem un pieklājīgām drēbēm. Viņas jutekliskā pārvērtība noteikti bija sātana darbs.

Kurts nolika fotogrāfiju, atvēra kumodes augšējo atvilktni un izņēma no tās mežģīņotas zīda biksītes. Pat caur lateksa cimdiem viņš juta smalkās veļas uzbudinošo faktūru.

No otras guļamistabas Kurts caur dzīvojamo istabu devās uz virtuvi. Atvēra ledusskapja durvis un piedzīvoja vilšanos. Viņš bija cerējis uz aukstu alu. Tā neesamība viņu neizmērojami kaitināja.

Atgriezies dzīvojamā istabā, Kurts izvilka no maksts pistoli un nolika to uz grīdas. Tad apsēdās uz dīvāna un paskatījās rokas pulkstenī. Bija krietni pāri septiņiem, un viņš prātoja, cik ilgi vēl nāksies gaidīt Džordžīnas un Prūdensas atgriešanos.

- To sauc par Vārdenburga sindromu, - teica Kārl-tons. Viņš pamāja, it kā piekrizdams pats sev, un apsēdās ar lepnu izteiksmi jauneklīgajā sejā. Viņš sēdēja kopā ar Džoanu un Deboru pie plastmasas galdiņa kafetērijā, Masačūsetsas klīniskās slimnīcas pagrabā, kur viņš bija draudzenes aizvedis uz ātru maltīti, jo neviens no viņiem sen nebija ēdis. Kārltonam tajā vakarā bija dežūra, un viņš brīdināja draudzenes, ka viņu kuru katru brīdi var izsaukt steidzamai palīdzībai.

-    Kāds Vārdenburga sindroms? - Džoana nepacietīgi jautāja. Kārltona atbilde liecināja, ka viņš nav ieklausījies Džoanas teiktajā. Viņa bija tikko aprakstījusi, kādu šoku viņas ar Deboru izjutušas, atklājot divus klonētos bērnus.

-    Vārdenburga sindroms ir iedzimta novirze, - paskaidroja Kārltons. - Tai ir raksturīga balta matu šķipsna, sensori neirāli dzirdes traucējumi un heterohromis-kas varavīksnenes.

Džoana pavērās Deborā. Debora pavērās griestos, norādot, ka viņas reakcija ir līdzīga. Likās, Kārltons atrodas uz kādas citas planētas.

-    Kārlton, klausies! - teica Džoana, mēģinādama būt pieklājīga. - Te nav runa par ierindas medicīnisku praksi, kādu es pazīstu no taviem stāstiem, un mēs te neeksaminējam tevi, tāpēc nevajag uzskaitīt žilbinošas simptomu kaskādes. Svarīgs ir mežs, nevis atsevišķais koks.

-    Man likās, tu gribi zināt, kas kaiš tam ārstam, kuru jūs aprakstījāt, - sacīja Kārltons. - Tas ir iedzimts sindroms, kas saistīts ar dzirdes šūnu migrāciju no nervu mezgla. Nav nekāds brīnums, ka klonētajiem bērniem tas ir. Tas būtu arī viņa likumīgajiem bērniem.

-    Tu gribi teikt, ka šie mūsu aprakstītie bērni varbūt nav klonēti? - jautāja Džoana.

-    Nē, viņi droši vien ir klonēti, - teica Kārltons.

- Normālas ģenētiskas sajaukšanās gadījumā, kas notiktu ar parastā veidā apaugļotām olšūnām, būtu dažāds pārmantojamības līmenis, pat dominējošiem gēniem. Šie bērni nebūtu pilnīgi vienādi, dažas pazīmes noteikti būtu atšķirīgas.

-    Vai tu tīšām runā riņķī apkārt? - noprasīja Džoana.

-    Nē, es mēģinu palīdzēt.

-    Tātad tu esi pārliecināts, ka šie bērni ir klonēti, vai es pareizi sapratu? - iestarpināja Debora.

-    Jā, tāds secinājums izriet no jūsu stāstītā, - atzina Kārltons.

-    Vai tas tevi nešokē? - jautāja Džoana. - Mēs nerunājam par ābolu tārpiem un pat ne par aitām. Iznāk, ka ir klonēti cilvēki!

-    Patiesību sakot, mani tas nemaz nepārsteidz, -sacīja Kārltons. Viņš paliecās uz priekšu. - Es jau pašā sākumā domāju, ka tas ir tikai laika jautājums. Tiklīdz bija klonēta Dollija, es sapratu, ka drīz vien tiks klo-nēts cilvēks un ka tas notiks tieši tādā vidē, par kādu jūs stāstījāt: privātā, ne ar vienu universitāti nesaistītā reproduktīvās medicīnas klīnikā. Tie neauglības pētnieki, sevišķi netradicionālie, jau labu laiku pļāpā par klonēšanu un draud, ka tūlīt sāks, - jau kopš paziņojuma par Dolliju.

-    Un tu to tik mierīgi pasaki... - noteica Džoana.

Kārltons nepaspēja atbildēt, jo iepīkstējās peidžers.

Viņš paskatījās ekrāniņā un piecēlās.

-    Atvainojiet, man jāpiezvana. Tūlīt būšu atpakaļ!

Draudzenes noskatījās, kā viņš aizsteidzas starp

daudziem brīvajiem galdiņiem pie telefona automāta.

-    Tavs izteikums par mežu un kokiem bija ļoti trāpīgs, - komentēja Debora.

Džoana pamāja.

-    Viņš pats atzīst, ka jūtas šeit visai izolēts. Viņa galva ir piebāzta ar tādiem niekiem kā Vārdenburga sindroms - nav brīnums, ka grūti pārslēgties, lai padomātu par ētiku un vispār par to, kas notiek pasaulē. Viņš to klonēšanu uztver vienā mierā.

»

-    Viņam pat par nikaragvietēm nebija ne silts, ne auksts, - teica Debora. - Un, starp citu, arī par tevi.

Džoana negribīgi pamāja. Kārltons nebija izrādījis sevišķu iejūtību. Kad viņas ieradās, Džoana bija nobažījusies, kā viņš to uztvers, un bija īpaši atvainojusies par nepiezvanīšanu trīs dienās kopš atgriešanās Bostonā. Kārltons to nepārmeta, bet Džoana tomēr jutās neērti, lūgdama viņa palīdzību. Tomēr šīs izjūtas pagaisa, kad Kārltons nekā nebija reaģējis uz viņas bailēm.

Draudzenes bija nolēmušas, ka jāizstāsta Kārlto-nam viss, sākot no olšūnu ziedošanas. Viņš bija klausījies ļoti uzmanīgi, ne reizi nepārtraukdams, līdz tam brīdim, kad Džoana pateica, ka viņas iestājušās darbā Vingeitā ar svešiem vārdiem un mainītu ārieni.

-    Paga, paga! - Kārltons bija izsaucies un paskatījies uz Deboru. - Tad tāpēc tu esi izbalinājusi matus un uzvilkusi šo ārprātīgo kleitu?

-    Un man likās, ka tu nemaz neievēroji, - bija teikusi Debora, un Kārltons uz to atbildēja ar apslāpētu spurcienu, it kā neievērot to nemaz nebūtu iespējams. Tad Džoana bija pajautājusi Kārltonam, ko tas domā par viņas maskēšanos, un, pati sev par bēdām, izdzirdējusi atbildi:

-    Kādu maskēšanos?

Visvairāk šajā stāstā Kārltonu ieinteresēja neizprotamais olšūnu skaits. Viņa pirmā doma bija tāda pati kā Deborai - ka Vingeitā varbūt radīta veiksmīga olnīcu audu kultivēšanas tehnika, kā arī ļoti nenobriedušu oocī-tu attīstīšanas metode. Viņš bija teicis draudzenēm, ka tādi atklājumi būtu ārkārtīgi liels notikums zinātnes attīstībā.

Kad Džoana bija atklājusi, ka viņas ierašanās galvenais iemesls ir tikt skaidrībā, vai viņai nav izņemta viena olnīca, un tāpēc būtu nepieciešama ultraskaņas izmeklēšana, Kārltons bija apņēmies darīt, kas viņa spēkos, un piezvanījis dažiem kolēģiem. Abas draudzenes pārsteigtas redzēja, ka viņam nebija nekādas emocionālas reakcijas par briesmīgo varbūtību.

-    Es negribu izklausīties skolmeistariska, - teica Debora, kad abas ar Džoanu vēroja Kārltonu runājam pa telefonu, - bet tagad es vēl vairāk nekā iepriekš priecājos, ka tu vairs neesi saderināta ar šo cilvēku.

-    Tu neizklausies skolmeistariska... - Džoana nopūtās.

Kārltons beidza sarunu, nolika klausuli un nāca atpakaļ. Tuvodamies viņš rādīja izslietu īkšķi. - Viss kārtībā! - viņš iesaucās, sasniedzis galdu, un palika stāvam. - Es zvanīju vienai no mūsu radioloģijas rezi-dentēm. Viņa ir gatava izdarīt to izmeklēšanu.

-    Kad? - jautāja Debora.

-    Tūlīt! - atteica Kārltons. - Aparāts ir ieslēgts un gatavs darbam.

Draudzenes cēlās kājās un savāca savu mantību.

-    Man nekad nav izdarīta ultraskaņas izmeklēšana, - pavēstīja Džoana. - Vai tas būs nepatīkami? Es domāju, man nav nevienam no jums jāatgādina, ka es neciešu šļirces.

-    Nebūs nekādu mocību, un neviens tevi nedur-stīs, - Kārltons viņu mierināja. - Nepatīkama ir želeja, bet tikai tāpēc, ka ķēpa. Toties patīkami pēc tam atklāt, ka tā šķīst ūdenī.

Viņi iekāpa liftā un uzbrauca radioloģijas nodaļā. Izkāpjot Kārltons palaida dāmas pa priekšu un norādīja vajadzīgo virzienu. Pēc vairākiem pagriezieniem gaiteņu labirintā viņi sasniedza ultraskaņas bloku. Uzgaidāmajā telpā neviena nebija. Apkopējs ar putekļu sūcēju tīrīja grīdu.

-    Vai man jāpagaida šeit? - jautāja Debora.

-    Nē, nebūt ne, - attrauca Kārltons. - Bariņā jautrāk.

Viņš ieveda draudzenes aiz reģistratores letes hallē

ar vairākām durvīm abās pusēs. Katras durvis veda uz atsevišķu neaizņemtu, tumšu ultraskaņas kabinetu. Draudzenes sekoja Kārltonam gandrīz līdz zāles galam, kur no vienām durvīm spīdēja gaisma. Tajā sieviete īsā, baltā virsvalkā piecēlās un stādījās priekšā, pirms Kārltons paspēja iepazīstināt. Viņu sauca daktere Šērli-ja Ouksa. Viņai bija īsi mati, diezgan līdzīgi Džoanas frizūrai gan pēc sakārtojuma, gan pēc krāsas. Pretstatā Kārltonam viņa ļoti līdzjūtīgi uztvēra ziņu par varbūt izņemto olnīcu un uzreiz izteica nožēlu.

Džoana pateicās Šērlijai un uzmeta bažīgu skatienu Kārltonam. Viņa bija lūgusi, lai draugs ir tik diskrēts, cik vien iespējams.

-    Es visu neizstāstīju, - aizstāvēdamies bilda Kārltons. - Bet man vajadzēja pateikt, ko mēs vēlamies noskaidrot.

-    Es nemaz negribu visu zināt, - sacīja Šērlija. Viņa papliķēja pa kušeti, mudinādama Džoanu kāpt uz tās. Galvgalī viņa bija uzklājusi svaigu papīra dvielī-ti. - Mums vajadzēs rīkoties veikli, - viņa piebilda.

- Man te ir paredzēta vēl viena procedūra, turklāt kuru katru brīdi mani var izsaukt.

Džoana dzīrās kāpt uz kušetes, bet Šērlija viņu apturēja.

-    Mums būs vieglāk, ja jūs novilksiet svārkus un atpogāsiet blūzi.

-    Protams, - sacīja Džoana.

-    Es varu pagaidīt ārā, - bilda Kārltons.

-    Manis pēc nevajag, - atteica Džoana, novilkdama svārkus un padodama Deborai. - Ko gan tu tādu nebūtu redzējis...

Džoana uzkāpa uz kušetes, un Šērlija atsedza viņas vēdera lejasdaļu, pastumjot sānis blūzes stūrus un pavelkot zemāk biksīšu malu. Trīs iegriezumi no Vin-geitā veiktās laparotomijas bija tik tikko redzami.

-    Vai šādas rētiņas parasti mēdz palikt pēc laparotomijas? - Šērlija jautāja Kārltonam, gatavodamās uzlikt ultraskaņas želeju.

Kārltons noliecās un vērīgi aplūkoja rētiņas.

-    Paliek, protams. Tās ir parastā lieluma un sadzijušas normāli.

-    Vai olnīcu varētu izņemt pa tik mazu iegriezumu? - jautāja Šērlija.

-    Varētu gan, - sacīja Kārltons. - Jauna, veselīga āda, tāda kā Džoanai, ir pārsteidzoši elastīga. Tas nemaz nebūtu grūti.

-    Nu tad noskaidrosim, lūdzu! - Džoana aicināja.

-    Protams, - atsaucās Šērlija. Viņa dāsni uzšļāca želeju uz Džoanas kailā vēdera.

-    Ai! Auksts! - iekliedzās Džoana.

-    Ak jā, atvainojiet, - teica Šērlija. - Man piemirsās, ka parasti mēs to uzsildām, pareizāk sakot, to dara māsiņas vai tehniķi.

Šērlija ar kājas pedāli izslēdza gaismu un pielika zondi Džoanai pie vēdera. Monitors atradās uz strēles, tas bija novietots tā, lai visi klātesošie, ari Džoana, varētu redzēt.

-    Nu tad skatāmies! - Šērlija pati sev sacīja. - Lūk, dzemde. Tā izskatās labi, pilnīgi normāla.

Džoana un Debora brīnījās, kā šajā viļņaino, balto līniju jūklī uz tumša fona vispār var kaut ko saprast.

-    Tagad virzīsimies sāniski, - teica Šērlija. - Mēs redzam saites, kanālus... lūk! Tā ir kreisā olnīca.

-    Es redzu, - sacīja Kārltons. - Tā izskatās normāla.

-    Pilnīgi normāli, - apliecināja Šērlija. - Tagad atpakaļ uz dzemdi, tā... Tagad pa labi.

Džoana saspringta vērās ekrānā, cerēdama ieraudzīt kaut ko puslīdz pazīstamu, taču patiesībā viņa maz zināja par savu iekšējo uzbūvi un nemaz negribēja daudz zināt - ar noteikumu, ka viss darbojas normāli.

Šērlija vilka ultraskaņas zondi ciešā lokā Džoanas vēdera labajā pusē. Tad viņa to sāka visai nepatīkami spiest.

-    Au... - novaidējās Džoana. - Tas jau ir nedaudz sāpīgi!

-    Vēl mirklīti, - teica Šērlija. Tad viņa pabeidza, izslējās un uzlūkoja Kārltonu. - Nu, cik es spēju noteikt, labās olnīcas tur nav.

-    Vai tā varētu būt retrofleksijā vai tamlīdzīgi? -jautāja Kārltons.

-    Tās vienkārši nav, - sacīja Šērlija. - Es par to esmu gatava saderēt.

-    Vai es varu celties? - jautāja Džoana.

-    Jā, protams, - atbildēja Šērlija un pasniedza Džoanai dažas salvetes, ar ko noslaucīt želeju no vēdera, un pati arī palīdzēja.

Džoana piecēlās un aizpogāja blūzi.

-    Kāda ir iespēja, ka Džoanai jau pašā sākumā varbūt bijusi tikai viena olnīca? - jautāja Debora.

-    Nav slikts jautājums, - atbildēja Kārltons un paraustīja plecus. - Es nezinu.

-    Piezvani kādam ginekoloģijas rezidentam,' - ieteica Šērlija. - Viņiem vajadzētu zināt.

-    Laba ideja, - piekrita Kārltons.

-    Ja es vēl varu kā palīdzēt, tad piezvani, - teica Šērlija. - Tagad man jāiet.

Visi trīs pateicās topošajai radioloģei, un viņa aizgāja. Džoana paņēma svārkus un nolīdzināja grumbas.

-    Kad būsiet gatavas, iznāciet pie nodaļas reģistratūras galda - es no turienes sazvanīšu vienu ginekoloģi. - Kārltons izgāja gaitenī.

-    Nu, mūsu ļaunākās aizdomas apstiprinājušās, -teica Debora. Viņa pieturēja Džoanu aiz pleca, kad tā kāpa svārkos.

Palikusi viena ar Deboru, Džoana vairs nespēja apvaldīt emocijas un pat nobirdināja dažas asaras. Viņa notrausa tās ar delnu.

-    Es nesaprotu, kāpēc tagad raudu, - viņa caur asarām iesmējās. - Laikam taču man ir bijušas ilgas, intīmas attiecības ar šo olnīcu, un es nemaz nepamanīju, ka tās vairs nav.

Debora pasmaidīja.

-    Tas ir vareni, ka tu pat tagad nezaudē humora izjūtu!

-    Es esmu nogurusi, un smieties ir vieglāk nekā raudāt.

-    Pilnīgs ārprāts! - sacīja Debora. - Pols Sonderss, Šīla Donaldsone un pārējie - kā var būt tik ciniski?! -Viņa sāka uz pirkstiem uzskaitīt. - Padomā, ko viņi dara! Viens: zog olnīcas sievietēm, kas neko nenojauš; divi: vairumā klonē paši sevi; trīs: apaugļo nikaragvie-tes, lai pēc tam taisītu abortus olšūnu iegūšanai. Un tas ir tikai tas, ko mums izdevies atklāt! Mums kaut kas jādara.

Džoana sakārtoja svārkus un blūzi un iekāpa kurpēs.

-    Es zinu, ko tagad darīšu. Es braukšu mājās un iešu gulēt. Kad būšu vismaz desmit stundas nogulējusi, es varbūt varēšu izdomāt kaut ko jēdzīgu, ko iesākt ar Vingeita klīniku.

-    Zini, kas, manuprāt, mums būtu jādara? - teica Debora.

Džoana paņēma savu somiņu. Viņai nebija noskaņojuma spēlēt Deboras spēli. Viņa neatbildēja un izgāja no telpas.

Debora sekoja.

-    Es pateikšu, kas mums būtu jādara, pat ja tu negribi dzirdēt. Es domāju, mums vajadzētu šovakar atgriezties Vingeita klīnikā un paskatīties, kas ir tajā olšūnu istabā. Tur varētu būt ļoti inkriminējoši pierādījumi. Sasodīts! Mēs pat varētu atrast tavu olnīcu. Un, ja tas neizdotos, varētu atgriezties servera telpā un savākt tos pētījumu failus. Tik vēlu vakarā mums noteikti nebūs jāraizējas par Rendiju Porteru.

Džoana apstājās un apgriezās.

-    Tik traku ideju es sen nebiju dzirdējusi. Kāda velna pēc lai mēs turp vēlreiz šovakar brauktu?!

-    Tāpēc, ka mēs to varam!

-    Tu noteikti esi tikpat nogurusi kā es. Vai ar to nepietiek?

-    Mums joprojām ir caurlaides kartes, - skaidroja Debora. - Mēs šodien aizbraucām pirms darba laika beigām, un es esmu pārliecināta, ka tas ir atklāts un mēs esam atlaistas, bet vai nu nav zināms, kā strādā birokrātija, - kartes droši vien vēl ir derīgas. Rīt viņi tās anulēs, taču es ļoti brīnītos, ja tas būtu izdarīts jau šovakar. Un mums joprojām ir Spensera kartīte, bet arī tā nav uz mūžiem. Mans vienīgais pamatojums ir tāds: ja mēs neaizbrauksim uz turieni tagad, tad neaizbrauksim nekad. Mums ir ļoti maza pēdējā iespēja un tā noteikti jāizmanto!

-    No tāda viedokļa izklausās diezgan loģiski, -gurdi noteica Džoana. - Bet mēs abas esam pārāk nogurušas. - Viņa pagriezās un gāja projām pa gaiteni. Debora sekoja, mēģinādama pārliecināt Džoanu, ka atgriešanās ir viņu morāls pienākums. Izejot uzgaidāmajā telpā, viņas joprojām strīdējās. Kārltonam nācās viņas apklusināt, lai varētu dzirdēt, ko viņam tobrīd stāstīja pa tālruni.

-    Par ko jūs tur strīdaties? - viņš jautāja, kad bija beidzis sarunu. Džoana un Debora nikni blenza viena otrā.

-    Viņa mēģina mani pierunāt braukt šovakar atpakaļ uz Vingeita klīniku, - paskaidroja Džoana. - Viņa grib ielauzties tā sauktajā olšūnu telpā, un vēl viņa grib, lai es iehakojos viņu pētījumu failos.

-    Vai dāmas vēlas dzirdēt manu viedokli? - jautāja Kārltons.

-    Atkarībā no tā, kādu, - teica Debora. - Tu esi par vai pret?

-    Pret.

-    Tad mēs negribam to dzirdēt, - paziņoja Debora.

-    Es gribētu gan, - sacīja Džoana.

-    Es domāju, ka jums nevajadzētu pārkāpt likumu vēl vairāk, kā jūs to jau esat darījušas, - teica Kārltons.

- Jums ir veicies, ka esat sveikā tikušas cauri jau ar līdzšinējo. Lai ar to nodarbojas profesionāļi. Paziņojiet varas iestādēm!

-    Kādām, piemēram? - Debora uzbruka. - Buk-fordas policijai? Ko tad šie darīs - iešaus sev kājā? FIB? Mums nav nekādu pierādījumu, ka tur kaut kas notiktu vairāku štatu mērogā, lai viņiem būtu pamats pieprasīt kratīšanas orderi, un es esmu pārliecināta, ka Sonderss un Donaldsone ir nodrošinājušies pret neparedzētām situācijām un vispārēja rakstura pārbaudēm. Ārstniecības kontroles dienesti? Tie nekad neko nav darījuši un arī tagad nedarīs. Viņu izpratnē reproduktīvās medicīnas iestādes atrodas kaut kur uz citas planētas.

-    Ko tu uzzināji no tās ginekoloģes? - jautāja Džoana.

-    Vienas olšūnas trūkums kopš dzimšanas ir ārkārtīgi reta parādība, - pavēstīja Kārltons. - Viņa teica, ka savā praksē nekad neesot ar tādu sastapusies, neesot arī par tādu dzirdējusi, neesot par tādu lasījusi, lai gan principā tā nevarētu būt neiespējama.

-    Viņi ir nozaguši tev veselu olnīcu! - izsaucās Debora. - Tas ir skaidrāks par skaidru! Sasodīts, es domāju, tev vajadzētu būt tai, kas mēģinātu pierunāt mani tur šovakar atgriezties, nevis otrādi.

-    Tas tāpēc, ka man acīmredzot ir krietni vairāk prāta.

Iepīkstējās Kārltona peidžers. Tukšajā uzgaidāmajā telpā tas skanēja skaļāk nekā pagraba kafetērijā. Kārltons uzreiz ķērās pie nodaļas telefona.

