Vaita Etela Līna

Soļi kāpnēs

Etela Līna Vaita

SOĻI KĀPNES

Pirmā nodaļa KOKS

Sāka krēslot, un Elena saprata, ka aizgājusi pārāk tālu no mājas.

Palūkojusies apkārt, viņa pirmo reizi aptvēra, cik tuksnesīga un neapdzīvota ir visa apkārtne. Savas ilgās pastaigas laikā viņa nebija ieraudzījusi nevienu māju, nedz satikusi kādu dzīvu dvēseli. Taciņa aiz pakalniem, kas aizsedza apkārtni, pārvērtās kraujās, slidenās piemirkuša māla nogāzēs. Ceļa abās pusēs cēlās kaili, tumši brūni pauguri, kuru kontūras izplūda sīka lietus miglā.

Visa apkārtne modināja nomāktības sajūtu, ieleja bija kā pamirusi noslēpumainas nelaimes gaidās. Kaut kur tālumā bija dzirdami klusi pērkona dārdi.

Par laimi Elena bija guvusi bargu dzīves skolu, pieradusi pie grūtībām un nemēdza žēloties. Viņa bija diezgan vieglprātīga, bet tai pašā laikā ar veselu saprātu un uzskatīja, ka jebkuru mīklainu miesas vai gara slimību izraisa nevis tumšo spēku iejaukšanās, bet gan gremošanas traucējumi vai laika maiņas.

Elena bija neliela auguma, ar ļoti gaišu, itin kā mirdzošu ādu. Viņas ārieni varētu uzskatīt par visai parastu, ja nebūtu kuplo, viļņaino ugunīgi rudo matu biezokņa. Meitenē nebija nekā izaicinoša, bet viņa gluži vai staroja dzīvespriekā un nākotnes laimes gaidās. Katru jaunu dienu viņa sagaidīja ar līksmu ziņkāri, cenšoties izmantot ik stundu, ik minūti tās apmierināšanai.

Kad Elena bija vēl maza, viņa pastāvīgi uzplijās garāmgājējiem un jautāja, cik pulkstenis, tomēr nevis tāpēc, ka laiks viņu tiešām interesētu, bet gan lai vienkārši redzētu, kādi viņiem ir pulksteņi. Šis ieradums saglabājās arī tad, kad viņai pašai nācās pelnīt iztiku, patveroties pie labiem cilvēkiem, kam bija sava māja.

Elena baidījās tikai no viena — palikt bez darba. Tāpēc, izlasījusi sludinājumu, ka profesora Vorena ārpilsētas mājā vajadzīga izpalīdze, viņa ar drebošu sirdi domāja, cik meiteņu uz to atsauksies. Drīz vien Elena saprata, ka no bezdarbnieku rindas viņai izdevies izkļūt tikai tāpēc, ka māja atrodas tik neapdzīvotā vietā.

Māja bija kā iemaldījusics nomaļā stūrīti starp trim grāfistēm uz Anglijas un Velsas robežas. Līdz tuvākajai pilsētai bija divdesmit divas jūdzes, līdz tuvākajam ciemam — divpadsmit. Neviena istabene nepaliks ilgāku laiku tādā Dieva aizmirstā kaklā, tāpēc šeil pastāvīgi trūka kalpoņu.

Misis Outsa, kas pašreiz kopā ar vīru aizpildīja šo robu, sagaidīja Elcnu Hercfordas pilsētas uzgaidāmā telpā, lai atvestu uz darba vietu.

Es teicu mis Vorenai, ka jāuzaicina meitene no pieklājīgas ģimenes, — viņa paskaidroja. — Neviena cita nederēs.

Hena piekrita un nodomāja, ka tagād meiteņu no pieklājīgas ģimenes var atrast cik vien vēlas. Viņa kā nebūt bija pārcietusi vairākus piespiedu atpūtas mēnešus un priecājās par jebkuru vairāk vai mazāk drošu patvērumu un pārtikšanu pēc ilgāka laika, kad bija spiesta ievērot visstingrāko ekonomiju, jo vārdi «mira badā» nepiedienējās meitenei no pieklājīgas ģimenes. Lai gan māja atradās neiedomājamā nomalē, apstākļi bija ļoti labi — viņai ierādīja lielisku istabu un gādāja par labu ēdienu, turklāt viņa ēda pie viena galda ar ģimenes locekļiem.

Hēnai 1as bija svarīgi ne tikai kā uzmanības apliecinājums, bet deva arī iespēju labāk iepazīt savus saimniekus. «Labi būtu sadraudzēties ar šīs ģimenes locekļiem, ielūkoties viņu noslēpumos,» viņa domāja. «Ja pavisam reti izdodas noskatīties kādu kinofilmu, jāapmierinās ar izejmateriālu pašu dzīvi.»

Vorenu ģimene bija visai interesants novērošanas objekts. Profesoram, kas jau sen bija kļuvis atraitnis, un viņa māsai, mis Vorcnai, bija pāri piecdesmit. Elena viņus atzina par «skolotiem sausiņiem», izlutinātiem un klīrīgiem, ko interesē tikai pētniecība, bet viss cilvēciskais viņiem ir svešs.

Taču viņu pamāte, vecā lēdija Vorena, — slima, saistīta pie gultas Zilajā istabā, — bija pavisam citas kategorijas cilvēks. Likās, ka te Radītājs nebija skopojies ar žulti. Trīs reizes dienā viņu pārņēma niknuma lēkmes. Tās bija šausmas gan ģimenes locekļiem, gan kalpotājiem. Vakar, piemēram, viņa svieda savai kopējai ar karstas auzu biezputras šķīvi. Tas bija dabisks un īstas lēdijas cienīgs protests pret to, ka sārtais bifšteks, kam viņa deva priekšroku, salīdzinot ar visu citu, bet ko nevarēja vairs sakošļāt, nomainīts ar biezputru. Tēmēts bija precīzi, un lēdija Vorena sasniedza gaidīto rezultātu: nākošajā rītā misters Outss aizveda aprēķinu saņēmušo kopēju uz pilsētu un vakarā viņam vajadzēja atgriezties ar jaunu mērķi.

Elena, kurai pagaidām vēl nebija nācies satikties ar veco lēdiju, bija gandrīz vai sajūsmā par viņas gara spēku. Visi gaidīja, ka teju teju viņa mirs, taču viņa nepadevās. Katru rītu nāve klauvēja pie Zilās istabas durvīm, bet lēdija Vorena tikpat regulāri raidīja to projām.

Līdz ar šo traģikomisko personāžu ģimenē, pēc Elcnas domām, bija arī klasiskais trīsstūris, — profesora dēls, vedekla un profesora skolnieks, bijušais viņa students, kuru viņš gatavoja darbam Indijā un kurš arī dzīvoja šinī mājā. Dēls, gudrs, bet neizskatīgs jauneklis, bija dedzīgi un padevīgi iemīlējies savā sievā, Simonā. Viņa bija ļoti glīta jauna sieviete, nodrošināta ar saviem līdzekļiem, izlutināta, nenosvērta, un negribēja samierināties tikai ar sava dzīvesbiedra mīlestību.

Simonai patika eksperimentēt ar vīriešiem. Pašreiz viņa centās uzsākt romānu ar studentu Stīvenu Raisu, piemīlīgu, vieglprātīgu no Oksfordas izslēgtu jaunieti. Elena tūlīt instinktīvi juta pret viņu simpātijas un cerēja, ka viņš arī turpmāk jauno dāmu turēs pieklājīgā attālumā.

Gan māja, gan tās iedzīvotāji, gan apkārtējais apvidus bija visai interesanti, tomēr pienākums ir pirmajā vietā. «Jau vēls, bet darāmā tik daudz! Par katru cenu jānotur jaunā vieta,» domāja Elena un, ielūkojusies pulkstenī, izbijās.

Pār ceļu viņai priekšā jau krita koku ēnas, ievadīdamas īso krēslas brīdi. Drīz būs pavisam tumšs.

Māja kā drošības un stabilitātes iemiesojums pacēlās tālumā uz pakalnu fona, ko klāja miglas plīvurs, līdz tai aizvijās gara līkumota taka, kas šķērsoja dziļu ieleju. Vajadzēja noiet apmēram jūdzi, lai sasniegtu ar kokiem aizaugušo ielejas vidu, tad pa pretējo nogāzi jāuzkāpj līdz jaunu koku audzei pašā pakalna korē, netālu no mājas.

Elena nebija bailīga, tomēr viņas sirds vai pamira, iedomājoties, ka vajadzēs iet caur šo ieleju, kas atgādina lamatas. Kad Elena pirmo reizi ieraudzīja šo māju ar lepno nosaukumu «Kalngali», viņu pārsteidza lielais koku, ii sevišķi krūmu, daudzums visapkārt. Pirmajā vakarā, skatoties ārā pa logu, viņai likās, ka mūžzaļais krūms pagalmā lien arvien tuvāk sienām, gluži kā ienaidnieka armijas priekšpulks.

Tobrīd meitene sajuta, ka atrodas pilnīgā drošībā, tikpat kā cietoksnī, un tīksminājās par kontrastu starp draudiem, kas slēpjas aiz sienas, un mājīgajām, spilgti apgaismotajām istabām. Mājā viņu nekas neapdraudēja. Taču pašreiz viņa bija zem atklātām debesīm un gandrīz divu jūdžu attālumā no sava patvēruma.

«Idiote!» viņa pati sev sacīja. «Šobrīd vēl nav vēls, tikai satumsis. Ātrāk pazūdi no šejienes!»

Kā jau cilvēkam, kas pastāvīgi bijis citu pakļautībā, Elenai nebija iespējas ķildoties ar saviem tuviniekiem, tāpēc viņa samierinājās ar to, ka teica rupjības pati sev. Cenšoties atcerēties visus viņai zināmos lamu vārdus, Elena tos izkliedza diezgan skaļi un, sakopojusi visu savu vīrišķību, uzmanīgi, lai nepakristu, sāka skriet pa slideno ceļa malu, jo viilu bija daudz akmeņu un no zemes izslējušos mezglainu koku sakņu.

Elena nenolaida acis no mājas, kas, likās, pamazām iegrimst zemē, viņai lejā pa nokalni kāpjot. Pirms tā pilnīgi izzuda Elenas skatienam, Zilās istabas logā iemirdzējās gaismas stars.

Meitene to uztvēra kā signālu, kas atgādina viņas vissvarīgāko pienākumu: katru vakaru, krēslai iestājoties, viņai bija jāapstaigā visa māja, jāaizslēdz visas durvis un jāaizver logu slēģi. Agrāk viņai likās, ka saimnieki ir pārāk piesardzīgi, bet šeit, tumšajā ielejā, kur visapkārt nav neviena cilvēka, viss ieguva citādāku, baismu pilnu jēgu.

Šiem drošības soļiem bija tiešs sakars ar satrauktajām sarunām virtuvē un sačukstēšanos viesistabā, un visa tā iemesls bija slepkavība.

«Slepkavība.» Elena instinktīvi nodrebēja, izrunājot šo vārdu. Viņa bija veselīgi līdzsvarota meitene un līdz pat pēdējam laikam noziegumus uztvēra kā kaut ko fantastisku un aizraujošu. Slepkavību apraksti padarīja avīzes tikpat saistošas kā dažādās viegla satura grāmatiņas, ko pārdod staciju kioskos. Bija grūti noticēt, ka kaut kas tāds patiešām notiek.

Viņa piespieda sevi domāt par ko citu: «Iedomāsimies, ka es esmu laimējusi Īrijas balvu…»

Bet taciņa veda arvien uz leju, stāvās nogāzes aizēnoja vājo vakara gaismu, un Elena saprata, ka pat domas par iespējamo bagātību nespēj novērst viņas uzmanību. Tagad viņu visvairāk saistīja vienkāršie prieki — virtuves mājīgums, kur ne no ka nav jābaidās, misis Outsas un viņas rūsganā kaķa sabiedrība, grauzdiņi pie tējas…

Viņa mēģināja vēlreiz: «Iedomāsimies, ka es esmu laimējusi Īrijas balvu. Kādam taču ir jālaimē! Virs zemes dzīvo miljoni cilvēku, bet tikai nedaudziem lemts saņemt lielo laimestu. Likteņa lēmums.»

Kā par nelaimi šī doma izraisīja citu, ne mazāk nozīmīgu: «Miljoniem cilvēku nomirst dabīgā nāvē savā gultā, un tikai nedaudziem lemts tikt nogalinātiem.»

Tad Elena centās vispār nedomāt neko — tieši viņas priekšā rēgojās ielejas tumšā rīkle.

Elena izgāja pastaigāties, kad vēl bija pavisam gaišs. Ejot cauri ielejai, viņa rūpējās tikai par to, lai pārāk nesainērcētu kājas uz ceļa, kas klāts ar biezu, pussatrūdējušu, melnu lapu kārtu. Viņa ievēroja šo vietu, nodomājusi, ka te pavasarī būs labi lasīt prīmulas.

Taču līdz pavasarim bija ļoti tālu. Visapkārt oda pēc puvuma un trūdiem, zemi klāja koku zari, ko bija nolauzis vējš. Visas skaņas slāpēja rudens miklums, un tās pārvērtās par neskaidru čaboņu, vājā vakara gaisma grima tumšajos izgaroju mos, kuriem cauri spīdēja koku kontūras, atgādinot cilvēku siluetus.

Slepkavība Elenai vairs nelikās kaut kas tāls, kas neattiecas uz viņu, bet bija kļuvusi par baismīgu realitāti un tiešiem draudiem.

Elena jau vairs necentās domāt par kaut ko citu, izņemot slepkavības, par kurām viņai bija stāstījusi misis Outsa. Pavisam bija četras slepkavības, ko izdarījis, acīmredzot, kāds maniaks. Visas nogalinātās bija jaunas meitenes.

Pirmās divas slepkavības notikušas pilsētā, tālu no «Kalngaliem», un toreiz mājas iemītniekiem nebija iemesla uztraukties. Trešā arī notikusi ne sevišķi tuvu — ciematā. Ceturtā meitene nožņaugta kotedžā piecu jūdžu attālumā no profesora Vorena mājas.

«Maniaks ar katru reizi kļūst arvien pārdrošāks,» Elena teica pati sev, «sākumā viņš slepkavoja uz ielas, tad dārzā. Un beidzot iekļuva mājā un uzkāpa otrajā stāvā, guļamistabā, varētu likties, visdrošākajā vietā.»

Lai gan Elena bija nolēmusi neļauties panikai, tagad viņa vairs nevēroja ceļu, bet skrēja tieši pāri peļķēm un pa lipīgajiem dubļiem, kas burtiski piesūcās klāt pie zolēm. Viņa jau bija nokļuvusi līdz pašai dziļākajai vietai, kur koki saauguši visbiežāk un stumbri savijušies kopā.

Ši viela uzvedināja uz visnepatīkamākajām domām. Pussa- ii udējušas, saplosītas lapas nokarājās no zariem, itin kā putnu saknābāli pakārtu cilvēku miesas gabali. Slinki tekošā strauta l'iillnc bija pilna ar nokritušajām lapām. Tā krasti mežonīgi piemēsloti, atkritumu kaudzes krājušās kopš neatminamiem laikiem; noplīsušas kurpes un sarūsējušas konservu kārbas imi adīja, kur bijušas klaidoņu apmetnes.

Elena domāja par slepkavībām: «Arvien luvāk un tuvāk. Tuvāk pie mums.»

Pēkšņi viņai likās, ka kāds seko. Viņa apstājās un ieklausījās. Visu ieleju piepildīja apslāpētas skaņas — čaukstēja kritušās lapas, knikšķēja lūstošie zari, pakšķēja lietus pilieni.

Varēja iedomāties visu, ko vien vēlas. Lai gan Elena zināja, ka, skrienot ātrāk, izdoma darbosies vēl intensīvāk, viņa drāzās pa ceļu, cik ātri vien var, pieķepinot pie apavu zolēm biezu dubļu kārtu.

Kad priekšā kā siena parādījās pretējā nokalne, viņa bija pavisam aizelsusies. Taciņa likās ļoti stāva, tomēr tas bija mānīgs iespaids — tā pagriezās šķērsām pa nogāzi, lai atvieglotu kāpšanu.

Elena kļuva mundrāka, kad, paskatījusies pulkstenī, ieraudzīja, ka bīstamo ceļa posmu noskrējusi rekorda laikā. Viņa nenokavēsies un vietu nezaudēs. Elenai sāpēja kājas un, kāpjot pa nokalni, viņa uzmundrināja sevi ar teicieniem: «Kas možs, tas laimīgs,» «Katram ceļam ir gals» un tā tālāk. Ar katru soli arvien tuvāk mājām.

Beidzot viņa tika augšā, kalnā un gāja pa nokritušām skujām, kas pārklāja zemi tur, kur auga jaunās baltegles un skujinctes. Tās bija stādītas diezgan reti, un starp to stumbriem Elena varēja saskatīt mājas kontūras.

Tas vairs nebija tālais un neskaidrais siluets, tagad Elena varēja atšķirt pat aizkaru krāsu Zilās istabas logos.

Aiz skuju koku audzes bija sēta, un tur sakās dārzs. Dūmu strūkliņa un jautra svilpošana liecināja, ka dārznieks pašlaik iekurina ugunskuru.

Elena sāka iet lēnāk. Tagad, kad viss jau bija aiz muguras, viņa domāja par savu pastaigu kā par interesantu piedzīvojumu, un viņai ļoti negribējās atgriezties garlaicīgajā ikdienā. Drīz vien viņa, kā vienmēr, apstaigās visu māju un aizšaus visas bultas, ilin kā gatavotos komandanta stundai aplenktā cietoksnī. «Garlaicīgi!» Elena bija aizmirsusi to, ko saprata tumšajā ielejā, — cik daudz nozīmē cieši aizslēģots guļamistabas logs.

Piepeši vējš iemeta sejā lietus pilienus, un Elenai vēl vairāk gribējās palikt ilgāk laukā, nevis nīkt četrās sienās. Viņa nesteigdamās gāja uz vārtiem, mierinot sevi ar domu, ka nakts būs lietaina.

Pie pašiem vārtiem audzīte beidzās, turpinājās tikai retu koku aleja, un starp koku stumbriem bija redzami akmens stabi un lauru krūmi celiņa malā. Kad Elena gāja cauri alejai, viesistabas logā iedegās uguns.

Tas bija gluži kā aicinājums uz tēju. «Laiks doties mājās!» Elena paātrināja soļus, gribēja jau sākt skriet, bet pēkšņi sastinga. Viņai aizrāvās elpa.

Viņa bija pārliecināta, ka koks, kas atradās pie pašiem vārtiem, sakustējās.

Elena apstājās un cieši aplūkoja koku, taču saprata, ka ir kļūdījusies. Koks stāvēja nekustīgi, tāpat kā visi pārējie. Tikai tam bija kaut kāda dīvaina forma, nedaudz izkropļots stumbrs, un Elena juta instinktīvu neuzticību.

Loģikas tur nebija nekādas — viņa vienkārši negribēja iet garām tieši šim kokam.

Elena svārstījās īsu brīdi, izšķirties palīdzēja dzīves pieredze. Viņa bija sākusi pelnīties četrpadsmit gadu vecumā, vedot pastaigā bagātu cilvēku suņus. Tā kā šiem suņiem uzturs bija labāks un viņi bija stiprāki par meiteni, tic centās būt neatkarīgi un rīkoties, kā pašiem tīk. Lai tos savaldītu, bija nepieciešams ātri pieņemt lēmumus.

Tagad instinkts viņai pateica priekšā visīsāko ceļu uz mājām — pārskriet šķērsām nelielam purviņam un mežrožu biezoknim un pārkāpt pāri dārza sētai.

Viņa to paveica rekorda laikā un ar vismazākajiem zaudējumiem, ja par tādiem neuzskata viņas vecumam nepiemēroto uzvedību. Meitene piezemējās sekmīgi, kaut gan diezgan smagi, tieši kāpostu vagā un apgāja apkārt mājai. Jau iebīdījusi atslēgu parādes durvīs, viņa atskatījās uz audzīti, kas bija redzama caur atvērtajiem vārtiem.

Viņa to izdarīja tieši īstajā brīdī, lai ieraudzītu: pēdējais koks it kā pāršķēlās divās daļās, un vīrieša figūra, atdalījusies no stumbra, pazuda biezajā vakara krēslā.

Otrā nodaļa PIRMĀS PLAISAS

Elenas raksturā ziņkārība bija pārsvarā pār visām citām jūtām. Viņa drāzās pa celiņu uz vārtiem cerībā saskatīt to, kas bija slēpies aiz kokiem. Taču, pieskrējusi pie vārtiem, viņa ieraudzīja tikai taisnās stādīto koku rindas.

Aizmirsusi savus pienākumus, Elena stāvēja un vērās uz miglā tīto jauno koku audzīti, pār kuru cauri vēja dzītajiem un izpluinītajiem mākoņiem mirdzēja vakara zvaigzne.

«Tur paliesām kāds stāvēja,» viņa nodomāja. «Pavisam noteikti. Tas bija vīrietis, un viņš kādu gaidīja.»

Elena zināja, ka var atrast pavisam vienkāršu izskaidrojumu: kāds jauneklis gaidījs savu draudzeni. Taču viņa tūlīt noraidīja šo domu, pirmkārt, tāpēc, ka vēlējās pakutināt savus nervus, un, otrkārt, tas nebija sevišķi ticami. Pēc viņas domām, jaunais cilvēks, kas gaida savu meiteni, pastaigātos gar vārtiem ar cigareti zobos, bet šis cilvēks pacietīgi gaidīja, aizslēpies aiz koka, piespiedies pie stumbra, cenzdamies saplūst ar to. Viņam prātā, bez šaubām, bija kaut kas ļauns. Kā krokodils, sastindzis ēnā pie krasta, viņš gatavojās uzbrukt savam upurim.

«Nu labi, lai kas viņš arī būtu, es esmu ļoti apmierināta, ka negāju viņam garām,» Elena nolēma, atgriežoties pie mājas durvīm.

Tā bija augsta, pelēka mūra vēlā Viktorijas laikmeta arhitektūras celtne, kas nekādi nesaskanēja ar apkārtējo ainavu. Augstas mūra kāpnes ar vienpadsmit pakāpieniem, kas ved uz parādes durvīm, un lieli, zaļām žalūzijām aizsegti logi bija raksturīgi plaukstošas pilsētas dzīvojamām mājām. Tādas mājas parasti ieskauj kopts dārzs, tās atrodas uz privātas zemes, tām ir sava pasta kastīte un uz tām ved laternu apgaismots ceļš.

Taču šī māja bija gluži kā cietoksnis, kas stāv pretī vientulībai un tukšumam. Tās lieliskais stāvoklis liecināja, ka nauda nav žēlota, lai padarītu to par pilnīgi nepieejamu. Nekur neieraudzīt nolupušu krāsu vai ieplīsušus kārniņus. Likās, ka nams ir tikpat drošs kā bruņu automašīna.

Māja mirdzēja elektriskajā gaismā, jo tai bija savs motors, kura apkalpošana uzticēta misteram Outsain. Elektrības vads, kas bija redzams virs mājas, patīkami atgādināja, ka arī šinī dziļajā nomalē nav pārtrūkušas visas saites ar civilizāciju.

' Elenai vairs nebija nekādas vēlēšanās palikt zem klajām debesīm. Vakara migla cēlās tik ātri, ka mūžzaļie krūmi, aV ko bija pieaudzis pagalms, it kā atdzīvojās, draudīgi kustinādami zarus. Mitro izgarojumu vālos tītie krūmi likās melni un drūmi kā bēru procesija.

«Ja es kādu brīdi vēl te pastāvēšu, šie krūmi metīsies man virsū un aizšķērsos ceļu uz māju,» Elena teica pati sev, spēlēdama savu iemīļoto rotaļu «iedomāsimies, ka…» Šāda bērnišķība bija piedodama, jo pasēdēt dažas stundas kinozālē viņai nebija lemts, tāpēc vajadzēja izklaidēties, ļāpājot pa dubļiem šajā Dieva aizmirstajā kaktā.

Viņa viegli uzskrēja pa kāpieniem, uzmetot vainīgu skatu saviem apaviem, no kuru zolēm ar mokām bija izdevies uz lielā dzelzs skrāpja kāpņu apakšā notīrīt pielipušo mālu un lapas.

Pagriezusi slēdzenes caurumā jau agrāk iebīdīto atslēgu, viņa iegāja mājā, bet pilnīgā drošībā jutās tikai tad, kad bija noklikšķējusi atslēga ieejas durvīs, kas atdalīja viņu no tumsas un miglas.

Māja viņai šķita kā stiprs un mājīgs strops, kas sadalīts gaismas un siltuma piepildītās zeltītās šūnās. Tajā bija dzirdamas skaļas cilvēku balsis, kas solīja patīkamu sabiedrību un aizstāvību. Elenai par māju bija labs iespaids, bet mūsdienu dizaineris par tās iekšējo iekārtojumu tikai šausminātos. Priekšnama grīda bija klāta ar melnām un oranžām flīzēm un pārsegta ar melnu pūkotu paklāju. Krēsls ar kokgriezuma rotātiem elkoņu balstiem, keramikas statīvs lietussargiem un neliela palma uz koši zila porcelāna paliktņa vainagoja interjeru.

Atvērusi durvis, Elena iegāja hallē, kur grīdu klāja spilgti zils garplūksnains paklājs un bija izvietotas tumšas pulētas mēbeles. Caur smagajām portjerām, kas halli atdalīja no viesistabas, plūda mūzika, gaiss bija mitrs un smaržoja pēc prīmulām un ziedu tējas.

Lai gan Elena centās netrokšņot, kāds no mājas iedzīvotājiem, acīmredzot, ar ļoti asu dzirdi, bija manījis, ka viņa ienākusi hallē. Smagās samta portjeras pavērās, un nīgra sievietes balss sacīja:

— Stīven, kas par… A, tā esat jūs!

Jaunās misis Vorenas vārdos bija jūtama nepārprotama vilšanās.

«Redzi kā, mana dārgā, tu viņu gaidīji šeit,» ātri secināja meitene, «un izrādījies gluži kā skatlogā.»

Godbijīgais skatiens, ko meitene pārlaida jaunajai dāmai, bija domāts melni baltajam mīksta atlasa vakara tērpam. Tajā Simona radīja tādu iespaidu, kā kad viņa kopā ar mūziku tikko būtu atvesta tieši no eleganta Londonas restorāna. Viņas lūpas bija krāsotas pēc pēdējās modes — krāsa sniedzās pāri dabīgajām lūpu kontūrām. Virs noskūtajām uzacīm bija rūpīgi iezīmētas melnas svītriņas. Spožie tumšie mati bija atsukāti atpakaļ un akurātām cirtām krita uz kakla; nagus viņa bija pārklājusi ar purpura krāsas laku.

Tomēr, neraugoties uz eleganto tērpu, smalkajām zīmēto uzacu līnijām un prasmīgi izraudzīto lūpukrāsu, šinī sejā bija kaut kas no alu cilvēka. Acis dega ar primitīvu troglodīta alkatību, norādot uz kaislīgu raksturu, kas nav radis savaldīties. Tā bija skaista mežone, bet varbūt mūsdienu civilizācijas augstākais sasniegums — sieviete, kas cenšas pašapliecināties,

izmantojot jebkurus līdzekļus. Lai nu kā, bet viņa ievēroja tikai savas vēlēšanās.

Kontrasts starp sīciņo Elenu un misis Vorenu, kas vēroja viņu no augšas uz leju, bija tiešām spilgts: meitene bija bez cepures, viņas apvalkātais tvīda kostīms samircis lietū, uz apaviem vēl redzamas dubļu pēdas, vaigos jaušams āra vēsums, viņas cirtainajos rudajos matos mirdzēja lietus pilieni — viņa bija ienesusi siltajā mājā rudens vēsmu.

—  Vai jūs nezināt, kur ir misters Raiss? — Simona jautāja.

—    Viņš izgāja pa vārtiem, kad es devos pastaigāties, F

—   Elena atbildēja. Jau kopš bērnības viņai kā nebūt laimējās nepalaist garām nevienu svarīgu notikumu, tā ka viņa vienmēr bija lietas kursā. — Un es dzirdēju, ka viņš teica kaut ko par «atvadīšanos uz visiem laikiem».

Simonas seja satumsa, viņai nepatika atgādinājums, ka Slīvens nākamajā rītā aizbrauc uz savām mājām. Viņa strauji pagriezās, kad pāri sievietes plecam kā kāds ziņkārīgs putns parādījās viņas vīrs. Viņš bija gara auguma, ar smieklīgi gaisā sacēlušos rūsganu matu cekulu galvas vidū un smagām raga brillēm uz deguna.

—   Tēja pārvārīsies, — viņš teica augstā tenora balsī.

—   Ilgāk Raisu negaidīsim.

—   Bet es gaidīšu, — Simona atbildēja.

—   Apaļmaizītcs atdzisīs.

—   Man ļoti garšo aukstas apaļmaizītcs ar tēju.

—   Vai tu nesalietu tēju?

—  Piedod, dārgais. Tieši to mana māte nav man mācījusi.

—  Saprotu. — Paraustījis plecus, Ņūtons Vorens aizgriezās. — Ceru, ka Raiss tevi bruņnieciski atalgos par šo upuri.

Simona izlikās, ka nekā nav dzirdējusi, un uzrunāja Elenu, kas rādīja vienaldzīgu sejas izteiksmi.

—   Ja redzēsiet misteru Raisu, pasakiet, ka mēs gaidām viņu uz tēju.

Elena saprata, ka izrāde beigusies, pareizāk sakot, rupji pārtraukta tieši tajā brīdī, kad viņa nepacietīgi gaidīja Simonas atbildes sitienu.

Meitene diezgan negribīgi uzkāpa otrajā stāvā^ Pie Zilās istabas durvīm viņa apstājās un ieklausījās. Šīs durvis vienmēr izraisīja viņas interesi, jo aiz tām taču kā tāda neredzama teiksmaina būtne atradās pie gultas saistītā briesmīgā vecene.

Izdzirdusi aiz durvīm mis Vorenas balsi — lēdijas Vorenas pameita sēdēja aizbraukušās kopējas vietā, — Elena nolēma iet uz savu istabu, nomainīt palagus un visu sagatavot naktij.

Mājai bija trīs stāvi, divas kāpnes un puspagraba telpas. Katrā stāvā bija vannasistaba. Vecās lēdijas Vorenas, profesora un mis Vorenas guļamistabas atradās otrajā stāvā, bet viesu istabas — trešajā. Mansards, ko pašreiz apdzīvoja tikai Outsu pāris, bija paredzēts kalpotājiem.

Profesora dēls Ņūtons ar sievu dzīvoja trešajā stāvā lielajā Sarkanajā istabā. Viņa iepriekšējā istaba, no kuras durvis veda uz lēdijas Vorenas un profesora guļamistabām, bija atdota pastāvīgajai slimnieku kopējai.

Kad Elena atvēra mis Vorenas istabas durvis, atgadījās sīks notikums, kam vēlāk tomēr bija zināma loma: durvju rokturis apgriezās vairākas reizes, bet durvis neatvērās, kamēr meitene nebija no visa spēka tās pagrūdusi.

«Droši vien izkustējusies skrūve,» meitene nosprieda. «Ja būs laiks, paņemšu skrūvgriezi un pieskrūvēšu.»

Elenas nemierīgajam raksturam bija vajadzīga dažādība, tāpēc viņa vienmēr atrada laiku kādam jaunam darbam, lai arī dažkārt tāpēc nācās atlikt tiešo pienākumu izpildi. Katrs jaunums palīdzēja saglabāt možumu, veicot garlaicīgos ikdienas darbus.

Mis Vorenas istaba bija tukša un drūma, tapetes, aizkari un mēbeļu audums, — viss bija vienādi brūnā krāsā. Kā vienīgais spilgtais plankums izdalījās zeltainiem diegiem izšūtais dīvāna spilvens. Šeit bija zinātnieka svētnīca — neskaitāmie plaukti un skapji vai lūza no grāmatām. Uz galda samētāti gulēja dažādi papīri.

Elena izbrīnījās, ieraudzījusi, ka slēģi jau aizvērti un maza galda lampiņa ar zaļu abažūru spīd uz rakstāmgalda kā kaķa actiņa.

Kad Elena gāja pa koridoru, no Zilās istabas iznāca mis Vorena. Viņa bija tikpat gara un ar tādu pašu majestātisku stāju kā viņas brālis, bet tā arī bija visa līdzība. Mis Vorenai bija sīkas un izplūdušas sejas līnijas un acis dzidras kā lietus ūdens lāses. Elenai likās, ka viņa īsteni nav no šīs pasaules, bet visumā nav slikta sieviete.

Mis Vorena bija visai nesabiedriska, un, sastopot viņas vienaldzīgo skatienu, Elenai radās vēlēšanās nobēgi kaut kur tālāk. No profesora Elena vienkārši baidījās.

—   Jūs esat aizkavējusies, mis Keipela, — mis Vorena vēsi bilda.

—   Piedodiet, — Elena nomurmināja, satraukti domādama, ka var pazaudēt ar tādām grūtībām atrasto darbu. — Misis Outsa sacīja, ka līdz pieciem es nebūšot vajadzīga. Šis bija mans pirmais brīvais vakars.

—   Es tā nebiju domājusi. Es nepārmetu jums par darbu, bet jūs nedrīkstat pastaigāties tik vēlu.

—   Paldies, mis Vorena. Protams, es biju aizgājusi pārāk tālu no mājas. Bet krēsla sametās pavisam nesen, kad es jau nācu atpakaļ un biju tikai kādu jūdzi no šejienes.

Mis Vorena vienaldzīgi skatījās uz Elenu, un meitenei likās, ka viņa atrodas vismaz tūkstoš jūdžu tālumā.

—  Jūdze, tas ir ļoti tālu, — mis Vorena teica, — bet aiziet tālu no mājas arī dienā nav saprātīgi. Man liekas, ka jūs jau diezgan nogurstat darbā. Kāpēc jūs nevarat iziet tepat dārzā ieelpot svaigu gaisu?