-    Es domāju, ka mēs nedrīkstam neizmantot šo iespēju, - uzstāja Debora.

-    Labi, tūlīt būšu lejā! - teica Kārltons un nolika klausuli. - Atvainojiet, ka vairs nevarēšu būt ar jums kopā. Mani izsauc uz reanimāciju. Storoudraivā bijusi liela avārija, vairākas neatliekamās palīdzības jau drāžas šurp.

Kārltons kopā ar draudzenēm brauca lejā. Liftā draudzenes turpināja strīdēties, tikai čukstus, jo bija klāt pāris svešu cilvēku. Viņas strīdējās, arī ejot pa centrālo gaiteni uz slimnīcas ārdurvīm.

-    Tā, šeit man jūs jāatstāj, - Kārltons pārtrauca draudzenes un pamāja uz reanimācijas nodaļas pusi. Tad, vēršoties pie Džoanas, viņš sacīja: - Jauki, ka varēju tevi satikt. Un man žēl tās tavas olnīcas.

-    Paldies, ka sarunāji apskati, - pateicās Džoana.

-    Allaž priecājos palīdzēt. Es tev vēlāk piezvanīšu.

-    Dari to! - teica Džoana un pasmaidīja. Arī Kārl-tons smaidīja. Pirms nozušanas aiz nodaļas durvīm viņš vēl pašapzinīgi pamāja ar roku.

Debora ar žestu rādīja, ka būtu gatava apvemties.

-    Apžēlojies, lūdzu! - iesaucās Džoana. - Viņš nav tik briesmīgs.

-    Un kas vēl to saka? - atcirta Debora. - Žēl tās tavas olnīcas! Visstulbākie, visnejūtīgākie vārdi, ko vispār var pateikt! It kā tu būtu pazaudējusi bruņrupucīti, nevis daļu no savas sievišķās identitātes!

Draudzenes izgāja no slimnīcas un devās uz autostāvvietu. Ārā bija satumsis, dega laternas. Varēja dzirdēt ātrās palīdzības auto sirēnas, vēl tālu, bet tās tuvojās.

-    Ārsti katru dienu redz lielākas traģēdijas nekā vienas olnīcas zaudēšana, - sacīja Džoana. - Viņš to neuzlūko tāpat kā mēs ar tevi. Turklāt tu pati teici, ka vienas olnīcas trūkums mani fiziski neietekmēs.

-    Tu taču biji viņa līgava, nevis kāda kārtējā paciente. Bet... Zini ko? Aizmirsīsim to. Viņš ir tava problēma, nevis mana. Atgriezīsimies pie steidzamākām lietām. Es šovakar braukšu uz Vingeitu - kaut vai bez tevis. Es nevarēšu neko iesākt pa datoru līniju, bet vismaz tikšu iekšā tajā olšūnu telpā, un, ja tur būs kādi inkriminējoši pierādījumi, tad es tos dabūšu.

-    Viena tu uz turieni nebrauksi! - noskaldīja Džoana.

-    Tiešām? - augstprātīgi apjautājās Debora. - Ko tad tu darīsi: izlaidīsi gaisu no riepām vai ieslēgsi mani guļamistabā? Tev nāksies darīt vai nu vienu, vai otru.

-    Es nespēju noticēt, ka tu par katru cenu gribi īstenot šo stulbo, idiotisko, plānprātīgo ideju!

-    Ui, ui, ui... - Debora viņu ķircināja. - Rodas iespaids, ka tu esi uzminējusi manus nolūkus! Vareni, vareni... Tāda gaišredzība!

Katrai no draudzenēm krita uz nerviem ne tikai strīda pretiniece, bet arī savu izteikumu pieaugošais dzēlīgums. Viņas apklusa un vairs nerunāja, kamēr slimnīcas daudzstāvu autostāvvietā sameklēja savu auto, iekāpa tajā un izbrauca laukā.

Klusums ieilga līdz pat nonākšanai Mauntvērnon-strītā ar skatu uz Luisburgas laukumu. Džoana ierunājās pirmā.

-    Es piedāvāju kompromisu. Tu būtu uz to gatava?

-    Es klausos, - atbildēja Debora.

-    Braukšu tev līdzi, bet mēs izlūkosim tikai to olšūnu telpu vai kas nu tur izrādītos.

-    Un ja tur nebūs nekādu jēdzīgu pierādījumu par viņu darbību?

-    Ar tādu risku nāksies rēķināties.

-    Kāpēc tad mēs nevarētu atgriezties arī servera telpā, ja jau vispār tur būsim?

-    Tāpēc, ka, manuprāt, Rendijs Porters jau būs izdarījis grozījumus sistēmā, un ieiešana servera telpā būtu liels risks ar mazām izredzēm kaut ko panākt. Viņš būs konstatējis atkārtotu ieiešanu servera telpā, ielaušanos nodrošinātajos failos, izsekojis, ka notikusi lejupielāde, izdibinājis, kā es to esmu izdarījusi caur servera vadības pulti. To visu paveicis, viņš noteikti būs pastiprinājis servera telpas tastatūras drošību. Šaubos, vai es varētu vēlreiz tikt sistēmā.

-    Kāpēc tu to agrāk neteici?

-    Tāpēc, ka, manuprāt, atgriešanās tur būtu gluži vienkārši idiotiska, - atzina Džoana. - Taču, kaut ari atgriezties ir idiotiski, es neļaušu tev to darīt vienai, tāpat kā tu man neļāvi vienai pašai braukt uz turieni un iestāties darbā. Nu, vai esam vienojušās par kompromisu?

-    Labi, lai būtu kompromiss, - teica Debora, iema-nevrējusi brīvā vietiņā laukuma otrā galā. Viņa klusībā nolamājās, jo vieta auto novietošanai bija tik šaura, ka varēja redzēt - abās pusēs tikt laukā no mašīnas būs grūti. Problēmu radīja melns furgoniņš, kas bija novietots viņas parastajā vietā.

-    Es jau nu te ārā netikšu, - noteica Džoana, uzlūkodama blakus mašīnu nieka piecas collas atstatu.

-    Tā jau man likās! - Debora nopūtās. Viņa pavērās pār plecu un atpakaļgaitā pabrauca atpakaļ, dodot Džoanai iespēju mierīgi izkāpt. Tad viņa iebrauca spraugā, atstājot pasažiera pusē vēl mazāk vietas. Atverot durvis pret bezkaunīgo melno furgonu, viņai izdevās ar grūtībām izspraukties no mašīnas.

16. nodaļa

2001 gada 10. maijs 21.48

Ieraudzījis pa Mauntvērnonstrītu tuvojamies meklētā paveida mašīnu, Kurts sajuta jaunu adrenalīna pieplūdumu asinīs.

Laikam lēni velkoties, viņš bija sācis bažīties, ka izdarījis aplamu minējumu par sieviešu atgriešanos tieši uz dzīvokli. Ap pusdesmitiem viņš jau bija tik sanervozējies, ka sāka staigāt šurpu turpu pa istabu - tas bija pilnīgā pretstatā Kurta parastajam profesionāļa mieram. Ja varētu lasīt, gaidīšana būtu izturama, bet viņš nebija riskējis ieslēgt gaismu. Tā nu nepalika citas iespējas, kā skatīties pa logu uz laternu izgaismoto laukumu, prātojot, ko varētu nozīmēt sieviešu prombūtne un cik ilgi viņš vēl var gaidīt, neķeroties pie kāda cita rīcības plāna. Tomēr viņš bija nonīcis pie loga tikai piecas minūtes, kad parādījās “Mali-bu” un iebrauca stāvvietā tieši blakus vina mašīnai.

Kurts bija gandrīz drošs, ka atbraukušas gaidītās sievietes, bet pēdējās šaubas izzuda, kad auto pabrauca mazliet atpakaļ, lai izlaistu pasažieri. Izkāpa Prūdensa Heterlija, šķīstākā no abām. Laternas gaisma vienubrīd izgaismoja viņas seju pavisam skaidri. Tad viņš ieraudzīja Džordžīnu spraucamies laukā starp viņas un Kurta mašīnu. Šā pūliņa gaitā no dekoltē izspruka viena krūts. Kurts redzēja Džordžīnu smejamies un sakārtojam drēbes.

- Mauka! - viņš ar riebumu nočukstēja. Viņa apziņā šī sieviete bija pats bezkaunības iemiesojums, bet drīz viņš tai parādīs, pie kā noved šāda izvirtība. Taču Kurts neatļāvās atzīties sev, ka īsais atkailinājuma brīdis ir viņu uzbudinājis.

Kurts jau grasījās atiet no loga, lai veiktu pēdējos priekšdarbus sieviešu sagaidīšanai, bet viņa uzmanību aizkavēja tas, kas lejā notika. Sievietes nevis devās uz durvīm, bet sāka kaut ko apspriest, sarunai ātri pieaugot intensitātē. Kaut arī Kurts bija augstu un aiz stikla, varēja sadzirdēt viņu balsis. Bija nepārprotami sācies strīds.

Negaidītā notikumu pavērsiena ieinteresēts, Kurts piespieda degunu klāt rūtij. Džordžlna stāvēja pusceļā uz māju, bet Prūdensa bija palikusi pie auto un atkārtoti norādīja uz to.

Pēkšņi Džordžlna noplātīja rokas un atgriezās pie mašīnas. Ar tikpat lielām pūlēm kā izkāpjot viņa ie-sprūdījās atpakaļ. Kurts ar pieaugošām bažām raudzījās, kā auto pabrauc atpakaļ un tajā iekāpj Prūdensa. Kurts nostenējās. Auto aizbrauca Mauntvērnonstrītas virzienā.

Klusi lamādamies, Kurts atkal ņēmās staigāt šurpu turpu. Uzdevums, ko viņš bija uzskatījis par vieglu, izrādījās pagrūts un nupat vispār draudēja izslīdēt no kontroles. Kur gan šīs sievietes varēja braukt gandrīz desmitos vakarā? Viņš iedomājās, ka draudzenes varbūt aizbraukušas vakariņās, bet tad atmeta šo ideju, nospriezdams, ka droši vien tieši vakariņu dēļ viņas kavējušās līdz šim. Un cik ilgi viņas būs prom? Un vai viņas atgriezīsies vienas? Pēdējais jautājums bija sevišķi svarīgs.

Atbilžu Kurtam nebija, un laiks gāja. Viņš atgriezās pie loga. Vienīgie redzamie cilvēki bija dažu pastaigā izvestu suņu saimnieki. “Malibu”bija nozudis.

Kurts izvilka mobilo telefonu. Kaut arī viņam negribējās ziņot par neveiksmi, komandieri vajadzēja informēt par situāciju. Pols Sonderss atsaucās pēc otrā signāla.

-Jūs varat brīvi runāt? - jautāja Kurts.

-    Cik nu pa mobilo iespējams.

-    Rodžer! - iesāka Kurts. - Es esmu klienšu mājā. Viņas pirms pāris minūtēm atgriezās, bet atkal aizbrauca prom, nenākdamas iekšā. Virziens nav zināms.

Pols brīdi klusēja.

-    Cik grūti bija iekļūt klienšu mājā?

-    Viegli, - ziņoja Kurts.

-    Tad brauciet atpakaļ uz šejieni, - teica Pols.

- Pēc sievietēm varēsiet aizbraukt vēlāk. Šobrīd galvenā problēma ir Spensers. Man vajadzīga jūsu palīdzība.

-    Nekavējoties izbraucu, - itin vīlies sacīja Kurts. Pavēle nozīmēja, ka nodarbošanās ar Džordžīnu būs jāatliek.

Vēl īsu brīdi Kurts pavadīja dzīvoklī, sameklēdams rezerves atslēgas. Atgriežoties viņš gribēja tikt iekšā ātrāk nekā pirmoreiz.

-    Es tomēr nesaprotu, kāpēc tu man neļāvi uziet augšā pārģērbties, - žēlojās Debora. - Es būtu bijusi atpakaļ pēc piecām minūtēm. - Viņa ar Džoanu stāvēja vienā no ejām diennakts CVS aptiekā, kas vairāk atgādināja miniuniversālveikalu. Zāles bija tikai neliela daļa no piedāvātajām precēm, kuru klāstā ietilpa pat auto rezerves daļas un mazgāšanas līdzekļi.

-    Pēc piecām minūtēm... Kaķim jāsmejas, - bilda Džoana. - Tev taču tērpa izvēle vienmēr prasa vairāk nekā pusstundu! Un ir jau pāri desmitiem. Ja braucam uz to Vingeitu, tad braucam, turp un atpakaļ, un cauri.

-    Bet kā lai es tur slepeni lavos uz šiem augstajiem papēžiem?

-    Uzvelc teniskurpes! - atteica Džoana. - Pati sacīji, ka tev bagāžniekā ir vingrošanas tērps.

-    Teniskurpes pie minikleitas?

-    Debora, klausies, mēs taču nebraucam uz modes skati! Esi te paņēmusi visu vajadzīgo? Maksājam un braucam.

-    Laikam... - bilda Debora. Viņa bija salikusi groziņā vairākus kabatas lukturīšus, baterijas un lētu fotoaparātu. - Palīdzi, lūdzu! Vai mums vēl kaut ko vajadzētu paņemt? Es nevaru izdomāt.

-    Ja te pārdotu veselo saprātu, vajadzētu ņemt visu, cik ir.

-    Ļoti smieklīgi... - noteica Debora. - Tu vispār esi baigā... Labi, iesim!.

Pie kases Debora vēl pievienoja pirkumam dažas šokolādītes un košļājamo gumiju. Drīz viņas bija atpakaļ mašīnā un devās ārā no pilsētas.

Veselu pusstundu izstrīdējušās, viņas brauca, lielākoties klusēdamas. Citu mašīnu bija maz, un viņas sasniedza Bukfordu gandrīz divreiz ātrāk nekā iepriekš. Pilsētiņa izskatījās tikpat kā pamesta. Vienīgie redzamie ļaudis bija divi pārīši pie picērijas. Vēl par varbūtēju kustību liecināja starmešu ugunis virs jauniešu beisbola laukuma aiz pašvaldības ēkas.

-    Es pat mazliet ceru, ka mūsu caurlaides kartes vairs nederēs, - ieteicās Debora, kad viņas tuvojās pagriezienam.

-    Pesimiste... - sacīja Debora.

Viņas piebrauca pie sardzes nama, kas izskatījās tikpat tumšs un neviesmīlīgs kā iepriekšējā vakarā.

-    Kuru kartīti lietosim? - jautāja Džoana. - Kādu no mūsējām vai Spensera?

-    Es pamēģināšu savējo, - teica Debora. Viņa piebrauca pie stabiņa un izlaida karti cauri kontroles panelim. Vārti vērās bez kavēšanās. - Kā jau es paredzēju -ar kartītēm nekādu problēmu. Jocīgi gan, nemūžam nebūtu ticējusi, ka reiz jutīšos pateicīga birokrātu neizdarībai.

Džoana nemaz nejutās pateicīga. Pēc iebraukšanas Vingeitas teritorijā viņa pagriezās un drūmi nolūkojās, kā aizveras vārti. Tagad viņas bija ieslēgtas, un Džoanai bija nepārvarama sajūta, ka viņas pieļauj lielu kļūdu.

Kurts bija tā iegrimis domās, ka mobilā telefona iezvanīšanās viņu iztrūcināja. Viņš netīšām parāva furgona stūri un īsu brīdi nācās nopūlēties, lai izlīdzinātu auto gaitu. Viņš brauca ar ātrumu gandrīz astoņdesmit jūdzes stundā pa autostrādi uz ziemeļrietumiem. Buk-fordas pagrieziens vairs nebija tālu.

Auto savaldīt izdevās, bet viņš nespēja sačamdīt jakas kabatā telefonu, kas neatlaidīgi zvanīja. Kurts steidzīgi atsprādzēja drošības jostu. Tikai tad izdevās izdabūt aparātu un atbildēt.

-    Mums ir kontakts, - sacīja balss.

Kurts pazina šo balsi. Tas bija Bruno Debjanko, viņa vietnieks un vakara maiņas apsardzes vadītājs. Viņš bija dienējis specvienībā vienlaikus ar Kurtu un arī ticis atvaļināts ne pārāk godājamu iemeslu pēc.

-    Es klausos, - atbildēja Kurts.

-    Ševrolets “Malibu ” ar tām divām sievietēm tikko iebrauca pa vārtiem.

Kurtam pār muguru pārskrēja priecīgas tirpas. Kā uz burvja mājienu pagaisa vieglā nomāktība, ko viņš bija izjutis, kopš saņēma pavēli atgriezties, lai nodarbotos ar Spenseru Vingeitu. Sievietes aizturēt pašu teritorijā būs vienkāršāk nekā cālim kaklu apgriezt.

-    Tu dzirdi? - jautāja Bruno, kad Kurts kavējās ar atbildi.

-    Dzirdu, - vēsi atteica Kurts, slēpdams satraukumu. - Seko viņām, bet neko bez manis neuzsāc. Skaidrs?

-    Skaidrs, - atsaucās Bruno.

-    Viens nosacījums, - piebilda Kurts. - Ja viņas mēģina satikt Vingeitu, aizturi viņas, lai tas nenotiktu. Skaidrs?

-    Skaidrs, - atbildēja Bruno.

-    Es būšu klat pēc divdesmit minūtēm, - sacīja Kurts.

-    Skaidrs, - teica Bruno.

Kurts pārtrauca savienojumu. Viņa sejā atiezās smaids. Vakars bija sācies daudzsološi, turpinājies riebīgi, bet nu atkal lieliski pārvērties. Tagad bija skaidrs, ka stundas laikā abas sievietes būs ieslēgtas izolatorā, ko viņš bija izbūvējis savas kotedžas pagrabā. Viņas būs Kurta neierobežotā varā.

Ar vienu roku pieturēdams stūri, Kurts ar otru sameklēja mobilā telefonu sarakstā Pola numuru un izsauca.

-    Labas ziņas, - viņš pavēstīja, kad Pols atsaucās.

- Sievietes pašas ir atgriezušās bāzē.

-    Brīnišķīgi! - teica Pols. - Lielisks veikūms!

-    Pateicos, ser, - sacīja Kurts. Ja Pols gribēja mētāties ar uzslavām, Kurtam nebija nekas pretī uzklausīt.

-    Tieciet galā ar sievietēm, pēc tam pievērsīsimies Vingeitam, - teica Pols. - Piezvaniet man, kad atbrīvosieties!

-    Tieši tā, ser, - atsaucās Kurts. Viņam gandrīz neatturami gribējās salutēt, tas bija kā nosacījuma reflekss Pavlova sunim.

-    Kaut ko tādu es negaidīju, - teica Debora.

-    Es vispār nezināju, ko gaidīt, - sacīja Džoana.

Draudzenes sēdēja mašīnā aiz Vingeita klīnikas

autostāvvietas. Braucamais bija novietots pret ēkas dienvidu spārna otru galu, dzinējs vēl darbojās. No šīs vietas bija redzama arī ēkas otra puse, kur visos otrā stāva logos dega gaisma.

-    Visa laboratorija gaiša, - sacīja Debora. - Un man likās, ka pēc darba laika te ir kluss kā kapsētā. Nez, vai viņi strādā visu diennakti?

-    Kaut kādu jēgu tur var saskatīt, - atzina Džoana.

- Ja tur notiek kas tāds, ko viņi negrib plaši reklamēt, tad labāk ar to nodarboties, kad te nav klāt klīnikas pacientu pūļi.

-    Laikam gan, - noteica Debora.

-    Nu, ko tagad darīsim?

Pirms Debora paspēja atbildēt, draudzenes ieraudzīja celiņa galā auto ugunis.

-    Mjā, - norūca Debora. - Kompānija būs, vai?

-    Ko nu? - izmisīgi jautāja Džoana.

-    Nomierinies un pieliecies! - atteica Debora.

Bruno uzreiz ieraudzīja sieviešu automašīnu. Tā bija novietota ar priekšgalu pret klīnikas ieeju. Viņa uzmanību pievērsa tas, ka lukturi bija izslēgti, bet bremzēšanas lukturi dega. Tātad iekšā kāds slēpās un bija nevilšus pieskāries bremzes pedālim.

Melnajam apsardzes furgonam braucot garām stāvvietai, “Malibu”uz brīdi nonāca staru kūlī, un Bruno pamanīja divus pakaušus priekšējā sēdeklī. Bruno neapstājās un pat nesamazināja ātrumu. Pabraucis garām stāvvietai, viņš aiz pakalna brauca lejup, it kā dodamies uz darbinieku kotedžu pusi.

Tiklīdz viņš bija ārpus redzamības loka, tūlīt nobrauca ceļmalā, izslēdza lukturus un dzinēju un izlēca no mašīnas. Viņš bija tērpies melnā, tāpat kā Kurts, un tumsā neredzams. Viņš skrēja atpakaļ un ātri nonāca līdz autostāvvietai. Abas sievietes joprojām sēdēja mašīnā.

* * *

-    Man nervi ir galīgi čupā, - nogaudās Džoana.

- Kāpēc mēs nebraucam prom? Tu pati atzini, ka negaidīji šeit tādu rosību. Tagad mēs noteikti kādu satiksim, ja iesim iekšā. Ko mēs tad teiksim?

-    Nomierinies! - pavēlēja Debora. - Tu esi tā, kas uzstāja, ka brauksi līdzi. Mums tikai pabrauca garām viena mašīna. Un neapstājās, pat nesamazināja ātrumu. Viss ir kārtībā.

-    Nekas nav kārtībā, - teica Džoana. - Mēs tagad savu pārkāpumu sarakstam pievienojam ielaušanos svešā īpašumā. Es domāju, ka mums ir jābrauc prom.

-    Es to nedarīšu, kamēr nebūšu ieguvusi kādu lietisku pierādījumu pret šo vietu, - sacīja Debora. - Ja gribi, tu vari palikt mašīnā, bet es iešu iekšā, tikai vispirms uzvilkšu teniskurpes.

Debora atvēra durvis un izkāpa spirgti vēsajā naktī. Viņa aizgāja pie bagāžnieka, izņēma apavus un iesēdās atpakaļ mašīnā.

-    Es tikko redzēju cilvēku pie viena otrā stāva loga, - nervozi bilda Džoana.

-    Liela muiža... - atteica Debora. Vina uzvilka un

aizsēja teniskurpes. - Ar īso kleitu tas izskatīsies vienkārši satriecoši, bet - nu un tad?

-    Es nespēju noticēt, ka tu nebaidies kādu satikt, -sacīja Džoana.

-    Izbeidz! - nošņācās Debora. - Tu nāc vai ne?

-    Eju, eju... - Džoana negribīgi piekāpās.

-    Kas, tavuprāt, mums būtu jāpaņem līdzi?

-    Cik maz vien iespējams, - atbildēja Džoana.

- Atcerēsimies, ka mums var gadīties bēgt. Varbūt vajadzētu pagriezt mašīnu tā, lai tiktu projām, cik ātri vien iespējams.

-    Tā laikam būs prātīgi, - piekrita Debora.

Viņa atkal iedarbināja dzinēju, apgrieza mašīnu un nolika stāvvietā.