—  Bet, mis Vorena, — Elena iebilda, — tas taču nav gluži tas pats, kas laba pastaiga, kad var izlocīt kājas, vai nav tiesa?

—  Es jūs saprotu, — mis Vorena viegli pasmaidīja, — bet es vēlos, lai jūs saprotat arī mani. Jūs esat jauna meitene, un man būs jāatbild, ja ar jums kaut kas atgadītos.

Bija ļoti dīvaini tādu brīdinājumu dzirdēt no mis Vorenas mutes, un Elenai pārskrēja pār muguru drebuļi no neskaidras briesmu sajūtas. Visur slēpās draudi, ar tiem piesātināts gaiss gan pašā mājā, gan ārpusē, aiz tās sienām, tumšajā ielejā, kas aizaugusi ar lietū izmirkušiem kokiem.

—   Blānča!

Balss atskanēja no Zilās istabas. Tas bija gandrīz bass, kas varēja piederēt gan vīrietim, gan padzīvojušai sievietei.

Tūdaļ cēlā mis Vorena sarāvās, viņas augstprātīgā stāja pazuda, un viņa kļuva līdzīga centīgai skolniecei, kas paklausa skolotājas aicinājumam.

—   Jā, mamm, — viņa atsaucās. — Es eju!

Nevienādiem soļiem viņa pārgāja pāri gaitenim un,

sagādājot vilšanos ziņkārīgajai Elenai, aizvēra aiz sevis Zilās istabas durvis.

«Savādi cilvēki,» nodomāja Elena, kāpdama pa kāpnēm uz trešo stāvu, «misters Ņūtons ir kā uguns, mis Vorena — kā ledus. Karsts ūdens un auksts, pēc kārtas. Interesanti, kas notiktu, ja tos sajauktu kopā?»

Elenai dažreiz patika izdomāt savus aforismus. Un tagad viņa ļāvās patīkamām pārdomām par to, ka viņa katru dienu satiksies ar diviem neprecētiem vīriešiem — Raisu un jauno dakteri, kas ārstē lēdiju Vorenu, un ar vienu atraitni — pašu profesoru, un varēs pavingrināties tagadējos laikos pusaizmir- stajā koķetēšanas mākslā. Viņa, protams, nevar līdzināties Viktorijas laikmeta savtīgajām jaunavām, kas katru vīrieti uzskatīja par vīra kandidātu un centās gūt maksimālu prieku no tik garlaicīgas lietas kā vīrieša un sievietes dzimumu starpība!

Novērtējot profesora intelektu un jūtot prieku par gaidāmo tikšanos ar jauno ārstu, Elena nolēma sākt krāt melnajai dienai. Viņa ticēja Dievam, bet neticēja, ka viņai varētu gadīties tāda laime kā Džeinai Eirai.

Piegājusi pie savas guļamistabas sliekšņa, viņa ievēroja, ka » caur Raisa istabas stikla durvīm spīd gaisma. Viņš Elenu pievilka kā magnēts.

—  Jūs esat mājās, mister Rais? — viņa jautāja.

—    Nāciet iekšā un pati redzēsiet, — bijušais students atbildēja.

—   Es tikai gribēju zināt, vai veltīgi nedeg gaisma.

—  Pagaidām nē. Ienāciet.

Elena pieņēma uzaicinājumu. Viņa bija pieradusi pie tā, ka vīrieši vai nu viņu vispār neievēroja, vai izrādīja pārāk lielu uzmanību, kad palika ar viņu divatā.

No abiem šiem uzvedības veidiem Elenai labāk patika pirmais — ja viņai darīja pāri, viņa varēja atbildēt ar to pašu, bet Elenu mulsināja pārlieka interese par viņas personu.

Viņai patika Stīvens Raiss, jo viņš pret Elenu izturējās tāpat kā pret citām meitenēm — ar vieglprātīgu vienkāršību.

Kad Elena ienāca, jaunais cilvēks smēķēja un kravāja savas mantas atvērtā čemodānā. Viņš bija apakškreklā, tomēr ncatvainojās par savu apģērbu, jo viņa pieklājības jūtas šis fakts absolūti neskāra.

Kā vīrietis Raiss neizraisīja Elenas simpātijas, jo viņa priekšroku deva tiem, kuru sejā bija jūtamas kaut vai vājas inteliģences pazīmes, tomēr uzskatīja, ka viņš ir ļoti skaists, jo viņam bija rupji un pareizi sejas vaibsti un kupli viļņaini mati. Tiesa gan, piere viņam bija zema.

—     Vai jūs mīlat suņus? — viņš jautāja, cenšoties atmudžināt kaklasaišu kamolu.

—    Dodiet man, — Elena teica un enerģiski atņēma viņam kaklasaites. — Protams, es mīlu suņus. Es agrāk strādāju ar suņiem.

—    Tad jūs jāieraksta melnajā sarakstā. Es neieredzu sievietes, kas dresē suņus. Viņas iziet ar tiem parkos vispārējai apskatei, tāpat kā tie nolādētie policisti, kas zina tikai vienu vārdu: «Ejam!» Man vienmēr gribas viņām iekost, ja jau suņi ir tik pieklājīgi un to nedara.

—    Jā, protams, — Elena pamāja, jo negribēja velti strīdēties. — Tikai mani suņi dresēja mani. Viņi cits ar citu slepeni vienojās vilkt vienlaikus uz visām pusēm. Brīnums, ka es neesmu pārvērtusies par jūras zvaigzni.

Stīvens sāka skaļi smieties:

—   Lieliski!… Starp citu, par suņiem. Vai vēlaties redzēt kaut ko brīnišķīgu? Es to šodien nopirku no kāda fermera.

Elena pārlaida acis nesakoptajai istabai.

—   Kur viņš ir? — viņa jautāja. — Zem gultas?

—   Vai tad jūs guļat zem gultas? Viņš ir gultā, dumiķīt.

—  Ja nu viņam ir blusas?

—   Bet ja viņam blusu nav? Nāc šurp, Oto!

Stīvens pacēla segas stūri, un no tās apakšas paraudzījās prāvs aitu suņa kucēns.

—  Viņš baidās, — Stīvens paskaidroja. — Interesanti, kas notiks ar veco mis Vorenu, ja viņa to ieraudzīs? Viņa neatļaus mājā turēt suni.

—   Kāpēc? — Elena jautāja.

—  Viņa baidās no suņiem.

—   Nē! Tas nevar būt. Tieši otrādi. Visi baidās no viņas

—   viņa tāda majestātiska!

—  Tā ir tikai maska. Viņa ir šausmīga bailule. Tukšs putnu biedēklis. Uzspied, un viņa salūzis. Tagad šis slepkava viņu ir pārbiedējis līdz nāvei. Starp citu, vai jūs baidāties no viņa?

—   Protams, ne. — Elena iesmējās. — Man būtu bail palikt vienai pašai mājās. Bet šeit ir pilns ar cilvēkiem, kāpēc tad baidīties?

—  Nepiekrītu. Visu nosaka tas, kādi ir šie cilvēki. Vienmēr var atrast vājo posmu. Piemēram, mis Vorena: viņa jums nekādi nepalīdzēs.

— Tomēr, jo vairāk cilvēku, jo drošāk, viņa neatlaidās,

—   viņš neiedrošināsies iekļūt mājā… Vai jums nevajag kaut ko sašūt vai salāpīt?

—   Nē, paldies, mīļā. Visu jau ir sašuvusi un salāpījusi dievišķā misis Outsa. Visādi dievišķā, izņemot vienu gadījumu, starp citu… Jā, tā ir stingra dāma. Viņai var uzticēties par visiem simts procentiem, ja līdzās nav pudeles.

—   Kā, vai tad viņa dzer?

Par atbildi Stīvens tikai iesmējās.

—  Zināt, jums labāk būtu iet projām, — viņš piezīmēja,

—   citādi mis Vorena sacels traci. Sī tomēr ir vecpuiša istaba.

—  Bet es taču neesmu sabiedrības dāma, — Elena sašutusi iebilda. — Es esmu kalpone. Un viņi jūs gaida uz tēju.

—  Tas ir, Simona gaida. Vecais zēns Ņūtons vienkārši rij apaļmaizītcs. — Stīvens uzvilka žaketi. — Hs ņemšu līdzi kucēnu. Stādīšu to priekšā ģimenei un pacienāšu ar maizītēm.

—  Tikai nesauciet šo zvēru par kucēnu! — Elena iesaucās, kad aitu suns bija izlīdis no segas apakšas un tuntuļoja savam jaunajam saimniekam līdzi uz vannasistabu.

— Viņš vēl ir maziņš, — Stlvcna balss bija neviltoti maiga. — Es mīlu suņus un neieredzu sievietes. Tam ir iemesli. Atgādiniet man vēlāk, es pastāstīšu par savu dzīvi.

Svilpodams viņš aizveda savu suni, un, kad svilpošana izzuda mājas dziļumos, Elena sajuta vieglas skumjas. Viņa zināja, ka viņai pietrūks Raisa. Vēlreiz pārlaidusi skatu istabai, kur valdīja neizsakāma nekārtība, viņa teica pati sev, ka pēc studenta aizbraukšanas būs mazāk darba, tāpēc sērošanu atstāja Simonai.

Lai iedzertu tēju, viņai vajadzēja nokāpt lejā, virtuvē. Nesakopusi Raisa nekārtību, viņa aizsteidzās uz savu istabu un nometa žaketi un zābaciņus. Tā kā slēģus bija pavēlēts aizvērt tikai līdz otrajam stāvam, viņa atstāja tos vaļā.

Kaut arī Elena ļoti steidzās, viņa tomēr atļāvās nelielu greznību — pastāvēja pie loga, skatīdamās uz ieleju un priecādamās par drošības sajūtu. Tur, aiz mājas sienām, slēpās ķēpīga tumsa. Likās, ka tā kustas, lien arvien tuvāk, sekodama vēja brāzmām. Nespīdēja neviens logs kotedžās, kas bija izkaisītas tālu cita no citas.

«Interesanti, kur es stāvēju, kad skatījos uz māju,» Elena domāja. «Tobrīd likās, ka līdz tai ir tik tālu. Bet es nokļuvu savā cietoksnī, un tagad man nekas nedraud.

Elena nezināja, ka pēc viņas atgriešanās ir atgadījušies daži it kā nenozīmīgi notikumi, kas kļuva par pirmajām plaisām cietokšņa sienās. Kad sabrukums bija sācies, nekas to vairs nespēja apturēt; viss, kas notika pēc tam, bija kā ķīlis, kas lēnām paplašināja plaisu, atverot māju nakts spēkiem.

Treša nodaļa STĀSTS PIE KAMĪNA

Elena nokāpa pa aizmugurējām kāpnēm, ko veidoja stāvu pakāpienu spirāle. Katrā stāvā bija laukumiņš un neliels gaitenītis, kura durvis veda uz parādes kāpnēm. Pakāpienus klāja veclaicīgs dzeltenbrūas linolejs ar parketa zīmējumu.

Elenai šīs apbružātās aizmugurējās kāpnes vienmēr atgādināja pagātni, jautrās un bezrūpīgās bērnu dienas.

Elena izauga mazītiņā dzīvoklītī, kur nepietika vietas ne tikai istabenei, bet pat kaķim vai lielajai cepures kārbai: bērnu ratiņi mitinājās vannas istabiņā, bet pieliekamais bija iebūvēts vienīgajā brīvajā stūrītī, kas nejauši atradās blakus krāsnij.

Nokāpusi pirmajā stāvā, Elena izdzirda tčjas tasīšu jautru šķindoņu un caur virtuves durvju matēto stiklu ieraudzīja uguns atspīdumu. Misis Outsa dzēra no tasītes tēju un apcepa sev kārtējo grauzdiņu.

Tā bija liela, labi noaugusi sieviete, platiem pleciem, muskujota, ar rupjiem sejas pantiem un izvirzītu apakšžokli. Viņa nevalkāja istabenes formas tērpu, un pašreiz viņas svētku svārkus no virtuves netīrumiem pasargāja Velsas flaneļa priekšauts ar melni sarkanām rūtīm.

—  Es dzirdēju, kā jūs skrējāt pa stāvajiem pakāpieniem,

—    viņa sacīja, — bet jūs taču drīkstat izmantot parādes kāpnes.

—  Jā, es zinu, — Elena atbildēja, — bet šīs vītņu kāpnes man atgādina vecmāmiņas māju. Kalpotāji un bērni nekad nedrīkstēja kāpt pa parādes kāpnēm, lai nebojātu paklāju.

—  Ļoti interesanti, — misis Outsa pieklājīgi bilda.

—    Un ievārījums… — Elena turpināja, — simtiem ievārījuma burciņu, bet zemeņu un upeņu ievārījumu deva tikai pieaugušajiem. Bērni dabūja skābeņu vai ķirbju biezeni… Mēs, pieaugušie, dažkārt varam būt ļoti cietsirdīgi.

—  Uz jums tas neattiecas. Būtu pareizāk, ja jūs teiktu: «šie pieaugušie.»

—   Šie pieaugušie, — Elena atkārtoja, samierinoties ar piezīmi. — Es labprāt pie jums iedzertu tēju, ja jums nav iebildumu, jūsu vīra taču nav mājās.

—    Ar lielāko prieku. — Misis Outsa piecēlās, lai veclaicīgajā Velsas skapī sameklētu vēl vienu tasi un apakštasīti.

—   Kā jums garšo mana tēja? Lai to sagatavotu kā pienākas, jāņem karsta tējkanna. Es jums iedošu tādus pašus cepumus kā viņiem viesistabā.

—    Pirktos? Neparko. Labāk dodiet pašceptos… Jūs nevarat iedomāties, misis Outsa, cik ļoti man patīk pie jums. Pirms stundas es domāju, ka man vairs nebūs lemts pasēdēt virtuvē kopā ar jums.

Elena ar manāmu tīksmi aplūkoja virtuvi. Tā bija ļoti liela istaba ar nelīdzenu grīdu, tumšajos stūros slēpās ēnas. Šeit nebija ne baltu emaljētu galdu, ne ai/stiklotu plauktu, nebija pat ledusskapja, bet apdilušais paklājiņš liesmojošā kamīna priekšā un izsēdētie pītie krēsli izskatījās ērti un mājīgi.

— Tā tik ir virtuve, — Elena sacīja. — Un visa māja ir tik milzīga! Laikam gan jums un jūsu vīram viegli vis neklājas.

—  Par Outsu var neuztraukties. — Misis Outsas balsī bija jūtams sapīkums un rūgtums. — Jo plašāks, jo vairāk viņš piedraņķo un man vairāk jātīra.

—   Šeit ir ļoti patīkami. Un tomēr mis Vorena dabūtu sirdstrieku, ja ieraudzītu, ka slēģi vēl nav aizvērti.

Elena paskatījās uz nelielajiem, augstu izvietotajiem logiem. Tic bija vienā līmenī ar dārzu, un caur dubļiem nošķiestajiem stikliem varēja saskatīt tumšos krūmus, ko pluinīja vējš.

—  Tikko kā satumsa, — misis Outsa sacīja. — Vispirms gribu iedzert tēju.

—   Vai jums nav bailes šeit vienai?

—  Vai jūs domājat viņu? — misis Outsa nicīgi jautāja.

—   Nē, mis, es esmu redzējusi pārāk daudz slinku neģēļu, lai baidītos no kāda bikšainā. Ja viņš gribēs pamēģināt savus stiķus ar mani, es viņam salauzīšu žokļus.

—  Bet viņš taču ir slepkava, — Elena atgādināja. _

—   Diezin, vai viņš mūs traucēs. Tas ir tāpat kā ar Īrijas loteriju — kāds jau laimē, tikai ne es un ne jūs.

Šie vārdi Elenu nomierināja, un viņa, kraukšķinādama grauzdiņu, jutās pilnīgā drošībā. Mierīgi tikšķēja veclaicīgais pulkstenis, murrāja rūsganais kaķis, izraudzījies labāko vietu uz paklājiņa pie kamīna.

Piepeši Elena atkal sagribēja izbaudīt baiļu durstošo sajūtu.

—     Man gribas, lai jūs izstāstāt par slepkavībām,

—  viņa sacīja.

Misis Outsa izbrīnīta paskatījās uz viņu.

—    Tas viss taču bija aprakstīts avīzēs, vai tad jūs neprotat lasīt?

—  Es, protams, sekoju visiem svarīgākajiem notikumiem,

—   Elena atbildēja, — bet mani nekad neinteresēja noziegumi. Tomēr, ja slepkavības notikušas šinī apkārtnē, būtu visai dīvaini nezināt, kā tas noticis.

—  Pareizi, — misis Outsa piekrita, kļuvusi piekāpīgāka.

—   Tātad, pirmā meitene tika nogalināta pilsētā. Viņa kaila dejojusi kādā tur klubā, bet palikusi bez darba. Aizgājusi uz bāru un krietni iedzērusi. Cilvēki bija redzējuši, kā viņa atstājusi bāru agrāk par citiem. Kad izgājuši pārējie, viņa gulējusi grāvī bez dzīvības. Seja bijusi melna kā ogle.

Elena nodrebēja.

—   Otrā slepkavība arī notika pilsētā, vai tiesa? — viņa jautāja.

—  Jā. Tā nabadzīte bija kalpone. Viņai bija brīvs vakars. Kad saimnieks izgāja dārzā pastaigāties ar suni, viņš atrada meiteni uz celītes; viņa bija nožņaugta, tāpat kā pirmā. Un neviens nebija dzirdējis ne skaņas, lai gan tas noticis tieši viesistabas logu priekšā. Viņai, acīmredzot, uzbrukums nāca pilnīgi negaidīti.

—   Zinu, — Elena pamāja, — celītes malā bija krūmi, kas atgādināja cilvēku figūras. Pēkšņi viens krūms metās viņai virsū.

Misis Outsa paskatījās uz Elenu un sāka skaitīt uz pirkstiem.

—    Kur tad es paliku? Pirmā, otrā, trešā… Jā, trešā slepkavība notika bārā, un tad pie mums bija satraukums, jo tas vairs nenotika pilsētā, bet laukos, netālu no mums. Meitene, kas strādāja bārā, uz īsu brīdi ieskrēja virtuvē noskalot pāris glāzes, un pēc dažām minūtēm viņu atrada tur: viņa bija nožņaugta ar pašas dvieli, kas atradās virtuvē. Bārs bija pilns ar apmeklētājiem, taču neviens neko nebija dzirdējis. Viņš, acīmredzot, nemanot bija iegājis pa aizmugurējām durvīm un uzbrucis no mugurpuses.

Klausoties misis OuLsas stāstīto, Elenai likās, ka dzirdētais ir kaut kas nereāls: tādas lietas taču patiesībā nevarēja notikt. Tomēr visas šīs baismas kļuva īstas, tiklīdz Elena atcerējās mikluma piesātināto ielejas tumsu, kokus, kas kļaujas klāt logu stikliem un kuru apveidos rādās izķēmotas sejas, kas glūņā logos, krūmus, kas tumsā cenšas pielīst klāt un grib iekļūt mājīgajā virtuvē. Elena pēkšņi juta, ka baiļu viņa ir atēdusies.

—    Diezgan, nestāstiet vairāk, — viņa palūdza misis Outsai.

Tomēr Outsa, stāstu iesākusi, gribēja to pabeigt.

—  Pēdējā slepkavība, — viņa turpināja, — tika izdarīta piecas jūdzes no šejienes. Jauna meitene, apmēram jūsu vecumā, strādāja par audzinātāju kādā lielā ģimenē, atbrauca mājās atvaļinājumā un gatavojās iet uz dejām. Viņa bija savā guļamistabā un vilka pāri galvai skaisto vakarkleitu. Tieši šinī brīdī viņš metās tai virsū un savilka atlasa kleitu ap kaklu tik stingri, ka tā aizžņaudza rīkli, un meitene noslāpa. Viņas seju aizsedza audums, un viņa neko neredzēja. Šī meitene pārāk ilgi tīksminājās par sevi spoguļa priekšā un nejuta, kas notiek apkārt. Viskaitīgākais paradums. Es vienmēr esmu teikusi, ka tic skaistuma konkursi ne pie kā laba nenovedīs.

Elena visiem spēkiem centās neļauties iztēlei, tāpēc viņa tūlīt pat pieķērās stāsta vājajai vietai:

—     Ja viņa būtu skatījusies spogulī, tad ieraudzītu uzbrucēja attēlu, un viņš nevarētu meiteni pārsteigt. Ja viņa ģērba kleitu pāri galvai, kā tad viņa spēja spogulī kaut ko redzēt? Un tālāk, ja rokas viņai bija brīvas, viņa būtu aizsegusi kaklu un nebūtu ļāvusi sevi nožņaugt.

Tomēr tas nelīdzēja. Elena ]oti dzīvi iztēlojās šo ainu. Vispirms, guļamistaba… Varbūt tāpēc, ka Elcnas mantība aprobežojās ar pāris kleitām, viņa ļoti nopietni izturējās pret katru īpašumu, piemēram, pret savu istabu, pat ja par to maksāja kāds cits.

Viņa iedomājās, ka nogalinātajai audzinātājai bija tāda pati guļamistaba kā viņai «Kalngalos», — gaiša un skaisti iekārtota. Tajā dažādu nieciņu bija atliku likām, ko gan pusaudzes, gan pieaugušas meitenes glabā kā vislielākos dārgumus — bērnības atmiņas un sievietes trofejas — suvenīri, ko pielūdzēji nopirkuši kādā restorāniņā. Hokeja nūjas līdzās stilizētām garkājainām lellēm, skolas draudzeņu un pielūdzēju fotogrāfijas, pūdera, krēma kārbiņas — un atlasā ietīts, čokurā savilcies ķermenis uz paklāja.

—  Kā tad viņš tika mājā iekšā? — Elena vaicāja, viņai ļoti gribējās sevi pārliecināt, ka tādas šausmas nevar būt patiesība.

—   Pavisam vienkārši, ^ misis Outsa atbildēja. — Viņš uzlīda uz verandas jumta un no turienes caur logu ielīda guļamistabā.

—   Bet kā viņš uzzināja, ka meitene būs guļamistabā?

—   Viņš taču ir vājprātīgais, bet tādi zina visu. Viņš vajāja jaunas meitenes. Ticat vai neticat, bet, ja kaut kur parādās jauna meitene, viņš tūlīt pat to sajūt.

Elena bažīgi palūkojās uz logu, kur ar pūlēm varēja atšķirt tikai lietū spožos koku zarus, kas pārliekušies pāri melnajai krūmu masai.

—  Vai jūs aizmugurējās durvis aizslēdzāt? — viņa jautāja.

—  Jau sen. Es tās aizslēdzu vienmēr, kad Outss aizbrauc.

—   Nezin kāpēc viņš kavējas?

—    Nav ko baidīties. — Misis Outsa paskatījās uz pulksteni, kuram uzticēties varēja tikai ļoti vieglprātīgs cilvēks. — Lietus izmiekšķējis visus ceļus, bet mūsu mašīna ir ļoti veca. Outss stāsta, ka nākoties kāpt ārā un to pret kalnu stumt.

—   Viņam jāatved jaunā slimnieku kopēja?

Tomēr misis Outsa noraidīja Elenas daudznozīmīgo toni.

—    Šinī ziņā es nekad neesmu uztraukusies, — viņa atbildēja, — Outsu var mierīgi atstāt divatā ar jebkuru skaistuli.

—   Jā, protams, — Elena atbildēja, nemierīgi vērodama tumšos logus. — Varbūt mēs tagad aizvērsim slēģus, lai kļūtu vēl mājīgāk?

—   Kāda jēga visiem šiem slēģiem un bultām? — misis Outsa, negribīgi pieceldamās, norūca. — Ja viņš gribēs, viņš atradīs kā ienākt… Labi, slēģus tomēr jāaizver.

Verot ciet slēģus, Elena izjuta tīksmi. Viņai likās, ka tumsa, V kas līda iekšā pa logu, ir uzvarēta. Kad slēģi bija aizvērti un logi paslēpušies aiz īsiem sarkaniem aizkariem, virtuve kļuva par simpātiska lauku interjera paraugu.

—   Ir vēl vicas logs, mazgājamā telpā, — misis Outsa sacīja, atverot durvis virtuves pretējā galā.

Aiz durvīm valdīja melna tumsa kā ogļu šahtā. Tikko misis Outsa bija atradusi slēdzi un iededza gaismu, Elena ieraudzīja (īru istabu ar balsinātām sienām, kurā atradās veļas rullis, vara katls un paliktņi šķīvjiem.

—  Kāda laime, ka te ievilkta elektrība, — Elena bilda.

—  Gandrīz visā stāvā ir drausmīga tumsa, — misis Outsa skaidroja. — Gaisma deg tikai koridorā, slēdži vēl ir arī noliktavā un bufetes telpā. Outss tikai sola sakārtot visu, kā nākas, vairāk neko no viņa nevar sagaidīt. Nabadziņš, viņam vajadzētu vēl pāris sievu, kas strādātu viņa vietā.

—  Te jau ir kā tāds labirints, Elena brīnījās, atvērusi durvis no mazgājamās telpas uz garu koridoru, kuru apgaismoja viena vienīga elektriskā lampiņa, kas karājās pie griestiem apmēram koridora vidū. Tās gaisma varēja saskatīt tikai akmens bruģa grīdas laukumiņu; tālākais gals un ejas sānu atzarojumi grima tumsā. Šur tur bija redzamas aizvērtas durvis blāvi brūnā krāsā. Tās atstāja drūmu, tādu kā kapsētas iespaidu, un Elena iedomājās, ka aiz katras no tām atrodas aizzīmogota kapliča. — Vai jums neliekas, ka aiz katrām aizvērtajām durvīm vienmēr ir kaut kas noslēpumains? — Elena bilda. Vienmēr gribas uzzināt, kas atrodas aiz durvīm.

—   Centīšos uzminēt, — misis Outsa atbildēja. — Te ir žāvēta krūtiņa un spāņu sīpolu saišķi, un, ja jūs atvērsiet pieliekamās telpas durvis, tad pārliecināsieties, ka es daudz neesmu kļūdījusies. Ejam. Šeit vairāk neka nav.

—   Nē, — Elena paziņoja. — Pēc jūsu uzjautrinošajiem stāstiem es neaizmigšu, ja nebūšu atvērusi visas durvis. Man jāpārliecinās, ka tur neviens neslēpjas.

—   Ko tad tāda knīpa kā jūs varētu izdarīt, ja ieraudzītu slepkavu?

—    Uzbruktu viņam bez domāšanas. Ja labi krietni sadusmotos, nebūtu nekādu baiļu.

Misis Outsa sāka smieties, tomēr Elena uzstāja, ka mazgājamā telpā jāpaņem svece un jāapstaigā viss stāvs. Misis Outsa apsargāja Elenu, kamēr viņa rūpīgi apskatīja pieliekamo telpu, bufeti, galdnieku darbnīcu un citas palīgtelpas.

Gaiteņa galā bija vēl viena eja, vēl drūmāka un tumšāka, kas veda uz malkas noliktavu un ogļu pagrabu. Spraucoties

starp putekļainajiem maisiem un ielūkojoties visos stūros, Elena izgaismoja katru izcilni, katru nišu.

—   Ko jūs te cerat atrast? — misis Outsa painteresējās.

—   Patīkamu jaunu cilvēku?

Kad Elena apstājās vēl vienu aizslēgtu durvju priekšā, misis Outsa vairs nesmaidīja.

—  Tā ir vieta, kur neiekļūsim ne mēs, ne kāds cits, — viņa nīgri teica. — Un, ja jūsu psihopāts iekļūtu šeit, es teiktu, ka viņam ir ļoti laimējies.

—  Kāpēc? — Elena brīnījās. — Kas tur ir?

—  Vīna pagrabs, un atslēga ir tikai profesoram. Tālāk par durvīm te tikt nevar.

Elena, kas pati spirtotos dzērienus neņēma ne mutē, varbūt vienīgi sevišķos gadījumos, atcerējās, ka visu laiku, kopš viņa sāka strādāt «Kalngalos», ne reizi pusdienās nav pasniegts ne vīns, ne kaut kas stiprāks.

—   Vai tad viņi visi te ir atturībnieki un dzer tikai tēju,

—  viņa jautāja.

—   Profesoram jau nekas netraucē ieņemt kādu glāzīti, ja jau viņam ir atslēga, — misis Outsa atbildēja, — bet OuLsam un jaunajiem džentlmeņiem nākas iet uz bāru, lai kaut mazliet izskalotu kaklu. Misters Raiss ir vienīgais, kas dažreiz painteresējās, vai es negribot iedzert.

—   Cik nejēdzīgi, ka, strādājot tik smagu darbu, jums neļauj iedzert pat alu, — Elena juta līdzi.

—  Man izmaksā kompensāciju, — misis Outsa paziņoja.

—   Mis Vorena gluži kā apmāta noteikusi, ka šinī mājā nedrīkst uz galda pasniegt nekādas stipros dzērienus. Viņa tāpat kā profesors nevienu neaiztiek, lai tikai ļauj viņai palikt ar mīļajām grāmatām. Viņa jau nav ļauna — vienkārši aizliedz to, kā dēļ ir vērts dzīvot. Tāda viņa ir.

Arī Elena mis Vorcnu bija iedomājusies tieši tādu pašu: pelēka un izbalējusi, mūžīgi sēd pie grāmatām, neļauj cilvēkiem darīt to, ko viņi vēlas.

Pirms griezties atpakaļ, misis Outsa nespēja novaldīt savas jūtas un spēcīgi iespēra ar kāju vīna pagraba durvīm.

—   Esmu zvērējusi, — viņa svinīgi paziņoja, — ja šī pagraba atslēga kādreiz nokļūs manās rokās, tad tur būs par vienu pudeli brendija mazāk.

—    Droši vien elliem? — Elena jautāja un ierosināja:

—    Iesim atpakaļ uz virtuvi. Man jums jāizstāsta kaut kas šaušalīgs.

Kad viņas atgriezās virtuvē, misis Outsa pēkšņi sāka smieties:

—    Jums kaut kas jāizstāsta man. Bet man jums kaut kas jāparāda. Paskatieties!

Viņa atvēra vienu no sienas skapjiem un norādīja uz vairākām tukšām pudelēm, kas bija sarindotas plauktā.

—   Misters Raiss tās sauc par «līķīšicm» vai «tukšulītēm». Viņš man atnesa no bāra dažas pudeles džina un brendija.

—  Viņš ir labs puisis, — Elena sacīja. — Viņā kaut kas ir. Žēl, ka viņš tik samaitāts.

—  Velns nav tik melns, kā to mālē, — misis Outsa teica.

—   No tās skolas Oksfordā viņu izslēdza tāpēc, ka viņš dzīvojis ar kādu meiteni. Taču viņš man stāstīja, ka drīzāk pats esot pavests, nekā bijis pavedējs. Sievietes viņu ne sevišķi interesē.

—  Tomēr viņš flirtē ar misis Ņūtonu.

—   Viņš vienkārši izklaidējas. Ja viņa saka «a», viņš saka «b». Viņš ķircinās un viss.

Elena sāka smieties un lūkojās uz kvēlojošajām oglēm kamīnā. Viņa nezināja, ka nepieejamajā cietoksnī rodas arvien jaunas un jaunas plaisas. Viņa noglāstīja rudo kaķi, kurš atbildēja ar neparasti skaļu murrāšanu, un šīvakara piedzīvojumi likās kaut kas pavisam tāls.

—  Es apsolīju jums kaut ko izstāstīt, — Elena atgādināja,

—   ticiet vai neticiet, bet, kad es gāju cauri jaunajai audzītei, es satiku to žņaudzēju.

Protams, viņa pati ne visai ticēja, ka patiešām satikusi slepkavu, tomēr lai padarītu savu stāstu ticamāku un spēcīgāk ietekmētu misis Outsu, viņa sīki jo sīki aprakstīja, kā viss noticis. Tā bija kā tāda drausmu pilna pasaka, kas beidzas pašā interesantākajā vietā: cilvēks slēpjas aiz koka, un neviens nezina, kāds ļauns darbs viņam prata.

Ne jau vienīgi Elena slepkavību uzskatīja par kaut ko neiespējamu un neticamu. Kotedžā, kas atradās kalna nogāzē netālu no «Kalngaliem», melnacaina meitene vēroja sevi spogulī, kas mitrumā bija nedaudz ai/svīdis. Viņa bija sasārtusi no miklā kalna gaisa un smaidīja, pārgalvīgi un mazliet izaicinoši.

No viņas plūda možums un dzīvesprieks un likās, ka viņa nevienam neļaus sev darīt pāri. Ar enerģisku kustību viņa uzlika sev galvā spilgti sarkanu ar roku adītu bereti, pagrieza to uz sānu, gandrīz aizsedzot īsos melnos matus, nopūderēja degunti- ņu un vaigus un nokrāsoja ar viņai pavisam nevajadzīgu lūpu krāsu mitrās, koši sarkanās lūpas, kaut ko pie sevis klusu dungodama.

Meitene pārlaida skatu savai nelielajai istabiņai ar zemiem apmestiem griestiem, ieplaisājušajām sienām un cieši aizvērto logu, kuram priekšā karājās vecs muslīna aizkars, un viņai vēl vairāk gribējās kaut vai uz īsu brīdi izkļūt ārā no mājas. Meitene pārliecināja sevi, ka tas jādara, jo viņai ir pretīgi sēdēt šeit kā cietumā un ieelpot mājas skābo smārdu. Katru vakaru vai mirt nost aiz garlaicības tikai tādēļ, ka kaut kur izdarīts noziegums! Viņa vēlējās nokļūt bārā, pakoķctēt ar puišiem, iedzert kādu glāzi ābolu vīna un paklausīties pa radio jauku mūziku.