-    Apmierināta?

-    Apgalvot, ka es esmu apmierināta, būtu briesmīgs pārspīlējums.

-    Paņemsim tikai lukturus, caurlaides kartītes un fotoaparātu, - sacīja Debora.

-    Labi, - piekrita Džoana.

Debora pasniedzās un paņēma no aizmugurējā sēdekļa aptiekveikala maisiņu. Viņa iedeva vienu lukturīti Džoanai, bet otru un fotoaparātu paturēja pati.

-    Gatava?

-    Laikam, - bez entuziasma atteica Džoana.

-    Paga! - iesaucās Debora. - Man ir ideja.

Džoana pavērās griestos. Ja Debora šādos apstākļos grib, lai Džoana uzmin, kas viņai prātā, tad viņa ir traka.

-    Tu negribi zināt, kāda man ir ideja?

-    Tikai tad, ja tā ir par mājās braukšanu.

Debora izmisīgi uzlūkoja draudzeni.

-    Gudriniece... nekā nebija! Pirmoreiz, kad mēs te atbraucām ziedot olšūnas, mēs atstājām mēteļus garderobē. Tur bija arī garie ārstu virsvalki. Es domāju, mums vajadzētu pārīti aizņemties. Tā mēs vairāk izskatīsimies pēc darbiniecēm, sevišķi tas vajadzīgs man ar šo kleitu...

Tad draudzenes izkāpa no mašīnas un aizsteidzās pa celiņu. Viņas bija viegli pārsteigtas, ka vajadzēja lietot kartīti, lai vispār tiktu ēkā, tomēr problēmas neradās. Plašais vestibils bija tumšs un tukšs. Viņas iespruka garderobē, aizvēra durvis un ieslēdza gaismu.

Deboras atmiņa nebija pievīlusi. Šeit bija daudz balto virsvalku, tikai lielākā daļa prāvu izmēru. Dažas minūtes pagāja, sameklējot divus derīgus. Tā ietērpušās, viņas izslēdza gaismu un atgriezās vestibilā.

-    Es tev sekošu, - čukstēja Džoana.

Debora pamāja. Apejot ap tukšo reģistratores galdu, viņa devās galvenajā gaitenī un pagāja garām pacientu pārģērbšanās telpai kreisajā pusē, kur pirms pusotra gada viņas, gaidot olšūnu ieguves procedūras, bija ietērpušās slimnīcas drānās. Deboras mērķis bija tuvākās kāpnes, un viņas to sasniedza, nevienu nesatikušas. Vienīgais dzirdamais troksnis bija viņu pašu soļi.

Nonākušas kāpņu telpā, abas atvieglotas nopūtās. Šeit bija drošāka sajūta nekā plašajā gaitenī, vismaz līdz tam brīdim, kad viņas nokāpa trīs posmus zemāk un atvēra ugunsdrošās durvis uz tumšo, drēgno pagrabu.

-    Nav gaismas! - sacīja Debora. - Labi, ka mēs esam sagatavojušās. - Viņa ieslēdza savu lukturīti.

Džoana darīja to pašu, un, iespīdinot gaismu pagraba ejā, viņai aizrāvās elpa.

-    Kas noticis? - jautāja Debora.

-    Ak Dievs! Paskaties uz visiem šiem vecajiem, spocīgajiem slimnīcas krāmiem! - teica Džoana. Viņa pārlaida staru kūli nožēlojamu koka riteņkrēslu, apdauzītu šīberu un salūzušu slimnīcas mēbeļu klāstam, īpaši Džoanas lukturīša gaismā izcēlās sens pārnēsājams rentgenaparāts ar apaļu galvgali, gluži kā dekorācija no vecas filmas par Frankenšteinu.

-    Vai es tev par šo nestāstīju? - jautāja Debora.

-    Nē! - atcirta Džoana.

-    Nevajag jau uzreiz dusmoties, - teica Debora.

- Man radās iespaids, ka visa māja, atskaitot Vingeitas daļu, ir pilna ar dažādu mantību no vecajiem psihiatriskās un tuberkulozes slimnīcas laikiem.

-    Te ir spocīgi, - žēlojās Džoana. - Tu varēji mani tam vismaz sagatavot.

-    Piedod, - teica Debora. - Bet daktere Donaldso-ne mums jau tad, pirmajā reizē, par to stāstīja. Viņa teica, ka šī vieta esot gandrīz kā muzejs. Atceries?

-    Nē! - atbildēja Džoana.

-    Nu, labi, vienalga, iesim! - sacīja Debora. - Tie taču tiešām ir tikai krāmi. - Viņa izgāja gaitenī un devās ziemeļu virzienā. Gaitenis gandrīz uzreiz pagriezās pa labi un pēc tam vēlreiz pagriezās. Mazas arkvei-da izejas veda uz vairākām pusēm.

-    Vai tu zini ceļu? - jautāja Džoana. Viņa turējās cieši aiz Deboras.

-    Ne pārāk, - atzina Debora. - Dienā es nokāpu lejā pa citām kāpnēm. Bet tik daudz es saprotu, ka mēs ejam pareizā virzienā.

-    Kā gan es ļāvos sevi te ievilkt? - nomurmināja Džoana un pēkšņi iespiedzās.

Debora apmetās riņķī un iespīdināja lukturīti Džoanai sejā. Džoana novērsās un aizsedza acis ar roku.

-    Nespīdini taču acīs!

-    Kas ar tevi, sasodīts, notiek? - Debora nikni noprasīja caur sakostiem zobiem, kad bija pārliecinājusies, ka Džoanai nekas nav uzkritis.

-    Ž-žurka! - Džoana izstomīja. - Tur bija milzīga žurka ar sarkanām acīm, tur, aiz tā vecā sola.

-    Jēziņ, Džoana! - Debora nogaudās. - Saņemies jel! Mums bija iecerēta slepena operācija. Mēs te cenšamies klusu lavīties!

-    Piedod! Tādā atkritumu pazemē man nervi ir kā uzvilkti. Es neko nevaru padarīt.

-    Nu, saņemies tomēr! Tu nobiedēji mani līdz nāvei. - Debora atkal devās uz priekšu, bet bija paspērusi tikai dažus soļus, kad Džoana pastiepās un satvēra viņu aiz pleca, piespiezdama apstāties.

-    Kas atkal? - Debora novaidējās.

-    Es dzirdēju aiz mums troksni, - sacīja Džoana un paspīdināja lukturīti aiz muguras. Viņa domāja, ka atkal ieraudzīs žurku, bet redzēja tikai vecās mantas. Pirmo reizi viņa pavērās augšup uz vadu un cauruļu mudžekli.

-    Mēs te nonīksim visu nakti, ja tu visu laiku apstāsies, - Debora aizrādīja.

-Jā, jā! - atcirta Džoana.

Viņas vēl kādu laiciņu gāja pa līkumoto gaiteni, līdz nonāca pie pamatīga, senatnīga virtuves miksera, kas bija piemontēts pie statņa uz ritenīšiem. Traukā bija salikti dažādi virtuves piederumi. Augšdaļa bija atliekta atpakaļ, un putotāji slējās četrdesmit piecu grādu lenkī.

-    Mēs jau tuvojamies, - teica Debora. - Tās durvis, ko es meklēju, bija otrā pusē virtuvei, un virtuve, kā izskatās, tūlīt būs klāt.

Aiz nākamā pagrieziena atklājās, ka Debora nav maldījusies. Zibinādama lukturīti, Džoana vērās netīrajās plītīs un milzīgajās steatīta izlietnēs. Paaugstu pie sienas stars pārslīdēja plauktam ar nomelnējušiem, apdauzītiem podiem un kastroļiem.

-    Re, tur ir, - teica Debora un rādīja uz priekšu. Tumšajā, nomelnējušajā vidē nerūsējošā tērauda durvis izcēlās tā, ka likās spīdam. To pulētā virsma atspoguļoja Deboras lukturīša staru.

-    Tev bija taisnība, ka tās durvis te neiederas, -bilda Džoana.

Draudzenes piegāja pie durvīm. Debora pielika pie tām ausi, tāpat kā bija darījusi iepriekš.

-    Skaņas tādas pašas kā toreiz, - viņa sacīja.

- Pieliec roku!

-    Siltas, - teica Džoana, pataustījusi durvis. Viņa pasniedza Deborai Spensera Vingeita caurlaides karti.

-    Man liekas, tās durvis ir cilvēka ķermeņa temperatūrā, - sacīja Debora. Viņa paņēma kartīti, bet vēl nelaida to cauri panelim.

-    Nu, vai iesim iekšā? - jautāja Džoana. Debora joprojām tikai skatījās uz durvīm.

-    Iesim, protams, - sacīja Debora. - Es tikai mēģinu sagatavoties tam, ko mēs varētu ieraudzīt. - Beidzot viņa dziļi ievilka elpu un izslidināja kartīti cauri panelim. Pēs īsas pauzītes atskanēja šalciens, kāds rodas, gaisam atstājot telpu ar nedaudz augstāku spiedienu. Tad biezās, smagās durvis sāka lēni slīdēt iekšā sienā.

17. nodaļa

2001 gādā 10. maijs 23.05

Bruno nolamājās, kad, taustīdamies gar sienām gaiteņa tumsā, bija sasitis kāju pret nezināmu metāla priekšmetu. Viņš mēģināja neklupt pār grabažām, kas bija izmētātas pa grīdu, bet tas nebija iespējams, un viņš saviebās katru reizi, kad kaut kur ietriecās, vairāk radītā trokšņa, nevis sāpju dēļ. Tiklīdz viņa pirksti sataustīja stūri, viņš apmetās ap to. Tālumā varēja redzēt kultūru laboratorijas tērauda durvis aizkrītam ciet daudzreiz straujāk, nekā tās bija atvērušās. Tomēr īsajā mirklītī Bruno paspēja pamanīt abas sievietes stāvam izgaismotajā telpā.

Viņš izvilka no kabatas mobilo telefonu un, cik ātri spēdams, tā iekšējā piezīmju grāmatiņā sameklēja kultūru laboratorijas numuru. Tiklīdz tas parādījās ek-rāniņā, viņš nospieda izsaukuma podziņu.

Lai gan mobilais telefons Vingeitas pagrabā uztvēra pavāji, caur statiskiem trokšņiem tomēr varēja saklausīt izsaukuma signālus.

-    Nu, atbildi! - viņš skaļi mudināja.

Pēdīgi atskanēja balss:

-    Kultūru laboratorija, Sindija Drekslere klausās.

-    Te Bruno Debjanko. Jūs mani dzirdat?

-    Pavāji, bet dzirdu, - atbildēja Sindija.

-    Jūs zināt, kas es esmu?

-    Protams, - atteica Sindija. - Dežurējošās apsardzes priekšnieks.

-    Nu tad klausieties! - Bruno teica, cik skaļi vien uzdrīkstējās. - Kultūru laboratorijā tikko iegāja divas sievietes. Kā viņas tikušas pie caurlaides kartes, man nav ne jausmas. Jūs viņas redzat?

Iestājās pauze.

-    Pagaidām ne, - teica Sindija, atgriezdamās pie telefona. - Bet es esmu tālu no ieejas.

-    Klausieties uzmanīgi! - turpināja Bruno. - Pakavējiet viņām laiku piecpadsmit, divdesmit minūtes. Rīkojieties radoši! Stāstiet viņām kaut ko, vienalga, visu, ko viņas grib zināt, galvenais: aizkavējiet viņas. Jūs saprotat?

-    Laikam... - teica Sindija. - Visu stāstīt?

-    Visu vai vienalga ko; tas nav svarīgi, - sacīja Bruno. - Tikai lai viņām nerodas aizdomas. Kurts Her-mans jau ir ceļā, un viņš personiski tās sievietes aizturēs. Viņas nelikumīgi ielauzušās mūsu teritorijā.

-    Es darīšu, ko varēšu, - teica Sindija.

-    Tas ir viss, ko es lūdzu, - sacīja Bruno. - Tiklīdz Kurts būs klāt, mēs to lietu pārņemsim.

Bruno pārtrauca savienojumu ar Sindiju un uzreiz piezvanīja Kurtam. Sarunā ar Kurtu statiskais fons bija vēl stiprāks nekā iepriekšējā.

-    Tu mani dzirdi? - jautāja Bruno.

-    Dzirdu, - atbildēja Kurts. - Kas notiek?

-    Es esmu Vingeitas pagrabā pie kultūru laboratorijas durvīm, - teica Bruno. - Tām sievietēm bija karte, ar ko tikt iekšā. Es piezvanīju tehniķei, lai aizkavē viņas. Tu viegli varēsi viņas savākt.

-    Viņas tevi redzēja?

-    Nē, viņas neko nenojauš.

-    Labi. Es šobrīd iebraucu Bukfordā. Būšu klāt pēc desmit minūtēm. Tev ir līdzi rokudzelži?

-    Nav, - atbildēja Bruno.

-    Paņem sardzes namā un sagaidi mani pie vārtiem! - pavēlēja Kurts. - Savāksim tās sievietes divatā.

-    Skaidrs, - atsaucās Bruno.

Kādu laiciņu draudzenes iejuzdamās stāvēja nekustīgi. Ņemot vērā, cik modernas bija durvis, pa kurām viņas tikko bija ienākušas, abas bija noskaņojušās ieraudzīt tādu kā futūristisku pazemes pasauli. Tomēr viņas atradās nelielu telpu labirintā, kuru apdare sevišķi neatšķīrās no pārējā pagraba, telpas citu no citas atdalīja tādas pašas ķieģeļu arkas. Atšķirīga bija vienīgi spilgtā gaisma, kura nāca no mūsdienīgiem gaismas ķermeņiem, siltā temperatūra un inventārs. Vecās slimnīcas un virtuves mantības vietā šeit atradās moderna laboratorijas tehnika, lielākoties ar audu kultūru trauciņiem pilni lieli inkubatori, kas gandrīz visi bija uz ritenīšiem.

-    Es gaidīju kaut ko mazliet dramatiskāku, - sacīja Džoana.

-    Es arī, - piebalsoja Debora. - Šeit nav pat tik iespaidīgi kā otrā stāva laboratorijā.

-    Sajūta tāda kā tropos. Kā tu domā, kāda te ir temperatūra?

-    Tuva ķermeņa temperatūrai, - teica Debora. Viņa atkal pievērsās nerūsējoša tērauda durvīm. Pa labi no tām sienā bija iemūrēta laminēta kaste. Uz paneļa drukātiem burtiem bija rakstīti vārdi ATVĒRT/AIZVĒRT.

-    Pirms ejam tālāk, es gribu pārliecināties, vai mēs varēsim tikt no šejienes ārā, - turpināja Debora. - Tās durvis aizcirtās tik jestri, ka man bailes, vai varēsim dabūt vaļā. - Viņa pagrūda sarkano paneli.

Durvis atslīdēja vaļā tieši tāpat, kā no ārpuses vērtas. Tad Debora vēlreiz piespieda paneli, un smagās, izolētās durvis vienā acumirklī strauji un bez trokšņa aizvērās.

Debora jau grasījās ko bilst par durvīm, bet Džoana pēkšņi drudžaini sagrāba viņas roku un pačukstēja:

-    Mums ir kompānija!

Debora apcirtās otrādi. Vienā no arkām smaidīdama stāvēja pusmūža sieviete ar šauru, ļoti iedegušu seju. Iedegums izcēla smaida grumbiņas acu kaktiņos. Viņai bija mugurā balts, viegls kokvilnas virsvalks. Matus saturēja tāda paša materiāla cepurīte. Kaklā pie krūtīm karājās ķirurģiskā maska.

-    Laipni lūdzu kultūru laboratorijā! - sacīja sieviete. - Mani sauc Sindija Drekslere. Un kā sauc jūs?

Džoana un Debora apjukušas un satrauktas saskatījās.

-    Mēs esam jaunās darbinieces, - krietni paminsti-nājusies, Debora ar mokām atbildēja.

-    Ļoti jauki! - teica Sindija. Viņa pienāca klāt un sarokojās ar abām draudzenēm. - Un jūsu vārds? -viņa atkārtoja, skatīdamās tieši acīs Džoanai, kuras roku tikko bija paspiedusi.

Džoana brīdi stomījās, nevarēdama izšķirties, kuru vārdu sacīt - īsto vai pieņemto.

-    Prūdensa, - viņa beidzot izgrūda, atcerēdamās, ka viņas taču pārkāpj likumu.

-    Džordžīna, - ātri piebalsoja Debora.

-    Priecājos ar jums iepazīties, - sacīja Sindija.

-    Cik es saprotu, man jūs jāiepazīstina ar laboratoriju?

Džoana un Debora vēlreiz saskatījās, lai gan šoreiz patīkama pārsteiguma, nevis panikas dēļ.

-    Jā, lūdzu, - bilda Debora. - Jau durvis vien ir ļoti iespaidīgas, jāredz taču, kāda ir pati laboratorija. -Debora liekulīgi pamāja uz durvīm.

-    Es gan neesmu sevišķi pieredzējusi gide, -skumji iesmiedamās, teica Sindija, - bet pamēģināšu. Šeit, šajā telpā, kas, starp citu, vecajos Kabotas laikos bija virtuves trauku glabātava, mēs turam olšūnas, kas ir sagatavotas rītdienas kodola transplantācijai. Tās tiks nosūtītas uz laboratoriju ar liftu, kas atrodas tepat aiz stūra. Tās atrodas inkubatoros ar sarkanu marķējumu. Mēs šeit, lejā, lietojam krāsu koda sistēmu. Inkubatoros ar zilo marķējumu ir sintezētās šūnas, kuras atgriezīsies embriju telpā.

-    Kāda veida olšūnas tās ir? - jautāja Debora.

-    Proti, kādas sugas.

-    Cilvēka, bez šaubām, - atteica Sindija.

-    Visas?

-    Jā, ar dzīvnieku olšūnām strādā kolēģi dzīvnieku kultūru laboratorijā, kas atrodas fermā.

-    Kur jūs ņemat tik daudz olšūnu? - jautāja Debora.

-    Tās nāk no mūsu tā sauktās orgānu telpas, -paskaidroja Sindija.

-    Vai mēs varētu to apskatīt? - vaicāja Debora.

-    Protams, - teica Sindija. - Nāciet man līdzi!

Sindija pamāja uz arku, no kuras bija iznākusi.

Džoana un Debora sekoja viņai.

-    Kāda veiksme, ka satikām viņu! - čukstēja Debora, pieliekusies tuvu Džoanai. - Tas ir gandrīz pārāk vienkārši!

-    Tieši tā, - atčukstēja Džoana. - Pārāk vienkārši. Viņa ir par daudz viesmīlīga. Man tas nepatīk. Ja man būtu teikšana, mēs tūlīt ietu prom!

-    Mīļo stundiņ... - Debora nogaudās. - Mūžīgā ciniķe! Papriecāsimies par savu veiksmi, noskaidrosim, ko varēsim, un tad nozudīsim.

Izgājušas cauri vairākām telpām, kas pēc lieluma un iekārtojuma atgādināja iepriekšējās, viņas nonāca palielā zālē. Aiz inkubatoru rindas skatienam pavērās sienas nodalījums ar vairāk nekā piecdesmit senām koka durtiņām, katra no tām apmēram bija trīs pēdu kvadrāts ar smagiem aizbīdņiem, kādi mēdz būt gaļas saldētavām. Debora saminstinājās.

-    Atvainojiet, Sindij... - Viņa norādīja uz laikazoba saēstajām durtiņām. - Vai tur tiešām ir...

Sindija apstājās pirms ieiešanas vēl lielākā zālē. Viņa palūkojās, uz ko rāda Debora.

-    Jūs jautājat par tiem vecajiem ledus blokiem?

-    Vai šeit agrāk ir bijis morgs? - vaicāja Debora.

-    Bija gan, - atteica Sindija. Viņa atgriezās un, mazliet sasprindzinājusies, pastūma kādu lielo inkubatoru sānis, atvēra vienas no vecajām durtiņām un izvilka notraipītas koka nestuves uz ritenīšiem. - Interesanti, vai ne? Ledu lādēja iekšā pa otru pusi. Es nebūtu gribējusi atrasties te, lejā, kad izbeidzās ledus. Varat iedomāties? - Viņa neveikli iesmējās.

Džoana un Debora saskatījās. Džoana nodrebēja.

-    Virzīsimies tālāk, lai tiekam ātrāk cauri.

-    Vai jūs vēlētos redzēt pārējās morga daļas? -jautāja Sindija. - Vecā sekciju zāle ir tikpat kā neskarta. Deviņpadsmitajā gadsimtā šeit, nomalē, tā laikam bija iecienīta izklaide. - Viņa atkal iesmējās, šoreiz klaji liekulīgi, nevis tikai neveikli vien. - Tajos laikos līdz Bostonai bija veselas dienas brauciens ar karieti, un darbiniekiem brīvajā laikā nebija, ko darīt. Es jums parādīšu!

Sindija devās pretējā virzienā nekā iepriekš. Debora sekoja, velti mēģinādama pievērst viņas uzmanību. Džoana steidzās pēdējā, negribēdama atpalikt.

-    Sindij! - sauca Debora, pielikdama soli. - Mēs tiešām labāk gribētu redzēt orgānu telpu!

Sindija nelikās traucēties, vai nu nedzirdēdama, vai tīši ignorēdama Deboru, un gāja tālāk līdz pat divviru durvīm, kam bija ādas apšuvums un mazi, ovāli lodziņi. Viņa atgrūda vienu durvju pusi, paliecās iekšā un nospieda gaismas slēdzi. Ar dobju pukšķi augstu pie griestiem iedegās lielas, vecmodīgas timpān-

veida lampas, gluži kā starmeši izgaismojot veco metāla sekciju galdu.

Džoana pienāca Deborai aiz muguras, un viņai aizrāvās elpa. Šis skats ar skatītāju rindām, kas pacēlās telpas dziļumā, vēl vairāk atgādināja baismīgo gleznu “Anatomijas stunda” salīdzinājumā ar operāciju zāli augšā, kur viņai tika izgriezta olnīca.

-    Tas ir ļoti interesanti, - ar sarkastisku pieskaņu balsī sacīja Debora, kad bija pārlaidusi skatienu zālei.

- Bet, ja jūs neiebilstu, mēs daudz labprātāk apskatītu orgānu telpu.

-    Varbūt aplūkosim vecos sekcijas instrumentus? -jautāja Sindija. - Mēs ar pāris citiem tehniķiem nesen jokojāmies, ka tos vajadzētu aizsūtīt uz Holivudu kādas šausmu filmas uzņemšanai.

-    Iesim uz orgānu telpu, - strupi pavēstīja Džoana.

-    Manis pēc, - atteica Sindija, izslēdza gaismu un devās atpakaļ gaitenī. Viņa paskatījās rokas pulkstenī. Debora neievēroja šo kustību, bet Džoana gan, turklāt tā bija jau trešā reize, kad Džoana redzēja Sindiju to darām. Debora tobrīd skatījās atpakaļ uz to pusi, no kurienes viņas bija atnākušas.

-    Vai tad orgānu telpa nav uz otru pusi? - Debora uzsauca Sindijai, kas jau bija duci soļu atstatu.

-    Uz turieni var tikt arī no šejienes, - Sindija pār plecu attrauca. - Šeit ir tuvāk.

Debora panāca Sindiju un Džoanu. Pēc brīža viņa pamanīja horizontālas durvis, kas atgādināja virtuves lifta lūku, bet pēc izmēra nelielas garāžas ieeju. Debora apjautājās, kas tās tādas.

-    Tas ir vecais kravas lifts, - atbildēja Sindija un apstājās. - Ar to no augšstāviem sūtīja lejā mirušos pacientus.

-    Ļoti uzmundrinoši... - komentēja Džoana. - Iesim tālāk!

-    Patiesībā tas mums ļoti noderēja, - teica Sindija. Viņa atzinīgi uzsita pa durvīm. - Ar to mēs šeit novedām lejā lielāko daļu aparatūras. Vai vēlaties redzēt, kā tas darbojas?

-    Mēs labāk gribētu redzēt orgānu telpu, - sacīja Džoana. - Es domāju, mēs zinām, kā darbojas kravas lifts.

-    Manis pēc, - atkārtoja Sindija.

Izgājušas cauri divdesmit pēdu garai, šaurai velvju ejai, kura, kā paskaidroja Sindija, veda uz pagraba daļu zem ēkas itāliešu stila torņa, draudzenes nonāca pie vismaz simt pēdu garas un piecdesmit pēdu platas telpas. Tajā atradās vairākas ietilpīgu organiskā stikla konteineru rindas, katrs apmēram sešas pēdas garš, trīs pēdas dziļš un divas plats, - tie bija līdzīgi akvārijiem, un katrā bija vairākas stikla lodes apmēram pēdu diametrā, kuras bija iegremdētas šķidrumā. Ikvienai lodei no augšas stiepās vairākas caurulītes un elektriskie vadi. Šķidruma virskārtā peldēja mazu stikla lodīšu klājiens.

Kādu brīdi draudzenes tikai mēģināja aptvert telpā redzamo. Lai gan arī šeit sienas bija no kailiem ķieģeļiem, aina vairāk atgādināja to, ko viņas bija gaidījušas ieraudzīt aiz nerūsējošā tērauda durvīm. Pat griesti bija augstāki nekā citās telpās, jo šeit pie griestiem nebija cauruļu un vadu ņudzekļa. Apgaismojums bija maigāks, tajā bija jūtams ultravioletais komponents.

Kamēr Debora bija šā skata pārņemta, Džoana pamanīja, ka Sindija atkal palūkojas rokas pulkstenī. Džoanai šis atkārtotais žests likās pretrunā ar viņas izrādīto viesmīlību. Ja jau viņa tā uztraucas par laiku, kāpēc viņa tik ilgi kavējas ar viešņām? Džoana patlaban nespēja izdomāt atbildi uz šo jautājumu, bet tas vairoja viņas bažas.

-    Kas šeit īsti ir? - jautāja Debora.

-    Šī ir orgānu telpa, - atbildēja Sindija. - Šajos konteineros tiek uzturēta pastāvīga ūdens temperatūra. Mazās peldošās lodītes aizkavē ūdens izgarošanu. Lielākajās lodēs glabājas olšūnas.

-    Cik es saprotu, - bilda Debora, - šādā veidā jūs turat olnīcas dzīvas ar perfūzijas palīdzību un tamlīdzīgi.

-    Apmēram tā, - atsaucās Sindija. - Mēs esam atdarinājuši to parasto iekšējo vidi ar skābekli, barības vielām un endokrīno stimulāciju. Būtiska ir arī izdalījumu aizvadīšana. Katrā ziņā, ja mēs noturam pareizo režīmu, šīs olšūnas pastāvīgi ovulē nobriedušus oocī-tus.

-    Vai drīkstu apskatīties tuvāk? - jautāja Debora.

-    Protams! - Sindija pamāja.

Debora iegāja ailē starp divām konteineru rindām un nopētīja vienu lodi. Tajā atradās olnīca, kas bija apmēram saplacināta valrieksta lielumā ar nelīdzenu, plankumainu virsmu, kura atgādināja mēness karti.

Olnīcas galvenajiem asinsvadiem bija pievienotas sīciņas perfūzijas caurulītes. Citās mazā orgāna vietās bija piestiprināti mērinstrumentu vadiņi.

-    Mums ir arī tradicionālākas oogoniju šūnu kultūras, - sacīja Sindija. - Ja vēlaties, es jums varu parādīt arī tās...

-    Dažās lodēs ir divas olnīcas, nevis viena, - teica Debora.

-    Tas ir tiesa, bet lielākā daļa, kā redzat, ir pa vienai. Varbūt dosimies uz oogoniju telpu?

-    Ja tur ir divas olnīcas, ko tas nozīmē? - jautāja Džoana.

-    Tas ietilpst dakteres Donaldsones kompetencē, -Sindija atbildēja. - Es esmu tikai viena no vairākiem tehniķiem, kas tās uzrauga un aprūpē.

Džoana un Debora saskatījās. Viņas tik labi pazina viena otru, ka ar to pietika, lai noskaidrotu, ko draudzene domā.

-    Kā redzams, katrai lodei ir apzīmējums ar burtu un skaitli, - teica Džoana. - Vai tas nozīmē, ka jums ir zināma katras olnīcas izcelsme?

Pirmo reizi Sindijai uzdotais jautājums sagādāja acīm redzamas grūtības. Viņa visādi mēģināja izvairīties un mainīt sarunas tematu, pievērsties oogoniju kultūrām, bet Džoana bija uzstājīga.

-    Mums ir zināms priekšstats par katras olnīcas izcelsmi, - beidzot atzina Sindija.

-    Ko nozīmē “zināms priekšstats”? - jautāja Džoana. -Ja es jums pateiktu olnīcas donores vārdu, vai jūs varētu parādīt šo olnīcu?

-    Droši vien, - izvairīgi bilda Sindija. Viņa paskatījās rokas pulkstenī un nemierīgi sakustējās.

-    Mani interesētu Džoana Meisnere, - teica Džoana.

-    Džoana Meisnere... - atkārtoja Sindija. Viņa paskatījās apkārt, it kā atrastos svešā vietā. - Mums vajadzēs datoru...

-    Viens ir tieši jums aiz muguras, - teica Džoana.

-    Tik tiešām! - Sindija tēloja pārsteigumu. Viņa apgriezās, ievadīja paroli, tad ierakstīja Džoanas vārdu. Monitorā izlēca: DM699. Sindija pierakstīja kodu uz lapiņas un devās pie konteineriem. Draudzenes viņai sekoja. Divas rindas tālāk Sindija apstājās pie trešā konteinera. Uz stikla lodes bija uzrakstīts: DM699-

Džoana un Debora skatījās uz mazo orgānu. Tas bija daudz plankumaināks par pirmīt apskatīto, un Džoana apjautājās, kāpēc tā.

-    Tas ir viens no mūsu vecākajiem paraugiem, -paskaidroja Sindija. - Tas jau tuvojas savas derīgās dzīves beigām.

-    Man ir vēl kādas donores vārds, - sacīja Debora.

- Kristīne Overmeiere.

-    Labi, - laipni atteica Sindija, it kā samierinājusies ar situāciju. Atguvusi iepriekšējo pašcieņu, viņa atgriezās pie datora, ierakstīja vārdu, un ekrānā uzreiz parādījās: K0432.

-    Uz šo pusi, - Sindija pamāja un devās turp. Draudzenes atkal viņai sekoja. Sindija gāja gar sienu, līdz nogriezās pirmajā ailē. Džoana ar Deboru mazliet atpalika. Džoana čukstēja:

-    Es zinu, kas tev prātā. Laba ideja!

Debora tikai pamāja.

-    Tepat ir! - Sindija gandrīz lepni pavēstīja, apstādamās pie kāda konteinera. Viņa norādīja uz vidējo stikla lodi. - KO 432. Tas ir dubultparaugs.

-    Interesanti, - brīdi nopētījusi to, teica Debora.

- Šim paraugam ir mazāks numurs nekā iepriekšējam, bet tas izskatās jaunāks. Kā tas var būt?

Sindija skatījās uz olnīcu pāri. Bija redzams, ka viņa atkal ir apjukusi. Viņa mirkli paminstinājās, tad sacīja:

-    Par to es neko nezinu. Varbūt tam ir sakars ar veidu, kā šie paraugi tiek iegūti, tomēr es nezinu. Es domāju, ka daktere Donaldsone noteikti varētu to izskaidrot.

-    Man ir vēl viens vārds, - teica Debora. - Rebeka Korija.

-    Jūs esat pārliecinātas, ka negribat redzēt oogoni-ju kultūras? - jautāja Sindija. - Tieši tajā jomā mēs esam visvairāk pavirzījušies uz priekšu. Oogoniju kultūras drīz vien padarīs šo veselo olnīcu kultivēšanu par senu pagātni.

-    Šis ir pēdējais vārds, - apsolīja Debora. - Tad iesim pie oogoniju kultūrām.

Vēlreiz paskatījusies rokas pulkstenī, Sindija atkārtoja ciklu: sameklēja koda numuru, tad aizveda viņas pie konteinera, kas bija blakus tam ar Kristīnes Over-meieres olnīcām, un norādīja uz attiecīgo lodi. Arī šis bija dubultparaugs.

Džoana un Debora skatījās uz olnīcām, kuras, tāpat kā Kristīnes olnīcas, izskatījās jaunākas nekā Džo-anai izņemtā. Draudzenes nodrebēja, aptverot, ka redz to sieviešu orgānus, kuras it kā pazudušas bez vēsts pēc tam, kad Kristīne Overmeiere uzņēmusi mašīnā kādu garāmgājēju.

-    Oogoniju kultūru telpa ir tepat blakus, - teica Sindija. - Vai dosimies uz turieni?

Džoana un Debora vienlaikus pacēla acis no konteineriem un saskatījās. Viņas domāja vienas domas, šausmas bija neizsakāmas. Viņas bija atklājušas daudz vairāk, nekā paredzējušas, un tagad atradās pašā briesmu atvarā.

-    Es domāju, ka mēs jau esam atņēmušas jums pārāk daudz laika, - teica Džoana un greizi uzsmaidīja Sindijai.

-    Tieši tā, - piebalsoja Debora. - Bija ļoti interesanti, bet nu mums jāiet. Varbūt jūs mums varētu parādīt, uz kuru pusi ir izeja, un mēs jūs atsvabināsim.

-    Jūs mani nemaz neaizkavējat, - steidzīgi bilda Sindija. - Tas nav nekāds apgrūtinājums, ticiet man! Es priecājos par iespēju izrauties no darba ritma rutīnas, un es domāju, ka jums jāredz viss, pirms jūs ejat prom. Nāciet! Es jums parādīšu oogoniju kultūras. - Viņa gribēja paņemt Deboru aiz rokas, bet tā izrāvās.

-    Mēs vēlamies iet projām, - uzsvērti sacīja Debora.

-    Jūs taču vēl neesat redzējušas pašu svarīgāko! -izsaucās Sindija. - Es uzstāju!

-    Ellē varēsiet uzstāt! - nošņācās Debora. - Mēs ejam!

-    Mēs pašas atradīsim ceļu, - teica Džoana. Viņa devās atpakaļ turp, no kurienes viņas bija atnākušas.

Lai gan viņa apzinājās, ka tas droši vien nav īsākais ceļš pretēji Sindijas iepriekš apgalvotajam, tā vismaz varēja turēties pie jau pazīstamiem orientieriem.

-    Es nedrīkstu ļaut jums te staigāt vienām pašām! -paziņoja Sindija. - Tas ir noteikumu pārkāpums. -Viņa enerģiski satvēra Džoanas roku, piespiezdama viņu apstāties.

Džoana paskatījās uz sievietes roku, kas bija sagrābusi viņas delmu.

-    Mēs ejam projām, - viņa stingri sacīja. - Laidiet mani vaļā!

-    Es nedrīkstu ļaut jums šeit staigāt vienām, -atkārtoja Sindija.

-    Tad pavadiet mūs uz izeju! - uzkliedza Debora. Viņa atrāva Sindiju no Džoanas un pagrūda tā, ka sieviete ietriecās vienā no organiskā stikla konteineriem. Satricinājums iedarbināja signalizāciju, kas iegaudojās, ņirbinot sarkanu spuldzīti kontroles panelī.

Kamēr Sindija stiepās pie paneļa, lai izslēgtu trokšņotāju, Džoana un Debora metās prom, skriedamas, cik ātri vien šaurajā ejā starp konteineriem bija iespējams. Kad viņas tika brīvākā telpā, izpaudās Deboras sportiskums, viņa apsteidza Džoanu un steidzināja to.

-    Es zināju, ka nevajadzēja braukt uz šejieni! -Džoana elsoja, cenzdamās neatpalikt no Deboras.

-    Muti ciet! Jožam!

Viņas izskrēja cauri velvjainajam tunelītim, garām vecajam kravas liftam, tumšajai sekciju zālei un daudzajām telpām ar inkubatoriem. Pēkšņi Debora apstājās, un Džoana ar mokām izvairījās, neietriekusies viņā.

-    Uz kuru pusi? - viņa noprasīja.

-    Es domāju, uz to! - atbildēja Džoana, norādīdama uz eju zem vairākām arkām.

-    Ceru, ka tev taisnība, - sacīja Debora.

Viņas dzirdēja, kā tuvojas Sindija, saukdama viņu vārdus, bet atbalšu dēļ nevarēja pateikt, no kuras puses šīs skaņas nāk. Pēc brīža Sindija parādījās ap stūri un saskrējās ar draudzenēm, tūdaļ iekrampējoties Deboras un Džoanas drēbēs.

-    Augstais Dievs! - izsaucās Debora. Ar spēcīgu rāvienu viņa atsvabinājās no vajātājas tvēriena, bet tā uzreiz ar abām rokām sagrāba Džoanu. Debora metās viņai aiz muguras, satvēra ap vidu un atrāva no Džoanas, ar slaidu visa auguma kustību aizsviezdama Sindi-ju sānis, kur tā ietriecās kādā inkubatorā un nokrita uz grīdas. Inkubatora iekšienē atskanēja pieklusināts, bet nepārprotams plīstoša stikla troksnis.

Nepētīdama, kas noticis ar Vingeitas darbinieci, Debora satvēra Džoanu aiz rokas un metās viņas norādītajā virzienā. Izskrējušas cauri vairākām arkām, par lielu atvieglojumu, viņas pamanīja nerūsējošā tērauda durvis. Debora pieskrēja tām klāt un uzsita pa paneli ar norādi ATVĒRT/AIZVĒRT. Durvis sāka mokoši lēni vērties. Abas draudzenes paskatījās pār plecu, vai tuvojas Sindija. Viņa tuvojās. Debora pievērsās durvīm un velti mēģināja ar spēku paātrināt to kustību. Tiklīdz sprauga likās cerīgi liela, Debora pamāja, lai Džoana lien ārā, kamēr viņa tiks galā ar Sindiju.

Džoana pieplaka pie durvju spraugas un pēkšņi iekliedzās.

Debora, kas jau stājās kaujas pozīcijā pret Sindiju, metās apkārt lūkot, kas izbiedējis un aizkavējis Džoanu. Paskatoties Džoanai pār plecu, viņai pašai pār lūpām izlauzās kliedziens. Cauri noplukušajai, bet tagad apgaismotajai virtuvei viņām tuvojās divi spēcīgi noauguši, smīnoši vīrieši melnās drēbēs. Katrs turēja vienā rokā rokudzelžus, bet otrā pistoli. Pirmais bija gaišmatis. Ieraudzījis durvis veramies un spraugā sievietes, viņš metās skriet. Debora viņu pazina. Tas bija tas pats vīrietis, kurš blenza uz viņu ēdnīcā un kurš, cik noprotams, bija Vingeitas apsardzes priekšnieks.

18. nodaļa

2001 gādā 10. māijs 23.24

Deboras reakcija bija instinktīva. Viņa uzsita ar plaukstu pa ATVĒRT/AIZVĒRT paneli, un smagās tērauda durvis aizcirtās bruņoto vīru degungalā. Tajā pašā mirklī Deborai aiz muguras Sindija apķēra viņu ap kaklu un centās atvilkt no durvīm. Debora pretojās un turēja pogu nospiestu.

-    Pavāc nost to zosi! - sauca Debora. Sindija kliedza, ka durvis nekavējoties jāatver.

Džoana atrāva Sindijas roku no Deboras un atgrūda viņu nost. Pretiniece ātri atguvās un atkal metās virsū Deborai.

-    Džoana! Pieturi to pogu! - sauca Debora, ar vienu roku atvairīdama Sindiju.

Tiklīdz Džoana bija piespiedusi paneli, Deborai bija brīvas rokas cīņai ar uzstājīgo tehniķi. Lai gan

Debora nevienam nebija situsi kopš piektās klases, kad viņa skolā iekaustīja kādu aizrāvušos vīriešu kārtas kaitinātāju, nu viņa atvēzējās un trieca dūri Sindijas kreisajā vaigā. Kopš piektās klases laikiem Deborai bija aiz muguras četri gadi universitātes lauka hokeja komandā, viņa bija daudz spēcīgāka un spējīga uz agresīvāku rīcību. Sitiens apklusināja un apturēja Sindi-ju. Pēc brīža viņa lēni saļima uz grīdas, vispirms uz ceļiem, pēc tam visā augumā kā kūstošs saldējuma konuss.

Debora iekunkstējās no sāpēm, kas izskrēja cauri pašas rokai. Saspringusi, lai atgūtu paškontroli, viņa satvēra tuvāko inkubatoru un aizstūma to priekšā durvīm. Džoana uzreiz saprata, kas Deborai padomā, un palīdzēja iegrozīt inkubatoru, lai tā svars turētu paneli nospiestu, tādējādi, kā viņas bija aptvērušas, neļaujot atvērt durvis. Tad Džoana ar Deboru pieturēja inkubatoru, lai tas neizkustas, un, satraukumā čukstēdamas, apsprieda turpmāko.

-    Ko tu iesaki? - jautāja Džoana.

-    Vienīgā izeja ir tikt laukā ar laboratorijas vai kravas liftu! Kā tev liekas?

-    Ar kravas liftu! - teica Džoana. - Mēs skaidri zinām, kur tas ir, zinām, ka satilpsim.

Dažus soļus tālāk Sindija uzslējās uz elkoņa. Viņas acu skatiens bija tik neizteiksmīgs kā bokserim, kas pārāk daudz dauzīts.

-    Labi, - noteica Debora, pēdējo reizi pamezdama skatienu uz Sindiju, kas mēģināja slieties kājās. - Darīsim tā!

Draudzenes atlaida inkubatoru un metās cauri telpu labirintam. Diemžēl viņas aplami pagriezās un nokļuva strupceļā. Nācās atgriezties, lai atrastu pareizo ceļu. Aiz muguras viņas dzirdēja, kā viens inkubators atsitas pret otru, tam sekoja vīriešu zemās balsis.

-    Lai Dievs dod, ka tas lifts strādātu! - skriedama izdvesa Debora.

Aiz pēdējā pagrieziena viņas patraucās garām sekciju zālei un burtiski atdūrās kravas lifta durvis. Pamatīgas brezenta siksnas gals bija pabāzts cauri spraugai krūšu augstumā. Debora satvēra to pirmā, Džoana palīdzēja. Kopīgiem spēkiem viņām izdevās durvis iekustināt. Apakšējā daļa iegrima lejup, augšdaļa pacēlās. Kad sprauga bija pietiekami liela, abas bēgles kāpa iekšā.

Pats lifts bija stiprs stiepļu sieta būris, astoņas pēdas plats, tikpat garš. Pa labi krūšu augstumā bija kontroles panelis ar sešām pogām. Grīda bija no raupjiem koka dēļiem. Augšā troses aizstiepās tumsā; vienīgā gaisma nāca no gaiteņa pa atvērtajām durvīm. Netālu bija dzirdami smagi soļi, kas skriešus tuvojās viņām.

-    Durvis! - iekliedzās Debora, pastiepās un satvēra brezenta siksnu, kas bija piestiprināta pie durvju augšas iekšmalas. Arī Džoana to aizsniedza. Atkal tikai apvienojot spēkus, viņām izdevās iekustināt smagās durvis. Tās sāka vērties ciet, vispirms pavisam lēni, tad mazliet ātrāk, bet nepaspēja, - viri bija klāt. Sprauga bija pavisam šaura, bet tajā paspēja iegrūsties roka, sagrābt Deboras virsvalka malu un izrauties ar to ārā, tieši pirms durvis aizvērās un draudzenes palika melnā tumsā. Joprojām turēdamās brezenta siksnā, Debora juta, ka tiek pierauta pie durvīm.

-    Spied kādu pogu! - Debora kliedza Džoanai, ar visu svaru karādamās siksnā. Viņa juta, ka vajātāji no ārpuses mēģina durvis atvērt, bet, lai to izdarītu, viņiem vajadzēja līdzi durvīm celt Deboru.

Džoana kā akla grābstījās pēc kontroles paneļa.

-    Ātrāk! No-lādēts! - kliedza Debora. Viņa juta, ka tiek pacelta no grīdas.

Džoana drudžaini grābstījās pa stiepļu sietu. Beidzot viņas roka uzgāja kontroles paneli. Neko neredzēdama, viņa nospieda pirmo pogu, kas gadījās.

Atskanēja skaļš čīksts, itin kā kaujamas vistas brēciens, un vecais kravas lifts ar rāvienu sāka celties.

Debora atlaida siksnu un nokrita uz ceļiem. Strauji kustoties, viņai izdevās izlīst no ārsta virsvalka, kas joprojām bija iespiests lifta durvīs. Pēc brīža atskanēja drausmīgi pļerksti un čerksti, un virsvalks pazuda spraugā starp lifta malu un šahtas sienu.

-    Velns, kas tas bija par troksni? - elsodama jautāja Džoana.

Debora tumsā nodrebēja. Viņa par mata tiesu bija izrāvusies no iespējas, ka ar līdzīgu troksni tiktu samalti viņas kauli. Viņa arī bija aizelsusies.

-    Tas bija mans lukturītis un mašīnas atslēgas virsvalka kabatā.

-    Mēs esam palikušas bez mašīnas atslēgām? -izdvesa Džoana, viņas krūtis smagi cilājās.

-    Tas šobrīd nav svarīgi, - atbildēja Debora.

- Paldies Dievam, tas lifts strādā. Gandrīz vai noķēra mūs. Par mata tiesu...

Džoana ieslēdza lukturīti un uzspīdināja kontroles panelim. Bija iespiesta trešā stāva poga.

-    Ko darīt? - Džoana saspringta jautāja. - Mēs braucam uz trešo stāvu. To var kaut kā mainīt? Vai arī nevajag?

-    Tas lifts velkas kā sprādzis! - Debora nogaudās.

- Labāk jau uz trešo nekā uz pirmo vai otro. Es negribētu atkal sastapties ar tiem večiem.