Viņa aizpogāja līdz pašai augšai savu sarkano ādas mēteli, iegrūda kājas gumijas zābaciņos un taustīdamās nokāpa pa čīkstošajiem pakāpieniem. Kad meitene izslīdēja no kotedžas, viņas sirds sāka sist straujāk, taču ne aiz bailēm, bet priecājoties par gaidāmo jauko vakaru. Viņa gluži tāpat bija pieradusi staigāt pa tumšo šauro celiņu, kas strauji laidās lejup ieplakā, kā Londonas iedzīvotājs pierod pie Pikadilli. Neapdzīvotā ieleja viņai bija labi pazīstama un neizraisīja nekādas bailes, viņas nervi bija kārtībā, un meitene nespēja pat iedomāties, ka kāds varētu viņai uzbrukt. Ātriem un drošiem soļiem viņa kāpa lejā pa akmeņaino nogāzi.

Nonākusi pie jauno lapegļu audzes, meitene apzinājās, ka ir jau gandrīz pie sava mērķa. Lai nokļūtu bārā, viņai bija jānoiet vēl apmēram jūdze pa līdzenu ceļu.

Profesora Vorena māja parādījās priekšā kā civilizācijas simbols. Tā bija tik tuvu, ka viņa dzirdēja Džeka Ililtona izpildītās dziesmas vārdus.

Meitene, tāpat kā daudzi citi velsieši, bija apveltīta ar muzikālo dzirdi, un viņai bija laba balss. Viņa tūlīt uztvēra melodiju un pilnā balsī sāka dziedāt, pati izdomājot vārdus, ko nevarēja sadzirdēt.

Lietus tecēja pāri sejai, un nepārtraukti cirta acīs haotiskās ūdens šaltis, kas krita cauri paretajiem lapegļu zariem, zeme bija izmirkuši un gluma, neraugoties uz biezo skuju paklāju.

Sveika un vesela, laimīga un bezrūpīga meitene gāja pretī savai nākotnei. Neveltot nekādu vērību nejaukajam laikam, gluži kā saplūdusi kopā ar visu apkārtni, viņa dziedāja un gāja caur tumšo audzi kā īsts ziedošās jaunības iemiesojums.

Viņai bija lieliska redze, un viņa skaidri saskatīja šauro koku aleju. Mcžiņa beigās, kur koki kļuva retāki, tie auga tikai vienā rindā. Taču viņai nebija tik dzīva iztēle kā Elenai, tāpēc, ievērojusi, ka viens stumbrs sakustas, viņa nodomāja, ka to sašūpojis vējš.

Ja viņa būtu vērīgāk palūkojusies uz šo koku, tad nespētu vairs ticēt savām acīm. Veselais saprāts viņu brīdinātu, ka koki nevar atrauties no savām saknēm. Bet viņa kokam neveltīja nekādu vērību un sāka dziedāt vēl ska)āk, iedama cauri tumšajai alejai.

Kad meitene atradās līdzās pēdējam kokam, tas negaidīti pārvērtās par cilvēku. Izrādījās, ka zari ir izstieptas rokas, kas sniedzas pēc viņas… Bet viņa vēl arvien neticēja.

Tāpēc, ka zināja, tas nevar būt.

Ceturta nodaļa ATMIŅAS

—    Koks sakustējās, — Elena noslēpumaini čukstēja, pabeigdama savu stāstu mierīgajā un mājīgajā virtuvē, — un es ar šausmām ieraudzīju, ka tas ir cilvēks. Viņš bija slēpies tur kā tīģeris, kas gatavs mesties virsū savam upurim.

—    Nu, nu, un tālāk. — Misis Outsas balsī skanēja neslēpta zobgalība. — Es bieži esmu stāvējusi pie tā, gaidīdama Scrvidenu, kad viņa strādāja šeit, un katru reizi tai bija cita forma.

—  Servidcnai? — EJena atkārtoja.

—  Jā. Viņa dzīvo kotedžā, tepat nokalnē. Skaista meitene, bet viņai vajadzētu citādāk ģērbties. Vecā lēdija Vorena nevarēja viņu ciest. Viņa teica, ka Servidcnai nelabi ožot kājas, un, ja viņa zem gultas mazgāja grīdu, lēdija gaidīja ar nūju rokās. Kad meitene līda ārā no gultas apakšas, vecene centās iesist viņai pa galvu.

Elena iesmējās. Dzīve bieži bija pagriezusi viņai savu drūmāko pusi, tomēr tā bija un palika mūžīga komēdija.

—   Man kļūst zināmi arvien jauni un interesanti sīkumi par šo jauko vecenīti, — viņa sacīja. — Es vēlētos izmazgāt grīdu zem viņas gultas. Tad viņa uzzinātu, ka mani neparko nevar noķert.

—  Scrvidena domāja tāpat. Viņa centās apmānīt veceni un drāzās no pagultes tādā brīdī, kad to vismazak gaidīja… Tomēr galu galā viņu noķēra. Vecene tā iesita Servidcnai, ka tēvam vajadzēja nākt un aizvest viņu mājās.

—   Viņa, protams… Kas tas ir?

Elena apklusa un ieklausījās. Atkal atskanēja tas pats troksnis: kāds neatlaidīgi klauvēja pie loga rāmja. Nevarēja saprast, no kurienes skaņa nāk, bet likās, ka klaudzināja kaut kur blakus.

—   Vai kāds dauzās pie durvīm? — Elena jautāja.

Ieklausījās arī misis Outsa.

—   Liekas, tas ir koridora logs, — viņa beidzot teica.

—      Atrāvies aizbīdnis. Outss vairākas reizes solīja, ka salabošot.

—   Vai tas ir bīstami? — Elena uztraucās.

—    Nebaidies, mis. Slēģi ir aizvērti. Neviens pie mums iekšā netiks.

Tomēr vējš pieņēmās spēkā, un monotonie klaudzieni un šņirkstoņa kļuva arvien skaļāki. Tas Elenu tā satrauca, ka viņa nevarēja mierīgi dzert tēju.

—   Drausmīga nakts, — viņa teica, — un, ja tas cilvēks gaidīja Servidenu, es viņu neapskaužu.

—  Nu, tagad viņš to jau ir saķēris, — misis Outsa iesmējās,

—   un viņa vairs nejūt, kāds ir laiks.

—  Atkal dauzās… Vai jums ir skrūvgriezis?

Elenai iemirdzējās acis, tāpēc ka viņai ļoti patika visi sīkie galdnieku un atslēdznieku darbi.

—   Ziniet, misis Outsa, — viņa skaidroja, — šis troksnis jūs kaitinās, jūs sabojāsiet pusdienas, un mums sabojāsies vēderi. Paskatīsimies, varbūt es varu salabot.

—   Vienmēr jūs atrodat sev darbu, — misis Outsa norūca, sekojot Elenai mazgātavā.

Nelielais lodziņš atradās ejas galā blakus mazgātavas durvīm. Kad Elena atvēra slēģus, vēja brāzma atrāva logu vaļā it kā kāds no ārpuses būtu iesitis pa stikliem, un lietus iecirtās meitenei sejā.

Gara sieviete un maza meitene stāvēja blakām pie loga un lūkojās tumsā. Viņas redzēja tikai melnu krūmu jucekli un spīdīgus koku zarus, kas locījās vējā.

—  Ir gan baismīgi tur ārā, — Elena sacīja. — Interesanti, vai es varēšu pienaglot šo aizbīdni? Vai jums ir mazas nagliņas?

Misis Outsa iegāja mazgātavā meklēt nagliņas un atstāja Elenu pie loga vienu. Šinī pusē mājas tuvumā krūmu nebija, tā ka neradās iespaids, it kā pelēkā masa līstu klāt pie mājas; aiz loga bija iestājusies īsta nakts, tumsa bija draudīgi smaga kā melns akmens.

Šis skats piespieda Elenu sacelties pret savām bailēm.

—  Nu, nāc iekšā, ja tev ir drosme! — viņa skaļi iekliedzās.

Un tad no virtuves atskanēja griezīgs spiedziens. Elena

sastinga. Atbilde varēja būt tikai viena: virtuves stūrī bija noslēpies maniaks, un viņa, Elena, ir vainīga, ka nelaimīgā misis Outsa, neko nenojauzdama, iekritusi viņam tieši ķetnās.

«Viņš uzbrucis viņai,» Elena nodomāja, paķēra resno koku, ko aizliek priekšā slēģiem, un metās uz virtuvi.

Misis Outsa viņu sagaidīja ar nc mazāk skaļu spiedzienu, bet Elena nevarēja saprast, kas drosmīgo sievieti pārbaidījis līdz histērijai.

—  Pele! — viņa kliedza. — Tā aizskrēja uz turieni!

Elena skatījās uz misis Outsu un neticēja savām acīm.

—  Nevar būt, ka jūs tā nobijāties no mazas pelītes. Tas nav iespējams. Tas ir arhaisms.

—   Bet man no tām auksti drebuļi skrien pār kauliem,

—   misis Outsa sāka gausties.

—    Tādā gadījumā, lai cik arī man būtu žēl. jānotiek slepkavībai. Klausies, Runci, Runci, kis — kis!

Elena tā arī nespēja piesaistīt kaķa uzmanību, kurš turpināja cītīgi laizīt ķepas, pilnīgi nodevies savai iemīļotajai nodarbībai. Misis Outsa to aizstāvēja:

—   Viņš ir ļoti pieklājīgs un sabiedrisks kaķis, bet nemīl ķert peles. Outss nositīs peli.

—   Ja tas ir mājiens, tad es atsakos to saprast. Es nevaru nosist pelīti, mēģināšu viņu aizbaidīt.

Elena ātri pielāgojās katrai situācijai un ļoti dzīvi uztvēra visas pārmaiņas. Viņa zināja, ka drāma bieži vien beidzas kā farss, tā kā tagad, kad viņa uz ceļiem rāpoja pa virtuves grīdu un no visa spēka dauzīja ar koku grīdas dēļus.

Bet tikai tad, kad būs beigusies šī nakts, viņa aptvers, ka šausmu vilnis, kurā iegrimusi visa māja, ir aizplūdis, un atklājies visu šo baismu izraisītājs, kaut kas zemisks un nicināms.

Te beidzot Elena ieraudzīja savu upuri mazu un diezgan simpātisku grauzējiņu. Pelīte aizšmauca no viņas tālāk bez kādām sevišķām bailēm, kā jau sena iemītniece, kas pārliecināta par savām tiesībām.

—   Kur viņas aliņa? — Elena čukstus jautāja.

—   Tajā stūrī, — sieviete parādīja ar drebošu roku.

—   Outss visu laiku solās to aizbāzt.

Elena iedzina pelīti viņas mājā un pēkšņi nodrebēja, izdzirdusi soļus uz aizmugurējām kāpnēm.

Kas tur ir? — viņa iesaucās.

—  Tas nav viņš, — misis Outsa saka smieties. — Ja atnāks viņš, jūs neko nedzirdēsiet. Viņš pielavās bez skaņas. Šie izklausās pēc mistera Raisa soļiem.

Tajā brīdī durvis atvērās, un virtuvē ienāca Stivcns Raiss ar čemodānu rokā. Ieraudzījis kautrīgo un pieklājīgo mis Keipelu tupam uz ceļiem, ar izjukušiem, acīm pārkritušiem matiem, viņš sastinga.

—  Kas te notiek? — viņš jautāja. — Vai spēlējat indiāņus, vai esat noslēgušas derības, kura ātrāk aizrāpos līdz stūrim? Pieņemiet mani arī.

—   Es trenkāju pelīti, — Elena paskaidroja.

—   Brīnišķīgs sports. Es jums palīdzēšu.

—   Nē, es negribu to noķert. — Elena piecēlās kājās un nolika koku uz galda. — Es domāju, ka viņa jau ir aizbēgusi.

Stīvens apsēdās uz krēsla un paskatījās apkārt.

—  Šeit es vienmēr jūtos kā mājās, — viņš teica. — Tā ir vienīgā istaba šinī briesmīgajā namā, kas man patīk. Mēs ar misis Outsu šeit rīkojam kolektīvus aizlūgumus.

—   Kur jūsu suns? — Elena vaicāja.

—   Manā istabā. Mis Vorena, par nožēlu, neatnāca dzert tēju kopā ar mums. Tāpēc iepazīstināšana tiek atlikta.

—     Kāpēc jums tas vajadzīgs? — Elena jautāja.

—   Vienalga, rītdien jūs aizbrauksiet. Labāk, lai mis Vorena neko nezina.

—   Nē, — Stīvens spītīgi pastiepa uz priekšu savu jau tā izcilo zodu. — Es gribu spēlēt atklāti. Un tas no manas puses nav nemaz tik cēli, jo es zinu, ka varonīgais Ņūtons tik un tā viņai izstāstīs.

—  Vai tiešām viņš stāstīs? — Elena neticēja.

—   Kā gan citādi! Patiesību sakot, Oto neatstāja sevišķi labu iespaidu. Viņš, nelaimīgais, nav pieradis pie svinīgām tējas dzeršanām. Tāpat kā saimnieks, viņš labāk jūtas virtuvē.

—    Bet misis Ņūtonai gan vajadzēja patikt, — Elena neatlaidās , atsaukdamās uz pazīstamo teicienu: «Ja mīli mani

—   mīli arī manu suni.»

—    Varbūt patika, taču viņa to neizrādīja. — Atvēris čemodānu, kas izrādījās tukšs, Stīvens pagriezās pret misis Outsu: — Kur ir mūsu «tukšulītes»? Es šos «līķīšus» labāk aiznesīšu uz bāru, lai tos nejauši neierauga jūsu vīrs, citādi viņš var dabūt sirdstrieku.

—    Droši vien jūs gribat atvadīties no jaunās dāmas, kas tur strādā?

Misis Outsa pamirkšķināja Elenai, kas garo virtuves sarunu rezultātā zināja, ka ar to jāsaprot bāra saimnieka meita. Acīmredzot, jaunajai dāmai bija ne tikai svētās — šīs iestādes aizbildnes loma, bet viņa bija arī magnēts, kas pievelk visus ne sevišķi daudzos apkārtnes vīriešus.

Misis Outsa, izmantojot savu privileģēto saimnieces stāvokli, uzdeva Raisam vēl vienu ne sevišķi delikātu jautājumu:

—    Ko teiks otra jūsu dāma, ja savu pēdējo nakti nepavadīsiet mājās?

—   Mana otra — kas tā tāda? — Stīvens jautāja.

—   Misis Ņūtona Vorena.

—    Misis Ņūtona Vorena ir cienījama precēta sieviete. Viņa, bez šaubām, vakaru pavadīs sava uzticamā dzīvesbiedra sabiedrībā, kurš risinās matemātikas uzdevumus… Vai jums ir svaiga tēja?

Elena nedzirdēja viņa jautājumu, tāpēc ka viņai piepeši ienāca prātā interesanta doma.

—    Vai mis Vorena tēju dzēra augšā, lēdijas Vorenas guļamistabā? — viņa jautāja.

—   Acīmredzot, jā, — Stīvens atbildēja.

—    Viņa droši vien tur sēd jau ļoti ilgi. Varbūt man nomainīt viņu?

—  Ja jūs to darīsiet, — pamācošā tonī teica Stīvcas, — tad pasekojiet, lai vecajai būtu pietiekoši daudz spilvenu. Zināms, ja jūs protat izvairīties.

—   Vai tad viņa vienmēr mētājas ar spilveniem? — Elena neticīgi jautāja.

—  Tas ir vienīgais viņai zināmais pašapliecināšanās veids.

—   Nav svarīgi. Es domāju, ka lēdija Vorena, ņemot vērā viņas vecumu, ir ļoti enerģiska, par to var tikai jūsmot.

—  Jūs būsiet vīlusies, — Stīvens sacīja. — Viņa vienkārši ir veca ragana ar nejauku raksturu, drausmīgi neaudzināta. Kad viņas augstību iepazīstināja ar mani, viņa ēda apelsīnu un, lai radītu iespaidu, uzspļāva man visas sēkliņas.

Atcerējies šo scēnu, Raiss saka smieties.

—  Man ļoti būtu gribējies redzot, ka viņa šai apnicīgajai kopējai sviež ar auzu biezputru, viņš sacīja.

—   Tas droši vien gadījās pilnīgi nejauši. Lēdija Vorena nedomāja, ka trāpīs viņai.

Misis Outsa pacēla asarainās acis viņa centīgi tīrīja sīpolus.

—   Nē, mis, — viņa iebilda. Lēdija Vorena neparko nebūtu kļūdījusies. Kad viņa bija jaunāka, viņa caurām dienām medīja trušus un putnus. Runā, ka viņa pat gultā neesot šķīrusies no bises.

—  Tātad viņa jau sen šeit dzīvo? Elena jautāja.

Meitene cerēja, ka viņas ziņkārība tiks apmierināta

pilnīgi — misis Outsas noslēpumainais izskats liecināja, ka viņai gribas pamēļot.

Stīvens samīcīja cigareti, rudais kaķis uz paklājiņa ņi urrāja, pelīte mazgājās, jūtoties pilnīgā drošībā savā aliņā. Gaišajā virtuvē valdīja miers, bet aiz mājas sienām trakoja vētra.

Neganta vēja brāzma sašķīda pret mājas stūri, izkustinot vaļīgi aizvērtos koridora loga slēģus. Lēnām, kā neredzamu pirkstu spiests, logs atvērās, un nakts iekļuva mājā.

Caur šo plaisu nakts ielūkojās vāji apgaismotajā gaitenī, kura tālais gals grima tumsā. Aiz stūra atradās palīgtelpas — nelielu istabiņu labirints, kur viegli varēja paslēpties cilvēks.

Virtuvē misis Outsa kavēja laiku publikai.

—  Runā, — viņa, noslēpumaini čukstot, paziņoja, — ka vecā lēdija Vorena esot nošāvusi savu vīru.

—   Nevar būt! — Elena un Stīvens vienā balsī iesaucās.

—   Var! — misis Outsa paziņoja. — Tagad tās liekas vecmāmiņu pasakas, bet mana māte izstāstīja visu, kā bijis. Vecais sers Rodžers esot bijis tieši tāds pats kā mūsu profesors, noslēgts un nerunīgs, viņu interesējušas tikai grāmatas. Viņš saņēmis lielu naudu par kādu izgudrojumu un uzcēlis māju šeit, kur nebūtu neviena kaimiņa. Lēdijai Vorcnai tas viss neesot paticis, un viņa pastāvīgi grcmzusics uz vīru. Reiz viņi nopietni sastrīdējušies vīra kabinetā. Ļaudis dzirdējuši, ka viņa saukusi viņu par nelieti un solījusies nogalināt. Pēc dažām minūtēm viņu atraduši mirušu. Viņš bijis nošauts ar lēdijas Vorenas medību bisi.

—   Pavisam nelāgi, — Stīveas nomurmināja.

—    Jā, visi domājuši, ka viņu pakārs, — misis Outsa turpināja. — Izmeklēšanā uzdoti vairāki ļoti nepatīkami jautājumi, tomēr viņa esot pastāvējusi, ka tas bijis nelaimes gadījums, un advokāts panācis viņas atbrīvošanu… Pēc tam pret lēdiju šeit izturējušies tā, ka viņa aizbraukusi uz ārzemēm. Vispār, viņa arī tāpat būtu aizbraukusi, tāpēc ka neieredzēja šo māju.

—   Un tad tajā neviens nedzīvoja? — Elena jautāja.

—  Nē. Kad profesors aizgāja no Oksfordas, viņš atbrauca uz šejieni un dzīvoja tieši tāpat kā viņa tētiņš, — allaž sēdēja četrās sienās un nekur negāja. Vecā lēdija Vorena atgriezās tikai tad, kad saslima.

—    Kas viņai ir? — Elena painteresējās. — Ar ko viņa slimo.

Misis Outsa saknieba lūpas un pašūpoja galvu.

—   Smags raksturs un ātra daba, vairāk nekas.

—   liet, misis Outsa, viņai jābūt nopietni slimai, ja viņai vajadzīga kopēja un ārsts liek viņai gulēt.

—   Viņš domā, ka tā viņa sagādās mazāk rūpju. Bet viņa domā, ka tā viņai ērtāk apgriezt māju ar kājām gaisā. Viņa izklaidējas, aizdzenot vienu kopēju pēc otras un iebaidot jauniņās.

—  Tomēr mis Vorena man teica, ka profesors ļoti baidoties par viņas sirdi, — Elena neatlaidās.

—  Ak, vai var nerūpēties par māti, kas tevi dzemdējusi?

—   sacīja misis Outsa, kļuvusi sentimentāla.

—   Bet viņa taču profesoram ir tikai pamāte, — Stīvens iebilda. — Viņai nekad nav bijuši bērni. Viņa gaida, ka lēdija drīz vien izlaidīs garu; klijas jau ir salasījušās virs viņas galvas. Simona man stāstīja, ka vecā esot sastādījusi testamentu un visu savu naudu novēlējusi labdarības iestādēm. Viņai ir samaitāta gaume un, acīmredzot, labs iespaids par Ņūtonu. Lai nu kā, bet viņa ir piešķīrusi viņam ikgadēju uzturnaudu, kuras izmaksu pārtrauks pēc viņas nāves. Tieši tāpēc viņš ir šeit.

—  Tētiņš aizsūtīja pēc viņa, misis Outsa paskaidroja.

Elena iedomājās ledus aukstās profesora acis un

vienaldzīgo mis Vorenas skatienu. Negribējās ticēt, ka viņiem abiem var interesēt finansu apsvērumi.

—   Ai, — Stīvens pēkšņi iesaucās, pielēkdams no galda, kur nejauši bija uzsēdies. — Kas tas tāds?

Viņš izvilka sev no apakšas resnu koku, ko Elena ar vainīgu izskatu tūlīt izņēma viņam no rokām.

—    Piedodiet, — viņa teica. — Tas ir no gaiteņa slēģiem. Labi, ka atgādinājāt. Es pacentīšos salabot aizbīdni.

Pēc visa tā, ko viņa bija dzirdējusi, gribējās iespējami ātrāk pabeigt šo darbu un uzkāpt augšā. Zilajā istabā. Viņa veikli pienagloja bultas atsperi un atgriezās virtuvē.

Viņai par lielu brīnumu Stīvens palīdzēja misis Outsai tīrīt sīpolus.

—  Viņa vienmēr liek mani pie darba, — viņš pasūdzējās.

—     Tā viņa vīrieša klātbūtni virtuvē izskaidro Outsam, kad viņš atgriežas. Starp citu, kāpēc viņš tik ilgi kavējas? Lieku piecus šiliņus, ka viņš ir aizbēdzis kopā ar skaisto jauno slimnieku kopēju.

Misis Outsa iespurdzās:

—   Ja viņa ir tāda pati kā iepriekšējā, tad viņai nāksies sagrābt Outsu aiz deguna, lai piespiestu sevi noskūpstīt… Vai jūs, mis, tiešām esat nodomājusi padežurēt pie lēdijas Vorenas?

—   Es palūgšu, varbūt mis Vorena atļaus.

—  Tad atcerieties, ko es jums teikšu, un esiet uzmanīga. Esmu pārliecināta, ka viņa nebūt nav tik bezpalīdzīga, kā visi domā. Un staigā ne sliktāk kā mēs ar jums. Viņa vienmēr var izspēlēt kādu nelietību. Starp citu, vai jūs esat dzirdējusi, kā viņa runā, kad aizmirst, ka ir vārga vecenīte? Vai jūs esat dzirdējusi viņas balsi?

Elena piepeši atcerējās zemo balsi, gandrīz basu, kas skanēja no Zilās istabas. Te bija kāds noslēpums. Ziņkārības dzīta, Elena gandrīz skriešus devās uz durvīm.

— Jā, aizbīdni es nostiprināju, — viņa sacīja. — Pa nakti nesalūzīs. Tagad mēs esam pilnīgā drošībā.

Piektā nodaļa ZILĀ ISTABA

Kamēr Elena kāpa augšā pa kāpnēm, viņai nedeva mieru dīvaina sajūta, viņa it kā gaidīja, ka notiks kas neparasts. Tāda sajūta bija arī bērnībā, kad, pametusi rotaļlietas, viņa sarunājās ar Misteru Zirnekli, ko pati bija izdomājusi.

Daudzas stundas viņa varēja pavadīt viesistabas stūrī, tērzējot ar savu iedomāto sarunu biedru. Krēslas stundās, kad pa istabas sienām slīdēja liesmojošā kamīna uguns atblāzma, viņas varonis atdzīvojās un kļuva gandrīz reāls.

Sākumā māte negribēja samierināties, ka mazās meitiņas dzīvē ienāk pārdabiska būtne, bet vēlāk viņa saprata, ka Elena ir izraudzījusies vispaklausīgāko un uzticamāko rotaļu biedru — pašas iztēli, samierinājās ar neredzamo Misteru Zirnekli un bieži taujāja un klausījās Elenas sajūsmas pilnos stāstus par tā varoņdarbiem.

Kāpnes apgaismoja lampiņa garā auklā, kas nokarājās no trešā stāva griestiem, tāpēc kāpņu laukumiņā valdīja pustumsa. Šeit, pretī pakāpieniem, uz marmora paliktņa stāvēja milzīgs, desmit pēdas garš spogulis mazliet izbalējušā zeltītā kokgriezuma rāmī.

Piegājusi pie spoguļa, Elena ieraudzīja savu attēlu — sīka, bāla seja iznira no blāvā stikla dziļumiem, gluži kā slīkonis, kas septītajā dienā uzpeldējis no dziļa ezera.

Elena nodrebēja, un pēkšņais nepamatotais izbīlis viņai likās slikta zīme.

Viņa pieklauvēja pie Zilās istabas durvīm, iznāca mis Vorena, bāla un nogurusi pēc ilgās dežūras pie slimnieces gultas.

—   Vai atbraukusi jaunā kopēja? — viņa jautāja.

—   Nē, vēl nav atbraukusi. — Elenas balss skanēja gandrīz vai priecīgi. — Un mums nāksies viņu gaidīt vēl ļoti ilgi. Misis Outsa saka, ka lietus izmiekšķējis kalnainos ceļus un mašīna ar grūtībām tiks uz priekšu.

—    Ja, tas ir tiesa, — mis Vorena negribīgi piekrita. — Lūdzu, paziņojiet, tiklīdz viņa būs atbraukusi. Lai viņa kaut ko ieēd un nomaina mani.

Elena tūlīt pacentās izmantot radušos iespēju.

—    Vai es varētu pasēdēt pie lēdijas Vorenas? — viņa jautāja.

Mis Vorena tūlīt neatbildēja. Viņa zināja, ka brālis nekādā ziņā neuzticētu lēdijas Vorenas kopšanu nepieredzējušai jaunai meitenei. Taču Elena likās apzinīga un pilnīgi uzticama.

—   Paldies, mis Keipcla, — viņa atbildēja. — Tas būtu ļoti laipni. Lēdija Vorena ir aizmigusi, tāpēc jums būs jāsēd ļoti klusu un jāuzmana viņa.

Izgājusi no Zilās istabas, mis Vorena devās uz savu kambari, bet ceļā vēl pagriezās atpakaļ, Jai dotu dažus norādījumus:

—  Ja viņa pamodīsies un ko nebūt lūgs vai arī jums radīsies kādas grūtības, nekavējoties sameklējiet mani.

Elena apsolījās, bet zināja, ka mis Vorcnu meklēs tikai galējas nepieciešamības gadījuma. Viņa bija nolēmusi visu atrisināt pati ar saviem spēkiem, klusībā cerēdama, ka radīsies iespēja sevi parādīt.

Elenas ziņkārība bija sasniegusi augstāko robežu, kad viņa beidzot pārkāpa noslēpumainās Zilas istabas slieksni. Tā bija plaša telpa ar inasīvām pulētām mēbelēm, mazliet drūma tumši zilo tapešu, paklāja un logu aizkaru dēļ. Kamīnā kvēloja sarkanas ogles. Gaisā bija jūtams puvušu ābolu smārds, ko veltīgi centās slāpēt ar lavandas ūdeni.

Lēdija Vorena tumšsarkanā vatētā zīda jakā gulēja lielā gultā. Zem galvas atradās krietns daudzums spilvenu. Vecās sievietes acis bija aizvērtas, viņa smagi elpoja.

No pirmā skata Elena saprata, ka Stīvens nav kļūdījies: pie gultas saistītajā sirmgalvē nebija neka ceļa. Viņas sejā, kas bija grumbu izvagota kā veca karte, varēja manīt egoisma un nejauka rakstura zīmogu. Sirmie mati bija samērā īsi apcirpti un nevienādām, biezām šķipsnām krita 11/ pieres un kakla, bet deguns bija aizdomīgi sarkans.

Uz pirkstgaliem izgājusi cauri istabai, Elena apsēdās uz soliņa pie kamīna. Viņa ievēroja, ka katrs ogļu gabals ir ietīts baltā papīrā, tā ka grozs likās pilns ar sniega pikām. Viņa saprata, ka tas tiek darīts tāpēc, lai ogles negrabētu, kad tās ber kamīnā, un sēdēja pavisam klusu, it kā būtu saaugusi ar solu.

Lēdija Vorena turpināja skaļi un vienmērīgi elpot, taisni kā tvaika veltnis. Piepeši Elenai radās aizdomas, ka lēdija Vorena izliekas un spēlē komēdiju speciāli viņai.

«Viņa neguļ,» Elena nodomaja, «viņa vienkārši blcdās.»

Lēdija Vorena arvien vēl elpoja tikpat skaļi un droši vien gulēja, tomēr Elena juta, ka viņu novēro.

Kad Elena pagrieza galvu, lai paskatītos uz gultu, lēdijas Vorenas plakstiņi bija cieši aizvērti. Priecādamās par jauno, interesanto spēli, Elena gatavojās pārsteigt veco sievieti, un pēc dažiem nesekmīgiem mēģinājumiem beidzot viņai tas izdevās. Negaidīti pacēlusi galvu, Elena ieraudzīja, ka sirmgalve caur nedaudz pavērtiem plakstiņiem slepus skatās uz viņu ar dzīvām, spožām acīm. Lēdija Vorena tūlīt pat cieši aizvēra acis, taču, sapratusi, ka turpmāk izlikties vairs nav nozīmes, nevarīgā, drebošā balsi teica:

—  Panācict šurp.

Atcerējusies misis Oulsas brīdinājumu, Elena uzmanīgi tuvojās gultai. Savā zilajā kleitā ar priekšautu viņa likās ļoti maza, bāla un gandrīz nemanāma uz tumšo tapešu fona.

—  Nāciet tuvāk, — lēdija Vorena pavēlēja.

Elena paklausīja, nenolaižot acis no priekšmetiem, kas stāvēja uz galdiņa pie gultas. «Interesanti, ar kuru priekšmetu vecā man sviedīs?» Neapzināti viņa pastiepa roku pēc pašas lielākās pudeles ar zālēm.

—  Nolieciet pudeli atpakaļ, — slimniece viņai uzkliedza, — tā ir mana.

—   Ai, piedodiet, — Elena steidzīgi sacīja. — Man arī nepatīk, ja aiztiek manas lietas.

Nojautusi, ka viņām ir kaut kas kopējs, Elena droši piegāja pie gultas un uzsmaidīja lēdijai Vorcnai.

—    Jūs esat ļoti maza, — lēdija Vorena pēc ilgākas klusēšanas sacīja. — Nav nekāda stila. Nekāda iespaida. Es domāju, ka manam mazdēlam būs labāka gaume, kad viņš izvēlēsies sev sievu.

Elena saprata, ka Simona ir atteikusies ienākt Zilajā istabā, lai gan Ņūtons daudzas reizes viņai to bija lūdzis.

—   Viņam ir lieliska gaume, — Elena teica. — Viņa sieva ir ļoti glīta, bet es nepavisam neesmu viņa sieva.

—   Kas tad tu tāda esi? — lēdija Vorena jautāja.

—  Es esmu izpalīdze, mis Keipcla.

Vecā sieviete nodrebēja, un viņas seja savilkās kādas spēcīgas sajūtas ietekmē. Viņas spožās acis sastinga, mute pavērās, kā kad viņa gribētu kliegt.

«No kaut kā nobijās,» Elena domāja. «Bet no kā? Liekas, no manis!»

Tomēr turpmākie lēdijas Vorenas vārdi atspēkoja šo pieņēmumu. Viņa atvilka elpu un iesaucās zemā, gandrīz vīrišķīgā balsī:

—  Ejiet projām!

Nobijusies no pēkšņajām pārmaiņām, Elena pagriezās un metās skriet, kuru katru mirkli gaidīdama, ka pret viņas galvu saplīsīs zāļu pudele. Taču nebija viņa vēl paspējusi tikt līdz durvīm, kad viņu apturēja jauns sauciens:

—   Nāc atpakaļ, muļķīte!

Izbrīnīta meitene atkal piegāja pie gultas. Vecā sieviete sāka runāt klusā, smeldzīgā balsī, un Elena tik tikko varēja saprast vārdus:

—   Ej projām no šīs mājas. Pārāk daudz koku.

—    Koku? — Elena pārjautāja, atcerēdamās šausmīgo koku pie vārtiem, pēdējo koku jauno lapegļu rindā.

—  Koku, — lēdija Vorena atkārtoja. — Tic izstiepj zarus un klauvē pie loga, tie cenšas ienākt mājā. Kad kļūst tumšs, tie kustas, lien tuvāk mājai… Ej projām.

Klausīdamās vecajā sievietē, Elena juta, ka viņām ir kas kopējs. Acīmredzot, arī lēdija Vorena kādreiz vakara krēslā ir stāvējusi pie loga, vērodama miglā tīto krūmu uzbrukumu. Protams, tas viss ir tikai fantāzijas rotaļa, bet, acīmredzot, arī lēdijai Vorcnai ir savs Misters Zirneklis.

Viena no Elenas sīkajām vājībām bija vēlēšanās patikt, un viņai ļoti gribējās iemantot lēdijas Vorenas simpātijas.

—  Taisni brīnums! — viņa sacīja. — Es par šiem kokiem nodomāju tieši to pašu, ko jūs.

Par nelaimi, lēdija Vorena Elenas vārdus uzskatīja par nepieļaujamu vaļību.

—   Es negribu dzirdēt, ko tu domāji, — viņa īgņāja.

—   Lai arī esmu bezpalīdzīga… Kā tevi sauc?

—   Elena Keipcla, — meitene atbildēja, zaudējusi drosmi slimās uzbudinājuma dēļ.

—  Cik tev gadu?