-    Dabiski, - atteica Džoana. Elpu bija puslīdz izdevies savaldīt, bet šausmas joprojām uzdzina drebuļus. - Tagad mēs pilnīgi skaidri zinām, ka šī ir slepkavīga vieta, bet viņi toties zina, ka mēs to zinām. Un tā maita Sindija visu laiku zināja, ka apsardze tūlīt būs klāt. Tāpēc viņa bija pret mums tik laipna. Mums vajadzēja apjēgt, ka kaut kas nav kārtībā, tiklīdz viņa piedāvāja mums izrādīt laboratoriju. Ar kuru galu mēs domājām?

-    Tagad jau viegli runāt, - Debora sacīja, joprojām elsodama. - Mēs bijām iedomājušās, ka viņi, protams, te briesmīgi pārkāpj jebkādas ētikas normas, bet ka slepkavotu... Nogalināt, lai iegūtu olšūnas, jau ir kas cits.

-    Mums jātiek ārā no šejienes!

-    Protams, - piekrita Debora. - Bet bez mašīnas atslēgām mēs nekur neaizbrauksim, vismaz ar savu mašīnu ne. Es domāju, mums vajadzētu mēģināt tikt šeit pirmajā vai otrajā stāvā pie kāda telefona.

-    Nūjā, - bilda Džoana, - taču nelaime tāda, ka viņi droši vien to tikai gaida. Vismaz es to gaidītu, ja būtu viņu vietā. Ko tu saki par noslēpšanos uz kādu laiku, lai varētu padomāt, izplānot kādu veidu, kā tikt no šejienes prom?

-    Varbūt jānoslēpjas līdz rītam? - ieteica Debora.

-    Es domāju, ka no tiem cilvēkiem, kas šeit strādā, tikai ļoti maza daļa zina, ar ko te vispār nodarbojas, un, ja viņi uzzinātu, tad būtu tādās pašās šausmās kā mēs. Mēs varētu lūgt kādu palīgā.

-    Manuprāt, viņi jau šonakt mūs meklēs, līdz atradīs. Mums jātiek projām no šejienes.

-    Bet kā? Sasodīts, tiem večiem taču bija pistoles!

-    Tieši tāpēc mums jāatrod kāds caurums, kur ielīst. Mums vajag apdomāties, nedrīkstam pārsteigties.

-    Mums par labu ir tas, ka māja ir tik liela un tik ļoti piebāzta ar visādiem krāmiem, - teica Debora.

-    Kāda droša vietiņa noteikti atradīsies. Ja vien viņi neizsauks lielus papildspēkus, tad vajadzēs daudz laika, lai kaut cik pamatīgi pārmeklētu visu ēku.

-    Tieši tā, - sacīja Džoana. - Es domāju, ka viņi vispirms ātri, virspusīgi caurskatīs telpas un, ja neatradīs, tad otrreiz ies cauri pamatīgāk. Līdz tam laikam mums noteikti jābūt prom, citādi mūs noķers...

Debora nogrozīja galvu.

-    Man ļoti žēl, ka es atvilku tevi uz šejieni. Tā ir tikai mana vaina.

-    Tagad nav laika pašpārmetumiem, - teica Džoana. - Un, starp citu, tu nevilki mani uz šejieni. Es atbraucu pati pēc savas vēlēšanās.

-    Paldies, - nomurmināja Debora.

Džoana izslēdza lukturīti.

-    Es domāju, labāk pieradināsim acis pie tumsas. Mēs nevarēsim bizot apkārt, gaismu zibinādamas.

-    Tev taisnība, - izmocīja Debora, pūlēdamās saņemties.

Pēc brīža lifts ar čīkstu un grūdienu apstājās. Ar pēkšņo klusumu atgriezās elpu aizžņaudzošās šausmas. Draudzenes metās pie durvīm. Cik ātri spēdamas, viņas atvilka tās vaļā, bet otrā pusē gaidīja tikai necaurredzama tumsa.

-    Nav citas izejas, man jāieslēdz gaisma, - teica Džoana. Klusumā klikšķītis likās spalgs. Viņa ātri pārlaida staru mazajai bezlogu telpai. Tas bija kravas lifta vestibils ar platām divviru durvīm.

-    Viņi ātri sapratīs, ka lifts ir šeit, trešajā stāvā, -sacīja Debora. - Viņi drīz būs klāt. Sameklēsim kāpnes un uziesim ceturtajā stāvā. Tur sameklēsim vietu, kur paslēpties, kamēr izdomāsim, ko darīt.

-    Piekrītu!

Debora atvilka vienu durvju pusi, un Džoana devās laukā. Viņa ātri pazibināja staru gaitenī pa labi un pa kreisi. Lai gan nu viņa jau bija brīdināta par daudzajām vecās slimnīcas mantām, aina tomēr bija satriecoša. Viņa nebija sagatavojusies ieraudzīt bildes, kas joprojām karājās pie sienām, nebija gaidījusi ieraudzīt veļas ratus ar salocītiem palagiem.

-    It kā te būtu bijusi ugunsdrošības mācību trauksme un visi izskrējuši laukā, bet uz neatgriešanos! -vina teica.

-    Re, tur ir izejas zīme! - sacīja Debora. - Tur jābūt kāpnēm. Iesim!

Džoana turēja roku priekšā lukturītim. Viņa gribēja ierobežot gaismas loku, lai paliktu mazumiņš, kas ļautu izvairīties no vecām nestuvēm, apgādes ratiem un riteņ-krēsliem. Sasniedzot kāpnes, Debora pavēra spraudziņā durvis. Brīdi viņas ieklausījās. Viss bija klusu.

-    Aiziet! - noteica Debora un izgāja kāpnēs.

Viņas gandrīz vai lēkšus metās augšup, bet uzreiz aprāvās - trokšņa dēļ. Metāla kāpnes dunēja kā bungas šaurā telpā.

Lēni uzlavījušās līdz starpstāvu laukumiņam, draudzenes sastinga. Kaut kur lejā atsprāga durvis un atsitās pret sienu. Džoana vismaz attapās izslēgt lukturīti.

Pēc brīža uz metāla pakāpieniem atskanēja soļi, ko pavadīja augšup raidīta gaismas stara šaudīšanās. Viens no vīriem steidzās augšup ar lukturīti.

Džoana un Debora aizvirzījās līdz laukumiņa malai un piespiedās pie kailajiem sienas ķieģeļiem, kamēr soļu troksnis arvien pieauga skaļumā un gaisma kļuva spilgtāka. Pēkšņi viens no vīriem parādījās trešā stāva kāpņu laukumiņā nieka divdesmit pēdas atstatu. Viņš bija tik tuvu sievietēm, ka tās dzirdēja viņa smago elpu. Par laimi, viņš nepaskatījās augšup, jo bija pievērsis visu uzmanību savam ceļa mērķim - trešā stāva gaitenim un kravas liftam tā otrā galā.

Tiklīdz kāpņu telpas durvis aiz viņa bija aizvērušās, Džoana un Debora devās uz ceturto stāvu. Viņas neiedrošinājās ieslēgt gaismu, tāpēc lēni virzījās pēc taustes, vienlaikus mēģinādamas atvairīt paniku. Sevišķi grūti bija tumsā pārvietoties ceturtā stāva laukumiņā, jo tas bija piekrauts ar tukšām kartona kastēm.

Kad viņas tika ceturtā stāva gaitenī, Džoana atkal ieslēdza lukturīti un piesedza to ar delnu. Draudzenes devās ziemeļu virzienā, cik vien ātri aizkrautajā gaitenī bija iespējams. Abas instinktīvi juta - jo tālāk viņas tiks no tās ēkas daļas, ko aizņem Vingeita klīnika, jo drošāk varēs justies. Viņas ari apzinājās, ka vīri tobrīd pārmeklē apakšējo stāvu, tādēļ pēc iespējas centās netrokšņot. Vecie grīdas dēļi kuru katru brīdi varēja nodevīgi iečīkstēties.

Draudzenes sasniedza ugunsdrošās durvis, kas veda uz torni. Nepārmijot ne vārda, viņas šķērsoja torni un pa otrām ugunsdrošajām durvīm nonāca ziemeļu spārnā. Viņas bija klusas, katra savu baiļu pārņemtas. Grīda brīžiem tomēr iečīkstējās.

Palātu izkārtojums ziemeļu spārnā bija dienvidu spārna spoguļattēls, tās bija gareniski sarindotas abās galvenā gaiteņa pusēs. Katru palātu no nākamās atdalīja palīgtelpas, katrā palātā bija no divdesmit līdz trīsdesmit gultām. Uz tām bija lielākoties kaili matrači, lai gan uz dažām atradās arī pa kožu saēstai segai.

-    Kā tu domā, kur lai noslēpjas? - nervozi čukstēja Džoana.

-    Pagaidām nav ne jausmas, - atteica Debora.

- Varētu jau iekāpt kādā palīgtelpu skapī, bet tas būtu pārāk vienkārši.

-    Mums nav daudz laika.

-    Diemžēl tev taisnība, - sacīja Debora. Viņa palūdza, lai Džoana iespīdina gaismu telpā starp pēdējām divām palātām ēkas ziemeļrietumu stūrī. Tā bija nevis noliktava kā vairākums palīgtelpu, bet mazs procedūru kabinets ar dzelzs apskates galdu un izlietni. Pie pretējās sienas bija liels, stiklots instrumentu skapis. Blakus tam durvis. Aiz tām draudzenes ieraudzīja arī mazu veļas noliktavu, kurā atradās paprāvs, vecmodīgs veļas sterilizators.

Džoana spīdināja gaismu, Debora ātri aizgāja pie sterilizatora un mēģināja atvērt tā durtiņas. Tās sākumā pretojās, bet tad čīkstēdamas lēni atvērās.

-    Nu, varbūt te? - jautāja Debora.

Sterilizatora diametrs bija apmēram trīs pēdas, dziļums piecas pēdas. Iekšā atradās vairākas nerūsējošā tērauda kārbas, kas stāvēja uz metāla restēm. - Pat ja izņemtu visu laukā, tikai viena no mums tur ietilptu, -sacīja Džoana.

-    Laikam tev taisnība, - noteica Debora, meta mieru sterilizatoram un steidzās uz pēdējās palātas durvīm. Džoana sekoja, joprojām turēdama lukturīti piesegtu. Kad Debora atvēra palātas durvis, Džoana izslēdza lukturīti pavisam. Pa logiem krita blāvi mēness stari, ar kuriem tomēr pietika, lai izgaismotu lielākos objektus telpā.

Palāta bija apmēram tikpat liela un iekārtota līdzīgi kā citas, tomēr viena atšķirība bija: vienas gultas vietā pie iekšējās sienas atradās sešas pēdas garš horizontāls cilindrs uz apmēram trīs pēdas augstām kājām.

-    Nu te jau kaut kas var derēt, - ierunājās Debora.

-    Kas?

-    Tas cilindrs! - Debora norādīja uz prāvo priekšmetu. - Esmu par tādiem lasījusi. Tos sauca par dzelzs plaušām, un tie bija domāti pacientiem, kas paši nevarēja paelpot, piemēram, piecdesmitajos gados bērnu triekas slimniekiem.

Cik vien ātri tumšajā palātā varēja atļauties, draudzenes aizsteidzās pie senatnīgā ventilatora. Tas bija licies gaiši pelēks, bet, pieejot tuvāk, varēja pateikt, ka tas ir dzeltens. Tā augšmalās bija mazas, apaļas stikla skatāmlūciņas. Pret telpu pavērstais gals bija pakava formā, tā vidū melns gumijas riņķis, kurā iemaukt pacienta galvu, lai tā nekustētos. Tieši virs riņķa atradās spogulītis četrdesmit piecu grādu leņķī, zem riņķa -paaugstinājums pacienta galvai.

Kamēr Debora atvēra priekšgalu, Džoana nervozi skatījās apkārt, uztraukdamās, ka viņas te kavējas pārāk ilgi. Viņām bija vajadzīga paslēptuve jo ātrāk, jo labāk.

Kad Debora atgrūda dzelzs plaušu durtiņas, tās iečīkstējās, bet ne tik skaļi kā sterilizatora durvis.

-    Iespīdini gaismu! - teica Debora.

-    Debora, mums nav laika muļķoties, - žēlojās Džoana.

-    Iespīdini te gaismu! - atkārtoja Debora.

Tiklīdz Džoana to izdarīja, tālumā atskanēja

ugunsdrošo durvju atsišanās pret sienu.

-    Ak Dievs! - Džoana noelsās. Viņa izslēdza lukturīti.

-    Nu tad skaidrs, - noteica Debora. - Mēs slēpsimies šeit. - Viņa paķēra krēslu, kas stāvēja starp blakus gultām, un palika zem dzelzs plaušu priekšgala. Tad viņa satvēra Džoanas roku. - Aši! Tu pirmā, ar kājām pa priekšu!

Pa vaļējām durvīm gaitenī redzamā lukturīša stara lēkāšana kļuva spilgtāka.

-    Aši! - atkārtoja Debora.

Džoana visai negribīgi uzkāpa uz krēsla, apzinādamās, ka nav citas izejas. Pieturēdamās pie cilindra augšmalas, viņa ielika iekšā vienu kāju. Tad Debora pieturēja viņas dibenu, kamēr viņa iedabūja cilindrā arī otru kāju un ieslīdēja pati.

Debora paķēra krēslu un aiznesa, kur ņēmusi.

-    Kur tu ej? - čukstus sauca Džoana, kad Debora izzuda skatienam.

Debora neatbildēja, bet uzreiz atkal parādījās.

- Man būs jāiztiek bez krēsla, - viņa teica. - Ja atstātu šeit, tas būtu visai spēcīgs mājiens...

Debora pakāpās uz stangas, kas savienoja dzelzs plaušu priekšējos balstus. Nu viņas krūtis bija cilindra augšmalas līmenī. Sataustījusi nelielu atspēriena punktu vietā, kur dzelzs plaušu balsts bija piemetināts pie korpusa, viņa tika vēl augstāk. Atspiedusies ar vidukli uz cilindra, viņa varēja abas kājas iedabūt tajā, bet ne tālu. Nekādi nevarēja saprast, kā lai, nenokrītot uz grīdas, dabū iekšā augumu, pat ja Džoana turētu kājas.

-    Tā nekas neiznāks, - teica Debora. Viņa pašļūca lejup un nolēca atpakaļ uz grīdas.

-    Pasteidzies! - Džoana sauca aizžņaugtā čukstā. Gaisma gaitenī bija kļuvusi vēl spilgtāka, un nu jau varēja saklausīt balsis. Abi vīrieši tuvojās šim koridora galam. Debora iebāza cilindrā galvu un auguma augšdaļu, cik tālu spēja. - Pieķeries man un velc! - viņa izmisīgi lūdza Džoanu.

Debora drusku palēcās, Džoana vilka, Debora cīnījās ar rokām, cik pietika vietas, un beidzot viņai izdevās ieņurcīties cilindrā. To darot, viņa pamatīgi visā garumā noskrāpēja kājas pret cilindra dzelzs malu. Vietas bija maz, draudzenes gulēja, cieši saspiedušās.

-    Pamēģini aiztaisīt durvis! - Debora čukstēja no ventilatora dziļumiem.

Džoana pasniedzās, satvēra gumijas apmali un vilka. Durvis sāka lēni aizvērties, bet, tiklīdz tās iečīkstējās, Džoana apturēja kustību. Tas bija īstajā laikā. Palātā ielauzās lukturīša stars. Atnācēji pārlūkoja telpu, īsu brīdi stars pakavējās pie dzelzs plaušām, draudzenes to redzēja pa lodziņiem cilindra augšmalā. Tad tas novērsās un lodāja pa palātu, līda zem gultām, pārmeklēja citas slēptuves.

Draudzenes gulēja, aizturējušas elpu. Viens no vīriem divas reizes nostaigāja pa telpas vidējo eju, desmit pēdu no dzelzs plaušām. Viņš bija saliecies un laida staru te uz vienu, te uz otru pusi, lūkodamies zem gultām, aiz gultu galiem, aiz galdiņiem, kas atradās starp gultām.

-    Vai kaut ko redzi? - viņš pēkšņi iesaucās. Draudzenes satrūkās.

Otrs meklētājs tobrīd jau bija pretējā palātā.

-    Nē, - viņš atsaucās.

Pēc brīža varēja dzirdēt, kā draudzeņu izraudzītās palātas pārmeklētājs palīgtelpā dauza skapju durvis un lamājas. Viņa lukturīša zibēšanu vēl brīžiem varēja redzēt, līdz tas pārvietojās uz procedūru telpu un pēc tam uz nākamo palātu.

Draudzenes atvieglotas nopūtās un dziļi ievilka elpu. Gaiss cilindrā nebija sevišķi svaigs.

-    Tas bija gandrīz kā kravas liftā, - čukstēja Džoana.

-    Laikam viņi pārmeklē māju, kā jau tu teici, -sacīja Debora.

-    Pagaidīsim vēl te - ja nu atgriežas, - ierosināja Džoana. - Un jāsāk domāt, ko darīt, kad izlīdīsim no šejienes laukā.

Laiks vilkās lēni, sevišķi Deborai, kas bija ieķīlējusies vienvietīgā cilindra šaurajā galā. Viņai uzmācās klaustrofobiskas izjūtas. Domas nevedās. Vecā, kailā matrača smaka un putekļi ņēma elpu ciet. Viņai nācās sasprindzināt visus spēkus, lai nenošķaudītos. Viņa sāka svīst, elpas trūkums kļuva arvien grūtāk izturams.

Gandrīz pusstundu Debora izturēja, bet tad jautāja:

-    Vai tu kaut ko dzirdi? Kādas gaismiņas vēl spīd?

-    Man liekas, gaisma ir tikai no logiem, - atbildēja Džoana. - No logiem vairāk nekā iepriekš.

-    Šeit nav?

-    Nē, - teica Džoana.

-    Tad es lienu laukā, - sacīja Debora. - Atgrūd durvis, tikai klusu!

Džoana pastūma durvis. Tās atvērās bez trokšņa.

-    Es tad nu mēģināšu, - teica Debora. - Ja es kaut kur nevietā iegrābjos ar roku, tad atvainojos jau iepriekš.

Spraukdamās un cīnīdamās Debora beidzot izdabūja sevi no dzelzs plaušām. Viņa pārskatīja istabu. Kā jau Džoana bija minējusi, tagad bija gaišāks. Viņa noslaucīja pieri ar delnu un izlaida pirkstus caur pagarajiem, sasvīdušajiem matiem. Viņa jutās netīra un pārgurusi, bet apzinājās, ka nakts vēl tikai sākusies un gaidāmi jauni pārbaudījumi. Viņa atcerējās žogu ar asās stieples augšmalu un saprata, ka tikt projām no teritorijas nebūs viegli, pat ja izdotos izkļūt no šīs ēkas.

-    Varbūt padod to krēslu? - ieteicās Džoana.

-    Ak, atvaino, - sacīja Debora. Viņa bija mazliet aizdomājusies. Viņa pievilka krēslu pie dzelzs plaušu atveres.

-    Vai tu izgudroji, kā tikt no šejienes ārā? - jautāja Džoana, kad bija izrāpusies laukā.

-    Nē, - atzinās Debora. - Es tur biju tā ieķīlēta, ka nespēju padomāt. Un tu?

-    Kaut kas man ienāca prātā, - sacīja Džoana.

-    Mums varētu palīdzēt katlumāja.

-    Kā tas saprotams? - jautāja Debora.

-    Ja viņi tur kurina, lai apsildītu šo ēku, tad tam siltumam ir šeit kaut kā jānokļūst, - atbildēja Džoana.

-    Ir jābūt tunelim.

-    Nūjā! - klusu iesaucās Debora.

-    Es ievēroju, ka kravas liftam bija sešas pogas, -turpināja Džoana. - Es tam nepievērsu uzmanību, līdz sāku domāt par tuneli. Šai ēkai zem pagraba jābūt vēl kādai telpai. Varbūt jāmēģina tikt uz turieni. Jo vairāk es par to domāju, jo riskantāk man šķiet tikt pie telefona tepat Vingeita klīnikā.

-    Bet kā lai nokļūstam zem pagraba? - jautāja Debora. - Kāpnes uz turieni neved: ne tās, pa kurām mēs kāpām šovakar, ne tās, kuras izpētīju pēcpusdienā.

-    Paskatīsimies, kas ir ar to kravas liftu, - teica Džoana.

-    Mēs taču to nevaram lietot! - izsaucās Debora.

-    Tas ir pārāk skaļš.

-    Es nesaku, ka jālieto pats lifts, - paskaidroja Džoana. - Liftu šahtās mēdz būt kāpnes. Es nezinu, kāpēc. Laikam remonta vajadzībām.

-    Kā tu zini? - jautāja Debora. Viņa bija pārsteigta.

-    No Kārltona, - atbildēja Džoana. - Viņam patīk skatīties bezjēdzīgas pakaļdzīšanās filmas, un dažu labu reizi man ir nācies nīkt un skatīties līdz galam. Tādās filmās daudzas ainas notiek liftu šahtās.

-    Laikam jāpārbauda, - noteica Debora. - Kā tev liekas, vai esam pietiekami ilgi nogaidījušas?

-    Skaidri mēs to zināt tik un tā nevarēsim, un palikt šeit visu nakti arī nav iespējams, tā ka būs vien tas jādara. Es palūkošos gaitenī.

-    Labi, - atsaucās Debora. - Un es paskatīšos, kas tā tur ārā par gaismu.

Džoana uz pirkstgaliem aizgāja pie gaiteņa durvīm, bet Debora šķērsoja palātu. Viduklī saliekusies, viņa pielavījās pie loga. Tad lēni pabāza galvu virs palodzes. Ārā pret ēku bija pavērsti vairāku automobiļu starmeši. Lai gan mašīnas bija visai patālu, Debora ātri parāvās atpakaļ, lai netiktu pamanīta. Viņa bija paspējusi ieraudzīt vairāku bruņotu sargu siluetus un lielus suņus, ko sargi turēja siksnās. Tātad viņu melni tērptie vajātāji bija izsaukuši papildspēkus.

Debora ātri piebiedrojās Džoanai, kas stāvēja pie durvīm, un izstāstīja, ko redzējusi.

-    Suņi nav laba zīme, - drūmi noteica Džoana.

- Šie cilvēki tiešām nav uz jokiem.

-    Man liekas, to mēs jau zinājām, - sacīja Debora.

-    Turklāt tas nozīmē, ka tunelis jāsameklē steidzami, - secināja Džoana. Viņa grasījās sacīt Deborai, ka gaitenis ir brīvs, bet pēkšņi viņu pārtrauca megafona troksnis.

19. nodala

200L gadā 11 maijs 00.37

-    Džoana Meisnere un Debora Kokrina! - sauciens atbalsojās pret ēkas fasādi. - Nav jēgas vilkt šo spēlīti garumā. Nelieciet mums pārmeklēt telpas ar suņiem, ko mēs darīsim, ja jūs brīvprātīgi nenāksiet laukā. Bukfordas policija jau ir ceļā. Es atkārtoju! Nekavējoties nāciet laukā!

-    Un mēs tā nopūlējāmies ar segvārdiem... - teica Debora.

-Ja es domātu, ka viņi mūs tiešām nodos Bukfordas policijai, es skriešus izskrietu laukā.

-    Nevienam viņi mūs nedos, - secināja Debora.

-    Tieši tā! - atsaucās Džoana. - Iesim! Paskatīsimies, kas ir ar to kravas liftu, kamēr es vēl turos kopā.

Nu jau sākdamas labāk orientēties ēkas plānojumā, draudzenes cauri ceturtajam stāvam atgriezās pie

kāpnēm, pa kurām bija gājušas iepriekš. Vispirms viņas mēģināja iet lejup bez lukturīša palīdzības, bet ātri saprata, ka risks radīt troksni, uzgrūžoties kaut kam neredzamam, ir lielāks, nekā spīdinot piesegtu gaismas stariņu. Izejot trešā stāva gaitenī, viņas to atkal nodzēsa. Tad draudzenes izdzirdēja atkārtotu megafona ziņojumu.

Kravas lifta vestibilā atkal nācās ieslēgt lukturīti. Lifts bija palicis tādā stāvoklī, kādā draudzenes to bija atstājušas, ar durvīm pusvirus. Džoana iespīdināja gaismu liftā un caur tā stiepļu sieta dibensienu ieraudzīja kāpnes, kas bija piestiprinātas pie šahtas ķieģeļu mūra.

-    Tev bija taisnība, - teica Debora. - Kāpnes ir. Bet kā uz tām tikt?

Džoana virzīja staru uz lifta sānu sienu. Pie tās bija piestiprināti pusapaļi pakāpieni, kas veda uz stiepļu sieta lūku lifta griestos.

-    Mums tikai jāuzkāpj uz lifta, - teica Džoana.

-    Un viss? - sarkastiski apjautājās Debora. - Kur tev pēkšņi rodas tādas pārdrošības rezerves?

-    Es izliekos, ka tēloju tevi, - attrauca Džoana.

- Darīsim to, kamēr neesmu pārvērtusies atpakaļ par sevi!

Debora īsi, sīvi iesmējās.

Draudzenes iekāpa liftā. Džoana rādīja gaismu, Deborai pakāpjoties gar lifta sienu. Turēdamās pie augšējā pakāpiena, viņa pagrūda lūku. Tā atvērās par deviņdesmit grādiem un palika vaļā. Džoana pasniedza lukturīti. Debora nolika to uz lifta un izrāpās laukā. Viņai pieceļoties kājās, lifts viegli sašūpojās, Deborai nācās pieķerties pie lifta troses. Tā bija noziesta ar ko līdzīgu vazelīnam. Pēc brīža lūkā parādījās Džoana. Viņa izlīda uz lifta rāpus, neuzdrīkstoties celties kājās.

Sprauga starp šahtas dibensienu un liftu bija tikai divpadsmit collu plata.

-    Nu, kā tu domā? - jautāja Debora.

-    Es domāju, ka jāmēģina, - teica Džoana. Viņa paspīdināja lukturīti lejup. Stars nebija tik stiprs, lai sniegtos līdz šahtas apakšai. Dziļumā kāpnes vienkārši iegrima tumsā.

-    Tu pa priekšu, - sacīja Debora. - Un tu turi lukturīti.

-    Es taču nevarēšu kāpt un vēl turēt lukturi!

-    Zinu, - teica Debora, - bet tev atšķirībā no manis ir kabata.

-    Nu labi, - Džoana samierinājās. Viņa bija pieradusi, ka Debora šādās situācijās uzņemas līderes lomu. Džoana izslēdza lukturīti, un draudzenes iegrima melnā tumsā. Viņa iebāza gaismas avotu kabatā un taustījās pēc kāpnēm. Kad viņa bija pie tām pieķērusies, nācās pierunāt sevi pamest lifta relatīvo drošību, lai gan arī lifts šūpojās no viņu kustībām. Stingri ar abām rokām pieķērusies pie pakāpiena, viņa centās nedomāt par to, ka tagad karājas pie vertikālām kāpnēm četrus stāvus virs melna cauruma.

-    Ar tevi viss kārtībā? - tumsā čukstēja Debora, kad pārstāja dzirdēt Džoanas kustības.

-    Tas ir drausmīgi, - teica Džoana.

-    Tu esi uz kāpnēm?

-Jā, - Džoana atbildēja. - Bet es baidos kustēties.

-    Tev jāvar!

Džoana nolaida kāju uz nākamā pakāpiena, tad otru. Grūtāk bija atlaist vienu roku. Pēdīgi viņa tomēr piespiedās to izdarīt; tad atkārtoja to pašu ar otru roku. Sākumā pavisam lēni, bet ar augošu pašpaļāvību viņa virzījās starp liftu un kāpnēm. Sprauga bija tik šaura, ka lifta siena bija nevis atbalsts, bet apgrūtinājums.

-    Vai tu vari paspīdināt, lai es redzu, kur tās kāpnes ir? - no augšas jautāja Debora.

-    Nevaru, - teica Džoana. - Es nespēju tik ilgi atlaist roku.

Debora nomurmināja dažus izmeklētus vārdus, akli stiepdamās ar vienu roku, kamēr ar otru vēl turējās pie troses. Tomēr kāpnes bija par tālu. Nācās mesties uz visām četrām, tāpat kā Džoanai, un rāpus aizkļūt līdz lifta malai. Beidzot viņa sataustīja kāpnes, pārvietojās uz tām un sekoja Džoanai lejup.

Draudzenes virzījās lēni, sevišķi Džoana. Pašpaļāvība gan bija pieaugusi, bet jaunas raizes darīja sarūsējušie pakāpieni. Viņa sāka uztraukties, vai kāds pakāpiens pēkšņi nesalūzīs, neizturējis viņas svaru. Pirms kājas likšanas uz pakāpiena viņa tagad to mazliet paspārdīja, lai kaut cik apjaustu tā stiprības pakāpi.

Kad Debora panāca Džoanu, viņai nācās pielāgoties draudzenes ātrumam.

Pēc stundas ceturkšņa Deborai jau gribējās izlūkot.

-    Vai tu redzi apakšu? - viņa čukstus jautāja. Viņas roku muskuļi bija sākuši smelgt, un viņa domāja, ka Džoanai droši vien ir tāpat.

-    Tu joko? - atsaucās Džoana. - Es pat savu degungalu neredzu.

-    Varbūt paspīdini mazliet? Tu varētu izāķēt elkoni caur pakāpienu.

-    Es domāju, ka labāk būs kāpt, kamēr kājas sasniegs grīdu, - teica Džoana.

-    Tu gribi atpūsties?

-    Es tiešām domāju, ka labāk būs kāpt.

Vēl pēc desmit minūtēm Džoanas izstieptā kāja pieskārās ar atkritumiem klātam pamatam.

-    Mēs esam klāt, - viņa sacīja. - Vēl drusku turies! - Ieāķējusi elkoni pakāpienā, tieši kā Debora bija ieteikusi, viņa izvilka lukturīti un ieslēdza. Šahtas apakša bija tā piemētāta, it kā šeit gadiem būtu bijusi izgāztuve.

-    Nez, vai mēs esam zem pagraba? - jautāja Debora.

-    Grūti pateikt, - atbildēja Džoana. - Kāp lejā, paskatīsimies, vai varam dabūt vaļā tās šahtas durvis.

Džoana ar kāju pastūma sānis drazas kāpņu apakšā un nostājās uz zemes. Piesegusi lukturīti, viņa nogaidīja, kamēr nokāpj Debora.

-    Brr, te ir auksts, - teica Debora, saberzēdama rokas. - Nudien sajūta kā zem pagraba.

Draudzenes uzmanīgi laipoja cauri atkritumu biežņai, ko veidoja lielākoties papīri, lupatas, dēļu gali, mēbeļu gabali, arī dažas tukšas bundžas. Pie durvīm Džoana turēja lukturīti, kamēr Debora pastiepās un mēģināja dabūt vaļā durvis. Tomēr, lai arī kā viņa pūlējās, tās atvērt neizdevās.

Džoana nolika lukturīti zemē un palīdzēja. Durvis pat nepakustējās.

-    Tā nekas neiznāks, - teica Džoana.

Debora pacēla lukturīti un spēra soli atpakaļ. Viņa laida staru gar durvju apmali un apstādināja to pie sviras ar atsperi, kas stiepās no sienas tuvu durvju vēršanas vietai.

-    Tas ir mūsu kavētājs, - sacīja Debora. - Es neesmu redzējusi sevišķi daudz pakaļdzīšanās filmu, bet šim vajadzētu būt mehānismam, kas notur durvis ciet līdz brīdim, kad ir piebraucis lifts.

-    Proti? - jautāja Džoana.

-    Proti, vienai no mums jāspiež tas kloķis uz leju, kamēr otra atver durvis.

-    Tu esi garāka, - sacīja Džoana. - Turi tu kloķi, es mēģināšu vērt durvis.

Pēc brīža durvīs parādījās sprauga, bet īsti atvērt Džoanai tās izdevās, tikai ar visu svaru uzguļoties apakšdaļai. Debora iespīdināja staru telpā otrpus durvīm.

-    Laikam gan esam zem pagraba, - noteica Džoana. Viss stāvs bija tikai savienotas arkas, kam cauri stiepās māla kanalizācijas caurules un izolētas čuguna apkures caurules. Nebija nekādu durvju vai atsevišķu telpu. Sienas bija no ķieģeļiem, tāpat kā augšējā pagrabā, bet arkas zemākas un balsti resnāki.

Eja, kurā griesti bija augstāki, veda no kravas lifta uz gaiteni, kas sniedzās mājas garumā. Elektrības vads stiepās uz retām spuldzītēm, bet tās nebija ieslēgtas.

Gaiteņu sazarojumā draudzenes apstājās un paspī-dināja uz abām pusēm. Skats uz katru pusi bija perspektīvas mācības paraugs, arkām ieslīgstot tumsā, cik tālu vien sniedza lukturīša stars.

-    Kur nu? - jautāja Džoana.

-    Manuprāt, varētu iet pa kreisi, - ierosināja Debora. - Tā mēs tiksim zem ēkas torņa, tas ir centrs.

-    Bet pa labi mēs virzītos uz katlumājas pusi, -teica Džoana. - Katlumāja ir uz dienvidaustrumiem. -Viņa norādīja četrdesmit piecus grādus iešķērsu galvenajam gaitenim.

-    Kā lai izlemj? - jautāja Debora, raudzīdamās te uz vienu, te uz otru pusi.

-    Paspīdini uz grīdas, - teica Džoana. Viņa pietu-pās. Grīdu ejā no kravas lifta, kā arī gaitenī klāja māla flīzes, turpretī šeit apakšā to veidoja tādi paši ķieģeļi kā sienās un velvjainajos griestos. - Izskatās, ka staigāts ir pa labi, - sacīja Džoana. - Uz to pusi flīzes ir daudz vairāk nodilušas, un, manuprāt, tas nozīmē, ka uz to pusi stiepjas ne tikai apkures tunelis. Tas ir ticis lietots arī citiem mērķiem...

-    Vareni, vareni... - noteica Debora, lūkodamās lejup. - Džoana ieraudzījusi pēdas... Vai to tu arī esi iemācījusies, ar Kārltonu skatoties piedzīvojumu filmas?

-    Nē, tas ir tikai veselais saprāts.

-    Pateicos, - sarkastiski bilda Debora.

Draudzenes sāka strauji soļot uz dienvidiem. Debora apgaismoja ceļu tālu uz priekšu. Soļi atbalsojās no griestiem.

-    īstas katakombas... - sacīja Džoana.

-    Varbūt man nevajadzētu jautāt, bet ko tu gribēji teikt, sacīdama, ka tunelis lietots arī citiem mērķiem?

-    Man ienāca prātā, ka pa šo tuneli droši vien transportēja līķus no morga uz krematoriju.

-    Tad nu gan priecīga doma, - sacīja Debora.

-    Mjā... - nomurmināja Džoana. - Varbūt mēs sapriecājāmies par agru. Izskatās, ka mūsu iestaigātais gaitenis tepat beidzas.

Apmēram trīsdesmit pēdu tālāk lukturīša stars atdūrās ķieģeļu sienā.

-    Nē, viss kārtībā, - teica Debora, kad viņas bija paspērušas vēl dažus soļus. - Tas ir tikai pagrieziens pa kreisi. - Draudzenes ievēroja, ka velvjainais gaitenis ne tikai pagriežas pa kreisi, bet arī visai manāmi aizsliecas lejup. Turklāt gaitenim pievienojās milzīga izolēta caurule.

-    Man liekas, mēs nu esam ceļā uz katlumāju, -sacīja Debora, kad viņas sāka ceļu lejup. - Kaut nu tā baterija nenosēstos...

-    Mīļo stundiņ... - izsaucās Džoana. - Nepiesauc nelaimi!

Attapušās, ka viņām draud apmaldīšanās pazemē bez gaismas avota, draudzenes pielika soli un nu jau gandrīz skrēja. Pēc vairākiem simtiem jardu tunelis kļuva krietni mitrāks. Gadījās pa kādai peļķei, no griestiem karājās stalaktītiem līdzīgi veidojumi.

-    Man ir tāda sajūta, it kā mēs jau būtu pusceļā uz Bostonu, - teica Debora. - Vai mums jau nevajadzētu būt klāt?

-    Tā katlumāja ir tālāk, nekā izskatās, - sacīja Džoana.

Nervi bija saspringti, draudzenes steidzās tālāk klusēdamas, katra baiļodamās par to, kas viņas sagaidīs otrā galā. Varbūt pamatīgas slēgtas durvis liks viņām atgriezties, no kurienes nākušas?

-    Es kaut ko priekšā redzu, - teica Debora. Viņa gāja, turēdama lukturīti izstieptā rokā. Pēc brīža draudzenes nokļuva negaidītās krustcelēs; gaitenis stiepās uz vienu pusi, apkures caurule uz otru.

Bēgles neziņā apstājās. Debora paspldināja gaismu abos tuneļos. Tie izskatījās gluži vienādi, katrs apmēram simt divdesmit grādu leņķī pret to, pa kuru viņas bija atnākušas.

-    To nu es negaidīju... - nervozi bilda Džoana.

Debora paspīdināja uz krustceļu stūri. Krūšu augstumā starp ķieģeļiem bija iemūrēts granīta akmens. Debora ar delnu notrausa pelējuma kārtiņu, un atsedzās iegrebti burti.

-    Lieliski! - Debora izsaucās ar jaunu entuziasmu. -Tas nu būtu skaidrs: tunelis pa kreisi aiziet uz fermu un kotedžām, tātad otrs droši vien uz katlumāju.

-    Protams, - apliecināja Džoana. - Ja labi paskatās, tā caurule uz katlumāju ir daudz resnāka.

-    Pagaidi! - teica Debora un apturēja Džoanu, kas jau spēra soli uz katlumājas pusi. - Ja jau ir radusies izvēle, varbūt vajadzētu padomāt, uz kuru pusi labāk doties. Pieņemot, ka mēs jebkurā pusē varēsim tikt virszemē, es domāju, ka...

-    Nemaz negribu dzirdēt, ka mēs varētu netikt ārā! -noskaldīja Džoana.

-    Labi, labi, - samiernieciski bilda Debora. - Padomāsim, kur būtu labāk nonākt: katlumājā vai fermā. No klīnikas ēkas mēs esam laukā, tagad jātiek prom no teritorijas. Varbūt no fermas ir lielāka cerība? Tie piegādes kravas auto, kurus mēs vakar redzējām, droši vien braukā regulāri.

-    Man likās, ka mēs nolēmām jau šonakt tikt projām... - teica Džoana.

-    Tas būtu vislabākais, bet, ja tas neizdosies, mums vajadzēs kādu alternatīvu.

-    Es vēl aizvien domāju, ka jātiek projām šonakt, citādi mūs noķers.

-    Vai tev ir kādas idejas?

-    Ņemot vērā to aso stiepļu žogu, es domāju, mūsu vienīgā cerība ir vārti. Ja mēs dabūtu braucamo, vēlams kravas mašīnu, varbūt varētu vienkārši iztriekties cauri.

-    Hmm, laba doma... - Debora apsvēra. - Un kur, tavuprāt, ir vislielākā iespēja dabūt kravinieku ar visām atslēgām?

-    Laikam jau fermā, - atzina Džoana. - Lai gan arī tas ir tikai minējums.

-    Man arī tā liekas, - sacīja Debora. - Nu tad iesim uz fermu.

Ar jaunu apņemšanos draudzenes devās tālāk. Viņas virzījās ātri, pēc iespējas vairīdamās no peļķēm. Šajā tuneļa daļā slapjuma bija kļuvis krietni vairāk. Bet pēc simt jardiem tunelis atkal sadalījās. Vēl viens iegravēts stūrakmens vēstīja, ka pa labi ir ferma un pa kreisi kotedžas. Draudzenes devās pa labi.

-    Tā norāde uz kotedžām man atgādināja Spense-ru Vingeitu, - teica Džoana. - Varbūt vajadzētu apsvērt iespēju griezties pēc palīdzības pie viņa?

Debora apstājās, un Džoana arī bija spiesta darīt to pašu. Pavērsusi lukturīti pret zemi, Debora uzlūkoja draudzeni. Džoanas acis grima ēnā.

-    Tu piedāvā atgriezties pie Spensera Vingeita?

-    Jā, - teica Džoana. - Mēs aizietu uz viņa māju, ar kuru mēs vismaz esam pazīstamas, un izstāstītu viņam, ko esam te atklājušas. Mēs arī pateiktu viņam, ka apsardzes darbinieki pūlas mūs noķert un droši vien pievienot savai olnīcu kolekcijai...

Deborai gandrīz aizrāvās elpa.

-    Mjā, dīvainā brīdī tev veidojas dīvaina humora izjūta...

-    Citādi es ar šo brīdi nekādi netieku galā...

-    Vai tava ideja pilnīgi paļauties uz Spensera Vin-geita žēlastību balstās uz viņa domstarpībām ar Polu Sondersu, kam mēs bijām liecinieces?

-    Jā, arī uz viņa reakciju pēc tava jautājuma par nikaragvietēm, - teica Džoana. - Abas taču redzējām -Spensers nezina, kas šeit patiesībā notiek. Ja viņš ir normāls cilvēks, viņš būs tikpat šokēts kā mēs abas.

-    Tas ir tāds liels “ja”, un uz to paļauties ir ļoti riskanti, - sacīja Debora.

-    Vai nu mēs šeit maz esam riskējušas... - iebilda Džoana.

Debora pamāja un skatījās tumsā. Džoanai bija taisnība, viņām jau bija nācies riskēt daudz vairāk, nekā viņas bija paredzējušas. Bet vai tas attaisnoja ārkārtīgo risku doties pie Spensera Vingeita?

-    Vispirms paskatīsimies, kas ir fermā, - teica Debora. - Paturēsim Spenseru Vingeitu prātā kā rezerves variantu. Šobrīd izredzes uz lielu mašīnu, ar ko aizbraukt projām, man šķiet gaišākas. Piekrīti?

-    Piekrītu... - Džoana nopūtās. - Es tikai domāju, ka mums jāņem vērā visas iespējas.

Draudzenēm par atvieglojumu, tunelis nonāca fermas kompleksā līdzīgi kā klīnikas ēkā. Lai nokļūtu pagrabā, kur apkures caurule sazarojās vairākos virzienos un nozuda griestos, nebija jāpārvar nekādi šķēršļi. Tāpat kā klīnikā, gaitenis, kas bija tuneļa turpinājums, veda uz kravas liftu. Taču draudzenes necentās tikt liftā. Viņas meklēja kāpnes. Tās atradās uzreiz aiz lifta šahtas.

Kāpņu augšgalā viņas apstājās. Debora pielika ausi pie durvīm un ziņoja Džoanai, ka dzirdams esot tikai attāls kāda mehānisma darbības troksnis, citādi viss klusu. Izslēgusi lukturīti, Debora lēni pavēra durvis spraudziņā. Pēc smakas uzreiz varēja pateikt, ka viņas nonākušas kūtī. Viss bija klusu.

Debora pavēra durvis vēl mazliet un pabāza iekšā galvu. Apgaismojums bija nevienmērīgs, pie griestiem dažādos atstatumos karājās nedaudzas kailas spuldzītes. Aiz ejas gar sienu rindojās daudzi steliņģi. Pa kreisi bija vairākas aizvērtas durvis, starp kurām milzīgas grēdas ar kartona kastēm, siena ķīpas, lopbarības maisi.

-    Nu? - čukstēja Džoana, kas stāvēja dažus pakāpienus zemāk. - Ko tu redzi?

-    Steliņģos ir daudz lopu, - teica Debora. - Nevienu cilvēku es neredzu, vismaz pagaidām ne.

Debora atvēra durvis un izgāja uz salmiem klātas rupju dēļu grīdas. Dažas cūkas sajuta viņu klātbūtni un ierukšķējās, pamodinot pārējos dzīvniekus. Džoana piebiedrojās Deborai, viņas vēroja apkārtni.

-    Pagaidām labi, - teica Debora. - Ja viņiem te ir kāda nakts maiņa, tad tā droši vien guļ.

-    Drausmīgi smird, - sacīja Džoana. - Nesaprotu, kā var tādā vidē strādāt.

-    Droši vien cūkas smird, - secināja Debora. Viņa skatījās pāri telpai uz lielu, sārti baltu sivēnmāti, kas savukārt ar lielu interesi raudzījās Deborā ar apaļām actiņām.

-    Kāds man teica, ka cūkas esot tīrīgas, - ieminējās Džoana.

-    Viņas ir tīras, ja viņas tur tīras, - sacīja Debora.

- Bet viņām nav nekas pret netīrību, un viņu kakas mēs šobrīd saožam.

-    Paskaties, kas tur pie sienas! - teica Džoana, norādīdama Deborai aiz muguras.

Debora paskatījās pār plecu un atplauka smaidā.

-    Telefons!

Draudzenes metās pie aparāta. Debora paspēja pirmā un pielika klausuli pie auss. Džoana saspringtās gaidās lūkojās viņā, līdz Deboras seja apmācās un viņa vairākas reizes noklikšķināja klausules ligzdu. Tad nolika klausuli.

-    Nekā! Viņi ir atvienojuši telefonus.

-    Nav brīnums, - noteica Džoana.

-    Nav gan, - piekrita Debora.

-    Lūkosim pēc mašīnas, - sacīja Džoana.

Atstājušas kāpņu durvis pusvirus, draudzenes gāja

garām lopbarības krāvumam pie tuvākajām durvīm. Debora atvēra tās un iespīdināja lukturīti.

-    Ak Dievs! - viņa izsaucās.

-    Kas tur ir? - jautāja Džoana, mēģinādama saredzēt Deborai pār plecu.

-    Vēl viena laboratorija, - pagalam pārsteigta, sacīja Debora. To viņa nebija gaidījusi, viena sliekšņa robeža starp kūti un visaugstāko tehnoloģiju pasauli bija kas galvu reibinošs. Šī laboratorija bija krietni mazāka par to, kas klīnikā, bet izskatījās gandrīz tikpat labi apgādāta.