—  Divdesmit trīs.

—   Nemelo. Ne vairāk par deviņpadsmit.

Elenu pārsteidza vecās sievietes vērīgums. Viņas iepriekšējie saimnieki nekad nebija apstrīdējuši vecumu, ko viņa pati bija norādījusi.

—  Tos nevar saukt par īstiem meliem, — viņa paskaidroja.

—   Es jūtu, ka man ir tiesības uzskatīt sevi par vecāku, jo esmu daudz piedzīvojusi. Es sāku pelnīt sev iztiku, kad man bija četrpadsmit gadi.

Lēdiju Vorenu šis fakts nemaz neaizkustināja.

—   Kāpēc? — viņa jautāja. — Vai tu esi mīlestības bērns, dzimusi ārlaulībā?

—    Protams, ne! — Elena sašutusi atbildēja. — Mani vecāki ir salaulāti baznīcā. Taču viņi nevarēja par mani gādāt. Viņiem neveicās.

—   Viņi nomira?

—  Jā.

—  Tad viņiem ir paveicies.

Neraugoties uz to, ka viņa vienmēr bijusi pakļauta citiem, Elena ikreiz varonīgi aizstāvēja savus dzīves principus, ja kāds centās tos apgāzt.

—   Nē, — viņa iebilda. — Dzīve ir brīnišķīga. Kad es pamostos, es priecājos jau par to vien, ka esmu dzīva.

Lēdija Vorena kaut ko nomurmināja, tad turpināja pratināšanu:

—  Vai tu dzer?

—  Nē.

—   Bet ka ar vīriešiem?

—   Ko jūs! Viņi mani neievēro.

Elena sāka smieties, bet lēdija Vorena pat nepasmaidīja. Viņa tik ilgi skatījās uz meiteni, ka viņas spožās acis šķita sastingušas un neredzīgas. Viņa bija iegrimusi domās.

Klusumu traucēja tikai pulksteņa tikšķi. Dziestošajā kamīnā pēkšņi uzliesmoja spoža uguns.

—  Vai piemest vēl ogles? — Elena jautāja.

—  Nē. Padod man manus zobus.

Lūgums bija tik neparasts, ka Elena nodrebēja. Bet tūlīt pat viņa saprata, ka tie bija lēdijas Vorenas mākslīgie zobi, kas atradās emaljētajā krūzītē uz galda.

Elena taktiski aizgriezās projām, kamēr slimniece izvilka savus mākslīgos zobus no dezinficējošā šķidruma un ielika mutē.

—   Elena, — vecā sieviete gandrīz maigi dudināja, — es gribu, lai tu šonakt guli manā istabā.

Elena pavērtu muti skatījās uz viņu, tāpēc ka pārmaiņa bija vienlaikus gan smieklīga, gan šausmīga. Mākslīgie zobi sirmgalvei piešķīra Jaunu izskatu: tie izvirzīja lūpas uz priekšu sastingušā, nedabiskā smaidā, padarīja viņu līdzīgu vaska figūrai.

—  Man liekas, ka tu baidījies no manis, — lēdija Vorena tcica. — Bet tagad, kad es ieliku savus mākslīgos zobus, es neizskatos tik nejauka. Šonakt es pieskatīšu, lai ar tevi nenotiek nekas Jauns.

Elena aplaizīja izkaltušās lūpas.

—   Bet, milēdij, — viņa iebilda, — šonakt jūsu istabā gulēs jaunā kopēja.

—   Ak, es pavisam biju aizmirsusi par jauno kopēju. Vēl viena slampa. Nu, es viņu sagaidīšu, kā pienākas… Bet tu gulēsi manā istabā. Saproti, dārgā, tev draud briesmas.

Vecā sieviete pasmaidīja un k|uva līdzīga krokodilam. «Es nespētu naktī palikt kopā ar viņu,» Elena nodomāja, labi saprazdama, ka viņas bailēm nav nekāda pamata. Kā var baidīties no vecenītes, kas pat no gultas nevar piecelties!

—   Baidos, ka nevarēšu palikt pie jums bez mis Vorenas atļaujas.

—   Mana pameita ir dumja. Viņa nesaprot, kas šinī mājā notiek. Koki, kas lien tieši mājā iekšā… Panāc šurp, Elena.

Kad Elena pienāca pie gultas, sirmgalve cieši saņēma viņas roku.

—  Es gribu, lai tu man atnes vienu lietu, — viņa čukstēja.

—  Tur, uz plaukta, virs skapja. Uzkāp uz krēsla. Nojauzdama kaut ko interesantu, Elena nolēma izpildīt

slimnieces vēlēšanos. Viņa uzkāpa uz viena smagā, pulētā krēsla un pastiepās pirkstgalos, lai varētu atvērt plaukta durtiņas. Taustīdamās ar roku tumšajā padziļinājumā, Elena juta sirdsapziņas pārmetumus par to, ka piekritusi izpildīt lēdijas Vorenas lūgumu. Skaidrs, ka sirmgalve izmantoja Elenas palīdzību, lai dabūtu ko tādu, kas tai nebija atļauts. Atcerējusies slimnieces aizdomīgi sarkano degunu, Elena nodomāja, ka tā droši vien būs no lēdijas paslēptā brendija pudele.

—  Ko jums te vajag? — viņa jautāja.

—    Nelielu, cietu vīstokli, kas ietīts zīda kaklautā,

—  skanēja negaidīta atbilde.

Tajā brīdī Elena sataustīja kaut ko līdzīgu aprakstītajam.

—   Vai šo? — viņa jautāja, nolēkusi no krēsla.

—   Jā, — lēdija Vorena steidzīgi atbildēja. — Dod šurp. Iedama pie gultas, Elena apjēdza, kas atrodas vīstoklī, un

izbijās. Pat caur biezi satīto zīdu varēja skaidri sataustīt kontūras, ko nebija iespējams sajaukt ne ar ko citu. Tas bija revolveris. Viņa atcerējās lēdijas Vorenas trušu medības un nelaimes gadījumu ar viņas nelaiķi vīru…

«Interesanti, vai tas ir pielādēts vai ne,» viņa bailīgi nodomāja. «Es pat nevaru saprast, uz kuru pusi ir stobrs… Es nedrīkstu revolveri viņai atdot. Misis Outsa mani brīdināja.»

—   Dod šurp, — lēdija Vorena pavēlošā balsī atkārtoja. Vecā sieviete necentās slēpt satraukumu. Drebošu roku viņa

sniedzās pēc vīstokļa.

Elena izlikās, ka nedzird. Tīši nevērīgi viņa nolika vīstokli uz galdiņa drošā attālumā no slimnieces un tikai tad piegāja pie viņas.

—  Jūs nedrīkstat uztraukties, — viņa maigi sacīja. — Tas var kaitēt sirdij.

Par laimi lēdija Vorena uz brīdi aizmirsa revolveri.

—   Ko saka ārsts? — viņa jautāja.

—   Ārsts saka, ka jums ir apbrīnojams vitālais spēks,

—   Elena atbildēja.

—    Tad viņš ir vienkārši muļķis… Es mirstu. Taču es nomiršu tikai tad, kad būšu pilnīgi sagatavojusies nāvei.

—    Viņa pievēra plakstiņus, tā ka acis pārvērtās par spožām spraudziņām. Viņas grumbainās sejas krāsa atgādināja vecu pergamentu. Itin kā saņēmusi pēdējos spēkus, viņa tikko dzirdami teica: — Man vēl kaut kas jāizdara. Visu laiku es to atliku. Tā bija vājuma izpausme. Bet tā ir ļoti nepatīkama lieta, vai nav tiesa?

Elena tūlīt saprata, ka lēdija Vorena runā par testamentu.

—  Jā, — viņa piekrita, — to visi atliek.

Elena vienmēr dzīvi interesējās par savu tuvinieku likteņiem, tāpēc nevarēja atturēties no vilinājuma dot lēdijai Vorcnai padomu:

—    Bet visiem tas kādreiz tomēr jāizdara. Tas ir mūsu pienākums.

Lēdija Vorena viņā neklausījās. Viņai ātri atgriezās spēki, un spožās acis pievērsās nelielajam vīstoklim uz galda.

—   Padod man to! — viņa teica.

—   Nē, — Elena atbildēja. — Labāk nevajag.

—  Muļķīte. Ko tu baidies? Tas taču tikai briļļu futrālis.

—   Jā, es zinu. Man ļoti žēl, milēdij, bet es šeit esmu tikai kaut kas līdzīgs mašīnai. Man jāpilda mis Vorenas rīkojumi, un viņa man lika vienīgi klusu sēdēt un uzmanīt jūs.

Kļuva skaidrs, ka lēdija Vorena nav pieradusi paciest pretī runāšanu. Viņas acis iekvēlojās, un ar āķī saliektiem, stīviem pirkstiem viņa ieķērās sev kaklā.

—   Ej, — viņa elsodama teica, — atved mis Vorenu.

Elena izskrēja no istabas un jutās pat mazliet atvieglota.

Lēdijas Vorenas pēkšņā lēkme atbrīvoja viņu no problēmas, ko darīt ar revolveri. Pieskrējusi pie durvīm, viņa atskatījās un redzēja, ka lēdijas Vorenas galva bezspēcīgi atkrīt uz spilveniem.

Pēc minūtes slimniece pacēla galvu. Sega sakustējās, no tās izlīda vecās sievietes kājas, un viņa klusu izslīdēja no savas gultas.

Sesta nodaļa RĒGS

Izbijusies un satraukta Elena skrēja pie mis Vorenas. Pirmo reizi dzīvē viņai gadījās tik liela iespēja piedalīties savu saimnieku dzīvē. Atšķirībā no citām ģimenēm, kur Elena bija strādājusi agrāk, «Kalngalu» iemītnieki šinī ziņā bija visai daudzsološi.

Tiesa gan, misis Outsa bija nežēlīgi norāvusi noslēpumainības plīvuru no nepazīstamā, kas slēpās alejā aiz koka, un Elenai nācās piekrist, ka tas droši vien bija kāds lauku skaistules pielūdzējs, tomēr miglā tītā ainava, virs kuras lidinājās slepkavības ēna, glabāja vēl ne mazumu drūmu noslēpumu.

Bet vecajā lēdijā Vorcnā ar viņas lielisko mākslīgo zobu protēzi un aizdomīgajiem mēģinājumiem iedraudzēties bija kaut kas patiešām baismīgs. Protams, tagad nabadzīte saistīta pie gultas, bet neviens taču nav varējis atsaukt aizdomas, ka viņa kādreiz pirms laika aizsūtījusi savu dzīves draugu uz debesīm vai uz pekli.

«Lai arī dzelonis ir izrauts, viņa vēl arvien ir ļoti bīstama,» Elena nodomāja, atcerējusies revolveri.

Elena atgriezās īstenībā, kad, pagriezusi mis Vorenas durvju rokturi, varēja tās atvērt tikai ar lielām grūtībām.

«Pēc iespējas ātrāk man šis rokturis jāsalabo,» Elena sev atgādināja.

Mis Vorena sēdēja pie sava rakstāmgalda, uz kura stāvēja lampa ar zaļo abažūru. Viņa bija iegrimusi lasīšanā.

—   Kas noticis? — viņa izklaidīgi jautāja Elenai.

—    Piedodiet, ka traucēju jūs, — sāka Elena, — bet lēdija Vor…

Elena nepaspēja pabeigt, kad mis Vorena pielēca kājās un neveikliem žirafes soļiem metās uz durvīm.

Elena negribēja palaist garām izdevību vēlreiz apmierināt savu ziņkāri un sekoja viņai Zilajā istabā. Lēdija Vorena joprojām gulēja gultā ar aizvērtām acīm. Viņa ar grūtībām elpoja, un viņas lūpas izelpojot katru reizi piepūtās. Revolveris, ietīts zīda kaklautā, vēl arvien atradās uz galdiņa istabas otrā galā, tālu no gultas.

Tomēr vērīgā Elena tūlīt ievēroja kādas pārmaiņas un saprata, kas tās izraisījis. Kad viņa skrēja pēc mis Vorenas, sega un palagi bija sagumzīti. Tagad tie bija rūpīgi sakārtoti, it kā to būtu izdarījusi slimnīcas māsas roka.

—   Mis Keipela, — uzsauca mis Vorena, pārliekusies pār nekustīgo, gultā izstiepušos ķermeni, — padodiet balonu ar skābekli.

Elena, kas vienmēr bija gatava eksperimentiem ar nepazīstamiem priekšmetiem, ātri piestūma balonu pie gultas. Viņa nedroši atskrūvēja vāciņu, un sejā iesitās gaisa strūkla, vēsa un svaiga kā kalnu vējš. Tad viņa piebīdīja balonu tuvāk mis Vorcnai.

Pateicoties viņu kopīgajām pūlēm, lēdija Vorena pamazām atguva dzīvības pazīmes. Elena, kuras aizdomas, ka slimniece izliekas, arvien pieauga, vēroja viņas trīsošos plakstiņus, klausījās, kā vienmērīgi pastiprinās elpas intensitāte, un viņai likās, ka piedalās rūpīgi iestudētā izrādē.

Atvērusi acis, lēdija Vorena raudzījās uz Elenu.

—   Sūti viņu projām, — viņa tikko dzirdami teica. Mis Vorena pacēla galvu:

—    Piedodiet, mis Keipela, un, lūdzu, ejiet projām. Aizmirsusi savu nespēku, lēdija Vorena strauji pagriezās

pret savu pameitu un rupjā zivju tirgotājas balsī teica:

—  Idiote! Lai viņa savāc savas mantas un lasās projām no šejienes. Tūlīt pat! — Tad viņa atkal aizvēra acis un čukstēja:

—   Ārstu. Man vajadzīgs ārsts.

—   Viņš tūlīt ieradīsies, — mis Vorena apgalvoja.

—  Kāpēc viņš vienmēr kavējas? — slimniece sāka činkstēt.

—  Tāpēc ka viņš grib zināt, kā jūs jūtaties dienas beigās,

—   mis Vorena ne visai loģiski skaidroja.

—  Tāpēc ka viņš ir slaists, — vecā sieviete viņu pārtrauca.

—   Man jāmaina ārsts… Blānča, šī meitene nav Ņūtona sieva. Kāpēc viņa sieva līdz šim nav ienākusi pie manis?

—   Jūs esat pārāk vārga, lai pieņemtu apmeklētājus.

—  Nekā tamlīdzīga. Tas nav īstais iemesls. Es zinu, ka viņa baidās no manis.

Liekas, ka šī doma lēdiju Vorenu iepriecināja, viņa pasmaidīja, un viņas seja kļuva vēl grumbaināka. Elena, kas uzmanīgi vēroja veco sievieti, nodomāja, ka viņā patiešām ir kaut kas ļauns un aplams. Šinī brīdī viņa gandrīz bija ar mieru noticēt, ka vecā sieviete ir nogalinājusi savu vīru. Viņa uzmeta skatu šaurajai gultai, kas bija paredzēta slimnieces kopējai. «Ne par kādu naudu es nevēlētos būt šīs kopējas vietā,» viņa nodomāja un nodrebēja.

Tad mis Vorena ievēroja, ka Elena vēl nav aizgājusi un pagriezās pret viņu:

—   Es tikšu galā pati, mis Keipcla.

Viņa runāja tik vēsā tonī, ka Elena centās attaisnoties:

—  Es ceru, jūs nedomājat, ka šī lēkme gadījās manas vainas dēļ. Tas notika negaidīti. Taisnību sakot, es domāju, ka viņai iepatikos. Viņa pat lūdza mani šonakt gulēt viņas istabā.

Mis Vorenas seja pauda neticību, tomēr viņa pieklājīgi atbildēja:

—   Esmu pārliecināta, ka jūs uzvedātics taktiski.

Mis Vorena palūkojās uz durvīm, it kā liekot saprast, ka Elena var būt brīva. Meitene jau pagriezās uz izeju, bet, lai gan rūgta pieredze bija mācījusi nejaukties saimnieku darīšanās, viņa nevarēja atturēties, jo juta nepieciešamību brīdināt mis Vorenu.

—   Es domāju, ka jums tas jāzina, — Elena klusā balsī teica. — Lēdija Vorena palūdza man iedot viņai kādu lietu no plaukta, kas atrodas virs skapja.

—   Vai jūs uzskatāt, ka tas ir tik svarīgi? — mis Vorena izklaidīgi vaicāja.

—  Jā, tāpēc ka tas bija revolveris.

Elenas vārdiem bija pienācīgs efekts: šoreiz mis Vorena paskatījās uz viņu tieši, kas nozīmēja bailes un izbrīnu.

—   Kur tas tagad ir? — viņa jautāja.

—   Uz tā galdiņa.

Mis Vorena pagrāba vīstokli, kā vanags saķer savu laupījumu. Baltiem pirkstiem viņa ātri attina zīda kaklautu, tad atvērto vīstokli pacēla tā, la Elena varētu redzēt: tas bija liels briļļu futrālis!

To ieraudzījusi, Elena gandrīz nokrita no kājām, pēkšņas nojausmas satriekta.

—   Tam priekšmetam bija pavisam cita forma, — viņa paziņoja. —Tam bija izciļņi.

—   Ko jūs, galu galā, gribai teikt?

—  Es domāju, ka tajā laikā, kamēr manis te nebija, lēdija Vorena ir noglabājusi revolveri un tā vietā nolikusi šo futrāli.

—   Bet vai jūs zināt, ka manai mātei ir slima sirds un viņa jau vairākus mēnešus nevar pat piecelties?

Ieskatījusies mis Vorenas sejā, kas bija sastingusi skeptiskā grimasē, Elena saprata, ka viņu pārliecināt neizdosies. Likās, ka šīs sejas izplūdušos vaibstus stindzina sals.

—    Lūdzu piedodiet, ja esmu kļūdījusies, — meitene nomurmināja, — es tikai domāju, ka nedrīkstu neko slēpt.

—  Esmu pārliecināta, ka jūs gribējāt būt noderīga, — mis Vorena teica. — Taču ļāvāties savai fantāzijai. Es domāju, ka jūs, tāpat kā daudzas citas meitenes, pārāk bieži ejat uz kino, — viņa piebilda, drūmi smaidīdama.

Šoreiz mis Vorenas pārmetums izskanēja kā netīšs izsmiekls: Elena jau ļoti sen nebija bijusi kino. Mis Vorena eksistēja it kā citā dimensijā.

«Viņa ir aizvēsturisks cilvēks,» Elena nodomāja. Atstādama Zilo istabu, viņa it kā sarāvās un kļuva vēl mazāka.

Elena nebija izpelnījusies pateicību, kā bija cerējusi, tāpēc zaudēja pašpaļāvību. Viņa pat dusmojās par to, kā mis Vorena izturējās pret viņas ziņojumu par pazudušo revolveri.

«Klientam vienmēr taisnība,» viņa atgādināja pati sev, kāpjot lejā pa kāpnēm. «Bet man ir viens mierinājums. Tagad, kad lēdija Vorena ir dusmīga uz mani, tāpēc ka cs viņu nodevu, vairs nebūs runas par manu gulēšanu viņas istabā.»

Par laimi Elenai bija ļoti izteikta atbildības sajūta, viņa mīlēja darbu un uzskatīja, ka tas liek aizmirst visas nepatikšanas. Tā kā Outss kavējās, meitene nolēma viņa vietā uzklāt galdu.

Atskanot viņas soļiem, viesistabas durvis atvērās, un no turienes palūkojās Simona, kas nepārprotami gaidīja Stīvenu. Pāri viņas plecam nekavējoties līdzīgi čūskai pastiepās arī viņas vīra mazā galviņa.

Simona neizrādīja, ka ir vīlusies, viņa tikai pasmaidīja un paraustīja plecus.

— Cik uzticams vīrs, — viņa nomurmināja un aizvēra durvis.

Juzdama, ka visapkārt virmo cilvēcisko kaislību vērpetes, Elena iegāja ēdamistabā, pirmo reizi jūtot līdzi Simonai.

«Man kristu uz nerviem, ja man staigātu tā pa pēdām pakaļ,» viņa nodomāja.

Bija skaidrs, ka Ņūtona greizsirdība sasniegusi galējo robežu; kad Stīvens būs aizbraucis, viņš, iespējams, atkal kļūs normāls cilvēks, bet pašreiz pūlējās visiem spēkiem traucēt savas sievas un bijušā studenta pēdējo tikšanos.

Pēc Elenas domām, viņa apsēstība bija pārvērtusies par īstu māniju, jo Stīvena izturēšanās pret Simonu apliecināja absolūtu vienaldzību. Arī pašreiz viņš bija nevis viesistabā, bet virtuvē un palīdzēja misis Outsai tīrīt sīpolus. Viņam piedāvāja dedzīgu mīlestību, bet viņš izvēlējās sīpolu mizas.

Ēdamistaba bija pati skaistākā istaba mājā: griesti un milzīgais kamīns bija apdarināti ar tumšu koku, platos logus aizsedza spilgti sarkani aizkari, sienas rotāja tumšsarkanas tapetes.

Elena piegāja pie riekstkoka bufetes, kur glabājās sudrabs un kristāls, un no atvilktnes izņēma galdautu.

Daudzu gadu prakse bija iemācījusi Elenu uzklāt galdu pat ar aizvērtām acīm. Izvietojot karotes un dakšiņas, viņa domāja: «Es nevaru atjauties strīdu ar saimniekiem, tomēr esmu pārliecināta, ka tajā laikā, kamēr es nebiju Zilajā istabā, revolveri kāds ir samainījis. Misis Outsai ir pilnīga taisnība, ka lēdija Vorena nav nemaz tik bezpalīdzīga. Viņa ir izkāpusi no gultas, bet pēc tam, lai slēptu pēdas, atkal rūpīgi to sakārtojusi. Un, acīmredzot, pārcentušies… Vajadzētu parunāt par to ar ārstuPeriju.»

Ārsts Perijs bija gudrs, jauns un neatzina nekādu ccrcmo- nēšanos. Pirmo reizi saticis Elenu, viņš vērīgi iztaujāja meiteni par viņas pašsajūtu, ko Elena iztulkoja kā profesionālās intereses izpausmi. Viņš uzdeva jautājumus par viņas personīgo dzīvi un, liekas, saprata, kādu iespaidu uz viņas jauno dvēseli atstāj «Kalngalu» drūmā atmosfēra.

Visvairāk viņai patika, ka ārsts par savu slimnieci runāja kā parasts cilvēks, nelietojot medicīnisko terminoloģiju.

— Viņas sirds nekur neder, — ārsts teica, — tomēr sirds ir kaprīza lieta. Vecā sieviete var uzkāpt Monblanā un justies lieliski un var aiziet pie Dieva nieka iesnu dēļ… Bet es nespēju viņu izprast. Varbūt viņa nemaz, nav tik bezpalīdzīga. Man liekas, ka viņa mums vēl parādīs, uz ko ir spējīga.

Šos vārdus meitene atcerējās, šaudīdamās starp galdu un bufeti ar traukiem. Viņai arvien vēl svila ausis no mis Vorenas drūmajiem, izsmiekla pilnajiem vārdiem.

«Labi, es viņu esmu brīdinājusi,» Elena domāja. «Tagad tas uz mani vairs neattiecas. Tomēr gribētos zināt, kur tas revolveris ir. Mani vairs nekādi spēki neiemānīs vecās sievietes istabā.»

Elena ieklausījās, cenšoties uzzināt, vai nav jau atbraucis Outss, taču vēja auri pārmāca visus citus trokšņus. Par jaunās slimnieku kopējas ierašanos viņa uzzināja tikai tobrīd, kad izdzirda misis Outsas gaviles, skaļi sveicot savu vīru.

Elena ātri pārskrēja pāri istabai un atvēra durvis, taču jaunās slimnieku kopējas seju ieraudzīt nepaspēja, viņa jau bija pagriezusi muguru un kāpa lejā pa kāpnēm, kas veda uz virtuvi. Tomēr arī no mugurpuses šī sieviete izskatījās visai iespaidīga, jo bija neparasti liela, platiem pleciem.

Elena kļuva priecīga: kopējas izskats vairoja viņas paļāvību.

«Katrā ziņā šī dāma nebūs vājais posms mūsu rindās,» viņa nolēma. «Ar viņu slcpkavam nāktos papūlēties; tādu, piezadzies no aizmugures, nenožņaugsi.»

Hallē viņa nedaudz aizkavējās un pēkšņi atcerējās mis Vorenas istabas salauzto rokturi. Outss parasti nomētāja savus iastrumentus, kur pagadījās, visbiežāk tic palika turpat, kur viņš ko nebūt bija labojis. Outsa paradums |āva Elenai bez sevišķām grūtībām atrast instrumentu kasti halles stūrī pie apavu skapīša.

Uzkāpusi otrajā stāvā, Elena nometās cejos pie mis Vorenas durvīm. Viņa nopūlējās ar bojāto rokturi, kad piepeši neskaidrs troksnis lika viņai pacelt galvu un atskatīties.

Elenai likās, ka viņa redz rēgu. Durvis, kas ved uz aizmugurējām vītņu kāpnēm, klusu iečīkstēdamās, atvērās un atkal aizvērās, un uz sekundi durvju spraugā parādījās nepazīstama seja.

Tā pavīdēja gluži kā atmiņas par baismīgu sapni, atstādamas sirdī neskaidras šausmas, kā kad viņa būtu vaigu vaigā tikusies ar neslēpta Jaunuma kvintesenci.

Pārbijusics no šīs drūmās parādības, Elena uzreiz nespēja aptvert, ka nu durvis tiešām atvērās un viņai tuvojās profesors Vorcns.

«Tas laikam bija pats profesors,» Elena nodomāja. «Droši vien viņš. Liekas, ka seja bija līdzīga. Varbūt vainīgs apgaismojums. Šeit ir tik tumšs.»

Elena centās mierināt sevi ar šādiem, ne visai pārliecinošiem skaidrojumiem, taču viņas veselais saprāts negribēja tiem ticēt. Viņai likās, ka redz vītņu kāpnes un šaurās pārejas starp kāpņu laukumiņiem, kur varēja tik viegli paslēpties.

Elena atgādināja sev, ka dienā neviens nevarēja iekļūt mājā. Turklāt šeit bija tik daudz cilvēku, ka diezin vai kāds varētu palikt nepamanīts. Tad būtu jāzina visu «Kalngalu» iedzīvotāju paradumi un dienas režīms.

Un tad viņa pēkšņi atcerējās misis Outsas komentāru par neseno slepkavību: «Slepkavam maniakam ir pārdabiskas spējas. Viņš zina visu!»

Elena nodrebēja un jau gribēja par noslēpumaino rēgu izstāstīt profesoram. Viņai tas jādara, varbūt tiešām kāds svešinieks bez atļaujas iekļuvis mājā. Viņa jau pavēra muti, taču atmiņas par neseno sarunu ar mis Vorenu viņu atturēja. Viņa baidījās kļūt uzbāzīga.

Profesoram bija parastais ledainais skatiens, kas, kā likās, sasaldēja katru, kas stāvēja viņa ceļā. Ģērbies viņš bija nevainojami: krekls mirdzēja koši balts, melnā kaklasaite bija sasieta elegantā mezglā, sirmie mati sasukāti uz augšu, atsedzot augsto pieri.

Gan sastingušais profesors, gan apātiskā un slābanā kā bez kauliem mis Vorena ļoti līdzinājās dzīviem automātiem.

Lai profesors nenodomātu, ka viņa lūrējusi pa atslēgas caurumu, Elena sāka skaidrot, ko viņa te dara.

— Lūdzu pasakiet Outsam, lai viņš paseko tam visam, — profesors sacīja, izklaidīgi pameta ar galvu un pagāja garām.

Notikušā satraukta, Elena nolēma nokāpt pa vītņu kāpnēm, lai izmēģinātu, cik viņai stipri nervi. Atvērusi durvis uz kāpņu laukumiņu un lūkodamās, kā pakāpieni aizvijas tumšajā dziļumā, viņa jutās kā zvēriņš, kas nokļuvis lamatās. Kāpjot pa pēdējo kāpņu posmu, viņa galīgi zaudēja drosmi un gandrīz noripoja lejā pa kāpnēm, atcerējusies bālo, niknuma izķēmoto rēga seju.

Septītā nodaļa JAUNĀ SLIMNIEKU KOPĒJA

Virtuvē Elenu sagaidīja verdošas eļļas sprakšķi un virmoša- na. Virtuves galds bija apkrauts ar gaidāmajām pusdienām paredzētajiem produktiem dažādās gatavības stadijās. Uz plīts malas, skaļi mutuļodami, vārījās dārzeņi, bet misis Outsa vienlaikus cepa zivis, žonglējot ar vairākām pannām, un uz karstās caurules žāvēja sava vīra slapjo apģērbu. Neraugoties uz apkārt valdošo haosu, misis Outsa strādāja mierīgi, nezaudējot galvu un neizrādot satraukumu.

Outss, ģērbies pelēkā vilnas svīterī, klamsāja iekšā milzīgus maizes gabalus un aukstu gaļu no bļodas, kas nolikta viņam atbrīvotajā galda stūrī. Tas bija labsirdīgs milzis, noaudzis kā smagsvara cīkstonis.

Sastapusi viņa mazo acu tiešo un vaļsirdīgo skatienu, Elena juta uzplūstam prieku. Misters Outss, tāpat kā viņa sieva, vienmēr likās kā mierīga spēka iemiesojums.

—  Kā es priecājos, ka jūs esat atgriezies, — viņa sacīja. — Kopā ar jums ne no kā nav jābaidās, jūs esat trīs vīru vērts.

Outss plati pasmaidīja.

—   Paldies, mis, ka uzklājāt galdu manā vietā, — viņš atbildēja tā, it kā atbildētu uz komplimentu.

—   Vai lietus vēl arvien tikpat stiprs? — Elena jautāja.

—    Liekas, ka vairs nav tāds, — misis Outsa iejaucās, pasniegdama vīram zivi, — pusi Outss ienesis istabā ar savu jaku.

Outss aplēja zivi ar aso mērci un mainīja sarunas tēmu.

—   Pagaidiet, gan jūs redzēsiet, ko es atvedu, — viņš pasmīnēja.

—    Vai jūs domājat jauno slimnieku kopēju? — Elena jautāja.

—   Jā, mazulīti, kuru es sameklēju pie medicīnas cenlra durvīm. Spriežot no izskata, neviens vīrietis nebūs pārāks par viņu.

—  Bet kāds viņai raksturs?

—   Ragana, kāda pasaulē vēl nav redzēta. Ar cilvēkiem runā kā spalvas mutē ieņēmusi. Viņa tūlīt pat nolika mani pie vietas, lai neaizmirstos… Gribu teikt tā: ja viņa ir labi audzināta dāma, tad es esmu Grēta Garbo.

—  Kur viņa ir? — Elena ziņkārīgi taujāja.

—    Viņa ir mazajā viesistabā, es viņai tur pasniedzu pusdienas, — misis Outsa atbildēja.

—  Manā viesistabā?

Misis Outsa un viņas vīrs pasmaidīja. Elenas pārspīlētā īpašuma izjūta viņus vienmēr smīdināja, sevišķi tāpēc, ka viņa bija tik maziņa.

—   Tikai šovakar, — misis Outsa meiteni nomierināja. — Viņa bija stipri izmirkuši, tāpēc es nodomāju, lai viņa labāk negaida, kamēr viss būs gatavs, un iedevu to, ko paspēju sagrabināt.

—   Iešu sasveicināties ar viņu, — Elena nolēma, lai gan viņai gribējās ne tik daudz sasveicināties, cik paskatīties uz jauno slimnieku kopēju.

Tā sauktā mazā viesistaba, iemīļots Elenas patvērums, bija neliela istaba puspagraba stāvā, biakus virtuvei. Tā bija iecerēta kā halle kalponēm tajos laikos, kad to vēl netrūka. Viesistabas sienas un griesti bija krāsoti spilgti dzelteni, lai tumšo telpu padarītu nedaudz gaišāku. Vecās mēbeles, kas atradās telpā, savu laiku bija nokalpojušas augšējos stāvos.

Brokastis un pusdienas Elena ēda kopā ar Vorenu ģimenes locekļiem. Šo godu viņai piešķīra tāpēc, ka viņas tēvs bija «džentlmenis»,tas ir neko nedarīja, lai nopelnītu sev iztiku. Bet pati Elena strādāja un nevarēja izmantot privilēģijas, kas brīvo laiku viņai atļautu pavadīt lielajā viesistabā. Tāpēc Dzeltenā istaba tika nodota viņas rīcībā, un viņa greizsirdīgi sekoja, lai neviens neizmantotu viņas pagaidu īpašumu, jo tas aizskāra viņas pašcieņu.

Kad Elena ienāca savā patvērumā, jaunā slimnieku kopēja pacēla galvu un paskatījās uz viņu. Tā bija varena sieviete, liela vīrieša augumā. Viņa bija ģērbusies tumši zilā formas tērpā.

Sejas panti bija rupji, uzacis kuplas, gandrīz kopā saaugušas, vaigi dega no aukstuma.

Viņa bija beigusi ēst savas pusdienas un tagad smēķēja.

—   Vai jūs esat māsa Bārkera? — Elena jautāja.

—  Labdien, — nolikusi cigareti, kopēja pieklājīgi teica.

—   Un jūs esat mis Vorena?

—     Nē, es esmu izpalīdzc, mis Keipela. Vai jums neko nevajag?

—  Nē, paldies. — Māsa Bārkera atkal sāka smēķēt. — Es gribu kaut ko pajautāt. Kāpēc mani novietoja virtuvē?

—   Tā nav virtuve, — Elena paskaidroja, tā ir mana viesistaba.

—   Un jūs arī šeit pusdienojat?

Nē, es pusdienas ēdu kopā ar ģimenes locekļiem.

Māsas dziļi iegrimušās acis iedzirkstījās, un Elena saprata, ka tā ir skaudība. Lai gan Elena nebija pieradusi, ka kāds viņu apskaustu, tomēr iekšējā balss teica, ka nepieciešams mīkstināt māsas Bārkcras aizvainojumu.

—  Vispār slimnieku kopējai ir pašai sava viesistaba otrajā stāvā, kas ir daudz komfortablāka par šo, — viņa sacīja.

—   Brokastis un pusdienas jums pasniegs tur. Protams, tās pašas pusdienas, ko saimniekiem. Šodien mēs steidzāmies pasniegt pusdienas, lai jums nevajadzētu ilgi gaidīt, tāpēc ka jūs droši vien esat nosalusi un nogurusi.

—    Ne tikai nosalusi un nogurusi, — māsa Bārkera traģiskā balsī paziņoja. — Es turklāt esmu ari nobijusies. Šīs vietas nav nevienā, pat pašā sīkākajā kartē. Es nekad nedomāju, ka māja atrodas tik tālu no pilsētas.

—   Bet jūs taču zinājāt, ka tā atrodas laukos.

—   Es domāju, ka tā ir parasta ārpilsētas kotedža. Man teica, ka vajadzēšot pieskatīt lēdiju Vorenu, un tas skanēja tīri pieklājīgi.

Elena nodomāja, ka viņai laikam vajag māsu Bārkeru brīdināt par to, kas viņu sagaida.

—  Baidos, ka jūsu slimniece jums liksies mazliet nelīdzsvarota, — viņa teica. — Iepriekšējā kopēja no viņas vienkārši baidījās.

Māsa Bārkera norija dūmus kā kaislīgs smēķētājs.

—  Mani gan ar to nevarēs nobaidīt, — kopēja paziņoja.

—   Viņa redzēs, ka ar mani nekādi stiķi neies cauri. Maniem slimniekiem vienmēr viss ir kārtībā. Mana klātbūtne vien atstāj labvēlīgu iespaidu. Labsirdība ir labāka par visu. Dzelzs roka samta cimdā.

—   Nedomāju vis, ka dzelzs roka var but labsirdīga, — Elena piezīmēja.

Kad ienāca misis Outsa, Elena aizgriezās projām no māsas un atviegloti uzelpoja. Misis Outsa noņēma taukaino priekšautu, uzskatīdama, ka pazīšanās ar jauno slimnieku kopēju jāuzsāk pēc visiem augstākās sabiedrības pieklājības likumiem.

—   Pusdienas ir gatavas, atliek tikai pasniegt, — viņa paziņoja. — Es iegriezos pie jums pajautāt, vai jūs negribat mazliet pudiņa vai gabalu pīrāga ar ērkšķogu ievārījumu?

—  Vai konservētais ievārījums? — māsa Bārkera jautāja.

—  Nē, nē, tās ir mūsu pēdējās ražas ērkšķogas.

—  Nu, tad nekā, paldies, — māsa tcica.

—  Vai tasīti stipras karstas tējas nevēlaties?

—    Nē, paldies. Bet vai jums nav nekāda stimulējoša līdzekļa? — viņa jautāja nevainīgā balsī.

Misis Outsai iemirdzējās acis, un viņa aplaizīja lūpas.

—  Pilns vīna pagrabs, — viņa atbildēja. — Bet atslēga vienmēr ir pie saimnieka. Ja gribat, māsiņ, es ar viņu parunāšu.

—   Nē, paldies. Labāk es pati savus noteikumus darīšu zināmus mis Vorcnai… Dīvaini, ka viņa nav nonākusi parunāt ar mani. Kur viņa ir?

—   Sēd pie lēdijas Vorenas. Es gan, māsiņ, jūsu vietā ne sevišķi steigtos uz turieni. Kā ieiesiet, tā arī icstrēgsiet uz ilgu laiku.

Māsa Bārkera sāka apdomāt misis Outsas padomu.

—   Mani brīdināja, ka maiņas nebūšot, — viņa nomurmināja. — Bet es esmu tieši no dežūras. Es atbraucu uz centru pēc vecākās māsas uzaicinājuma. Naktī man būtu labi jāatpūšas.

Viņa pievērsās Elenai:

—   Vai jums ir labs miegs?

—  Bez pamošanās no desmitiem līdz septiņiem, — meitene palielījās.

—   Tad jums nekaitēs, ja vienu nakti paliksiet nomodā. Šoreiz jums nāksies nakti pavadīt pie lēdijas Vorenas.

Elenu pārņēma šausmas.

—  Nē! — viņa iesaucās. — Es nevaru!

—  Kāpēc?

—  Es.. Vispār tas laikam ir muļķīgi, bet es no viņas baidos.

Māsa Bārkera nicīgi pasmaidīja:

—    Muļķības. Jums bail no bezpalīdzīgas vecenes, kas saistīta pie gultas. Nekad neesmu dzirdējusi par tādām kaprīzēm! Es sarunāšu to ar mis Vorenu.

Elenai gandrīz vai uznāca vēmiens aiz riebuma, jau iedomājoties vien lēdijas Vorenas briesmīgo smaidu. Tagad vecajai sievietei ir iemesls smaidīt: tikai viņa zina, kur noslēpts revolveris.

Pēkšņi Elena ar bailēm aptvēra, kas var notikt, ja kopēja pieprasīs, lai viņu šonakt atbrīvo no dežūras. Meitene nemierīgi paskatījās apkārt, it kā izeju meklēdama, un atcerējās jauno ārstu. Ja viņa palūgs, viņš neatteiks.

—  Labi, paskatīsimies, ko teiks ārsts, — viņa noteica.

—   Vai ārsts ir jauns? — māsa Bārkera vaicāja.

—   Diezgan jauns, — Elena atbildēja.

—   Vai precējies?

—   Nē.

Misis Outsa pamirkšķināja Elenai, kad māsa Bārkera paņēma savu somiņu, izņēma no tās spogulīti, lūpu krāsu un pārklāja lūpas ar netīri sārtu krāsu.

—   Zināt ko, — viņa sacīja Elenai. — Labāk es pati parunāšu ar ārstu. To prasa profesionālā ētika. Jums nav jārunā ar viņu par slimnieci.

—    Es nekad neesmu runājusi ar viņu par slimnieci,

—   Elena sacīja.

—   Par ko tad? — māsa Bārkera greizsirdīgi ievaicājās.

—  Jā, par ko tad šie divi runā? — misis Outsa iejaucās.

—    Par kaut ko pikantu, varat nešaubīties. Mis Keipclai ir milzīga piekrišana pie vīriešiem.

—    Misis Outsa joko, — Elena pasteidzās iebilst, jo viņas_ iekšējā balss teica, ka nevajag iemantot ienaidniekus.

—     Ārsts vienkārši ir labs cilvēks, un mēs ar viņu esam draugi. Tas ir viss.

Māsa Bārkera paskatījās uz misis Outsu:

—   Dīvaina māja. Es domāju, ka tc ir pilns ar kalponēm. Kāpēc māja ir tik tukša?

—   Pat Joti dīvaina, — misis Outsa piekrita. Kopš māja uzbūvēta, vienmēr ir bijis grūti atrast kalpones, sevišķi jaunas meitenes. Pirmkārt, māja ir ļoti vientulīga. Un turklāt tai ir slikta slava.

—   Slikta slava? — māsa Bārkera pārjautāja, bet Elena sāka ausīties, ar nepacietību gaidīdama misis Outsas atbildi.

—   Jā, šobrīd jau tā ir gandrīz vai leģenda, bet tagadējā saimnieka tēva, sera Roberta, laikos viena istabene noslīka akā. Viņu bija pievīlis pielūdzējs, tāpēc visi uzskatīja, ka viņa pati ielēkusi akā. Turklāt tā bija aka, kuras ūdeni lietoja dzeršanai.

—    Loti nepatīkams piesārņojums, — māsa Bārkera nomurmināja.

—    Ļoti. Un bez tam, bijusi vēl slepkavība… Tā bija jaunākā pavāre, kuru atrada mājā beigtu, viņai bija pārgriezts kakls no auss līdz ausij. Viņa neieredzēja klaidoņus un vienmēr tos dzina prom. Kāds bija dzirdējis, kā viens no tiem esot draudējis izrēķināties. Slepkavu tā arī neatrada. Kopš tā laika ap māju vēdī kaut kas nepatīkams.

Elena cieši sažņaudza plaukstas.

—  Misis Outsa, — viņa jautāja, — kur tieši bija notikusi šī slepkavība?

— Tumšajā ejā, tur kur pagrabs, — misis Outsa atbildēja.

—  Es veltīgi jums izstāstīju to tieši tagad. Mēs ar Outsu šo vietu saucam par «Nāves taku».

Kad Elena bija noklausījusies misis Outsas stāstīto, viņai ienāca prātā, ka lēdijas Vorenas nesaprotamajiem vārdiem par «kokiem, kas grib iekļūt mājā», ir nopietns pamats. Daudzus gadus vecā sieviete ir nīkusi šajā drūmajā miklumā, kas, liekas, iesūcies līdz pat kauliem. Dienu pēc dienas viņa ir stāvējusi pie loga, ielūkojoties ziemas nokrēslī, kad migla veidoja visdažādākās formas un trīsošie koki tajā it kā atdzīvojās.

Viens no šiem «dzīvajiem kokiem» — klaidonis, mežonīgs un negants, apsarkušām acīm, tiešām iekļuva mājā. Nav brīnums, ka tagad, vecumā, viņa atmiņā pārdzīvo šaušalīgo skatu.

—  Kad tas nolika? — Elena jautāja.

—   īsi pirms sera Roberta nāves. Lēdija Vorena gribēja pamest māju, tāpēc ka nebija iespējams atrast kalponi, un viņi visu laiku ķildojās, kamēr notika tas nelaimes gadījums.

—    Bet vai profesoram arī ir grūtības ar kalponēm?

—  māsa Bārkera painteresējās.

—  Līdz šim nebija, — misis Outsa atbildēja. — Vienmēr varēja atrast kādu vecenīti, padzīvojušu sievieti, kas bija piemērota mierīgai un pieklājīgai mājai. Viss bija labi līdz laikam, kamēr no jauna atsākās šīs slepkavības.

Māsa Bārkera ar drūmu apmierinātību aplaizīja lūpas.

—     Viena no tām notika diezgan tuvu, vai tiesa?

—  viņa jautāja.

—  Tikai nedaudzas jūdzes no šejienes.

Māsa Bārkera iesmējās un aizdedza jaunu cigareti.

—     Nu ko, — viņa piezīmēja. Man nav jābaidās, ja viņa ir šeit.

—  Jūs domājat mis Keipelu? — misis Outsa jautāja.

—  Jā.

Elenai nc sevišķi patika doma, ka šī drausmīga izvelc var krist uz viņu. Meitenei bija ļoti žēl, ka viņai nācās iziet avanscēnā tāpēc, ka misis Outsa neapdomīgi bija paziņojusi par Elenas šķietamo spēju piesaistīt vīriešu sirdis.

—  Kāpēc slcpkavam jāizraugās tieši mani? — viņa iebilda.

—   Tāpēc ka jūs esat jauna un glīta.

Elena sāka smieties, jo pazibēja doma, kas pēkšņi nomierināja meiteni.

—   Tādā gadījumā, — viņa sacīja, — man arī nekas nedraud. Neviens vīrietis pat nepaskatīsies uz mani, kamēr šeit ir profesora vedekla. Viņa arī ir jauna, un no viņas tā vien virmo sekss.

Māsa Bārkera drūmi un daudznozīmīgi pakratīja galvu.

—  Nē, — viņa uzstājīgi tcica, — profesora vedeklai nav ko uztraukties.

—   Kāpēc? — Elena vaicāja.

Māsa Bārkera atbildēja ar jautājumu:

—   Vai tad jūs pati to neesat ievērojusi?

Viņas mājiens bija tik nenoteikts un noslēpumains, ka Elena juta satraukumu.

—  Man gribētos, lai jūs pasakāt atklāti! — viņa iesaucās.

—   Labi, — māsa Bārkera beidzot sacīja. — Vai tad jūs neesat ievērojusi, ka slepkava vienmēr izvēlas meitenes, kas pašas pelna sev iztiku? Ļoti ticami, ka tas ir kāds kontuzētais, kas atgriezies no frontes un ieraudzījis, ka viņa agrākajā vietā strādā sieviete. Visa valsts mudž no strādājošām sievietēm kā no tārpiem, kas aprij visas darba vietas, bet vīrieši mirst badā.

—  Bet es taču nestrādāju vīrieša darbus, — Elena iebilda.

—   Strādājat. Tagad mājās ļoti daudz vīriešu strādā par kalpotājiem. Un šeit arī ir vīrietis. Viņas vīrs. — Māsa Bārkera pameta ar galvu uz misis Outsas pusi. — Jums vajadzēja sēdēt mājās, bet jūs atbraucāt peļņā. Jūs atņemat vīriešiem iespēju nopelnīt. Tieši tā vīrieši var skatīties uz to visu.

—   Nu… bet jūs?

—  Slimnieku kopējas vienmēr ir bijušas tikai sievietes.

Misis Outsa, piecēlusies no krēsla, centās izkliedēt sasprindzinājumu:

—    Labi, es iešu pie Outsa. Interesanti, kā viņš tur pasniedz pusdienas. Varbūt kaut ko saputrojis. Nudien, māsa Bārkera, klausoties jūs, var padomāt, ka jūs pati esat vīrietis.

—   Es māku skatīties uz pasauli ar viņu acīm, — māsa Bārkera atcirta.

Elena ievēroja, ka misis Outsa aizskārusi māsu Bārkeru vārīgā vietā un tā tagad kož lūpā, it kā nožēlojot savus pēdējos vārdus. Viņa nenolaida acis no meitenes, kas sarāvās no šī neatlaidīgā skatiena. Elena attapās tad, kad izdzirda misis Outsas skajos smieklus.

—    Labi! Ja kāds gribēs darīt pāri mūsu mazajai mis Kcipelai, tad viņam vispirms būs darīšana ar Outsu un ar mani.

Elena palūkojās uz misis Outsas plato seju ar smago apakšžokli un dzīslainajām rokām, iedomājās viņas vīra neparasto spēku. Nepieciešamības gadījumā viņa varēja rēķināties ar diviem cienīgiem aizstāvjiem.

—   Man nav bail, pat tad, ja slepkava ir izraudzījies tieši mani, — meitene tcica.

Bet māsa Bārkera, itin kā kāda pārdabiska instinkta mudināta, atdzīvināja Elenas iemidzinātās bailes.

—  Lai nu kā, — viņa piezīmēja, bet jums būs ]oti patīkama sabiedrība — lēdija Vorena. Šonakt jūs gulēsiet viņas istabā.

To izdzirdusi, Elena saprata, ka visam beigas. Lēdija Vorena zināja, ka Elena noteikti atnāks pie viņas. Vecā sieviete ņirdza zobus kā krokodils, kas zina, ka upuris no viņa neaizbēgs.

Vecā viņu gaidīs.

Astotā nodaļa GREIZSIRDĪBA

Kamēr Elena risināja problēmu, kā pārliecināt ārstu, ka viņa nevar naktī dežurēt pie lēdijas Vorenas, lai viņš atbalstītu to ar savu autoritāti, klasiskais trīsstūris attīstījās pēc parastās shēmas. Ja Elena būtu zinājusi, kādas būs sekas, viņa vis neiejauktos laulāto draugu nesaskaņās. Pirmo reizi dzīvē no ērtās vietas partera pirmajās rindās viņa pārvietojās uz skatuves.

Jo vairāk viņa domāja par perspektīvu nakti pavadīt Zilajā istabā, jo mazāk viņai tas palika. Viņa varēja vai nu pakļauties bez ierunām, vai arī atklāti nepaklausīt, un tad viņai draudēja nc tikai atlaišana, bet droši vien tiktu ieturēta arī alga. Elena bija pārliecināta, ka mis Vorena atbalslīs slimnieku kopēju, tāpēc ka viņai nepaveicās izpalīdzēs lomā un viņa nebija pietiekami taktiska.

Pieredzējušās māsas Bārkeras stāvoklis bija ievērojami pārāks par izpalīdzēs stāvokli, kurai nav nekādas specialitātes. Un, ja māsa izvirzītu ultimātu, Elena būtu piespiesta pie sienas. Bez tam Elenai bija neskaidras aizdomas, ka, neraugoties uz neslēpto interesi par viņu, ārsts atbalstīs māsu, tīri ētisku apsvērumu dēļ.

«Ja viņš piekrāps mani, man būs jāsakož zobi un jāsamierinās,» Elena domāja. «Bet vispirms man jāmēģina izmisīgi apelēt pie viņa labākajām jūtām.»

Varētu likties, ka viņas bailēm no vecās sievietes un vētrai ūdens glāzē, kas bija izraisījusies lielajā viesistabā, nav nekā kopēja, tomēr šīs vētras atbalss ļoti būtiski ietekmēja meitenes likteni.

Viesistaba un virtuve atrodas tālu viena no otras. Tajā laikā, kad Elena virtuvē darbojās ar muskatriekstiem, Simona viesistabā kamīnā iemeta cigareti, nožāvājās un piecēlās. Tūlīt pat aiz grāmatas iznira viņas vīra galva.

—   Kur tu iesi? — viņš jautāja.

—   Apģērbties pusdienām. Kas tad ir?

—   Vienkārši izmēģinājuma gājiens, lai uzsāktu sarunu. Kulturāls cilvēks nevar visu laiku klusēt, kā tu to dari.

Simonas acis zem krāsotajām uzacīm iezibsnījās.

—    Tu visu laiku jautā, — viņa sacīja. — Es neesmu pieradusi pie pratināšanām, un man tās ir nepatīkamas. Un vēl kas. Man nepatīk, ka mani izseko.

Ņūtons pastiepa apakšlūpu uz priekšu un arī iemeta cigareti ugunī.

—   Bet pilnīgi nejauši es arī eju tieši turp, kurp dosies tu, mana dārgā, — viņš paziņoja. — Es arī eju pārģērbties.

Simona strauji pagriezās un blenza uz viņu.

—  Klausies! — viņa iesaucās. — Aiz cieņas pret profesoru es negribu sarīkot skandālu šinī mājā. Taču es tevi brīdinu reizi par visām reizēm, man pietiek!

—   Es arī tevi brīdinu, — Ņūtons teica, — man pietiek tavas koķetēšanas ar Raisu.

—   Neesi nu tāds stulbenis un nesāc atkal savus viduslaiku stiķus. Tu man neko nevari padarīt. Es esmu brīva un varu darīt, ko gribu. Es varu tevi atstāt. Un es to izdarīšu, ja tu turpināsi tādā pašā garā. Man ir savi iztikas līdzekļi.

—  Varbūt tieši tāpēc es ari cenšos noturēt tevi. Neaizmirsti, ka šīs ģimenes locekļu vienīgais kapitāls ir viņu smadzenes.

Simonas vaibsti izlīdzinājās un viņa paskatījās uz vīru ar zināmu interesi. Simona atzina tikai savas jūtas un vēlēšanās, neapgrūtināja ar darbu savu saprātu. Viņa nicināja gudras sievietes, jo svēti ticēja, ka sievietei vajadzīgs tikai instinkts, lai iekarotu sev piederošās teritorijas — vīriešu sirdis.

Kontrasta dēļ viņa cienīja vīrieša gudrību. Viņa apprecējās ar Ņūtonu, lai gan viņš bija ļoti neglīts, tikai tāpēc, ka viņai likās, ka aiz viņa augstās, izliektās pieres mīt kaut kas noslēpumains. Viņa bija tik izlutināta, ka ieinteresēt viņu varēja tikai kaut kas tāds, kas uzreiz nepadevās.

Vesela mīlas dēku sērija ar studentiem neatstāja uz viņu nekādu iespaidu — tas viss nāca pārāk viegli. Ņūtons būtu varējis viņu noturēt, ja būtu saglabājis neieinteresēta vērotāja pozu.

Kā par nelaimi greizsirdība glītā Stīvcna Raisa dēļ nogāza viņu no Olimpa uz grēcīgās zemes. Viņi savstarpēji nemīlēja viens otru kopš tā laika, kad ar Stīvcnu atgadījās notikums, kura dēļ viņš izlidoja no Oksfordas. Tāpēc Stīvens pieglaimojās Simonai vīra klātbūtnē, lai sagādātu viņam raizes.

Pie viesistabas durvīm Simona pagriezās atpakaļ un teica:

—   Es kāpju augšā. Viena.

Ņūtons drūmi paskatījās uz viņu un vēl dziļāk iesēdās krēslā. Taču pēc brīža viņš nometa grāmatu, bez trokšņa uzkāpa pa kāpnēm un ieklausīdamies apslājās uz kāpņu laukumiņa.

Simona uzkāpa trešajā stāvā, taču negāja uz Sarkano istabu. Viņa piegāja pie Raisa durvīm un viegli piesita ar pirkstiem.

—   Stīv, — viņa pasauca.

Stīvens gulēja gultā un smēķēja. Uz viņa krūtīm atpūtās kucēna galva. Izdzirdis Simonas balsi, viņš sarauca pieri un paskatījās uz suni, it kā dodot zīmi uzvesties klusu.

Kucēns pacēla ausis un pagrieza galvu uz durvju pusi. Viņa acis iezibējās. Simona pieklauvēja skaļāk un pagrieza durvju rokturi.

—    Nenāciet iekšā! — Stīvens iesaucās. — Es neesmu apģērbies.

—  Ātrāk. Es gribu jūs redzēt.

Simona devās uz Sarkano istabu, ko jau bija paspējis okupēt viņas vīrs.

—   Nu ko, neveicās? — viņš rotaļīgi jautāja, vilkdams nost žaketi.

—   Es lūdzu nestaigāt man pakaļ.

—  Es arī nestaigāju. Es tikai kustējos, pakļaujoties dabas likumiem. Pat šļūdoņi kustas, tikai mēs to nejūtam.

—   Ja jūs kustētos ar tādu pašu ātrumu kā šļūdoņi, es nežēlotos.

Piegājusi pie skapja, Simona izņēma melno samta kleitu, kuru kopš atbraukšanas uz šo māju apģērba pusdienās. Tad viņa to nolika un, izvēlējusies viegli sārtu atlasa kleitu, sāka ģērbties.

—   Brīnišķīga kleita ģimenes pusdienām lauku apvidū, — Ņūtons iespurdzās.

Simona nievājoši paskatījās uz viņu.

—    Es šo kleitu neuzģērbu jūsu ģimenes dēļ, — viņa atbildēja.

Kamēr Simona uzkrāsojās, Ņūtons nenolaida acis no viņas.

—   Vēl smaržu pilieniņu aiz austiņas, — viņš pamācīja,

—  un neviens vīrietis nenoturēsies.

—   Paldies, ka atgādināji.

Simona savu tualeti pabeidza ar nikni zibošām acīm. Lūpas viņai bija cieši sakniebtas. Izgājusi no istabas, viņa tīšuprāt atstāja durvis plaši atvērtas, lai vīrs dzirdētu, ka viņa pieiet pie Stīvcna durvīm.

—      Stīv, — viņa atkal pasauca. — Es gribu ar jums parunāt.

Stīvens iznāca samiegojies un izspūris.

—  Jums sajukuši mati, — Simona tcica un pacēla roku pie viņa biezajiem matiem.

—  Nevajag. — Stīvens centās izvairīties. — Man nepatīk, ka mani aiztiek.

—   Bet man patīk.

—  Tad turpiniet, dārgā.

Stīvens vairs nepretojās, tāpēc ka izdzirda aiz sevis soļus. Viņš pacēla galvu, paskatījās uz Ņūtonu un, dzēlīgi smaidīdams, teica:

—  Tas viss ir paredzēts jums, Vorcn. Jūsu sieva pie manis tikai praktizējas.

Ņūtonam deniņos pietūka vēnas, kad viņš ieraudzīja, kā sievas kailās rokas apvijās ap bijušā studenta kaklu. Tad viņa smiedamās uzbužināja viņam matus un paziņoja:

—  Frizūra gatava!

Ņūtons pavīpsnāja, redzēdams Stīvcna neapmierinātību:

—     Ceru, ka mana sieva arī turpmāk izmantos jūs manekena vietā.

Simona palūkojās uz rudo matu spītīgo cekulu.

—  Sukā vai nesukā, starpības nav nekādas, — viņa tcica.

—  Stīven, jūs vēl neesat paslavējis manu jauno kleitu.

Raiss nebija pat ievērojis Simonas jauno tērpu, tomēr tūlīt

izplūda komplimentos, veltot tos Ņūtonam.

—   Graujoši. Es esmu beigts. Ļoti skaisti, un, galvenais, viss ir redzams. Tagad gan neviens neuzskatīs jūs par mūķeni.

Ņūtona lūpas sakniebās, bet briļļu biezie stikli vēl vairāk izcēla drūmās uguntiņas viņa acīs. Sākumā Stīvens bija mazliet samulsis, bet tad viņš atguva ierasto parupjo pašpārliecību, un, kad Simona, griezdamās riņķī, nodemonstrēja kleitu un savu muguru, viņš skaļi paziņoja:

—  Tā ir pati pilnība.

Šī aina kļuva par vēl vienu tērcīti, kas ieplūda upē, kura vēlāk, palu laikā, gandrīz aiznesa Elenu kā salmiņu.

Ņūtons pagriezās atpakaļ un paraustīja plecus.

—      Baidos, ka manas sievas kleita man nav tāds jaunums kā jums, — viņš piezīmēja. — Jā, starp citu, kur jūs likāt savu suni?

—  Viņš ir manā guļamistabā, — Stīvens asi atbildēja.

—  Guļamistabā? Jūs tiešām esat aizgājis pārāk tālu. Diezin vai tas ir korekti pret mājas saimnieci. Ja gribat uzklausīt manu padomu, tad aizvediet to pārnakšņot garāžā.

—   No jums es neko nepieņemšu, — Stīvens atcirta.

—   Pat manu sievu? Nu ko, liels paldies.

Svilpodams un velti cenzdamies izlikties vienaldzīgs,

Ņūtons noskrēja pa kāpnēm, ne reizi neatskatījies.

Stīvens vārījās no dusmām, lai gan saprata, ka Ņūtonam ir taisnība.

—   Lai mani pakar, ja es kucēnu ieslodzīšu tajā nolādētajā kaktā! — viņš plosījās. — Viņš paliks šeit, vai es aiziešu kopā ar to!

—    Dieva dēļ, aizmirstiet suni! — Simona iesaucās.

—  Labāk pasakiet, vai jums tiešām patīk mana kleita?

—   Ziniet, ko es par to varu teikt, — Stīvens atbildēja, kad pēc Ņūtona aiziešanas bija atgriezies savā stihijā.

—   Man patīk skatīties uz boksera muguru, ja esmu licis uz viņu, taču ārpus ringa man uzspļaut visām kailajām mugurām pasaulē.

—   Atkal rupjības! — Simona iesaucās. — Es šo kleitu uzvilku jūsu dēļ. Es gribu, lai jūs uz visiem laikiem atcerētos mūsu pēdējo vakaru. Un mani.

—    Piedodiet, dārgā, — Stīvens ātri tcica, — bet pēc pusdienām es eju uz bāru.

Simonas acīs iedegās greizsirdība:

—  Jums tikšanās ar to oficianti, kurai mati kā pakulas?

—  Ar Vāverīti? Jā, tā tas ir. Taču mani vairāk interesē kaut kas cits. Alus. Brīnišķīgs alus.

—   Labāk palieciet ar mani… Jūs esat vienīgais vīrietis, kuram man nācies to lūgt.

Stīvens piepūta lūpas kā izlutināts bērns. Viņam gribējās vakaru pavadīt vīriešu sabiedrībā, gribējās pilnīgu brīvību un patīkamus sarunu biedrus pie alus kausa, kurus viņš varēja atrast šinī mazajā lauku bārā. Saimnieka gaišmatainā meita, kas lēja alu kausos, bija tikai nenozīmīga šīs izpriecas daļiņa.

Bez tam viņš gribēja tikt vaļā no Simonas.

Ja viņš labāk pazītu viņas raksturu, tad savu mērķi būtu sasniedzis, bez ierunām viņai pakļaujoties vai apberot ar uzmanības apliecinājumiem. Bet viņš atstūma Simonu un tādējādi atvēra vēl vienu plaisu sienā, kas sargāja Elenu no viņai draudošajām briesmām.

Pusskriešus iesteidzies savā istabā, viņš ar troksni aizcirta durvis un iemetās gultā.

—  Sievietes ir sliktākas par velnu, — viņš sacīja kucēnam.

—   Nekad neprecies, draugs.

Simona, kuras garastāvoklis bija ievērojami pasliktinājies, noskrēja lejā pa kāpnēm. Otrajā stāvā viņa gandrīz saskrējās ar misis Outsu, kas jaunajai kopējai parādīja slimnieces istabu. Ieraudzījusi masīvo māsu Bārkeru, Simona mazliet nomierinājās, tāpēc ka greizsirdība bija sasniegusi tādu pakāpi, ka viņu būtu satraukusi pat glītas slimnieku kopējas klātbūtne.

—  Tā ir jaunā misis Vorena, — misis Outsa nočukstēja un pieklauvēja pie Zilās istabas durvīm.

Māsa Bārkera, kas bija redzējusi ne mazums līdzīgu sieviešu, norūca:

—   Nimfomaniaka tips.

Nu nē, maniaks viņa nav, — misis Outsa noteica. — Viņa ir pie pilna prāta, tikai ļoti kaprīza.

Mis Vorena atvēra durvis, un viņas ūdeņainajās acīs parādījās kaut kas līdzīgs apmierinājumam.

—    Es ļoti priecājos, ka jūs, māsa, esat atbraukusi,

—   viņa tcica.

—    Es nešaubos, ka jūs ar prieku atdodat man savu vietu, — māsa Bārkera sacīja. — Vai es drīkstu redzēt slimnieci?

Viņa droši iegāja Zilajā istabā tūlīt aiz mis Vorenas un apstājās pie gultas, kur, sarāvusies kamolā, ar aizvērtām acīm gulēja lēdija Vorena. Viņas plakstiņi bija mitra māla krāsā.

—  Ceru, ka jūs viņai iepaliksieties, — mis Vorena nedroši nomurmināja.

—     O, mēs drīz sadraudzēsimies, — māsa Bārkera pārliecināti atbildēja. — Es protu apieties ar veciem cilvēkiem. Pret viņiem jāizturas maigi, bet stingri. Viņi ir kā bērni.

Pēkšņi lēdija Vorena atvēra vienu aci, kurai nepavisam nebija bērnišķīga izteiksme: tā varētu skatīties tikai bērns, kas iestidzis mūžīgā grēkā.

—   Vai tā ir jaunā kopēja? — viņa jautāja.

—  Jā, mamm, — mis Vorena atbildēja.

—  Sūti viņu projām.

Mis Vorena bezspēcīgi paskatījās uz kopēju.

—  Man Dievs, — viņa čukstēja, — baidos, ka arī jūs viņai ncpatīkat.

—   Sīkumi, — māsa Bārkera apgalvoja. — Mēs šodien esam mazliet satraukti, tas ir viss. Drīz tas pāries.

—   Sūti viņu projām, — lēdija Vorena atkārtoja. — Es atkal gribu to meiteni.

Māsa Bārkera izmantoja gadījumu, lai pacenstos iegūt slimnieces labvēlību.

—   Šodien jūs viņu dabūsiet, — viņa apsolīja. Tad viņa paveda mis Vorenu sānis.

—  Vai te var dabūt kādu nieku brendija? — viņa vaicāja.

—  Ārsti iesaka man ieņemt nedaudz stimulatora. Mis Vorena nemierīgi paskatījās apkārt.

—  Vai tad jūs nebrīdināja, ka šinī mājā spirtotos dzērienus nepasniedz? — viņa tcica. — Tāpēc jums maksā vairāk.

—    Bet slimnieka istabā taču nevar nebūt brendijs,

—  kopēja uzstāja.

—  Manai mātei brendiju nedod, viņa dzīvo no skābekļa…

—   mis Vorena nedroši sacīja. — Bez tā viņa nevar iztikt… tomēr… varbūt… Es parunāšu ar profesoru.

Paslīdējusi garām māsas Bārkcras milzīgajai figūrai, gluži kā sakaltusi rudens lapa, austrumu vēja dzīta, viņa devās pie profesora durvīm.

Atbildot uz savas māsas biklo klauvēšanu, viņš parādījās guļamistabas durvīs, stīvi un korekti sasveicinājās ar slimnieku kopēju un uzklausīja viņas prasību.

—  Protams, jūs saņemsiet brendiju, ja tas jums vajadzīgs,

—  viņš piekrita. — Es tūlīt pat noiešu pagrabā un likšu atnest uz jūsu istabu pudeli brendija.

Elena, kas pašreiz strādāja virtuvē, ziņkārīgi vēroja misis Outsu, kad profesors viņai palūdza sveci:

—   Gribu palūgt jūs paturēt sveci, es iešu uz vīna pagrabu. Lai arī profesora prasība izskanēja parupji, tomēr misis

Outsa tūlīt paklausīja. Elektriskā lampiņa, kas karājās auklā, apgaismoja gaiteni tikai līdz pagriezienam; aiz stūra bija gandrīz pilnīgi tumšs. Misis Outsa gāja profesoram pa priekšu kā pavadonis, bet pie pagraba durvīm apstājās, sveci augstu gaisā turēdama tieši tāpat kā svētceļnieks, kas sasniedzis savu Meku.

Atslēga pagriezās, un misis Outsa kopā ar profesoru iegāja svētnīcā. Sievietes acis kāri iezaigojās, kad viņas saimnieks sāka izraudzīties vienu no daudzajām pudelēm pītajā grozā.

Alkainām acīm viņa skatījās uz tām, kamēr profesors pārbaudīja pagraba temperatūru, vērodams pie sienas pakārto termometru.

—    Termometrs laikam sabojājies, — profesors teica, pasniegdams pudeli misis Outsai, — paturiet pudeli, bet es apskatīšu termometru labākā gaismā.

Viņš ātri atgriezās, pakāra termometru atkal pie sienas un aizslēdza pagraba durvis. Tagad viņš vadīja procesiju, bet misis Outsa viņu bijīgi pavadīja. Ejot garām mazgātavai, viņa uz brīdi noliecās pie izlietnes.

Profesors nolika brendija pudeli uz virtuves galda un vērsās pie Elenas:

—  Lūdzu, aiznesiet šo uz Zilo istabu, tiklīdz misis Outsa to būs atvērusi.