Debora gāja iekšā. Džoana viņai sekoja. Debora pa kārtai apgaismoja katru aparātu. Tur bija DNS sek-venceri, elektronu mikroskopi, polipeptīdu sintezētāji. Tas bija molekulārās bioloģijas speciālista sapņu piepildījums.

-    Vai mums nevajadzētu meklēt mašīnu? - iejautājās Džoana.

-    Tūlīt... - atteica Debora. Viņa aizgāja pie inkubatora un apskatīja Petri platītes. Tās bija tādas pašas, ar kādām viņa bija tikko strādājusi galvenajā laboratorijā, un viņa nosprieda, ka ari šeit tiek veikta šūnu kodolu transplantācija. Tad lukturīša stars uzdūrās lielam spoguļstiklam, kas atdalīja no laboratorijas lielākās daļas atsevišķu telpu.

Debora devās turp. Džoana sekoja, lai nepaliktu viena tumsā.

-    Debora! - viņa žēlojās. - Tu novērsies no galvenā!

-    Es zinu, - sacīja Debora. - Bet katru reizi, kad es iedomājos, ka man ir radies vispārīgs priekšstats, ar ko Vingeita klīnikā nodarbojas, atklājas, ka viņi dara vēl daudz vairāk. Es nudien negaidīju, ka fermā būs vēl viena laboratorija, turklāt tik labi ekipēta.

-    Lai ar to nodarbojas izmeklētāji! - lūdzās Džoana. - Mums jau pietiek informācijas, lai viņi varētu dabūt kratīšanas orderi. Mums tikai jātiek no šejienes laukā!

Debora izgaismoja telpu.

-    Lūk, vēl viens pārsteigums... Šī taču izskatās pēc

sekciju telpas darba kārtībā, tāda pati, kāda cilvēkiem, tikai ar daudz mazāku galdu. Ar ko viņi te kūtī, sasodīts, nodarbojas?

-    Nu, iesim taču! - pieaugošā aizkaitinājumā mudināja Džoana.

-    Vienu mazu mirklīti! - sacīja Debora. - Es tikai paraudzīšos tur, izskatās pēc tādas kā morga saldētavas.

Džoana bez vārdiem izmisīgi nolūkojās, kā Debora aiziet pie saldētavas un atver durvis. Džoana atskatījās uz laboratorijas durvīm un brīdi apsvēra, vai doties vienai meklēt mašīnu, bet nosprieda, ka bez lukturīša tas būtu muļķīgi.

Klusībā lādēdamās, Džoana iegāja dziļāk sekcijas telpā, lai beidzot vestu Deboru pie prāta, bet no šā mērķa ātri nācās atteikties. Debora bija izvilkusi no saldētavas paplāti un sastingusi lūkojās tajā. Džoana neredzēja, kas tur ir, bet pēc lukturīša gaismas saprata, ka Debora dreb.

-    Kas tur ir? - Džoana jautāja.

-    N-nāc, paskaties... - trīsošā balsī aicināja Debora.

-    Varbūt pasaki man, - teica Džoana. - Es galu galā neesmu bioloģe.

-    Tev jāredz, - sacīja Debora. - To nevar pateikt.

Džoana nervozi norija siekalas. Viņa ievilka elpu,

aizgāja pie Deboras un piespieda sevi paskatīties lejup.

Džoanai aizžņaudzās elpa. Viņa lūkojās piecos jaundzimušos bērnos ar pietūkušām nabas saitēm un ārkārtīgi biezu lanugo. Viņu sejiņas bija plakanas un platas, acis sīciņas. Deguni - strupulīši ar vertikālām

o nn

nāsīm. Viņu ekstremitātes beidzās ar pleznām līdzīgiem veidojumiem, kam bija tikai sīciņi pirkstu aizmetņi. Viņu galvas sedza melnu matiņu kārta, kurā katram izcēlās pa baltai šķipsnai.

-    Doktors Sonderss, sen neredzēts... - noteica Džoana.

-    Baidos, ka tā, - sacīja Debora. - Tikai te ir citādi. Es domāju, ka šeit viņš pats savas šūnas uzklonē cūkas oocītiem un tad liek cūkai iznēsāt.

Džoana pieķērās Deborai pie rokas. Viņai vajadzēja kaut kur pieturēties. Deborai bija taisnība par Vingeita klīniku. Šis jaunais atklājums liecināja, ka Pols Sonderss un viņa līdzstrādnieki ir izdarījuši kvantu lēcienu viņpus jebkādām prātam aptveramām ētikas robežām. Šāds egotisms un intelektuāls cinisms nespēja satilpt Džoanas apziņā.

Draudzenes atgriezās kūtī. Dusmu un sašutuma vilnis mazliet palīdzēja tikt galā ar pārciesto šoku. Iznākot no laboratorijas, viņas atkal iztrūcināja lopus. Pirmīt trokšņotājas bija lielākoties cūkas, kuras atradās tuvu kāpņu durvīm. Tagad kakofoniju papildināja ari govis.

Draudzenes pagāja garām vairākām durvīm, līdz nonāca pie ejas, kura, kā izskatījās, veda uz garāžu. Taču tur atklājās kas vairāk. Divas sarkanas zīmes IZEJA ļāva samanīt, ka šeit ir angārs. Vārajā sarkanajā gaismā rēgojās turboreaktīvais helikopters.

-    Tas būtu risinājums, ja vien mēs mācētu tādu vadīt, - sacīja Debora, kādu bridi ilgpilna apbrīnodama lidaparātu.

-    Iesim! - mudināja Džoana. - Man liekas, tur tālāk ir garāža.

Izrādījās, ka Džoanai ir taisnība, un, ieejot pa nākamajām durvīm, viņas ieraudzīja traktoru un kravas auto - atkritumu vedēju. Viņas devās pie kravas mašīnas.

-    Kaut nu būtu atslēgas! - Debora skaļi lūdzās, pakāpdamās uz kāpšļa un atvērdama durvis. Viņa ietrausās kabīnē. Viņas pirksti drudžaini taustījās pēc atslēgas, kamēr Džoana rādīja gaismu. Debora taustījās gar stūres kātu un gar paneli. Viņa atrada aizdedzes ligzdu, bet ne atslēgas.

-    Velns parāvis! - nolamājās Debora un iesita pa stūri. - Ja mēs vismaz mācētu iedarbināt ar kādu stieples galu! - Viņa palūkojās lejup uz Džoanu.

-    Uz mani neskaties, - teica Džoana. - Man nav ne jausmas.

-    Iesim atpakaļ! Tur pie kūts bija kabinets, varbūt atslēgas ir tur.

Debora izkāpa no kabīnes. Draudzenes atgriezās kūtī, pa ceļam, ejot cauri angāram, žēli palūkodamās uz helikopteru.

Kad viņas iegāja kūtī, lopi satraucās vēl vairāk nekā iepriekš.

-    Droši vien domā, ka dosim ēst, - bilda Debora.

Draudzenes jau bija nonākušas pie kabineta durvīm, te pēkšņi izdzirdēja nepārprotamu piebraucoša auto skaņu. Turklāt bija redzams, kā aiz lodziņiem aizslīd lukturu mesti gaismas stari, kad auto ar loku piebrauca pie kūts.

-    Nu nē! Tā tik vēl trūka! - Debora noelsās.

-    Uz kāpnēm! - iesaucās Džoana.

Draudzenes skrēja uz kāpnēm, bet nepaspēja.

Kāds veikli atslēdza kūts durvis un nāca iekšā. Atnācējs ieslēdza visur gaismu, bet draudzenes vēl bija apmēram divdesmit pēdu no mērķa, paspējušas tikai iesprukt un pietupties aiz kartona kastēm, siena ķīpām un barības maisiem. Atnācējs apstaigāja steliņģus, un draudzenes varēja dzirdēt, kā viņš runājās ar dzīvniekiem, prašņādams, kurš tad nu bijis trokšņošanas vaininieks.

-    Varbūt jāmēģina tikt uz kāpnēm? - čukstēja Debora, kad izklausījās, ka vīrietis pagājis tālāk.

-    Tikai ja tu redzi, kur viņš ir un vai viņš ir aizņemts.

Debora lēni cēlās, līdz spēja pārlūkot steliņģu apvidu. Vīrieti viņa neredzēja, lai gan vēl varēja dzirdēt tā balsi. Pēkšņi viņš izslējās, un Debora atkal notupās.

-    Viņš nav tik tālu, kā man likās, - teica Debora.

-    Tad labāk paliekam tepat, - sacīja Džoana.

-    Mēs varētu uzvilkt sev virsū sienu...

-    Labāk tupēsim klusu un mierīgi! - iebilda Džoana. - Viss būs labi, ja vien viņš nenāks taisni šurp pēc kaut kā.

-Ja viņš ies uz kabinetu, mēs būsim pagalam.

-Jāpalien dziļāk aiz kastēm, - teica Džoana. - Tas nebūs grūti, un, kad viņš būs iegājis kabinetā, muksim uz kāpnēm!

Debora pamāja, lai gan nebija droša, vai tas varētu izdoties. Jau vairākkārt tas, kas šķita vienkārši, kā izrādījās, bija visai grūti izdarāms.

Pēkšņi draudzenes dzirdēja, ka ārā piebrauc vēl kāds auto. Viņas satrauktas saskatījās. Jau ar vienu cilvēku pietika raižu, bet divi noteikti varēja nozīmēt nelaimi.

Atbraucējs ienāca, ka durvis vien noblīkšķēja.

-    Gre-eg! - viņš skaļi sauca.

-    Ei, klusāk! - no kāda steliņģa atsaucās Gregs Linčs. - Dzīvnieki tāpat ir nemierīgi.

-    Atvaino, - teica atbraucējs. - Mums ir trauksme. -Jā?

-    Mēs meklejam divas jaunas sievietes. Viņas iekļuvušas pie mums ar svešiem vārdiem, ielauzušās mūsu datorfailos, ielauzušās olšūnu laboratorijā. Tagad viņas kaut kur teritorijā slēpjas.

-    Es nevienu neesmu redzējis, - sacīja Gregs. - Un kūts bija aizslēgta.

-    Ko jūs pats te nakts laikā darāt?

-    Man te vienai sivēnmātei tuvojas dzemdības. Es monitorā dzirdēju, ka lopi kļūst nemierīgi; domāju, ka varbūt tās cūkas dēļ, bet šī vēl neko.

-    Ja, braukdams atpakaļ mājās, jūs tās sievietes pamanāt, ziņojiet mums, - teica atbraucējs. - Vispirms viņas bija milzonī, bet to mēs jau pārmeklējām. Viņas staigā kājām, bet pa vārtiem ārā netiek, tāpēc kaut kur noteikti slēpjas.

-    Lai izdodas!

-    Dabūsim rokā. Visa apsardzes vienība sacelta kājās, arī visi suņi... Jā, starp citu, līdz viņu notveršanai ir atvienoti visi telefoni. Mēs negribam, lai viņas kaut kur zvanītu un taisītu mums nepatikšanas.

-    Lai tā būtu, - atteica Gregs. - Man ir mobilais.

Vīri atvadījās, un draudzenes dzirdēja kūts durvis atkal atveramies un aizcērtamies.

-    Arvien trakāk! - čukstēja Debora. - Izklausās, ka viņi ķemmē teritoriju.

-    Doma par suņiem man nepatīk, - teica Džoana.

-    Man arī ne, - sacīja Debora. - Labi, ka viņi nav iedomājušies par tuneli.

-    Ko var zināt, varbūt ir.

-    Tiesa, - teica Debora. - Bet man ir tāda sajūta, ka tas apsardzes čalis, kas nupat aizbrauca, būtu to pieminējis. Varbūt no klīnikas ēkas vienīgais ceļš, kā nonākt zem pagraba, ir ar kravas liftu, un viņi nemūžam neuzminēs, ka mēs esam tik dullas, lai rāptos lejā pa šahtas kāpnēm.

-    Vai atgriezīsimies tunelī?

-Ja mūs jau meklē ar suņiem, nav citas izejas.

Pēc stundas ceturkšņa draudzenes dzirdēja, kā Gregs skaļi nožāvājas un nopūšas. Tad viņš ierunājās, it kā palaidnīgus bērnus nosunīdams:

-    Nu, negantnieki, vai rimsieties? Es gribu, lai jūsu visi liekaties uz auss, jo te atgriezties es vairs šonakt negrasos!

To pateicis, Gregs sāka klusi svilpot. Draudzenes dzirdēja, ka šī skaņa kļūst skaļāka. Debora drudžaini palūkojās apkārt.

-    Viņš iet uz kabinetu! - Debora satraukta čukstēja.

Sekojot Džoanas agrākajam ieteikumam, draudzenes pavirzījās atpakaļ, lai starp viņām un Gregu būtu vairāk barības maisu. Tas bija riskants manevrs, ko nācās veikt atmuguriski. Vīrietis nāca uz viņu pusi.

Kad viņas izdzirdēja kabineta durvju aizvēršanos, Debora pacēla galvu.

-    Kārtībā! - viņa čukstēja, redzēdama, ka ceļš brīvs, un draudzenes metās taisni uz kāpņu durvīm.

Kad Džoana aizvēra tās, Debora ieslēdza lukturīti. Viņas klusēdamas devās lejup. Apakšā Džoana pamāja Deborai, lai apstājas. Abas bija nedaudz aizelsušās no saspringuma un piepūles.

-    Mums jānolemj, ko tagad darīt, - klusi sacīja Džoana.

-    Man likās, ka mēs ejam uz katlumāju.

-    Es domāju, ka drīzāk jāiet pie Spensera Vingeita, -teica Džoana. - Fermas mašīnā atslēgu nebija. Nav nekādu garantiju, ka pie katlumājas kādā mašīnā atslēgas būs, ja tur vispār ir kāda mašīna. Loģiski domājot, kāpēc lai būtu? Un katru reizi, kad mēs kur pabāžam galvu, mēs riskējam, ka mūs notvers. Manuprāt, ir pienācis laiks iet pie Vingeita.

Debora mīņājās,' ievilka vaigus, pārdomāja Džoa-nas teikto. Viņai riebās pieņemt lēmumus situācijās, kurās nebija izvēles iespēju. Ja izrādīsies, ka Spensers Vingeits ir uz vienu roku ar pārējo klīnikas vadību, tad viņa un Džoana būs pagalam. Skaidri un vienkārši. Tomēr viņu situācija bija kļuvusi drūma jau olšūnu laboratorijā, un nu tā strauji kļuva bezcerīga.

-    Labi! - viņa pēkšņi noteica. - Paļausimies uz Spensera Vingeita žēlastību, kas būs, tas būs.

-    Tu esi pārliecināta? Negribu justies tā, it kā es tevi būtu pierunājusi.

-    Es ne par ko vairs neesmu pārliecināta, tikai par to, ka joprojām rīkojos pēc savas brīvas gribas. - Debora izslēja delnu, un Džoana uzsita pa to. - Ātrāk, augstāk, tālāk! - Debora, viltīgi smaidīdama, piebilda.

Draudzenes atgriezās tunelī ar vārdos neizteiktām bailēm, ka viņas kuru katru brīdi var uzskriet virsū vajātājiem. Kad abas bez starpgadījumiem sasniedza atzarojumu, kas veda uz kotedžām, viņas ievēroja, ka lukturīša stars kļūst blāvāks.

Apmēram simt jardus tālāk bija vēl viens sazarojums, tikai bez jebkādām norādēm.

-    Sasodīts! - nogaudās Debora. Viņa paspīdināja kuslo staru abos tuneļos. - Ko nu?

-    Manuprāt, jāiet pa kreisi. Mēs zinām, ka ciemats bija starp fermu un atbildīgo darbinieku kotedžām, tātad ciemats būs pa labi.

Debora ar neizpratni paskatījās Džoanā.

-    Tu mani atkal pārsteidz? Kur tev rodas enerģija?

-    No manas tradicionālās Hjūstonas audzināšanas, kuru tu tik necienīgi nievā.

-    Labi, labi... - atrūca Debora.

Pēc piecām minūtēm draudzenes nonāca pie vairākiem atzarojumiem.

-    Manuprāt, katrs no šiem tuneļiem ved uz atsevišķu kotedžu, - teica Debora.

-    Man arī tā liekas, - piekrita Džoana.

-    Kuru būtu jēga mēģināt pirmo?

-    Nezinu, - atbildēja Džoana. - Varbūt ir jēga iet pēc kārtas?

Draudzenes pavēra pirmā pagraba vienkāršās durvis. Tas acīm redzami nebija Spensera pagrabs, jo izskatījās nesen remontēts. Abas skaidri atcerējās klīnikas dibinātāja vīna glabātavu. Draudzenes atgriezās galvenajā tunelī un gāja līdz nākamajai sānejai. Šī beidzās ar pamatīgām, rupji tēstām ozolkoka durvīm.

-    Tas jau izskatās cerīgāk, - bilda Debora. Viņa pakratīja lukturīti, lai mazliet atdzīvinātu staru. Jau dažas minūtes viņai to nācās darīt ik pēc brīža.

Viņa padeva lukturīti Džoanai un pagrūda durvis. Tās nočerkstējās pret granīta slieksni. Tad Debora mēģināja vērt ar celšanu. Tas izdevās bez lieka trokšņa. Debora paņēma no Džoanas lukturīti, sakratīja to un pārlaida trīsošu staru pagrabam. Viņa ieraudzīja vīna nodalījumu ar joprojām neaizslēgtu priekškaramo atslēgu.

-    īstais, - noteica Debora. - Uz priekšu!

Draudzenes aizgāja pa netīro grīdu līdz kāpnēm.

Debora pirmā devās augšā. Tur viņas saminstinājās. Pa durvju apakšu spīdēja gaisma.

-    Nāksies paļauties uz dzirdi, - čukstēja Debora.

-    Mums nav izvēles, - atbildēja Džoana. - Mēs pat nezinām, vai viņš ir nomodā. Cik vispār varētu būt pulkstenis?

-    Kā lai es zinu? - atsaucās Debora. - Varbūt ap vieniem...

-    Nu, gaisma vēl deg. Laikam jau tas nozīmē, ka viņš vēl ir nomodā. Mēģināsim viņu pārāk nesabaidīt. Citādi vēl nospiedīs kādu signalizācijas pogu.

-    Prātīga doma, - teica Debora.

Debora brīdi ieklausījās, tad lēni nospieda durvju

rokturi un pavēra spraudziņu. Kad uz to nekāda reakcija nesekoja, viņa lēni atvēra durvis platāk, atklājot skatu uz virtuvi.

-    Es dzirdu klasisko mūziku, - ierunājās Džoana.

-    Es ari, - sacīja Debora.

Draudzenes iegāja tumšajā virtuvē. Gaisma, ko viņas bija redzējušas no pagraba, nāca no ēdamistabas lustras. Cik klusi varēdamas, viņas virzījās pa gaiteni uz dzīvojamās istabas un mūzikas pusi. Priekšā pavērās skats uz vestibilu, un draudzenes redzēja, ka alvas kavalēristi, ko Spensers vakar dzērumā bija nomēzis uz grīdas, tagad bija rūpīgi salikti atpakaļ.

Debora gāja pa priekšu, Džoana viņai pa pēdām. Draudzeņu mērķis bija dzīvojamā istaba pa kreisi no koridora, viņas tur cerēja sastapt Spenseru. Nejauši Džoana paskatījās pa labi, kad viņas gāja garām mazam, tumšam gaitenītim, kas veda uz kabinetu. Tur, galda lampas gaismas lokā, salīcis sēdēja Spensers Vin-geits. Viņš sēdēja ar muguru pret draudzenēm un pētīja kāda projekta skices.

Džoana piebikstīja Deborai. Kad Debora pagriezās, Džoana drudžaini rādīja uz Spensera uzkumpušo stāvu.

Debora paskatījās Džoanā un bez skaņas ar lūpām izveidoja jautājumu: ko darīt?

Džoana paraustīja plecus. Viņai nebija ne jausmas, bet likās, ka būs vien vīrietis jāpasauc. Viņa pieskārās mutei un norādīja uz Spenseru.

Debora pamāja. Viņa ieklepojās.

-    Doktor Vingeit! - viņa uzsauca, bet pārāk bikli, un viņas balss pilnībā saplūda ar Bēthovena Devītās simfonijas kori, kas skanēja no dzīvojamās istabas.

-    Doktor Vingeit! - Džoana sauca uzstājīgāk un pietiekami skaļi, lai pārkliegtu mūziku.

Spensera galva izslējās, viņš apmetās otrādi. Iedegusī seja nobālēja, un viņš piecēlās tik ātri, ka apgāza krēslu.

-    Mēs negribējām jūs nobiedēt, - ātri bilda Debora. - Mēs tikai cerējām, ka varēsim ar jums parunāties.

Spensers ātri atguvās. Pazinis atnācējas, viņš atvieglots uzsmaidīja, tad pamāja, lai viņas iet iekšā, un noliecās pacelt krēslu.

Draudzenes gāja uz kabinetu. Abas ļoti jūtīgi vēroja Spensera reakciju uz viņu klātbūtni, bet pagaidām tā bija dabiska un labvēlīga. Viņa sākotnējās bailes pārvērtās pārsteigumā un pat priekā. Viņām tuvojoties, Spensers atglauda savus sudrabainos matus un sakārtoja samta žaketi. Draudzenēm iznākot gaismā, viņa sejā parādījās neizpratne.

-    Kas ar jums ir noticis? Un kā jūs te tikāt iekšā?

Džoana sāka skaidrot par ienākšanu caur pagrabu,

bet Debora metās stāstīt notikumus jau kopš vakara.

Spensers pacēla rokas.

-    Paga, paga! Lūdzu, pa vienai. Bet vispirms - vai jums kaut kas ir vajadzīgs? Jūs izskatāties briesmīgi.

Pirmo reizi kopš savu mocību sākuma draudzenes palūkojās uz sevi un viena uz otru. Skata iespaids bija redzams viņu apjukušajās sejās. Deborai bija klājies sliktāk - minikleita ieplēsta, stilbi nobrāzti, viens no lielajiem auskariem pazudis, kaklarotai nobiruši akmentiņi. Viņas rokas bija melnas ar lifta troses smāķi, mati - sapinkojies mudžeklis.

Džoanai joprojām bija mugurā ārsta virsvalks, kas lielā mērā bija pasargājis viņas drēbes. Pats virsvalks gan bija briesmīgi notraipīts, sevišķi no slēpšanās kūtī. No kabatām vēl rēgojās daži salmi.

Debora un Džoana saskatījās. Viņu izskata un situācijas absurdais sajaukums izraisīja smieklu lēkmi, kas pārsteidza viņas pašas un labu brīdi nerimās.

-    Es arī gribētu zināt, par ko jūs smejaties! - teica Spensers.

-    P-par visu ko, - izmocīja Debora. - Visvairāk no saspringuma.

-    No atvieglojuma, - teica Džoana. - Mēs ļoti cerējām, ka jūs būsiet mājās un ka jums nebūs iebildumu pret mūsu ielaušanos.

-    Es priecājos, ka jūs atnācāt, - Spensers sacīja.

- Ko varu jums piedāvāt?

-    Ja jūs tā vaicājat, man varētu noderēt sega, -teica Debora. - Es salstu.