Kad profesors bija aizgājis, Elena līdzjūtīgi paskatījās uz misis Outsu:

—  Cik nejēdzīgi! Kāpēc gan jums nenolict kādu karotīti, lai varētu iedzert uz lēdijas Vorenas veselību!

—  Es to nekad nevarētu izdarīt, — misis Outsa atbildēja. — Tā slimnieku kopēja tūlīt ieraudzīs, ka pudele nav pilna un pasūdzēsies par mani, bet liet klāt ūdeni tādai brīnišķīgai mantai būtu taisni grēks.

Elena sajūsminājās par misis Outsas savaldību un tikumību, kad viņa steidzīgi iegrūda pudeli meitenei rokās un teica:

—   Ātrāk nesiet to projām. Tikai uzmanieties, nenometiet zemē.

Tiklīdz Outsa bija palikusi viena, kļuva skaidrs viņas varonīgās izturēšanās noslēpums: iegājusi mazgātavā, viņa pieliecās un paņēma kaut ko, kas bija noslēpts zem izlietnes. Laime bija pieklauvējusi pie viņas durvīm, un viņa atsaucās tās aicinājumam. Atgriezusies virtuvē, viņa pasmaidīja, ar triumfu vērodama savu guvumu, tad noslēpa to skapī starp «tukšulītēm» vai «līķīšicm», kā tās bija nosaucis Stīvens.

Tā bija otra brendija pudele.

Devītā nodaļa SIRMGALVE ATCERAS

Elena uznesa pudeli augšā un pieklauvēja pie Zilās istabas durvīm. Māsa Bārkera atvēra viņai durvis. Baltā halātā, ar tumši sarkanu baltā lakatiņā ieskautu seju viņa bija līdzīga monumentālai futūristiskai skulptūrai.

— A, tā esat jūs, — viņa sacīja. — Labi, ka jūs atnācāt, tagad es varēšu mazliet pagulēt. Man naktī labi jāizguļas, ja man vienai, bez maiņas jādežurē pie šīs slimnieces. — Ar drūmu spīdumu dziļi iegrimušajās acis viņa piebilda: — Es visu nokārtoju, jūs šo nakti pavadīsiet šeit. Mis Vorena bija klāt pie šīs sarunas, tā ka viņa zina, ko mēs esam norunājušas, bet vecene, lēdija Vorena, — viņa ātri izlaboja, — neiebilda.

Elena nodomāja, ka prātīgāk būs, ja protests nāks no oficiāla avota, un teica:

—  Labi, māsa, bet man ātri jāpārģērbjas.

—  Ak jā, jūs pārģērbjaties uz pusdienām, vai ne tā?

To viņa izteica tik nedabiskā tonī un viņas skats bija tik

ļauns, ka Elena ar prieku ātrāk atstāja istabu.

«Viņa ir greizsirdīga,» Elena nodomāja. «Bet mis Vorena ir bailulc. Viņas abas ir vājie posmi. Interesanti, kas ir mans galvenais trūkums?»

Kā jau vairums cilvēku dzimuma pārstāvju, arī Elena pati neredzēja savas vājības un skaļi protestētu, ja kāds viņu būtu apvainojis ziņkārībā, lai gan misis Outsa šo viņas rakstura īpašību jau bija pamanījusi.

Iegājusi savā guļamistabā, Elena bailēs atlēca nost no durvīm, ieraudzījusi kaut kādu tumšu masu, kas, kā likās, centās iekļūt pa viņas logu.

Viņa ātri sataustīja slēdzi un saprata, ka nobijusies veltīgi: tumšā masa bija augsta ciedra zari, kas vētras brāzienos sitās uz loga pusi. Pirmā acumirklī likās, ka koks ir ļoti tuvu, taču patiesībā attālums bija pārāk liels, lai pat vislabākais sportists no koka ielēktu viņas istabā; tomēr neatlaidība, ar kādu zari tiecās uz Elenas logu, izraisīja nepatīkamas domas.

«Šis koks it kā gribētu ielauzties mājā,» Elena nodomāja. «Jāaizver logs.»

Aizvērusi abas loga puses, Elena redzēja, ka lietus straumēm plūst pa stiklu kā pa ūdens noteku, bet lejā, mitrajā tumsā slīkst dārzs, ko aplenkuši vēja plosīti koki, kas atdoti varenās stihijas varā.

Ar prieku viņa aizvilka biezos aizkarus un tīksminājās par kontrastu starp satraucošo ainavu aiz loga un rāmu mājīgumu lieliskajā istabā, kas iekārtota ar mēbelēm no mirušās lēdijas Vorenas, slimās lēdijas Vorenas priekšteces, guļamistabas. Kad nelaiķe savu guļamistabu samainīja pret ģimenes kapsētu, mēbeles vēl bija jaunas, dārgas un savu greznumu ir saglabājušas līdz pat šim laikam, jo neviens tās nebija lietojis.

Atgriezusies no Kembridžas, mis Vorena savāca no visām istabām lietas, kas bija piederējušas viņas mātei, un salika tās šinī istabā, kuru turēja rezervē. Pati mis Vorena deva priekšroku lietišķam, funkcionālam stilam. Taču Elenai nebija nekādu iebildumu pret izrotājumu un sīku greznumu pārpilnību, un viņai ļoti patika terakota un tirkīzzilās krāsas kombinācija — šajos toņos bija ieturēts biezais paklājs un dārga auduma aizkari.

Iepriekšējās istabas īpašnieces fotogrāfija ieņēma goda vietu virs marmora kamīna. Acīmredzot, tā bija izgatavota pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados un attēloja patīkamu dāmu ar sacirtoticm matiem uz pieres: dāmai bija pašaura piere, toties vairāki liekie zodi.

Virs fotogrāfijas karājās spogulis, apakšējā daļā biezi apgleznots ar meldriem, ūdenslilijām un dzērvēm.

Kad Elena iedomājās, ka viņai šo nakti nāksies pavadīt kopā ar lēdiju Vorenu, viņa no sirds vēlējās, kaut sers Roberts būtu palicis uzticīgs savas pirmās sievas piemiņai.

«Ja viņa vēl tagad dzīvotu, cik viņa būtu jauka večiņa!» Elena nodomāja. «Bet vispār es to esmu pelnījusi. Kāpēc man ievajadzējās redzēt Zilo istabu!?»

Elenai tik ļoti gribējās tikties ar ārstu Pcriju un pārliecināt, lai aizstāv viņu, ka meitene nolēma pielietot Simonas taktiku. Parasti Elena uz pusdienām apvilka balto vasaras kleitu bez rokām, taču šodien pirmo reizi izvēlējās savu vienīgo svētku tērpu — lēto «mazo vakarkleitu», ko bija nopirkusi Oksfordstrīlā izpārdošanas laikā. Šā vai tā, bet mākslinieciskais, lai arī visai banālais, kontrasts starp bāli zaļo kleitas audumu un viņas liesmojošo kuplo matu vilni patīkami pārsteidza, un meitene uzsmaidīja savam attēlam grozāmajā spogulī.

— Man viņš jānoķer, — Elena murmināja, skriedama lejā pa kāpnēm, pēkšņi izbijusies, ka ārsts varēja atnākt pa to laiku, kamēr viņa pārģērbās.

Turklāt viņai nepieciešams parunāt ar ārstu vienatnē. Tas nemaz nebija tik vienkārši, tāpēc ka kurā katrā brīdī viņu varēja aicināt palīgā, jo viņas pienākumi bija visai nenoteikti. Tomēr viņa bija iemācījusies slēpties, izlikdamās, ka ir aizņemta ar kaut ko ļoti svarīgu, un nekāds briesmu signāls nesasniegtu viņas ausis tajā brīdī, kad viņu skāris pārejošs kurlums.

«Ieiešu priekštelpā,» viņa izlēma, «paņemšu mitru lupatu un slaucīšu palmai putekļus.»

Nonākusi otrā stāva kāpņu laukumiņā, Elena ievēroja, ka Zilās istabas durvis ir pavērtas un spraugā vīd kaut kas balts un spridz uzmanīga māsas Bārkeras acs. Pēkšņi pārsteigta, māsa ātri pievēra durvis.

Viņa itin kā novēroja Elenu, un tas bija kaut kas zaglīgs, nepatīkams, tā ka Elena izjuta nemieru.

«ŠI slimnieku kopēja mani izseko,» viņa nodomāja. «Ļoti dīvaina sieviete. Man negribētos palikt mājā ar viņu divatā. Viņa var izdarīt, ko vien vēlas.»

Elena nevarēja ciest neskaidrības, tāpēc instinktīvi, nedomādama devās uz Zilās istabas pusi. Māsa Bārkera, redzēdama, ka viņas slēptuve ir atklāta, atvēra durvis.

—  Ko jums vajag? — viņa nedraudzīgi jautāja.

—   Es gribu jūs brīdināt, — Elena atbildēja.

Viņa apstājās, ievērojusi, ka māsa Bārkera kāri, ar tādām kā izsalkušām acīm skatās uz viņas atsegto kaklu.

—   Cik jums balta āda! — viņa teica.

—   Kā visiem rudajiem, — Elena īsi paskaidroja.

Parasti Elena sajuta to kā pārestību, ka nepiesaista

vispārēju uzmanību, bet tagad, pirmo reizi, šis apbrīns viņai bija nepatīkams.

—  Jūs sacījāt, ka gribat mani brīdināt, — māsa Bārkera atgādināja.

—  Jā, — Elena čukstēja, — sevišķi ncpajaujictics uz to, ka lēdija Vorena ir tik bezpalīdzīga.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Viņa kaut ko slēpj.

—   Ko?

— Ja jus esat tikpat viltīga ka viņa, gan redzēsiet, ko tieši, — Elena atbildēja un pagriezās uz durvīm.

—   Pagaidiet, — māsa Bārkera palūdza. — Jūs pateicāt vai nu pārāk daudz, vai pārāk maz.

Elena pasmaidīja un pašūpoja galvu.

—  Pajautājiet mis Vorcnai, — viņa pamācīja. — Es viņai pateicu un dabūju pamatīgu knipi pa degunu par savām rūpēm. Tomēr esmu pārliecināta, ka man jums jāpasaka, lai jūs nesnaustu.

Elena nodrebēja, izdzirdusi no istabas dzijumiem zemu balsi:

—   Vai tā ir tā meitene?

—  Jā, milēdij, — māsa Bārkera atbildēja. — Vai vēlaties vi nu redzēt?

—  Jā.

—   Piedodiet, — Elena ātri teica. — Es ļoti steidzos, man jāpalīdz uzklāt galds.

Māsai Bārkcrai iemirdzējās acis kā cilvēkam, kas jūt savu spēku.

—   Kāpēc jūs tā baidāties no viņas? — viņa iespurdzās.

—   Jūs arī baidītos, ja zinātu to, ko zinu es, — Elena piezīmēja.

Māsa Bārkera saķēra Elenu aiz rokas. Viņas nāsis iepletās.

—   Pusdienas var pagaidīt, — viņa tcica. — Mis Vorena lika lēdijai kavēt laiku un vienmēr viņai paklausīt. Nāciet iekšā.

Elenai pamira sirds, kad viņa iegāja Zilajā istabā. Lēdija Vorena gulēja gultā, viņas galva balstījās uz augstu uzbužinā- tiem spilveniem. Mugurā viņai bija balts pūkains halāts. Biezie sirmie mati akurāti sasukāti taisnajā celiņā un tajos iesietas rozā lentītes.

Acīmredzot, māsa Bārkera pirmām kārtām bija izdaiļojusi savu slimnieci kā upurjēru. Elena saprata, ka tikai savdabīgā drūmā humora izjūta bija ļāvusi lēdijai Vorcnai paciest šādu pazemojumu. Viņa gribēja apmānīt kopēju, iedvest viņai mānīgu drošības sajūtu, lai vēlāk patiesība viņai liktos vēl drausmīgāka.

—  Panāciet šurp, — slimniece sēcoši čukstēja. — Es gribu jums pateikt…

Viņa stingri satvēra Elenu aiz rokas un pievilka sev klāt, tā ka viņa sajuta karstu elpu uz sava kailā kakla.

—    Šinī mājā tika noslepkavota meitene, — lēdija Vorena sacīja.

—  Jā, es zinu, — Elena nomierinošā balsī atbildēja. — Bet kāpēc jūs tagad to atcerējāties. Tas taču bija tik sen!

—   Kā jūs zināt? — vecā sieviete izdvesa.

—   Man izstāstīja misis Outsa.

—   Vai viņa jums teica, ka meiteni iemeta akā?

Elena atcerējās, ka, saskaņā ar misis Outsas versiju, slepkava bija izmantojis citu veidu. Aka figurēja stāstā par pašnāvību. Viņu pārsteidza, ka misis Outsa patiesību ir izpušķojusi, lai slepkavība izskatītos vēl baismīgāka un sensacionālāka.

—   Tas taču varēja būt vienkārši nelaimes gadījums, — viņa sacīja.

Mēģinājums nomierināt padarīja lēdiju Vorenu niknu.

—   Nē! — viņa iesaucās. — Tā bija slepkavība. Es visu redzēju. No augšas, pa logu. Bija jau gandrīz tumšs, un es nodomāju, ka tas ir vienkārši koks dārzā. Bet tad… tad atnāca tā meitene, un koks viņai uzbruka un iemeta akā. Es nokavējos. Es nevarēju atrast virvi… Klausieties.

Viņa pievilka Elenu gandrīz pie paša spilvena.

—  Tā meitene bijāt jūs, — viņa čukstēja.

Elena jutās tā, it kā viņai tikko kā būtu pareģota drīza nāve. Bet viņas acis sastapās ar māsas Bārkcras acīm, un viņa izlikās, ka vienkārši kavē laiku slimniecei kā īsts speciālists, kas prot apieties ar vecām, slimām lēdijām.

—  Vai tiesa? — viņa jautri tcica. — Tad man jābūt sevišķi uzmanīgai.

—   Muļķīte, — vecā sieviete elsdama sacīja. — Es jūs brīdināju. Šinī mājā nogalina meitenes. Bet jūs gulēsiet manā istabā. Es parūpēšos par jums.

Piepeši Elenai ienāca prātā, ka varēs panākt, lai vecā sieviete parāda slēptuvi, kur viņa glabā revolveri.

—   Kā tad jūs to izdarīsiet? — viņa jautāja.

—  E2s viņu nošaušu.

—  Lieliski. Bet kur jums ir ierocis?

Lēdija Vorena paskatījās uz Elenu ar krokodila viltību.

—   Man nav ieroča, — viņa iečinkstējās. — Man kādreiz bija revolveris, bet to man atņēma. Esmu tikai nelaimīga vecene. Māsa, viņa saka, ka man esot revolveris. Vai tas ir taisnība?

—   Protams, nav, — māsa Bārkera atbildēja. — Patiesi, mis Keipela, jūs nedrīkstat satraukt manu slimnieci!

—     Tādā gadījumā es eju, — Elena teica un bija pateicīga slimnieces kopējai par iejaukšanos. Pēc tam, griezdamās pie kopējas, viņa klusu piebilda: — Jūs tikko man uzdevāt jautājumu. Te jums ir atbilde. Tagad jūs zināt, kas jums jāmeklē.

Pie pašām durvīm viņu apturēja lēdijas Vorenas zemā balss:

—  Atgriezieties ātrāk.

—   Labi, noteikti, — Elena apsolīja.

Pašai par brīnumu šī epizode bija viņu satraukusi, un, kad meitene bija nokāpusi hallē, viņai mazliet drebēja kājas.

«Kas ar mani notiek?» Elena brīnījās. «Man liekas, ka es pavisam zaudēšu prātu, ja ārsts mani neatbrīvos.»

Viņa nemierīgi palūkojās uz veclaicīgo pulksteni. Ārsts Pcrijs dzīvoja dažas jūdzes no «Kalngaliem» un šo māju apmeklēja kā pēdējo, lai paspētu nok|ūt mājās uz pusdienām.

Nekad agrāk viņš nebija tā kavējies. Elenu pārņēma neskaidra priekšnojauta, kad viņa atkal ieklausījās vētras aurošanā. Viņai garām kā sapnī paslīdēja mis Vorena, un meitene griezās pie viņas:

—  Ārsts kavējas, mis Vorena?

Mis Vorena paskatījās uz pulksteni. Viņa jau bija saģērbusies pusdienām, savā vecu šampinjonu krāsas mežģīņu kleitā, ko ģērba katru dienu.

—    Varbūt viņš vispār neatbrauks, — viņa vienaldzīgi noteica.

Elena pret savu gribu iekliedzās. Mis Vorena, kas parastā saimnieces egoisma dēļ nespēja iedomāties, ka jaunajai meitenei, kas kalpo pie viņas, var būt arī savas intereses, nodomāja, ka Elena uztraucas par ģimenes labklājību.

—   Manas mātes stāvoklis ir stabils, — viņa paskaidroja. — Lai gan, protams, beigas ir neizbēgmas. Ārsts Pcrijs mums ir izskaidrojis, ko darīt, ja iestājas pēkšņa sirds nepietiekamība.

—    Kāpēc gan viņš šodien varētu neatnākt, — Elena uzstāja. — Viņš taču nāk katru vakaru.

—   Bet kāds ir laiks? … — mis Vorena nomurmināja. Vētras brāzma, kas gāzās virsū mājas stūrim, vairāk nekā

savlaicīgi apstiprināja viņas vārdus. Elenas sirds pamira.

«Viņš neatnāks,» meitene nodomāja. «Un man būs jāguļ Zilajā istabā.»

Desmitā nodaļa TELEFONS

Elena šonakt gulēs Zilajā istabā. Visa māja to uzņēma kā pašu par sevi saprotamu. Jūtot, ka gaidīšana priekštelpā būs veltīga laika tērēšana, tāpēc ka ārsts droši vien neatnāks, Elena, nomākta un sarūgtināta, devās uz kāpnēm, kas ved uz virtuvi.

Te viņu sastapa Ņūtons, kas lēni, ar skumjām sejā, iznāca no viesistabas.

—   Es dzirdēju, ka jūs esot iekarojusi manas vecmāmiņas sirdi, — viņš tcica. — Apsveicu. Kā jūs to panācāt?

Patiesā interese, kas bija samanāma Ņūtona acīs, mazliet uzmundrināja meiteni, un viņa saka justies drošāk.

—   Nu, jums jau gan to nevajadzētu jautāt.

—   Jūs gribat teikt, ka es esmu viņas mīlulis, — Ņūtons sacīja. — Var jau būt. Varbūt viņai patīk sačukstēties ar mani un barot savu mazulīti ar konfektēm. Tomēr tas neko nenozīmē, kad uz speles ir finansu jautājumi. Es nevaru dzīvot tikai no cukura.

Līdz šim laikam Elena bija baidījusies no Ņūtona, kas viņu pilnīgi ignorēja, neuzskatīdams viņu par pilntiesīgu cilvēku. Viņa mājā bija tikai tāpēc, lai pildītu savu darbu, un viņš domāja, ka Elena, tāpat kā citas meitenes pirms viņas, mēneša beigās aizies, ja vien izturēs līdz tam laikam.

Negaidītā Ņūtona interese par viņas personu ļāva Elenai justies brīvāk ar viņu.

—   Jūs domājat par testamentu? — viņa droši jautāja.

Viņš pamāja ar galvu:

—   Viņa to sastādīs vai nē?

—     Mēs ar viņu par to runājām, — Elena sacīja, apzinādamās, cik pašreiz ir svarīga persona. — Es ieteicu viņai to neatlikt.

Ņūtons, paziņojuma satraukts, skaļi iesaucās:

—  Tante Blānča, panācict šurp!

Mis Vorena gluži kā feja, ko satvēris rupjš pasaulīgs vējš, izslīdēja no savas istabas, pakļaujoties brāļadēla aicinājumam.

Kaut kāda neizskaidrojama iemesla dēļ šis neveiklais, tuvredzīgais cilvēks bija iekarojis savas ģimenes sieviešu, izņemot savas sievas, simpātijas.

—   Kas noticis? — viņa jautāja.

—    Vēsturiska ziņa, — Ņūtons sacīja. — Mis Keipela piecās minūtēs ir izdarījusi vairāk nekā mēs piecos gados. Viņa piespiedusi vecmāmuļai sākt runāt par testamentu.

—    Ne gluži tā, — Elena paskaidroja. — Tomēr viņa pateica, ka nenomiršot, pirms neizdarīšot kādu lietu — ļoti nepatīkamu lietu, kuru visu laiku esot atlikusi.

—   Nav slikti, — Ņūtons pamāja ar galvu. — Nu ko, mis Keipcla, es ceru, ka jūs turpināsiet šo cildeno darbu un atkal parunāsiet par to, ja viņa naktī slikti gulēs.

Pat uz mis Vorenu šis paziņojums, liekas, bija atstājis zināmu iespaidu, jo šoreiz viņa paskatījās Elenai gandrīz acīs.

—  Brīnums, — viņa nomurmināja. — Liekas, ka jums uz viņu ir lielāka ietekme nekā visiem pārējiem.

Elena aizgāja, sapratusi, ka viņas impulsīvā daba atkal ir sagādājusi nepatikšanas, un viņa diezin vai varēs palikt novērotājos. Tagad, kad Vorenu ģimenes locekļi ir tieši ieinteresēti, lai viņa uzturētu draudzīgas attiecības ar lēdiju Vorenu, grūti būs atteikties pārnakšņot Zilajā istabā.

Viņa gāja ar augstu paceltu galvu kā uz nāvi notiesātais, ko aplencis līdzjutēju bars.

Iegājusi virtuvē, Elena tūlīt saprata, ka misis Outsa ir nelāgā omā. Outss daudznozīmīgā izskatā centās turēties no sievas iespējami tālāk. Nepievēršot uzmanību Elenas jaunajam tērpam, misis Outsa bez liekām ceremonijām norādīja viņai uz bļodu ar verdošu ūdeni, kas stāvēja uz galda.

—    Notīriet šīs te priekš tortes, — viņa pavēlēja. — Es kavējos ar pusdienām. Un Outss visu laiku maisās man pa kājām, tā ka es nezinu, vai man jāpārvietojas pa gaisu, vai jātaisa apakšzemes eja.

Elena kā notiesātā pazemīgi sēdās pie galda un negribīgi sāka attīrīt mandeles no krunkainā brūnā apvalka. Viņa jau bija pilnīgi samierinājusies ar domu, ka ārsts vairs neatnāks, tāpēc nepievērsa nekādu uzmanību zvanam.

Uz gaismas tablo paskatījās saniknotā misis Outsa.

—   Parādes durvis, — viņa teica sapīkušā balsī. — Tas noteikti ir ārsts.

Elena pielēca kājās un skrēja uz durvīm.

—   Es atvēršu! — viņa iesaucās.

—  Paldies, mis, — Outss pateicās. — Es esmu bez biksēm.

—   Ai, kāds kauns! — Elena iesmējās.

Outss bija domājis teikt, ka ir uzvilcis savas labākās bikses un audekla žaketi — uzvalku, kurā viņš parasti ģērbjas, kad apkalpo saimniekus pie pusdienu galda.

Elenai atkal bija ataususi cerība, kad viņa uzskrēja pa kāpnēm un atvēra parādes durvis, vispirms ielaidusi lietus ūdens šalti, tad ārstu.

Tas bija jauns, drukns cilvēks, ar noslieci uz tuklumu, ar asiem, bet patīkamiem sejas pantiem. Elena viņu priecīgi sveicināja, un viņš savukārt vēroja meiteni ar neslēptu atzinību.

—  Kas jums šodien te ir, vai gala izrāde? — viņš pajautāja.

Viņa skatiens nebija tik nepatīkami uzbāzīgs kā māsai

Bārkerai, un Elena jutās ļoti brīvi savā jaunajā vakarkleitā. Tomēr ārstu Periju vairāk interesēja dziļās bedrītes pie viņas atslēgas kauliem nekā ādas baltums.

—  Dīvaini, ka jūs esat tik vājiņa, — viņš sarauca pieri. — Jums taču mājā ir tik daudz darba!

—   Pēdējā laikā man gandrīz nekas nav jādara, — Elena paskaidroja.

—    Saprotu, — ārsts Pcrijs nomurmināja, domādams, kāpēc viņu nemaz nesatrauc pacientes brīvprātīgā badošanās, nodzenot lieko svaru, lai gan rezultāts ir tāds pats.

—    Vai jums garšo piens? — viņš jautāja. — Nu, protams, nē!

—   Kā tad! Man nekas nepaliktu pāri pārdošanai, ja es strādātu piena veikalā!

—  Jums jādzer daudz piena. Es parunāšu ar misis Outsu.

Ārsts novilka ādas jaku un nometa to uz krēsla.

—    Drausmīgs laiks, — viņš piezīmēja. Tādēļ es arī nokavējos. Ceļi ir kā biezputra. Kā šodien jūtas lēdija Vorena?

—   Kā vienmēr. Viņa vēlas, lai es gulētu viņas istabā.

—   Nu, ja es pareizi izprotu jūsu raksturu, tad jums tas sagādās prieku, — ārsts pasmaidīja. — Tas ir kaut kas jauns.

—   Bet es no viņas baidos, — Elena sacīja. — Es ceru tikai uz jums — pasakiet viņiem, ka es… ka man nav pieredzes.

—  Ko, šermuļi skrien pār kauliem? Jūs ari ietekmē šī māja? Jums liekas, ka tā ir pārāk tālu no citām?

—   Nē, nē, tie nav vienkārši nervi. Man ir iemesls baidīties. Neraugoties uz savām iepriekšējām neveiksēm pārliecināt sarunu biedrus, Elena tomēr izstāstīja ārstam par revolveri. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi.

—    Dīvaini, — viņš beidzot sacīja. — Bet es varu noticēt, kam vien vēlaties, ja tur iejaukta šī jaukā vecenīte. Taisni Ziemsvētku pārsteigums. Es pacentīšos uzzināt, kur viņa to slēpj.

—    Un jūs pateiksiet, ka man nav jāguļ viņas istabā,

—   viņa uzstāja.

Tomēr, acīmredzot, viss nebija tik vienkārši, tāpēc ka ārsts Pcrijs domīgi pakasīja zodu, it kā paužot savas šaubas:

—    Neko nevaru apsolīt. Vispirms man jāparunā ar slimnieces kopēju. Varbūt viņai tiešām vajag labi izgulēties, ja viņa ļr atbraukusi tieši no dežūras… es labāk uzkāpšu pie viņas.

Ārsts atvēra durvis un, kamēr viņi gāja cauri hallei, klusu teica:

—    Sapurinieties, meiten! Diezin vai šis revolveris ir pielādēts. Katrā ziņā es šaubos, vai viņa tādā vecumā ir spējīga notēmēt, kā nākas.

—   Bet vai viņa nemeta ar auzu biezputras šķīvi tieši pa galvu iepriekšējai kopējai? — Elena atgādināja.

—   Tā bija tīrā nejaušība. Neaizmirstiet, ka viņa ir ļoti veca. Nepūlieties kāpt augšā.

—   Nē, es labāk stādīšu jūs priekšā slimnieces kopējai, kā tas pienākas, — Elena uzstāja, cenzdamās nepārkāpt profesionālo ētiku.

Tomēr ļaunais spīdums māsas Bārkeras acīs, kad viņa atvēra durvis, liecināja, ka Elena pieļāvusi vēl vienu kļūdu.

—   Es atvedu ārstu Periju, — meitene tcica. Māsa Bārkera cēli palocīja galvu.

—   Vai jūs, dakter, sen kā ieradāt ies? — viņa jautāja.

—  O, tikai pirms kādām piecām minūtēm vai apmēram tā,

—   ārsts atbildēja.

—  Turpmāk, dakter, esiet tik labs un nāciet tūlīt tieši pie slimnieces, — māsa sacīja. — Lēdija Vorena satraucās, kad jūs kavējāties.

—   Jā, protams, māsa, ja jau viņa satraucās… — ārsts Perijs nomurmināja.

Elena pagriezās un aizgāja, zaudējusi pēdējo cerību. Likās, ka slimnieces kopēja, kurai, acīmredzot, bija stiprāks gribas spēks, pilnīgi nomāca jauno ārstu jau ar savu masu vien — viņa pacēlās pār viņu kā tornis, tāda bija optiska ilūzija, ko radīja viņas baltais halāts.

Hallē Elenai garām aizbrāzās Simona visā sava ekstravagantā tērpa spožumā. Pat skumīgo domu pārņemtā Elena ievēroja, ka Simona ir satraukta. Acīs viņai bija asaras, lūpas drebēja, dūres bija nervozi sažņaugtas.

Viņā gluži kā viesuļa centrā trakoja pretrunīgas emocijas un, vispirms, neapmierinātas vēlmes. Viņa neieredzēja Ņūtonu, tāpēc ka viņš bija mūžīgs šķērslis; neieredzēja Stīvenu, tāpēc ka viņš palika vienaldzīgs pret viņas valdzinājumiem; neieredzēja pati sevi, tāpēc ka bija izlaidusi viņu no rokām. Un viss ienaids vērsās pret to, kuru viņa uzskatīja par vainīgu. Viņu bija apsēdusi viena doma: Stīvens viņu noraidīja tās oficiantes dēļ, kurai mati bija kā salmi.

Izpalīdze, kaut arī uzģērbusi savu jaunāko kleitu, viņai neeksistēja, tāpēc Simona pagāja viņai garām, pilnīgi ignorējot meiteni. Kad Elena ienāca virtuvē, misis Outsa sagaidīja viņu neparasti drūma.

Likās, ka viss gaiss «Kalngalos» piesūcies ar etiķi.

—    Liekas, ka pusdienas jāliek galdā, — Elena teica, cenšoties uzpurināt misis Outsu. — Ārsts drīz aizies.

—   Ne jau tur tā vaina, — misis Outsa arvien vēl drūmi atbildēja.

—   Kur tad?

—   Outss…

—   Ko viņš ir izdarījis?

—  Neko. Bet viņš visu laiku ir acu priekšā, dienu un nakti, nekad nevaru palikt viena. Nekad neprecieties, mis!

Elena izbrīnīta paskatījās uz misis Outsu. Meitene pastāvīgi bija sajūsminājusies par viņas iecietību pret sava vīra slinkumu. Vīra darbus viņa bieži vien izdarīja pati. Lai gan viņš nekad necentās izlikties nozīmīgāks, viņa vienmēr zobojās par viņa šķietamajiem centieniem to darīt. Ne sevišķi maiga, toties neviltota pieķeršanās padarīja viņus ne tikai par labiem partneriem laulībā un darbā, bet arī par labiem biedriem.

—  Jā, tā jau saka laulības ceremonijā: «Priekos un bēdās,» — Elena taktiski piezīmēja. — Es varu saprast, kāpēc misters Outss tā turas pie jums: viņš zina, ka jūs viņam esat «priekos». Bet es nevaru iedomāties vīrieti, kas apprecētos ar māsu Bārkeru… Viņa, laikam, dzer.

—   Ak tā? — misis Outsa izklaidīgi atsaucās.

—  Nu ko, — Elena paraustīja plecus. — Varbūt viņai bija taisnība, kad pieprasīja brendiju, pat ja misis Vorena saka, ka lēdija Vorena dzīvojot tikai ar skābekli.

Misis Outsa klusēdama skatījās uz Elenu. Viņas piere savilkās krunkās, it kā viņa nodotos sarežģītiem aprēķiniem. Beidzot viņa ar tiem tika galā un jautri iesmējās.

—  Nu labi, nejau bieži es esmu sliktā omā, vai nav tiesa?

—   viņa jautāja. — Ja runāt par vīriem, tad arī pats labākais no viņiem ir draņķis, un man ir tieši tāds… Bet tagad, mīļā, uzmani ārstu. Tiklīdz viņš aizies, es gribu uznest mazliet pudiņa slimnieces kopējai.

Elena tādu uzmanības parādīšanu slimnieces kopējai uztvēra kā misis Outsas nodevību:

—  Paņemiet arī kēksu, lai viņai ir ko uzkost pie brendija,

—   viņa pamācīja.

—    Ak tā, kāds jau lien pudelē! — misis Outsa sāka smieties. — Viņa taču tikai nedaudz iekoda. Varbūt, viņa arī izskatās kā sasmacis zivs gabals, bet tas jau nav no labas dzīves.

Elena jutās sakaunināta, viņas greizsirdība izskatījās vienkārši smieklīgi. Viņa nostājās uz kāpnēm, kas ved uz virtuvi. Tā bija ērta novērošanas vieta, no šejienes viss bija redzams un dzirdams. Viņu ļoti bija izbrīnījušas misis Outsas noskaņojuma krasās izmaiņas, jo tas nesaskanēja ar viņas raksturu. Viņa grozījās uz dažādām pusēm kā vēja rādītājs. No kurienes uzradies noslēpumainais vējš, kas liek tik krasi mainīt virzienus?

«Šodien mājā kaut kas nav kārtībā,» Elena nolēma.

Izdzirdusi tālumā ārsta Perija balsi, Elena pakliedza misis Outsai, ka ārsts gatavojas aiziet, un skriešus metās uz halli. Ieraudzījis Elenu, ārsts pats nāca viņai pretī. No viņa sasarkušās sejas bija redzams, ka viņš ar grūtībām valdījās.

—  Mis Keipela, — viņš teica, oficiālā tonī griezdamies pie Elenas, — ja būs runa par to, ka jums šī nakts jāpavada lēdijas Vorenas istabā, tad ievērojiet, ka es to neiesaku.

Elena tūlīt saprata, ka māsa Bārkera ar savu metodi ir pārcentušies. Priecādamās par atbrīvošanu, viņa tomēr nolēma, ka labāk griezties pie personas, kurai šeit ir vara. Viņai jau bija pietiekami rūgta pieredze.

—  Protams, dakter, — viņa teica ar pārspīlētu padevību.

—   Bet, ja māsa Bārkera aizies pie mis Vorenas, tad būs tā, kā viņa teiks.

—  Tādā gadījumā, — ārsts sadusmojās, — es iešu tieši pie profesora. Es neatļaušu sievietei mani komandēt! Ja manas rekomendācijas neuzklausa, es varu atdot slimnieci citam ārstam. Es nāku šurp tikai tāpēc, ka manai mīļotajai māmiņai ir tāda mēle, no kuras var izsisties čulga pat uz bruņurupuča muguras. Viņas dēļ man ir vājība uz vecām dum… daiļavām.

Piegājusi reizē ar ārstu pie profesora durvīm, Elena apstājās.

—   Nāc man līdzi, — ārsts pavēlēja.

Lai gan Elenai no profesora bija bail, viņa tomēr labprāt paklausīja. Ziņkārība, kas Elenu piespiestu ielīst pat nepazīstama mežonīga zvēra alā, modināja viņā dedzīgu vēlēšanos redzēt savu saimnieku viņa apdzīvotajā midzenī.

Viņu pārsteidza profesora istabas līdzība ar māsas kabinetu. Tāpat kā pie viņas, arī šeit mēbeles bija paredzētas vienīgi grāmatu un papīru novietošanai, tikai ar to starpību, ka profesoram bija vairāk biezu sējumu un dažādu referātu. Nebija ne miņas no nevīžīgā mājīguma, kas raksturīgs telpām, kurās dzīvo vientuļi vīrieši, — ne nobružāta krēsla, ne vecu čību, ne tabakas kārbu.

Profesors sēdēja pie sava darba galda, piespiedis pirkstus pie deniņiem. Kad viņš pacēla galvu, viņa seja bija bāla, vaigi iekrituši.

—   Vai galvas sāpes? — ārsts jautāja.

—  Jā, mazliet, — profesors atbildēja.

Elena iekoda mēlē, lai neieteiktu profesoram iedzert aspirīnu, jo viņa saprata, ka šinī gadījumā priekšroka dodama speciālista padomam.

—   Vai kaut ko ieņēmāt? — ārsts nevērīgi jautāja.

—  Jā.

—   Labi… Jauna slimnieces kopēja grib, lai šonakt mis Keipela viņu nomaina. Es to aizliedzu. Lēdijas Vorenas sirds vieš bažas, un viņas stāvoklis ir pārāk nopietns, lai slimnieci atstātu nepieredzējušas meitenes aizgādībā, kurai nav speciālas sagatavotības. Vai jūs sekosiet, lai viss būtu kārtībā?

Klausoties ārstu, profesors piespieda pirkstu galus pie acīm.

—   Protams, — viņš piekrita.

Izgājusi no istabas, Elena pagriezās pret ārstu un skatījās uz viņu ar mitrām, pateicīgām acīm.

—    Jūs nemaz nezināt, cik daudz, jūs manā labā esat izdarījis, — viņa tcica. — Jūs…

Sarunu pārtrauca griezīgs telefona zvans. Elena pieskrēja pie aparāta, kas atradās hallē, un pacēla klausuli.

—  Pagaidiet vienu mirkli, — viņa teica. — Dakter Perij, vaicā pēc jums. Kāds zvana no bāra un jautā, vai jūs esat šeit.

Ar ārkārtīgu interesi Elena centās rekonstruēt no ārsta Perija replikām to sarunas daļu, kas viņas ausīm nebija pieejama.

—  Tas esat jūs, Viljam? — viņš jautāja. — Kas noticis?

Viņa nevērīgo toni pamazām nomainīja klaja neticība, bet tad varēja saklausīt gandrīz vai histērisku pieskaņu:

—  Ko?… Nevar būt… Kādas šausmas! Tūlīt eju!

Kad ārsts Perijs pakāra klausuli, sejas izteiksme liecināja, ka viņš dzirdējis kaut ko drausmīgu. Elena skatījās uz viņu, gaidīdama, kad ārsts sāks runāt, bet tajā brīdī hallē ienāca mis Vorena.

—    Jā, — ārsts Pcrijs tcica. — Vai atceraties meiteni Servidenu Ovenu, kura strādāja šinī mājā? Viņa ir beigta. Tikko dārzā atrasts viņas līķis.

Vienpadsmitā nodaļa TICĪBAS SIMBOLS

Izdzirdusi šo vārdu, Elena atcerējās sarunu virtuvē. Servidena — tā pati skaistā vieglprātīgā meitene, kuras pielūdzēji pacietīgi gaidījuši viņu pie mājas, slēpjoties aiz kokiem. Elena domāja, ka ir redzējusi vienu no viņiem jaunajā koku audzē, šovakar atgriezdamās no pastaigas. Iznāk, ka viņš ir gaidījis veltīgi.

—  Tas viss ir ļoti dīvaini, — ārsts Pcrijs sacīja. — Viljams stāstīja, ka kapteinis Bīns esot atgriezies mājās no veikala. Bijis tumšs, tāpēc viņš aizdedzis sērkociņu, lai varētu atrast slēdzenes caurumu. Šinī gaismā kapteinis ieraudzījis viņu — tā sarāvusies gulējusi dārza tumšā stūrī. Viņš tūlīt pat skrējis uz bāru un lūdzis Viljamu piezvanīt man uz mājām. Mājas pārzinis ieteicis meklēt mani «Kalngalos».

—   Šausmīgi, — mis Vorena sacīja. — Domāju, ka tie ir kādi krampji. Viņai allaž bija tik skaista seja!

—   Drīz uzzināšu, — ārsts Perijs atbildēja. — Manī rada izbrīnu vēl kaut kas: kapteiņa Bīna kotedža atrodas apstādījumu tajā pusē. Kāpēc viņš nenāca pie jums, bet lietū skrēja veselu jūdzi uz bāru?

—  Viņš ir saķildojies ar manu brāli. Profesors norādīja uz kļūdu kādā viņa tā sauktajā zinātniskajā rakstā. Un, man šķiet, viņam bija arī nepatikšanas ar misis Outsu par kādiem tur produktiem, liekas, olām, ko viņš mums bija pārdevis.

Ārsts Pcrijs saprotoši pamāja ar galvu. Kapteinis Bīns bija drūms un ātras dabas vientuļnieks, kas ar vienādu niknumu varētu uzstāties gan pret Einštcina teoriju, gan pret apvainojumiem, ka pārdevis vecas olas. Viņam piederēja neliela putnu ferma, pats viņš padarīja visus mājas darbus un vēl publicēja rakstus par ticējumiem un paražām, ko piekopj iezemiešu ciltis grūti pieejamos zemeslodes rajonos.

Ārsts Perijs saprata, ka cilvēks, kas pilnīgi atrāvies no sabiedrības, tik lielā mērā var zaudēt realitātes sajūtu, ka neliela pārestība viņa acīs pāraug par neattaisnojamu aizvainojumu, un atzina, ka kapteinis labāk būs skrējis bez elpas lielu gabalu lietū, nekā lūdzis kaimiņam atļauju izmantot viņa telefonu.

«Es iešu caur koku audzi,» viņš izlēma. «Tā būs ātrāk. Pēc tam atgriezīšos pēc motocikla.»

Izdzirdis gongu, kas aicināja pusdienās, viņš pasteidzās aiziet, atstājis aiz sevis vispārēju satraukumu. Kad Vorenu ģimene sasēdās pie galda, saruna par Scrvidenas nāvi bija kā piedeva zupai.

Ņūtonu un viņa sievu galīgi neinteresēja kādas tur kalpones liktenis, bet Stīvens viņu atcerējās.

—    Vai tā nav tā meitene ar aicinošajām actiņām un mitrajām, sarkanajām lūpām? — viņš jautāja. — Viņu, liekas, padzina lēdija Vorena?

—    Dzīvniecisks tips, — mis Vorena piezīmēja, bet attapusies sērīgā tonī piebilda: — Nabadzīte.

—   Kāpēc nabadzīte? — Ņūtons visai agresīvi jautāja.

—   Mēs varam viņu tikai apskaust. Viņa beidzot ir saplūdusi ar ēteru.

—   Atraisījusies no dzīves sāpēm, lai dus mierā, — viņa tante nomurmināja, pabeigdama kādu citātu.

—   Nē, — Ņūtons nepiekrita, — nekādu miegu. Tas ir pārāk riskanti. Var atkal atmosties. Labāk teikt tā: pateicos bez skaļiem vārdiem visiem mums vēlīgiem dieviem, ka neviens vēl mūžīgi nav dzīvojis, ka mirušie no kapiem necelsies nemūžam, ka pat visgurdenākais strauts…

—   Izkalsti beidzot! — Stīvens viņu pārtrauca. — Pat strauts izžūst, ja ilgi paliek saulē.

—   Par nelaimi es neesmu piedzēries, — Ņūtons teica.

—  Šinī mājā neviens nevar piedzerties.

—     Vienmēr var aiziet uz bāru, — Stīvens viņam atgādināja.

—  Un pavadīt laiku ar nepārspējamu oficianti, — Simona daudznozīmīgi piebilda.

—  0, Ņūtons labi pazīst Vāverīti, — Stīvens novīpsnāja.

—   Bet es viņu atņēmu. Es vienmēr draugiem atņemu sievietes, vai tiesa, Voren?

Elena bija apmierināta, ka viņi maina sarunas tematu, lai gan jaunais temats arī bija diezgan nepatīkams. Viņai bija pretīgi klausīties izteicienus, ka nāve esot vēlama, jo viņa alka dzīves. Vairāk par visu meitenei nepatika, ka saimnieki skeptiski izteicās par dvēseles eksistenci.

Mis Vorena beidzot atguvās no saviem sapņiem. Viņa neievēroja ne Stīvcna izaicinošo smīnu, ne Simonas kaismīgos skatienus, ne Ņūtona uzbudinājumu, un tomēr viņa juta kaut kādus nepatīkamus zemūdens strāvojumus. Paskatījusies uz profesoru, kas sēdēja viņai pretī, ar roku aizsedzis acis, viņa mainīja sarunas tematu.

—  Tev, Sebastjan, atkal sāp galva? — viņa jautāja.

—    Es naktī gandrīz nemaz nevarēju iemigt, — viņš atbildēja.

—   Ko ieņemam? — Ņūtons painteresējās.

—   Kvadroneku.

—   Bīstama lieta. Esi uzmanīgs.

Profesora sausās lūpas savilkās zobgalīgā smīnā.

—    Mans mīļais Ņūton, — viņš tcica. — Kad tu biji maziņš, tu brēci bez apstājas. Es biju spiests tev dot uz nakti miega zāles, lai tu netraucētu man strādāt. Pats fakts, ka tu esi izdzīvojis, ir skaidrs pierādījums, ka man nav vajadzīgi mana dēla padomi.

Ņūtons nosarka, bet Stīvens sāka skaļi smieties.

—    Paldies, lai arī nav par ko, Ņūtons nomurmināja.

—  Ceru, ka ar savām lietām tu tiec galā labāk nekā ar manām.

Pārlaidusi skatienu visiem, kas sēdēja pie galda, Elena kodīja lūpas. Viņa atgādināja sev, ka šie cilvēki daudzējādā ziņā ir pārāki par viņu: viņi ir labāk izglītoti, viņiem ir nauda un brīvs laiks.

Elena nekad neiesaistījās sarunā pusdienu laikā, jo tas prasītu no viņas pārāk lielu drosmi. Tomēr mis Vorena parasti centās sarunā iesaistīt arī izpalīdzi.

—   Vai jūs pēdējā laikā esat redzējusi kādu labu filmu?

—    viņa jautāja, izraudzījusies tematu, kas varētu ieinteresēt meiteni, kura nekad nelasa «Times».

—   Nē, tikai viduvējas filmas, — Elena atbildēja, jo viņa vairākus mēnešus nebija apmeklējusi kinoteātri, tāpēc ka viņai nebija naudas biļetei.

—    Es redzēju «Krusta zīmi». Pirms izbraukšanas no Oksfordas, — Simona iejaucās. — Es dievinu Ncronu.

Profesora sejā parādījās vājas ieinteresētības pazīmes.

—   «Krusta zīme»! — viņš atkārtoja. — Atkal šo mēslu izvilkuši no aizmirstības? Un proletārieši vēl arvien sajūsmā bļauj, redzot māņticības simbolu?

—   Pilnīgi pareizi, — Simona atbildēja. — Es vēl nekad nebiju dzirdējusi tik ska]us aplausus pēc filmas beigām.

—   Interesanti, — profesors iesmējās. — Atceros, es biju aizgājis uz izrādi kopā ar savu kursa biedru vēl pirms filmas uzņemšanas. Galvenajās lomās bija Vilsons Barels ar Modu Džefriju. Manu draugu interesēja tikai zirgu sacensības, un viņš bija pārliecināts ateists, bet krusta panākumiem viņš sekoja ar tīri sportisku interesi, gandrīz kā zirgam, kas uzvarējis sacensībās. Viņš kliedza, sila plaukstas pēdējā triumfālā skata laikā, pār viņa seju tecēja asaras.

Vispārēji smiekli bija pēdējais piliens Elenas pacietības mērā. Pašai par izbrīnu viņa pēkšņi izdzirda savu balsi.

—   Man liekas, tas ir briesmīgi, — viņa klusu teica.

Visi ar izbrīnu paskatījās uz Elenu. Viņas kalsnā seja

nosarka un savilkās, likās, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

—  Mūsdienīga meitene, bez šaubām, nevar piešķirt sevišķi lielu nozīmi vienkāršam simbolam? — profesors jautāja.

Elena jutās pavisam sīka viņa skata priekšā, tomēr neatkāpās.

—   Nē, es tam piešķiru lielu nozīmi, — viņa atbildēja.

—   Kad es braucu projām no klostera Beļģijā, kur biju nodota audzināšanā, mūķenes man uzdāvināja krustu. Tas vienmēr karājas virs manas gultas, un es neparko negribētu to pazaudēt.

—   Kāpēc? — Ņūtons jautāja.

—    Tāpēc, ka tas man nozīmē… nozīmē ļoti daudz,

—   Elena nomurmināja.

—   Ko tieši?

Visi klātesošie skatījās uz Elenu, un viņa jutās samulsusi un apjukusi.

—   Tas man nozīmē visu, — viņa atbildēja ne sevišķi pārliecinoši. — Un tas mani sargā.

—  Arhaisms! — profesors norūca, bet viņa dēls turpināja pratināšanu:

—   No kā tas sargā?

—   No visa ļaunā.

—  Tātad kamēr šis krusls karājas virs jūsu gultas, jūs varat atvērt durvis šejienes slcpkavam? — Stīvens iesmējās.

—  Protams, ne, — Elena iebilda. No bijušā studenta viņa nemaz nebaidījās. — Krusts iemieso spēku, kas deva man dzīvību, tas palīdz man pasargāt sevi no ļaunuma.

—    Mans Dievs, šī meitene tic gaišredzībai! — Simona sacīja. — Drīz viņa mums paziņos, ka tic Santaklausam.

Elena paskatījās apkārt. Viņai uzbruka no visām pusēm, uz viņu skatījās izsmejošas acis.

—  Es zinu tikai vienu, — meitene tcica drebošā balsī, — ja es būtu tāda kā jūs, man pat dzīvot negribētos.

Elenai par izbrīnu viņu atbalstīja Stīvens, vairākas reizes sasitot plaukstas.

—   Bravo! — viņš iesaucās. — Mis Keipclai ir vairāk vīrišķības nekā mums visiem kopā. Viņa atvairīja mūsu uzbrukumus, kaut gan mēs esam pieci, un viņa ir visvieglākā svara cīkstone. Lieciet viņu mierā, mums visiem vajadzētu nokaunēties.

—   Tam nav nekāda sakara ar vīrišķību, — profesors sacīja, — tā ir vāji attīstīta domāšana un ačgārna vērtību sistēma, un tas ir bēdīgi. Jūs, mis Keipela, domājat, ka cilvēkam ir dievišķa izcelsme. Patiesībā viņš ir tikai personisku vēlmju un instinktu produkts. Zinot, kas attiecīgo subjektu visvairāk interesē, var itin viegli noteikt viņa likteni un virzīt to. Tāda lieta kā gaišredzība neeksistē.

Ņūtons pieliecās, viņa acis aiz biezajiem stikliem spridzēja.

—    Ļoti interesanti, — viņš teica. — Man nebūtu iebildumu pēc šīs shēmas uzņemt filmu. Nekādu slepenu gājienu vai krampjainu pirkstu. Galvenais varonis izkārto tā, lai katrs, rīkojoties dabīgi un, acīmredzot, viņam nepieciešami, tuvinātu noziedznieka mērķa realizēšanu.

—   Tu esi gandrīz sapratis, ko es domāju, — viņa tēvs atzinīgi tcica. — Cilvēks ir tikai māli, ko atdzīvina dabiskas kaislības.

Un pēkšņi Elena aizmirsa par savu pakļautās stāvokli, aizmirsa, ka jāturas pie jaunā darba. Viņa pielēca kājās un atbīdīja krēslu.

—  Lūdzu, piedodiet, mis Vorena, — viņa teica. — Bet es vairs nevaru te palikt… un klausīties…

—   Vai, mis Keipela, — Ņūtons sacīja, — mēs vienkārši spriedelējām. Neņemiet to tuvu pie sirds.

Bet Elena jau izmetās no ēdamistabas un skrēja pa virtuves kāpnēm. Misis Outsu viņa atrada mazgātavā. Viņa ātri apskaloja netīros šķīvjus un krāva kaudzē.

—   O, misis Outsa, — Elena ievaidējās, — cik muļķīgā stāvoklī es iekļuvu pati savas vainas dēļ!

—   Tie ir nieki, mana mīļā, lai tikai citi jums nesagādā muļķīgu stāvokli, — misis Outsa viņu mierināja. — Es gribu, lai Outss man palīdz nomazgāt traukus. Vai jūs viņa vietā neaiznestu kafiju uz ēdamistabu?

Ziņkārība vairoja Elenas drosmi. Viņai ļoti gribējās zināt, kādu iespaidu atstājuši viņas vārdi.

—   Labi, nāksies aiznest, — viņa nopūtās.

Tomēr, kad Elena ienesa ēdamistabā paplāti ar kafijas kannu un tasītēm, viņa saprata, ka šī epizode jau ir aizmirsta. Jaunie cilvēki izklaidīgi paņēma tasītes, aizrautīgi strīdēdamies par to, kas tieši padara pievilcīgu slaveno kinozvaigzni. Mis Vorena atgrieza tikko saņemto žurnālu, bet profesors jau bija aizgājis uz savu kabinetu.

Pēkšņi durvīs parādījās misis Outsa.

—   Slimnieces kopēja ir nokāpusi lejā un grib parunāt ar mājas saimnieku, — viņa teica.

—    Viņš lūdza, lai viņu netraucējot, — mis Vorena atbildēja.

—    Bet tas ir ļoti svarīgi. No tā ir atkarīga lēdijas Vorenas dzīvība.

Izdzirduši šādu paziņojumu, visi pacēla galvas. Vorenu ģimenē tik sen bija gaidīta briesmīgās Zilajā istabā gulošās vecenes nāve, ka viņa jau likās nemirstīga. Elena nodomāja, ka sirmgalve tā arī nepaguva sastādīt testamentu. Cik svarīgi bija dabūt viņas parakstu, pirms viņa iegulsies bedrē.

—   Ko, vai viņa mirst? — Ņūtons jautāja.

—   Nē taču, ser, — misis Outsa atbildēja. — Bet kopēja saka, ka esot izbeidzies skābeklis.

Divpadsmita nodaļa PIRMĀ PLAISA

Ņūtons pārtrauca saspringto klusumu.

—   Kā tas varēja gadīties? — viņš jautāja.

Mis Vorena un Elena apmainījās vainīgiem un vienlaikus apsūdzošiem skatieniem. Tā kā ne vienai, ne otrai sirdsapziņa nebija tīra, katra gribēja novelt no sevis atbildību par notikušo.

Mis Vorcnai kā saimniecei bija tiesības sist pirmajai.

—  Mis Keipcla, vai tad jūs neaizskrūvējāt balona vāciņu? — viņa jautāja.

—   Nē, tāpēc ka jūs mani aizsūtījāt projām.

—   Bet pirms tam taču jūs vāciņu aizskrūvējāt?

—   Nē, tāpēc ka balons bija pie jums.

Elena runāja ļoti pārliecināti, jo kaut kādā mērā juta savu vainu. Par laimi, mis Vorena atcerējās vēl mazāk.

—  Pie manis? — viņa nomurmināja. — Jā, man liekas, ka es devu skābekli lēdijai Vorenai. Taču es kā pa miglu atceros, ka vāciņu aizskrūvēju.

—  Kāda jēga strīdēties? — Ņūtons iejaucās. — Iespējami ātrāk jādabū cits balons.

—   Jā, tas ir galvenais, — mis Vorena piekrita. — Es parunāšu ar Sebastjanu.

Elena iegāja mis Vorenai līdz profesora kabinetā un ieraudzīja, ka māsa Bārkera viņas jau apsteigusi. Viņas parupjā balss skanēja daudz vulgārāk nekā iepriekš. Viņa skaļi tcica profesoram:

—  Es nekad agrāk neesmu redzējusi tādu nolaidību. Man gribētos zināt, kurš ir vainīgs.

Runājot viņa savas dziļi iegrimušās acis neatrāva no Elenas.

—   Es esmu vainīga, — mis Vorena mierīgi tcica. Viņa, šķiet, nepamanīja Elenas pateicīgo skatienu un vērsās pie brāļa:

—   Man liekas, ka mums tūlīt pat jāpasūta cits balons.

—    Tas nav tik steidzīgi, — māsa Bārkera iejaucās.

—   Viņa mierīgi pavadīs nakti ar brendiju. Viņa…

—    Lūdzu, māsa, atļaujiet man runāt, — profesors protestējot pacēla roku. — Šovakar ārsts man teica, ka lēdijas Vorenas stāvoklis ir kritisks.

—   Šis lauku dakteris? Viņš vēl ir pavisam zaļš, — māsa Bārkera iespurdzās. — Viņai nemaz nav tik slikti. Es jau nu gan zinu, kad slimnieks mirs, un nekad to neslēpju.

—   Es pievienojos ārsta domām, — profesors vēsi teica,

—   un piezvanīšu, lai tūlīt pat atsūta jaunu balonu.

—   Bet viss jau ir slēgts, — mis Vorena iebilda.

—    Un neviens tādā laikā nebrauks tik tālu, — māsa Bārkera piebilda.

—  Taču kādam šis balons ir jāatved, — profesors noteiktā balsīsacīja. — Nedrīkst pakļaut riskam lēdijas Vorenas dzīvību tikai tāpēc, ka mēs baidāmies kādu mazliet patraucēt.

Elena jutās vainīga — viņa baidījās, ka ārsts Perijs slimās stāvokli attēlojis pārāk spilgtās krāsās, lai atbrīvotu Elenu no nakts dežūras viņas istabā.

—   Vai lēdija Vorena zina, ka ārsts neieteica man naktī palikt pie viņas? — Elena jautāja. Viņai ļoti gribējās ārsta Perija vārdus apstiprināt ar profesora autoritāti.

—   Ak, to viņš arī ir teicis? — māsa Bārkera jautāja ar kareivīgu spīdumu acīs.

Profesors ar nepacietīgu žestu piespieda roku pie pieres, un Elena saprata, ka māsa Bārkera, uzsākot strīdu, negribot kļuvusi par viņas sabiedroto.

—    Ārsts šonakt sagaida krīzi, — viņš paskaidroja.

—  Tāpēc, dabīgi, pie slimnieces jābūt pieredzējušai kopējai.

—   Kāpēc jūs nepieņemat nomainītāju? — māsa Bārkera jautāja.

—   Mums nav vietas, kur viņai dzīvot, — mis Vorena atbildēja.

—  Jums ir gan vieta. Viņa, — māsa Bārkera paskatījās uz Elenu, — var pārgulēt bēniņos. Bez tam rītdien atbrīvosies tā jaunā cilvēka istaba.

Elena ļoti izbrīnījās par māsas Bārkcras izlūka talantu. Šinī īsajā brīdī kopēja, kas, liekas, nebija izgājusi no slimnieces istabas, jau pārzināja visu mājas plānojumu.

—  Divām kopējām pie mums nav ko darīt, — mis Vorena iebilda. — Visas iepriekšējās kopējas apgalvoja, ka lēdija Vorena visu nakti mierīgi guļot un viņām nevajagot ne reizi piecelties… Vai tad medicīnas centra vecākā māsa jums neteica, ka jūsu alga pilnīgi atbildīs jūsu pienākumiem?

Māsa Bārkera piepeši kļuva apbrīnojami mierīga.

—  Jā, paldies, — viņa sacīja. — Nosacījumi mani pilnīgi apmierina.

Profesors pagriezās pret mis Vorenu.

—  Es pats piezvanīšu uz aptieku, — viņš apsolīja, iziedams hallē. Mis Vorena viņam sekoja.

Palikusi divatā ar māsu Bārkeru, Elena beidzot pārtrauca saspringto klusēšanu:

—  Man ļoti žēl, bet jums jāsaprot, ka man nav ne pieredzes, ne izglītības.

—  Bet man ir gan viena, gan otra, — māsas Bārkcras balsī skanēja sarūgtinājums. — Bet pieredzējušai slimnieku kopējai,

—    tas nozīmē apbruņoties ar dzelzs nerviem, pārtikt no atlikumiem, negulēt un strādāt divdesmit piecas stundas diennaktī.

—   Protams, tas nekur neder, bet es tur neesmu vainīga.

—   Nē, esat gan vainīga! — māsa Bārkera pēkšņi viņai uzbruka. — Jūs grozījāties tur, lai pirmā satiktu ārstu, un sarunājāt, ko viņam teikt. Taču nedomājiet, ka tik viegli tiksiet ar mani galā. Es visu redzu, bet, ja ko neredzu, tau jūtu. Mēs vēl paskatīsimies. Ja man izdosies viens gājiens

—   man ir kaut kas rezervē, — tad jums nāksies pavadīt nakti Zilajā istabā.

Elenu ne tikai sabiedēja māsas pārdabiskais vērīgums, bet viņa arī saprata, ka slimnieku kopēja izmanto viņas bailes no lēdijas Vorenas kā nežēlīgs bende, kas spīdzina savu upuri.

Lai tiktu vaļā no kopējas, Elena ātri izgāja hallē, kur profesors ar kādu runāja pa telefonu. Viņš pacēla roku, aicinādams meiteni neaiziet, tad pakāra klausuli un teica:

—   Viņi var mums atsūtīt jaunu balonu tikai rītdien, bet līdz pulksten vienpadsmitiem naktī balonu pie viņiem var saņemt, ja kāds atbrauc pēc tā. Mis Keipela, lūdzu, pasakiet Outsam, lai viņš izbrauc nekavējoties.

Elena bez kāda prieka paziņoja šo pavēli Outsam, kas bija atlaidies atzveltnī virtuvē pie uguns un ar baudu vilka dūmus no pirmās pīpes, ko bija varējis aizsmēķēt pēc darba. Viņa sajūsminājās par savaldību un disciplinētību, ko viņš bija iemācījies, dienēdams flotē. Outss tūlīt piecēlās un sāka aizšņorēt zābakus.

—    Tieši šobrīd, kad cerēju labi pagulšņāt, — viņš piezīmēja. — Tā mēs dzīvojam.

—   Varbūt palūgt misteru Raisu, lai aizbrauc jūsu vietā?

—  Nē, mis. Pavēle ir pavēle, un saimnieks tcica, ka jābrauc Outsam. Turklāt es neuzticētu viņam mašīnu. Neviens cits, izņemot mani, nepiespiedīs manu mīlulīti rāpties šinīs pakalnos.

—  Viņš pagriezās pret sievu: — Aizver durvis, kad es iziešu. Un atceries: kad manis nav, tev jābūt divkārt uzmanīgākai.

Elenu pārņēma pēkšņs satraukums, kad viņa iedomājās, ka zaudē tādu aizstāvi. Redzot viņa milzīgo figūru un labsirdīgo seju, viņa jutās drošībā. Nekāds mierinājums nebija arī doma, ka, iespējams, viņa pali ir vainīga Outsa aizbraukšanā.

«Ja es būtu sakodusi zobus un atstājusi ārstu mierā, viņš nebūtu teicis, ka vecās sievietes stāvoklis ir kritisks, un tad Outsu naktī nebūtu aizsūtījuši,» viņa nodomāja. «Profesors teica, ka mēs paši… Bet vai tad kāds spieda man visu to darīt?»

Viņa atcerējās, kā māsa Bārkera viņu biedēja, un nodrebēja.

—   Ai, kā man gribētos, lai jūs paliktu mājās! — viņa teica Outsam.

—  Un man arī, mis, — viņš atbildēja. — Bet ar jums nekas nenotiks, mājā taču vēl paliek pāris spēcīgu, jaunu puišu, nerunājot jau par šo slimnieku kopēju.

—   Kad tu atgriezīsies? — misis Outsa jautāja.

—  Tiklīdz izpildīšu pavēli. — Viņš pagriezās pret Elenu:

—  Pasakiet saimniekam, ka es iedarbināšu mašīnu un pagaidīšu uz ceļa mājas priekšā, ja viņš piepeši gribētu ar mani runāt.

Elena to pateica profesoram, kurš bija atgriezies savā kabinetā. Viņš centās neizrādīt sapīkumu, tomēr bija jūtams, ka meitenes ienākšana viņam nepatīk.

—  Pateicos, mis Keipela, — viņš teica. — Bet Outss zina, pēc kā viņš ir sūtīts un kur to saņemt.

Elena ļoti vēlējās, lai Outss ātrāk aizbrauktu un ātrāk atgrieztos. Viņa izgāja priekšnamā, ko no nevaldāmās vētras aizsargāja tikai durvis. Vēja brāzmas sitās pamatīgajos ozola dēļos gluži kā kulaks dzelzs cimdā, lietus straumes krākdamas gāzās lejā pa caurulēm, un Elena, juzdamās viena un pamesta, vēl vairāk nožēloja, ka pazaudējusi Outsu.

Viņa dzirdēja, kā viņš izbrauca mašīnu no garāžas, un meitenei gribējās atvērt durvis, lai atvadītos. Taču viņa atcerējās, kā auka ielauzās mājā reizē ar ārstu Periju, kā sāka mirgot un gandrīz nodzisa lampiņa, un atteicās no šī nodoma.

Vecais motors izgrūda dažus skaļus protestējošus plīkškus, kas izklausījās pēc patāliem šāvieniem, tad paklausīgi ierūcās, un mašīna sāka braukt. Elena vēl pastāvēja, kamēr motora troksnis izzuda tālumā, tad ar sastingušu sirdi krūtīs ieslīdēja hallē, kur izdzirda dzīvu vārdu pārmaiņu starp mis Vorenu un Stīvcnu Raisu.

—   Vai tas ir tiesa, ka jūsu guļamistabā atrodas suns? — mis Vorena jautāja.

—   Svēta patiesība, — Stīvens izaicinoši atbildēja.

—   Nekavējoties aizvediet to uz garāžu.

—   Ļoti žēl, bet tas nav iespējams.

Vienmēr mierīgā mis Vorena zaudēja savaldīšanos.

—  Mister Rais, — viņa tcica, esiet tik laipns un klausiet mani. Es necietīšu dzīvnieku šinī mājā.

—  Viss būs kārtībā, — Stīvens mierināja. — Es šodien pat pazudīšu un paņemšu suni līdzi.

—   Kur tad jūs iesiet? — painteresējās Ņūtoas, kas bija ienācis hallē un stāvēja laiskā pozā, rokas bikšu kabatās sabāzis, un ieinteresēti vēroja strīdu.

—    Protams, ka uz bāru. Tur atradīsies vieta, kur es varēšu pavadīt šo nakti. Un viņi ar prieku dos patvērumu arī manam sunim.

Simona, kas arī iznāca hallē, skaļi protestēja:

—  Neesiet bērns, Stīv. Jūs līdz turienei tādā lietū netiksiet. Jūs abi izmirksiet līdz kaulam.

Stīvens kļuva nedaudz pielaidīgāks, caur atvērtajām viesistabas durvīm vērodams kamīnu, kurā jautri dejoja uguns.

—  Es palikšu, ja paliks kucēns, — viņš paziņoja. — Ja nē, tad es aizeju.

—   Es parunāšu ar profesoru! — Simona iesaucās.

Vīrs paņēma viņu aiz rokas.

—  Netraucē šefu, — viņš teica. — Uz viņu tas neattiecas.

Simona neklausīdamās izrāva savu roku un metās uz

profesora kabinetu. Pretēji pārējiem mājiniekiem viņa no profesora nebaidījās. Simonai viņš bija vienkārši padzīvojis džentlmenis, kuru viņa vairāk vai mazāk cienīja kā savu vīratēvu.

Pēc dažām minūtēm Simona atgriezās un izskatījās kā uzvarētāja, aiz viņas nāca profesors.

—    Es dzirdēju, — viņš teica, griezdamies pie Stīvena, — ka te radušās zināmas neērtības ar suni. Tā kā mis Vorena ir šīs mājas saimniece, tad viņas noteiktā kārtība šeit ir likums. Tomēr es domāju, ka uz vienu nakti viņa mazliet atkāpsies no savām prasībām. — Pagriezies pret māsu, viņš jautāja: — Vai tu, Blānča, dzirdēji?

—  Jā, Sebastjan, — mis Vorena klusu atbildēja.

Viņa uzkāpa augšā, bet profesors atgriezās savā kabinetā. Elena atcerējās, ka vēl nav dzērusi kafiju. Viņa nekad nedzēra kafiju viesistabā kopā ar saimniekiem, jo tradicionālās kafijas tasītes likās pārāk mazas. Kā pelīte, kas uzlasa ēdiena paliekas, viņa vienmēr uzkarsēja kafijas kannu, pielēja pēc garšas pienu, un iznāca apmēram pinte kafijas ar pienu, ko viņa dzēra savā istabā.

Pēc darba dienas beigām bija patīkami netraucēt misteru un misis Outsus, jo virtuve tad kļuva par viņu īpašumu. Tāpēc Elenai bija savs katliņš un spirta lampiņa.