-    Varbūt karstu kafiju? - jautāja Spensers. - To es varu jums uzvārīt viens un divi. Vai varbūt kaut ko stiprāku? Es varu jums sadabūt arī kādu svīteri vai kreklu...

-    Patiesībā mēs gribētu runāties bez kavēšanās, -teica Džoana. - Lieta ir visai steidzama. - Vina atkal nervozi iesmējās.

-    Man pietiks ar šo te segu, - secināja Debora. Viņa paņēma no dīvāna pledu un apmeta to ap pleciem.

-    Labi, sēdieties, - Spensers sacīja un pamāja uz dīvānu.

Draudzenes apsēdās. Spensers paņēma krēslu un apsēdās viņām pretī.

-    Kas ir tā steidzamā lieta? - viņš jautāja, paliecās uz priekšu un uzlūkoja te vienu, te otru sievieti.

Draudzenes saskatījās.

-    Tu gribi runāt, vai lai es runāju? - jautāja Debora.

-    Man vienalga, - atbildēja Džoana. - Kāda atšķirība.

-    Man ari vienalga, - sacīja Debora.

-    Tu labāk zini bioloģiju, - teica Džoana.

-    Jā, bet tu varētu izskaidrot par datoriem.

-    Paga, paga, paga! - iesaucās Spensers, pacēlis rokas. - Nav taču svarīgi, kura runā. Sāciet taču!

Debora norādīja uz sevi, Džoana pamāja.

-    Labi, - noteica Debora. Viņa ieskatījās Spense-ram acīs. - Vai atceraties, ka es jums jautāju par grūtajām nikaragvietēm?

-    Atceros, - atbildēja Spensers un pašapzinīgi nosmējās. - Es varbūt neatceros daudz ko citu, bet to es atceros.

-    Nu, mēs domājam, ka zinām, kāpēc viņas ir stāvoklī, - pavēstīja Debora. - Mēs domājam, ka viņas ražo olšūnas.

Spensera seja apmācās.

-    Viņas ir stāvoklī, lai ražotu olšūnas? Paskaidrojiet, lūdzu!

Debora dziļi ievilka elpu un sniedza savu izskaidrojumu. Viņa gan piebilda, ka tas ir tikai pieņēmums, un turpināja par to, ka Vingeita klīnika neapšaubāmi iegūst olšūnas arī ar daudz neētiskākiem un pat noziedzīgiem paņēmieniem. Viņa pastāstīja, ka klīnika izņem

olnīcas sievietēm bez viņu piekrišanas, viņām pat nenojaušot par to, jo viņas domā, ka ziedo tikai dažas olšūnas. Vēl Debora pateica, ka vismaz divas sievietes tikušas nogalinātas, jo tām izņemtas abas olnīcas, un kopš vizītes Vingeitā viņas nekad vairs nav redzētas.

Deboras monologa laikā Spensera žoklis pamazām atkārās. Kad viņa beidza, Spensers izslējās. Viņš bija nepārprotami šokēts par dzirdēto.

-    Kā jūs to visu uzzinājāt? - viņš jautāja piesmakušā balsī. Viņa rīkle bija izkaltusi. Pirms draudzenes sāka atbildēt, viņš piebilda: - Kaut kas jāiedzer. Ko jums piedāvāt?

Debora un Džoana papurināja galvu.

Spensers piecēlās uz viegli nedrošām kājām un aizgāja pie sienā iebūvētā bāra. Viņš atvēra to un ielēja sev mēriņu tīra skotu viskija. Daļu viņš nodzēra, jau atgriežoties krēslā. Draudzenes saspringtas vēroja un redzēja, ka pamatīgā glāze trīc viņa rokā.

-    Mums ļoti žēl, ka nācās jums to visu stāstīt, -teica Džoana. - Kā neauglības ārstēšanas klīnikas dibinātājam jums droši vien ir satraucoši to dzirdēt.

-    Satraucoši ir ļoti maigs apzīmējums, - ieainājās Spensers. - Jums jāsaprot, ka šī klīnika ir visa mana mūža darba kulminācija.

-    Diemžēl tas vēl nebija viss, kas jums būtu jāzina, -teica Debora. Viņa turpināja, aprakstot klonēšanas gadījumus un kā tiek ekspluatētas sievietes, kuras neko nenojauš. Neaiztaupot precīzas detaļas, viņa aprakstīja, ko viņa ar Džoanu tikko bija atklājusi, himēriskos jaundzimušos, kurus iznēsā cūkas. Pēc šā šokējošā jaunuma Debora apklusa.

Draudzenes vēroja Spenseru. Viņš bija nepārprotami satriekts, vienā laidā atglauda matus, nespēja pacelt acis. Izdzēra palikušo viskiju un saviebās.

-    Es esmu ļoti pateicīgs, ka jūs atnācāt pie manis, -Spensers ar mokām izdvesa. - Paldies!

-    Mūsu nolūki nebija gluži nesavtīgi, - teica Džoa-na. - Mums vajadzīga jūsu palīdzība.

Spensers pacēla galvu un uzlūkoja Džoanu.

-    Jā, ko es varu jūsu labā darīt?

-Jūs varat izvest mūs no šejienes, - teica Džoana.

-    Klīnikas apsardzes dienests mūs meklē. Viņi mūs vajā kopš tā brīža, kad mēs tikām olšūnu laboratorijā. Viņiem ir skaidrs, ka mēs daudz zinām.

-    Jūs gribat, lai es jūs izvedu no teritorijas, - sacīja Spensers.

-    Tieši tā, - apliecināja Džoana. - Mums jātiek ārā pa vārtiem.

-    Tas nebūs grūti, - pavēstīja Spensers. - Izbrauksim ar bentliju.

-    Jums vajadzētu pilnīgi skaidri izprast, cik ļoti viņi vēlas mūs notvert, - teica Debora. - Saprotiet, šī ir ļoti nopietna situācija! Mūs nedrīkst pamanīt. Esmu pārliecināta, ka viņi apturēs pat jūs, ja viņiem radīsies aizdomas.

-    Laikam jau jums taisnība... - norūca Spensers.

-    Nu, lai nerastos nekādas problēmas, jūs varētu iespiesties bagāžniekā. Tas gan nebūs sevišķi komfortabli ne pēc kādiem standartiem, bet tikai apmēram piecas minūtes, pats ilgākais - desmit.

Džoana paskatījās Deborā. Debora pamāja.

-    Es vienmēr esmu gribējusi pavizināties ar bentli-ju; kāpēc ne bagāžniekā?

Džoana pavērās griestos. Šajā brīdī viņa nesaprata, kas Deboru mudina uz jokiem. - Man nav iebildumu pret bagāžnieku. Patiesību sakot, šajā situācijā es tur justos drošāk.

-    Kad jūs vēlētos to darīt? - jautāja Spensers.

- Manuprāt, jo ātrāk, jo labāk. Ir zināms, ka es mēdzu šad un tad pavēlu kaut kur izbraukt, bet pēc diviem naktī tas jau būtu aizdomīgi.

-    Nu tad braucam! - iesaucās Džoana.

-    Es esmu gatava, - piebilda Debora.

-    Iesim! - noteica Spensers un cēlās kājās.

Spensers izveda draudzenes cauri virtuvei, kur paņēma no plaukta savas automašīnas atslēgas, un iegāja garāžā.

Kad viņš atvēra “Bentley” bagāžnieku, draudzenes bija pārsteigtas, ieraugot, cik tas mazs.

-    Tas tāpēc, ka atsevišķs nodalījums paredzēts nolaižamajam jumtam, - paskaidroja Spensers.

Debora pakasīja pakausi.

-    Nāksies kaut kā ieritināties.

Džoana pamāja.

-    Tu esi lielāka, tāpēc kāp pirmā.

-    Mīļi pateicos, - atbildēja Debora. Viņa iekāpa bagāžniekā un saritinājās uz sāna. Džoana iekāpa otrā un iegrozījās Deboras līkumā. Spensers lēni vēra ciet vāku, lai nesaspiestu kādu elkoni, tad atkal pacēla to.

-    Te ir pat ērtāk nekā dzelzs plaušās, - ieminējās Debora.

-    Kādās dzelzs plaušās? - jautāja Spensers.

-    Tas ir cits stāsts, - sacīja Debora. - Vispirms tiksim galā ar šo nodaļu!

-    Labi, braucam! - teica Spensers. - Un nekrītiet panikā. Es apstāšos un izlaidīšu jūs, tiklīdz būs iespējams.

-    Uz priekšu! - attrauca Debora, mēģinādama izkliedēt valdošo saspringumu.

Bagāžnieka vāks aizvērās ar būkšķi un skaļu klikšķi. Draudzenes atkal bija tumsā. Pēc brīža viņas dzirdēja, kā atvelkas garāžas durvis un tiek iedarbināts spēkrata dzinējs.

-    Laikam uzreiz vajadzēja nākt pie Spensera, -teica Debora. - Būtu aiztaupījušās dažas mocības.

Draudzenes juta, kā auto atpakaļgaitā izbrauc no garāžas, pagriežas un tad uzņem ātrumu uz celiņa.

-    Necienīgā stilā mēs šo vietiņu atstājam... - bilda Džoana.

-    Vismaz atstājam...

-    Man bija žēl nabaga daktera, - pēc pauzes sacīja Džoana.

-    Viņš tiešām bija pārsteigts par mūsu stāstu.

Tad viņas brauca klusēdamas, mēģinādamas uzminēt, kur kuru brīdi atrodas. Pēkšņi auto apstājās, bet dzinējs netika izslēgts.

-    Mēs laikam esam pie vārtiem, - teica Debora.

-    Tsss! - nočukstēja Džoana.

Bagāžnieka vāks bija tik labi izolēts, ka draudzenes nevarēja dzirdēt neko līdz tam brīdim, kad atkal tika iedarbināts motors, bet arī tas bija nosakāms vairāk pēc vibrācijas nekā pēc trokšņa. Pēc maza gabaliņa viņas juta, ka ir izbraukts uz grants. Vēl pēc brīža auto apstājās, un šoreiz dzinējs tika izslēgts.

-    Kaut nu viņš būtu pabraucis mazliet tālāk no sardzes nama! - teica Džoana.

-    Es arī tā nodomāju, - sacīja Debora. - Bet, velns parāvis, ja jau mēs esam otrā pusē, varam taču braukt tālāk ar komfortu!

Viņas dzirdēja noklikstam bagāžnieka atslēgu. Vāks pacēlās. Džoana un Debora paskatījās augšup un sastinga. Spensers nebija redzams. No augšas viņās smīnēdami noraudzījās Vingeitas apsardzes priekšnieks un viņa vietnieks.

Epilogs

2001 gada  maijs 9.35

Spensers paskatījās pa sava kabineta logu uz krāšņo, koši zaļo mauriņu. Tālumā slējās Bukfordas baznīcas tornis, starp koku plaukstošo lapotni bija manāmi arī daži pilsētiņas skursteņi. Tas bija patīkams skats, tas palīdzēja mazliet nomierināt satraukto prātu un jūtas. Viņš nevarēja atcerēties pēdējo reizi, kad būtu juties tik pārguris un sasprindzis. Vesela diennakts bija pavadīta bez miega, arī aizvakardienas paģiras vēl nebija īsti pārgājušas.

Spensers nokremšļojās.

- Mani uztrauc ne tikai tas, ko šīs sievietes zināja, bet arī - kā viņas to uzzināja. - Spensers pagriezās un pievērsās Polam Sondersam un Šīlai Donaldsonei, kas mierīgi sēdēja atzveltnes krēslos iepretī viņa galdam.

- Es biju satriekts! Šīs divas sievietes gluži vienkārši ņēma un uzradās manā mājā, lai gan jūs it kā bijāt norīkojuši gandrīz vai veselu armiju viņu meklēšanai! Ja tas neliecina par nekompetenci, tad es nezinu, kas vispār liecina. Turklāt - un tas ir vēl svarīgāk - ja šīs divas būtnes vienas dienas laikā spēja izzināt visu, ar ko jūs te nodarbojaties, tad to varēs arī citi.

-    Spenser, nomierinieties! - teica Pols. - Situācija tiek pilnībā kontrolēta.

-    “Pilnībā kontrolēta,” - Spensers sarkastiski atkārtoja. - Ja to sauc par pilnīgu kontroli, es nevaru iztēloties, kam jānotiek, lai situācija nebūtu kontrolēta. -Viņš atgriezās pie galda un smagi atzvēlās savā krēslā.

-    Mēs jūs ļoti labi saprotam, - mierīgi turpināja Pols. - Mēs zinām, ka mums precīzi jānoskaidro, kā šīm sievietēm izdevās uzzināt to, ko viņas uzzināja.

-    Viņas zināja par cūkām, kas iznēsā klonētos cilvēkus, - teica Spensers. - To jūs man vakar neizstāstījāt. Dieva dēļ, kāda tam vispār jēga?

-    Tādējādi mēs kļūsim neatkarīgi no Nikafāgvas sievietēm, - atbildēja Pols. - Tiklīdz būsim šo metodi noslīpējuši, tā kļūs par nozīmīgu olšūnu ieguves avotu līdztekus oogoniju kultūrām.

-    Bet, velns parāvis, kā viņas to uzzināja?! - kliedza Spensers.

-    Mēs to noskaidrosim, - teica Pols. - Ticiet man!

-    Kā jūs varat būt tik drošs? - noprasīja Spensers.

- Kurts Hermans un viņa antiņi pratina tās sievietes jau kopš trijiem naktī, un jūs paši pirms piecām minūtēm atzināt, ka šie neko nav uzzinājuši.

-    Es atļaušos iebilst, - sacīja Šīla. - Līdz šim ar viņām runāju es, un nav tiesa, ka mēs neko nebūtu noskaidrojuši.

-Jūs ar viņām runājāt? - pārjautāja Spensers.

-    Tieši tā, - apliecināja Šīla. - Tā bija mana īpaša pavēle, lai man paziņo, tiklīdz viņas tiek aizturētas. Kā mēs jau mēģinājām jums pateikt, mūs, tieši tāpat kā jūs, uztrauc tas, kā viņas tikušas pie informācijas. Un mēs virzāmies uz priekšu, piemēram, esam uzzinājuši, ka servera telpā un olšūnu laboratorijā viņas tikušas ar jūsu caurlaides karti.

-    Ak tā... - noteica Spensers, neganti blenzdams uz sarunas biedriem, kas it kā skaitījās viņa padotie.

-    Tātad es būšu vainīgs visā šajā jezgā?

-    Uzvelt kādam vainu nebūt nav mūsu nolūks, -aizrādīja Pols.

-    Sešās stundās tā nav nekāda dižā pavirzīšanās, -sacīja Spensers.

-    Šīs sievietes ir ļoti gudras, - skaidroja Šīla.

-    Viņas apzinās, ka iegūtā informācija ir svarīga. Viņas tik tiešām nav runīgas, bet man pietiek pacietības.

-    Mēs lietojam labā un sliktā policista metodi, -papildināja Pols.

-    Tieši tā, - turpināja Šīla. - Acīmredzot es esmu labā policiste. Kamēr mēs šeit apspriežamies, ar viņām pirmo reizi runā Kurts. Viņš ir sliktais policists. Tiklīdz mēs te beigsim, es atgriezīšos sardzes namā un iejaukšos. Esmu pārliecināta, ka, vēlākais, līdz pusdienlaikam mēs būsim uzzinājuši visu vajadzīgo.

-    Tiklīdz mums būs šī informācija, - sarunu pārņēma Pols, - mēs izdarīsim attiecīgās operatīvās pārmaiņas. Ar datu drošību tas jau ir sākts. No šodienas ieiet servera telpā varēs tikai Rendijs Porters.

-    Mums vajadzētu uzlūkot šo nelāgo notikumu par iespēju mācīties, - teica Šīla.

-    Tieši tā! - atsaucās Pols. - Un mums arī vajadzē-

tu uzlūkot to par papildu stimulu tam, ko mēs vakar apspriedām, proti, visas klīnikas, laboratoriju un pārējā pārvietošanai uz kādu ārzonas valsti. Starp citu, Spen-ser, - ko jūs domājat par tām Bahamu centra skicēm, ko es jums vakar iedevu?

-    Skices izskatās labi, - negribīgi atzina Spensers.

-    Un kāda ir jūsu vispārīgā attieksme pret ideju pārvākties uz ārzonu? - jautāja Pols.

-    Vispār jau man tā ideja patīk. - Spensers nopūtās. - Vienmēr esmu sapņojis par lielāku pētniecības brīvību, lai gan šeit jau arī mūs īpaši netraucēja... Bet atgriezīsimies pie tām sievietēm. Kas ar viņām notiks pēc nopratināšanas?

-    Es nezinu, - atbildēja Pols.

-    Nezināt? Ko jūs ar to gribat teikt? - noprasīja Spensers, juzdams, ka atkal sāk iekaist.

-    Es negribu zināt, - atteica Pols. - Šādas problēmas mēs atstājam Kurta Hermaņa ziņā. Viņš par to saņem algu.

-    Jūs atstājat šīs problēmas Hermaņa ziņā un tomēr pievācat olnīcas? - nošņācās Spensers. - To jūs man gribat iestāstīt?

-    Olnīcu izņemšana bija kļūda, kas nu jau palikusi pagātnē, - iejaucās Šīla. - Bez šaubām, mums nevajadzēja to darīt. Tagad mēs to saprotam, un tas vairs neatkārtosies. Izskaidrojums ir tāds, ka tas notika tolaik, kad mēs cīnījāmies ar akūtu olšūnu deficītu.

-    Un šāda deficīta vairs nav, - piebilda Pols.

- Nikaragvas kontrakts savienojumā ar sasniegto progresu oogoniju kultūru tehnikā mūs ir nodrošinājis ar gandrīz neierobežotām olšūnu rezervēm. Pie velna, mēs droši vien varētu apmierināt visas Amerikas klonē-šanas vajadzības!

-    Jūs abi mēģināt man pateikt, ka jūs nemaz neuztrauc šī epizode? - jautāja Spensers.

Pols un Šīla saskatījās.

-    Katrā ziņā mēs to uztveram kā nopietnu atgadījumu, - atzina Šīla. - Kā jau es teicu, mēs tādējādi gūstam mācību. Bet šī krīze ir pārvarēta, tāpat kā mēs tikām galā ar to anestēzijas negadījumu. Pat ja tagadējā epizode ar šīm divām ziņkārīgajām sievietēm nebūtu atrisinājusies tik veiksmīgi, mēs tomēr spētu tikt ar to galā.

-    Klausieties, Spenser, - teica Pols. Viņš paliecās uz priekšu, saberzēja rokas, tad pacēla tās samiernie-ciskā žestā. - Kā jau es vakar mūsu sarunas laikā sacīju, pētījumu ziņā mēs atrodamies uz īstas zelta āderes. Zināšanas, ko ar savu klonēšanas pieredzi mēs iegūstam par dīgļšūnu radīšanu, mūs padarīs par divdesmit pirmā gadsimta biotehnoloģiju līderiem. Klonē-šana un dīgļšūnu pētniecība radīs revolūciju medicīnā, un mēs būsim tās priekšgalā.

-    Jūsu skaidrojumā tas izklausās varen rožaini, -sacīja Spensers.

-    Jā! Tieši ar tādu apzīmējumu es to domās raksturoju! - izsaucās Pols. - Tās ir rožainas izredzes, ļoti rožainas!

Spensera kabineta durvju rokturis skaļi noklikšķēja. Spensers, Pols un Šīla pagriezās. Traucējums viņus visus pārsteidza. Durvīs parādījās sekretāres galva.

-    Kas noticis, Gledis? - noprasīja Spensers. - Es teicu, lai mūs netraucē!

-    Ir ieradies misters Hermans, - bikli sacīja sekretāre. - Viņam esot jārunā ar dakteri Sondersu. Viņš teica, tā esot ārkārtas situācija...

Pols piecēlās. Viņa sejā bija redzama neizpratne. Viņš lūdza atvainot un izgāja no kabineta līdzi apjukušajai sekretārei. Pietika paskatīties uz Kurtu, lai Pola cītīgi izturētā, vēsi nevērīgā stāja un izteiksme nozustu kā nebijusi.

-    Mums ir p-pamatīga p-problēma... - Kurts stomīdamies sacīja.

-    Kāpēc jūs esat aizelsies?

-    Es skrēju visu ceļu no sardzes nama.

Pols atvēra sava kabineta durvis, ieaicināja Kurtu iekšā un atkal aizvēra tās.

-    Nu?

-    Pie vārtiem ir štata prokurors! - nobēra Kurts.

-    Lēnāk! - pavēlēja Pols. - Kas viņam tur meklējams?

-    Viņam ir kratīšanas orderis, un viņš ar vairākiem policistiem jau sāka pārmeklēt sardzes namu. Un viņi pieprasa, lai viņus ielaiž teritorijā.

-    Velns... Kā viņi dabūjuši kratīšanas orderi? - Pols bija satriekts.

-    Es jau viņiem jautāju. Tas esot sakarā ar ziņojumu, ko iesniedzis kāds ārsts, kuru sauc Kārltons Vil-jamss.

-    Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

-    Viņa tēvs ir viens no Teksasas lielajiem bosiem ar ietekmi Tieslietu ministrijā. Problēma ir tāda - šis Kārltons Viljamss zina, ka tās sievietes te vakar bijušas un nav atgriezušās mājās.

-    Nu ir ziepes... - noteica Pols. - Kur tās sievietes tagad ir?

-    Viņas joprojām ir sardzes nama pagrabā.

-    Vai prokurors viņas jau atradis?

-    Nezinu. Es skrēju šurp, tiklīdz pierunāju viņus uz piecām minūtēm pārtraukt kratīšanu. Viņi draud izsaukt speciālo uzdevumu vienību, ja mēs nesadarbosimies,

-    Tas ir labi, ka draud, - teica Pols, sākdams atgūt stalto stāju. - Labi, ka uzreiz neatbrauca ar šo vienību. Tas mums dod vismaz pusstundu laika. Aktivizēsim sarkano kodu! Dabūjiet rokā Rendiju Porteru. Lai viņš saspiež datus un kopē uz kompaktdiskiem un tad izdzēš visus cietos diskus! Tad jūs ar Rendiju brauciet uz angāru un iesildiet helikopteru. Mēs ar dakteri Vingeitu un dakteri Donaldsoni tur ieradīsimies, tiklīdz būsim iznīcinājuši dokumentus un likvidējuši olšūnu laboratoriju. Skaidrs?

-    Skaidrs! - atsaucās Kurts. Viņš salutēja, izbrāzās no kabineta un aizskrēja pa gaiteni uz ugunsdrošajām durvīm. Pols noskatījās viņam pakaļ. Tad viņš pāris reižu dziļi ievilka elpu, lai nezaudētu aukstasinību. Jutis, ka ir pietiekami saņēmies, viņš atgriezās Spensera kabinetā. Spensers un Šīla vaicājoši uzlūkoja viņu.

-    Mjā... - sacīja Pols. - Izskatās, ka mums nāksies pārcelties uz ārzonu ātrāk, nekā bija iecerēts...

Content

Kuks Robins Šoks

Prologs

1.nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodala

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodala

Epilogs