Šodien viņas puspagraba viesistaba bija sevišķi mājīga. Līdz pusei iegremdēta zemē, tā bija gandrīz vai izolēta no stihijas trakošanas laukā. Elektriskās lampiņas gaisma atstarojās uz zeltaini dzeltenajām sienām un griestiem, un likās, ka tos apstaro saule.

Meitene ērti iekārtojās savā vecajā pītajā krēslā, un viņai bija slinkums pakustēties. Pat tobrīd, kad no aizmugurējo kāpņu puses atskanēja klusināti soļi, ko pavadīja dīvainas skaņas, it kā kristu kāds smags priekšmets, viņas ziņkāre pamodās tikai uz īsu mirkli, un tūlīt pat to pārvarēja slinkums.

Elena sēdēja pie kamīna un lūkojās ugunī, kuras tumšsarkanajās dzīlēs iznira tādas dīvainas sejas. Tās raudzījās viņā no kvēlojošām oglēm, un viņa nespēja atraut acis no tām. Meitene juta patīkamu siltumu, un visa pasaule likās mājīga un draudzīga kā šī istaba.

Tad viņa atkal izdzirda soļus, šoreiz kāds kāpa augšā pa aizmugurējām kāpnēm. Elena bija mazliet atpūtusies un sasildījusies, un raksturs Šoreiz lika sevi manīt — viņai bija noteikti jāzina, kas tur notiek. Viņa ātri pielēca kājās un izskrēja no istabas tieši tajā brīdī, lai vēl paspētu ieraudzīt sastāvējušos šampinjonu krāsas mežģīņu kleitas malu, kas piederēja mis Vorcnai, kura nozuda kāpņu pagriezienā.

Misis Outsa neizskatījās sevišķi apmierināta, kad viņa, atbildot uz Elenas klauvēšanu, atvēra virtuves durvis.

—  Tā esat jūs? — viga jautāja. — Bet es cerēju ieraudzīt Marlēnu Dītrihu. Kā jūs tā iedomājāties mani modināt, kad es aiz noguruma kājas nevaru pakustināt?

—   Es tikai gribēju uzzināt, kas šeit bija ievajadzējies mis Vorcnai, — Elena paskaidroja.

—    Un jūs pamodinājāt mani tikai tāpēc? It kā mājas saimniece nevarētu paiet garām savai virtuvei, nepalūgusi atļauju jums!

—   Bet es viņu šeit redzu pirmo reizi! — Elena uzstāja.

—   Sakiet lūdzu, kopš kura laika jūs šeit strādājat? Kopš Kristus dzimšanas? — misis Outsa painteresējās, aizcērtot durvis Elenas deguna priekšā.

Juzdamās vainīga, Elena atgriezās savā istabā un aizdedza spirta lampiņu, lai sasildītu kafiju. Viņa domīgi skatījās, kā no katliņa apakšas ceļas brūni verdošās kafijas pūslīši, un pēkšņi izdzirda zvanu. Zinādama, ka tas var būt tikai ārsts, viņa nodzēsa lampiņu un metās uz ieejas durvīm.

Ar lielām grūtībām atvērusi durvis, meitene juta, ka viņai uzbrūk visi viesuļi; bet, pirms viņai izdevās pilnīgi atvērt durvis, ārsts Perijs ieslīdēja pa spraugu un aizcirta tās. Nerunādams ne vārda, viņš aizbīdīja visas bultas un aizlika ķēdīti.

Gan ārsta uzvedībā, gan arī viņa klusēšanā bija kaut kas dīvains; viņš tā steidzās aizslēgt durvis, ka Elenas sirds vai pamira baiļu gaidās.

—   Kā tur ir? — viņa jautāja piesmakušā balsī. — Kāpēc jūs klusējat?

—    Nelāga nakts, — ārsts atbildēja, vilkdams nost izmirkušo jaku un drūmi raudzīdamies uz Elenu.

—  Nē, nē, — meitene uzstāja. — Sakiet, vai jūs uzzinājāt, kāpēc nomirusi tā nelaimīgā?

—  Jā, — viņš drūmi teica. — Viņa ir nogalināta.

Trispadsmita nodaļa SLEPKAVĪBA

Ārsta vārdu iespaidā Elenu pārņēma tādas šausmas, ka viņa sagrīļojās kā no sitiena, acu priekšā viss sāka griezties. Attapusies, viņa ieraudzīja, ka Vorenu ģimene pilnā sastāvā ir sanākusi kopā hallē un uzmanīgi klausās ārstu Periju.

—   Viņa ir nožņaugta, — ārsts paziņoja.

—   Kad? — profesors jautāja.

—    Pagaidām grūti pateikt. Tas būs zināms apmēram pēc stundas. Bet man liekas, ka tas ir noticis piecos vai sešos vakarā.

—     Nožņaugta, — mis Vorena atkārtoja. — Šī… slepkavība taču izdarīta tāpat kā citas?

—    Tieši tāpat, — ārsts atbildēja. — Tikai daudz cietsirdīgāk. Servidcna bija stipra meitene, viņa turējās pretī slepkavam, un tas slepkavu bija satracinājis.

—   Tātad, — mis Vorenas seja šausmās pārvērtās, — ja viņa tika nogalināta kapteiņa Bīna dārzā, maniaks ir bijis pavisam tuvu mums!

—  Ļoti tuvu! — ārsts apstiprināja. — Patiesībā slepkavība ir notikusi koku audzē.

Mis Vorenai izlauzās šausmu kliedziens. Simona saķēra Stīvcna roku. Neraugoties uz to, ka Elena varbūt bija vairāk satraukta nekā citi, viņa ievēroja, cik veikli šī dāma izmanto radušos situāciju. Ņūtons viņu vēroja, piemiedzis acis.

Elena atkal pārdzīvoja visu to, kas ar viņu bija noticis pavisam nesen. Kad viņa, izbijusies un neaizsargāta stāvēja un skatījās uz māju, kas kā nepieejams cietoksnis pacēlās tuksnesīgās ielejas otrā pusē, viņa atradās blakus slepkavam. Viņš zagās arvien tuvāk, nedzirdams un neredzams. Un viņa gandrīz pagāja slepkavam garām, kad viņš uzglūnēja viņai, paslēpies aiz koka. Viņš bija sadzinis viņas pēdas. Slepkava zināja, ka viņai jānāk un gaidīja audzītē, nemākulīgi izliekoties par koku.

«Kāds brīnums, ka esmu izglābusies,» Elena nodomāja.

Tagad, kad briesmas bija garām, viņa varēlu būt apmierināta ar saviem piedzīvojumiem, ja nemocītu doma, ka slepkava, izlikdamies par koku, tomēr ir sagaidījis savu upuri.

Elena gandrīz zaudēja samaņu, iedomājusies, kā nelaimīgā meitene, neko nenojauzdama, gāja pretī savam drausmīgajam liktenim.

Beidzot migla Elenas acīs izklīda, un viņa nedaudz nomierinājās, redzēdama, ka profesora sejā nav nekādu emociju. Viņa parastais pedantiskais zinātnieka tonis atsauca Elenu atpakaļ omulīgajā angļu mājā no tumšās ielejas, kur baismīgo tumsu šķēla zibeņi, kas atgādināja elles liesmu atblāzmu.

—   Kā jūs noskaidrojāt, ka slepkavība notikusi lapegļu audzē? — viņš jautāja.

—   Viņa bija sažņaugusi rokās skujas, un apģērbs bija tā pārplēsts, it kā viņa būtu vilkta pāri sētai… Protams, ļoti grūti ir izsekot visiem maniaka impulsiem, taču tāda nevajadzīga piesardzība liekas pilnīgs absurds. Līķis būtu varējis audzītē gulēt vairākas stundas, un neviens to tur neieraudzītu.

—    Nevar zināt, — profesors piezīmēja. — Varat būt pārliecināti, ka viņa rīcību, kas mums liekas absurda, ir vadījusi kāda noteikta uzmācīga ideja.

Ņūtons, kas bija pievienojies tēva antipātijām pret viņa ekscentrisko kaimiņu, pavīpsnāja.

—    Bīns, droši vien, laimīgi smaidīdams, nāca mājās,

—   viņš tcica. — Un pēkšņi uz pakāpieniem līķis, gluži kā būtu gribējis viņam atvērt durvis.

—  Viņš bija tuvu neprātam, — ārsts Perijs vēsi piezīmēja.

—     Pārāk stiprs šoks cilvēkam viņa gados. Vispār jau vardarbīga nāve nav īpaši uzjautrinoša liela, it sevišķi upurim.

Ārsta acīs iezibējās nīgrums, kad viņš ielūkojās jauno ļaužu mierīgajās sejās un ieraudzīja Simonas koši sarkanās, alkatīgi pavērtās lūpas, it kā viņa kāri uzsūktu jauno satraucošo ziņu.

—    Negribu jūs uztraukt, — viņš sacīja. — Nē, es meloju. Gribu, lai jūs uztrauktos. Gribu, lai jūs labi saprastu: ap mums klīst ārprātīgs slepkava, kurš ir izjutis asiņu garšu un droši vien nogalinās vēl un vēl. Un viņš ir ļoti tuvu.

—   Vai tiešām… vai tiešām viņš mēģinās iekļūt mājā?

—   mis Vorena drebošā balsī jautāja.

—  Centieties nepieļaut to. Esmu pārliecināts, ka profesors aizliegs iziet no mājas. Domāju, man nevajag jums atgādināt, ka logim un durvīm jābūt aizvērtām. Nepieciešams spert visus piesardzības soļus, pat ja tic jums liktos pārmērīgi.

—   Es par to esmu parūpējusies. Kopš tā laika, kad tika nogalināta tā… tā mājkalpotāja, — mis Vorena teica.

—   Labi. Jūs, kā jau gudra sieviete, esat sapratusi, kādas briesmas draud jums un visiem šinī mājā, it sevišķi dažiem jūsu kalpotājiem. Pie jums viss būs kārtībā: Outss ar vienu roku pieveiks to tipu, pat ja viņš būs iekļuvis mājā.

Elenai atkal sirds pamira, kad profesors sāka skaidrot ārstam Perijam, kāpēc Outss droši vien nebūs šonakt mājās. Turklāt viņu ļoti satrauca doma, ka arī ārsts Perijs drīz aizies.

Kamēr šis lietišķais un mierīgais cilvēks atradās mājā, pat slepkavība nelikās kaut kas mistisks. Tā bija ļaunums, no kura sevi var pasargāt ar parastiem līdzekļiem, un tiem jābūt iedarbīgiem, jo aizsardzībai ir ievērojami lielāki spēki nekā uzbrucējam.

Ārstam nebija sevišķi cienīgs izskats, salīdzinot ar pārējiem elegantos vakara uzvalkos tērptiem vīriešiem, bet, kad Elenas acis sastapās ar ārsta acīm un viņš tai uzsmaidīja, meitene instinktīvi saprata, ka viņš spēj iedvest gan simpātijas, gan uzticību.

Kāda neskaidra vīzija atainojās viņas acu priekšā un piepildīja dvēseli ar cerībām un laimi. Viņa juta, ka tūlīt, tūlīt kaut kas atklāsies. Taču pirms meitene spēja sakoncentrēt savas domas, ārsts pagriezās uz durvīm.

—   Man jūs jāatstāj, — viņš tcica uzmundrinošā balsī.

—    Profesor, es ccru, jūs saprotat, cik svarīgi, lai šonakt visi vīrieši paliek mājā: jāaizsargā šīs divas jaunās sievietes.

—     Un viņš paskatījās uz Elenu, tad uz Simonu, kas atbildēja ar valdzinošu smaidu un, piespiedusies pie profesora pleca, sacīja:

—   Jūs taču neatļausiet ārstam aiziet, nepiedāvājis viņam kaut ko iedzert?

Pirms ārsts paspēja atbildēt, iejaucās Elena:

—   Man lejā ir palicis nedaudz kafijas, — viņa teica.

—   Vai atnest uz šejieni?

—   Tieši tas, kas man vajadzīgs, — ārsts sacīja. — Bet es labāk nokāptu lejā un pažāvētos pie kamīna.

Elena nevarēja noslēpt gandarījumu, kad ārsts Pcrijs gurdeni čāpoja aiz viņas lejā pa kāpnēm. Viņa bija uzvarējusi Simonu! Simona nekādi nespēja sev piesiet savu vīrieti, bet Elenas vīrietis paklausīgi peldēja aiz viņas.

Viņas puspagraba viesistaba kļuva vēl mājīgāka un gaišāka, kad ārsts Pcrijs bija apsēdies meitenei pretī un kāri dzēra karsto kāliju no lielās tases.

—   Kāpēc jūs smaidāt? — viņš piepeši ievaicājās.

—    Protams, man nevajadzētu smaidīt, — Elena it kā atvainodamās teica. — Tas viss ir tik šausmīgi. Bet tā ir dzīve. Un es tik maz esmu redzējusi, un tik maz izdarījusi…

—  Ar ko jūs nodarbojāties? — ārsts jautāja.

—  Strādāju mājas darbus. Auklēju svešus bērnus.

—   Un tomēr dūšu neesat zaudējusi?

—   Nē. Nekad nevar zināt, kas sagaida nākotnē. Ārsts Pcrijs sarauca pieri.

. — Vai tad jūs neesat dzirdējusi teicienu: «Ziņkārība pazudināja kaķi?» — viņš vaicāja. — Man liekas, ja jūs ieraudzītu dūmojošu bumbu, jūs uzskatītu par savu pienākumu pārbaudīt degli.

—  Es to nedarīšu, ja zināšu, ka manā priekšā ir bumba,

—   viņa atbildēja. — Bet kā es uzzināšu, ka tā ir bumba, ja neapskatīšu to?

—   Vai tad noteikti jāuzzina?

— Jā, man noteikti.

—  Mans Dievs, — ārsts ievaidējās. — Vai tiešām jums nav tik daudz prāta, lai saprastu: asinskārs tīģeris cilvēka izskatā uzglūn jums, vēlēdamies pārvērst jūs par… par to, kas palicis pāri no Scrvidcnas. Ja jūs ieraudzītu to, ko man nācās redzēt…

—    Vai, nevajag baidīt! — Elena, pēkšņi nobālējusi, iekliedzās.

—  Bet es taču gribu jūs nobaidīt! Tāds maniaks starplaikos starp ārprāta lēkmēm parasti ir pilnīgi normāls cilvēks. Viņš var dzīvot vienā mājā ar jums, piemēram, šinī mājā, un jūs uzskatīsiet viņu par normālu, tāpat kā par normāliem uzskatāt jauno Raisu vai profesoru.

Elena nodrebēja.

—  Varbūt, ka tā ir sieviete? — viņa jautāja.

—  Diezin vai. Ja nu vienīgi neparasti stipra.

—  Lai vai kā, bet man ļoti gribētos zināt, kas ir slepkava, pat ja tas izrādītos kāds no pazīstamiem.

—  Nē, tas ir pats briesmīgākais, — ārsts tcica. — Iedomājieties, kādas tās būtu šausmas, ja jūs ieraudzītu, kā pazīstama, piemēram, mana seja pēkšņi izkropļojas, kļūst par ķēmīgu masku, kuras acīs jūs varat izlasīt sev nāves spriedumu!

—  Jūs gribat teikt, ka kāds no tiem, kas dzīvo šinī mājā, ir slepkava? — Elena jautāja. — Es varu padomāt par katru no viņiem, izņemot Outsu. Ja viņam ienāktu prātā kļūt par maniaku, viņš būtu drausmīgs. Līdzīgs King Kongam.

—   Jūs arvien vēl jokojat, — ārsts Pcrijs sadusmojās.

—    Bet kā ir ar to meiteni, kas nobijās no nelaimīgas un nekaitīgas vecas sievietes?

Elena pēkšņi sarāvās, atcerējusies lēdiju Vorenu.

—   Es gribu jums pateikties, ka jūs mani aizstāvējāt,

—  viņa teica. — Jūs man ļoti palīdzējāt… Viņa ir tāda dīvaina. Viņā ir kaut kas nedabisks… Lai gan vispār es domāju, ka vajadzētu ļaut cilvēkam darīt arī to, ko nevajadzētu darīt, tad viņš vairs negribētu tā rīkoties.

Ārsts Pcrijs sāka smieties un negribīgi piecēlās no vecā un čīkstošā pītā krēsla.

—  Lai to saprastu, vajadzīgs ārsts, — viņš teica. — Bet man liekas, ka jūs domājat kaut ko līdzīgu normālai potei.

—  Jā, — Elena pamāja ar galvu. — Kaut ko līdzīgu potei, kas gatavota no mizām.

—  Jūs gribat iepotēt sev pašas sagatavotu vakcīnu? — viņš jautāja. — Kā jūs to izdarīsiet? Picdzcrsieties? Ostīsiet kokaīnu? Brīvdienu pavadīsiet Braitonā?

—   Nē, nē, — Elena iebilda. — Es vispār nerunāju par sevi. Es nekad nepiedalos.

Ārsts Perijs paskatījās uz viņu. Un šis skatiens piešķīra viņa vārdiem lielāku pārliecību:

—   Es domāju, ka ļoti drīz jūsu stāvoklis var mainīties. Iespējams, ka Velsā vīrieši ir impulsīvāki un straujāki nekā Anglijā. Lai nu kā, bet es esmu ar mieru derēt, ka pēc sešiem mēnešiem jūs kļūsiet par misis Džonsu vai misis Hugo, vai… misis Periju.

Elena uzsmaidīja ārstam Perijam un tcica, tīšuprāt izmainījusi vārdu kārtību:

—   Piekrītu. Ja es nekļūšu par misis Periju vai misis Džonsu, vai vēl par kaut ko, jūs maksāsiet.

—   Norunāts, — ārsts piekrita. — Jūs zaudēsiet. Tomēr tagad, kad esmu izdzēris visu jūsu kafiju, man jāiet.

—   Nē, pagaidiet, — Elena palūdza, pēkšņi atcerējusies savus piedzīvojumus. — Vispirms man jums kaut kas jāizstāsta.

Dažos vārdos viņa pastāstīja ārstam par cilvēku, kas bija slēpies aiz koka. Šoreiz viņai nevajadzēja sevišķi iedziļināties detaļās, jo tāpat bija panakusi vēlamo efektu: ārsts skatījās uz viņu ar sarauktu pieri un cieši sakniebtām lūpām, cenšoties slēpt nemieru.

—  Ņemu atpakaļ savus vārdus par bumbu, viņš tcica.

—    Paldies Dievam, nedaudz veselā saprāta jums tomēr ir palicis, lai sajustu briesmas.

—    Tātad jūs neuzskatāt mani par muļķi, tāpēc ka es aizbēgu?

—  Es domāju, ka tas bija pats prātīgākais solis jūsu dzīvē.

Elena kļuva domīga.

—  Žēl, ka es viņu nevarēju labi saskatīt, — viņa sacīja.

—   Es runāju par to brīdi, kad viņš atdalījās no koka. Jūs domājat, ka viņš ir vietējais?

Ārsts Perijs noraidoši pakratīja galvu.

—  Nē. Šī slepkavība ir nepārprotami saistīta ar iepriekšējām. Pirmās divas notika pilsētā, tāpēc visticamāk, ka slepkava ir no turienes. Policijai pirmām kārtām jāuzzina, ko vakar vakarā darīja kāds ievērojams šis pilsētas iedzīvotājs, un jāapskatās, vai no baltā zīda kaklauta nav norautas bārkstis.

—   Vai jūs gribat teikt, ka ir kādi pierādījumi? — Elena jautāja.

—  Jā. Es atradu šīs bārkstis Scrvidcnas mutē. Acīmredzot, viņa tajās bija iekodusies, kad turējās pretī slepkavam. Viņam nebija viegli tikt galā ar jaunavu… Nāciet man līdzi, jūs aizslēgsiet durvis un pārbaudīsiet, lai viss būtu aizbultēts, kā pienākas.

Elena paklausīgi sekoja viņam, lai gan nevarēja bez trīsām domāt par to, ka viņš aizies draudošā tumsā. Atvērusi durvis, viņa vājajā lampas gaismā īsu mirkli redzēja slapjos kokus, kas

ieskauj ceļu pie mājas, un mūžzaļos krūmus pagalmā, kas locījās vētras brāzmās, it kā cenzdamies atrauties no savām saknēm.

Viņa aizcirta durvis un, kad atslēga bija noklikšķējusi, jutās relatīvā drošībā. Pēc apdullinošajiem vētras auriem halle likās klusa un sastingusi kā dzirnavu dīķis. Sienas atstaroja maigu gaismu, pūkainais zilais paklājs solīja siltumu un mājīgumu.

Izskrējusi cauri tukšajai hallei, Elena kāpa lejā, uz savu puspagraba viesistabu, kur viņai likās, ka vēl sajūt ārsta Perija klātbūtni. Taču viņa vēl nebija paspējusi ātri iekārtoties kamīna priekšā, kad durvis pavērās un parādījās misis Outsas galva.

— Es gribu jums teikt, — misis Outsa, sēcoši čukstot, sacīja, — šī slimnieku kopēja ir tāda ļoti dīvaina.

Četrpadsmitā nodaļa PIESARDZĪBA PIRMAJĀ VIETĀ

Elena raudzījās uz misis Outsu ar zināmām bažām. Viņa neizskatījās tāda kā vienmēr, bet meitene nevarēja precīzi pateikt, kas tieši ir izmainījies. Viņas seja, sasarkusi no krāsns siltuma, kā parasti pauda dziļu labsirdību, taču tajā bija radusies arī kāda jauna iezīme.

—  Slimnieku kopēja? — Elena pārjautāja. — Vispār viņa ir rupja sieviete, bet kas viņā ir dīvains?

—    Daudz kas, — misis Outsa noslēpumaini čukstēja.

—     Es kaut ko ievēroju jau agrāk, taču nepiešķīru tam sevišķu nozīmi, tomēr tagad atcerējos un sāku domāt, ko tas viss nozīmē.

—   Piemēram? — Elena uzstāja.

—   Dažādi sīkumi, — misis Outsa nenoteikti atbildēja.

—     Man gribētos parunāt ar Outsu, viņš jau nu varētu izskaidrot.

Misis Outsas balss skanēja kaut kā neparasti, un Elena piepeši saprata, kāpēc viņas seja ir zaudējusi savu visraksturīgāko iezīmi: mute bija puspavērta un lūpas nokārušās, tā ka apakšējais žoklis vairs nebija izvirzīts uz priekšu. Misis Outsa bija zaudējusi savu buldoga tvērienu.

Elena sajuta nemieru: Outss, kam vajadzēja viņu sargāt, bija aizbraucis, bet viņa sieva bija izmainījusies. Elena vairs nebija pārliecināta, ka misis Outsa viņu aizstāvēs.

Tomēr misis Outsas vārdos bija kāda doma, un Elena uzmanīgi klausījās.

—   Es gribu redzēt Outsu, — sieviete paziņoja, — un pajautāt, kur viņš šo slimnieku kopēju iesēdināja mašīnā. Outsu pat mazs bērns apvedīs ap stūri. Ja viņam nogrieztu galvu un tās vietā uzliktu kāpostgalvu, ne viņš pats, ne kāds cits nepamanītu nekādu starpību.

—   Esmu pārliecināta, ka iespējama tikai viena atbilde: slimnieku kopēju viņš iesēdināja mašīnā pie medicīnas centra, — Elena atgādināja.

—  Pareizi, bet kā tas notika? Es pazīstu Outsu. Viņš var piebraukt pie mājas un apstāties. Tā kā manis līdz nebija, tad nebija neviena, kas izkāpj no mašīnas un piezvana pie durvīm, kā tas pienākas. Viņš varēja vienkārši piespiest signālu un gaidīt, kas notiks. Un, kad ieraudzīja sievu baltā halātā ar baltu lakatiņu ap galvu, nedomādams iesēdināja to mašīnā un atveda uz šejieni, pat nepārbaudījis, ko atveda.

—  Jā… — Elena novilka. — Tomēr, pat ja viņa nav īstā slimnieku kopēja, vienalga viņa nevarēja izdarīt šo slepkavību, tāpēc ka tajā laikā atradās mašīnā kopā ar jūsu vīru.

—   Kādu slepkavību? — misis Outsa jautāja.

Nekas cilvēcisks Elenai nebija svešs, tāpēc viņai patika stāstīt par traģiskiem notikumiem, kas neskāra viņu pašu, un izbaudīt notikuma svarīgumu. Taču misis Outsa uz stāstījumu par Scrvidenas nāvi reaģēja pavisam pārsteidzoši: viņa nesāka vis bailēs drebēt, bet uzņēma šo ziņu pavisam mierīgi, it kā tādas lietas notiktu vai katru nedēju.

—  Ak tā? — viņa nomurmināja. — Tad atcerieties manus vārdus: pirms mēs būsim kļuvuši par vienu nakti vecāki, ja tikai nodzīvosim līdz šai naktij, šeit notiks vēl viena slepkavība.

—   Jūs esat optimiste! — Elena iesaucās.

—   Es neuzticos šai slimnieku kopējai. Cilvēki runā, ka psihopātam esot līdzdalībniece, kas sākot runāties ar meitenēm, lai novērstu uzmanību, un tad viņš uzklūpot viņām.

—     Esma? — Elena jautāja. — Apsolu jums, ka es neiešu, ja slimnieku kopēja aicinās mani kopā ar viņu dārzā pastaigāties.

—  Nejau tāpēc viņa ir šeit, — misis Outsa sacīja. — Viņa šeit ir tāpēc, lai atvērtu viņam durvis.

Tā bija ļoti nepatīkama doma, sevišķi pēc visa tā, ko izstāstīja ārsts Perijs. Elena atkal atcerējās, cik vientuļa ir šī māja, ap kuru plosās vētra. Pat puspagraba viesistabā viņa sajuta vēja brāzienus, kas kā jūras bangas sitās pret: logu slēģiem.

—   Uziešu augšā un paskatīšos, kas tur notiek, — viņa teica, juzdama, ka jāmaina sarunu biedri.

Pirmais cilvēks, ko viņa satika hallē, bija Stīvens Raiss. Atvēris virsdrēbju skapi, viņš ņēma no pakaramā savu veco jaku.

—   Vai tad tādā vētrā var iet ārā no mājas?! — Elena iesaucās.

—   Klusu. Laižos projām uz krogu. Man ir jāpasēd ar normāliem strādnieku puišiem, lai tiktu vaļā no riebīgās mīlas dēkas un šīs pretīgās mājas jutoņas. Es pat varu droši eksperimentēt un iedzert krūzi alus. Esmu pārgalvīgs puisis, kas izgājis caur uguni un ūdeni un ir spējīgs uz visu.

—  Man liekas, ka uz vienu lietu jūs neesat spējīgs, — Elena sacīja, vēlēdamās Raisu paķircināt.

—   Kādu tieši?

—   Aizbēgt ar cita sievu.

Stīvens tāpat kā Elena paskatījās uz viesistabas durvīm.

—   Kas tiesa, tas tiesa, — viņš pamāja ar galvu. — Bez sievietēm. — Viņš pastiepa plaukstu. — Māsiņ, vai neaizdosiet dažas monētas?

Elena neticēja, ka Stīvens tiešām grib aizņemties no viņas naudu, taču viņš paskaidroja:

—  Gribu norēķināties bārā. Es pēdējās atdevu par kucēnu.

—   Kur viņš ir? — Elena jautāja.

—     Manā istabā, augšā. Guļ gultā… Bet, māšelīt, kā būs ar naudu?

—   Man nav, — Elena apjukusi sacīja. — Algu maksās tikai mēneša beigās.

—   Man neveicas. Nekas, piedodiet, ka palūdzu. Atliek tikai Simona. Viņai šo mēslu ir daudz.

Tieši šajā brīdī Simona ienāca hallē.

—   Kur tad jūs tā dodaties? — viņa jautāja.

—   Vispirms, mana dārgā, es dodos pie jums, lai palūgtu nedaudz skaidras naudas. Pēc tam es gatavojos iet uz bāru, lai tā saimniekam minēto naudu atdotu.

Simona sarauca krāsotās uzacis.

—  Jūs varējāt neizgudrot iemeslu, kāpēc turp jāiet, — viņa tcica. — Es zinu, kas jūs velk.

—  Vāverīte? — Raiss ievaidējās. — Dieva dēļ, izbeidziet. Viņa ir laba meitene, mēs esam draugi, un tas ir viss.

Šinī brīdī Ņūtons iznāca no profesora kabineta, un Raiss apklusa.

—   Profesors lūdz visus ienākt viņa kabinetā, — Ņūtons paziņoja. — Viņš grib dot norādījumus.

Profesors sēdēja pie galda un klusu kaut ko runāja ar savu māsu. Elena ievēroja, ka viņš ir bāls un vaigi iekrituši, bet viņam priekšā uz galda atrodas glāze ar ūdeni un pudelīte ar baltām tablclītēm.

—   Man jums kas jāpasaka, — profesors iesāka. — Tas attiecas uz visiem. Šonakt neviens nedrīkst iziet no mājas.

Simona triumfējoši paskatījās uz Stīvcnu, kurš steidzīgi iebilda:

—   Bet, ser, man ir svarīga tikšanās.

—  Tas nozīmē, ka jūs uz to neiesiet, — profesors dzestri piezīmēja.

—   Bet es taču neesmu bērns.

—   Pierādiet. Ja jūs tiešām esat pieaudzis cilvēks, tad jums jāsaprot, ka mums draud briesmas un ka katra vīrieša pienākums ir palikt šodien mājās.

Stīvens nepadevās:

—  Es, protams, paliktu, ja tam būtu kāda jēga. Bet tās taču ir blēņas. Saprotams, ka sievietes nedrīkst iziet, taču mājā viņas neviens neaiztiks. Šis tips ēkā iek]ūt nevar.

—   Vai jūs esat aizmirsis par meiteni, kas tika nogalināta pašas guļamistabā? — mis Vorena jautāja.

—  Viņa bija atstājusi logu atvērtu, — Stīvens paskaidroja.

—   Bet vai jūs dzirdējāt, ko teica ārsts? — mis Vorena neatlaidās.

—  Un jūs dzirdējāt, ko es teicu, — profesors skarbi sacīja.

—   Es esmu šis mājas saimnieks un nepieļaušu, ka jūsu spītības dēj kāds tiktu pakļauts briesmām.

Profesors uzmeta skatu Elenai, un meitene jutās dziļi pateicīga.

—   Lūdzu ievērot vēl vienu drošības pasākumu, — profesors turpināja. — Es gribu, lai šodien neviens netiktu ielaists mājā. Ja kāds pieklauvēs vai piezvanīs, tad viņam vai viņai jāpaliek aiz durvīm. Es aizliedzu atvērt durvis, lai būtu, kas būdams.

Šoreiz protestēja Ņūtons:

—   Tas nu ir par daudz. Atnācēji taču var būt dažādi: piemēram, policija vai kāds, kas grib paziņot ko svarīgu.

Profesors paņēma no galda papīrus, rādīdams, ka strīdi viņu ir nogurdinājuši.

—  Lūdzu, lai mani norādījumi tiktu izpildīti, — viņš tcica.

—   Es tikai gribu, lai visi, kas atrodas manā pajumtē, šonakt būtu drošībā. Bet es jūs brīdinu. Katrs, kas izies no mājas,

—    kaut vai tikai uz minūti, — atpakaļ tajā vairs neienāks. Durvis aiz viņa vai viņas tiks aizslēgtas un netiks vairs atslēgtas.

Elena iedomājās, kas var atgadīties, un pirmām kārtām viņa atcerējās ārstu Periju, kura atnākšanas iemesls var būt zināms tikai viņiem diviem vien. «Vai tiešām viņš paliks aiz durvīm, lietū?»

—   Bet, ja mēs pazīstam balsi, vai tad ar to nepietiek?

—   viņa nedroši jautāja.

—   Protams, nē, — profesors atbildēja. — Tā var būt maldināšana. Atkārtoju: jūs nedrīkstiet atvērt durvis nevienam

—   ne vīrietim, ne sievietei vai bērnam.

—    Bet, profesor, jūs taču nevarat nopietni runāt par bērnu! — Elena iesaucās. — Ja es dzirdēšu, ka aiz durvīm raud bērns, es tūlīt pat viņu ielaidīšu.

Profesors viegli pasmaidīja.

—  Droši vien, šis bērns gaidīs jūs, lai sagrābtu aiz rīkles,

—     viņš sacīja. — Vai radio pārraidēs neesat dzirdējusi aktierus, kas nevainojami atdarina bērna balsi?

—  Lai pīkst, kamēr pārplīsīs, mani viņš neiežēlinās, Stīvens rupji teica. — Visas manas cerības uz bagātību izkūpēja kā dūmi tāpēc, ka manā ģimenīte pēkšņi parādījās Svētītais Svešinieks… Un vēl ko es varu pateikt: es nepakustināšu ne pirksta nevienas sievietes labad šinī mājā.

Simona pārlaida viņam izaicinošu skatienu, ko pārtvēra Ņūtons. Viņš aprauti iesmējās.

—   Rais, vai kādreiz esat dzirdējis kaut ko par Šekspīru?

—    viņš indīgi jautāja. — Varbūt jums ir pazīstami šādi vārdi: «Tik bieži dzirdams mums ir viņas atteikums!» Jūs apgalvojat, ka esot piedzimis par sieviešu ienaidnieku, bet kur ir pierādījumi?

Profesors paklaudzināja pa galdu, it kā atjaunotu klusumu vētrainas parlamenta sesijas laikā, un teica:

—  Tas ir viss. Mis Keipcla, vai jūs nebūtu tik laipna un manus norādījumus darītu zināmus misis Outsai un māsai Bārkcrai?

—  Labi, profesor, — Elena tcica, tad viņa piepeši atcerējās misis Outsas vīru un pajautāja: — Bet kā tad Outss?

—   Paliks aiz durvīm, — sekoja neapstrīdama atbilde.

—     Viņš var novietot mašīnu garāžā un uzturēties tur līdz rītam.

—   Bet lēdijai Vorcnai var icvajadzētics skābekli.

—    Lēdijai Vorenai nāksies paciesties. Es uzskatu, ka drošībai jābūt pirmajā vietā. Varbūt es labāk izprotu situāciju nekā jūs visi… Atceros, kā reiz manās jaunības dienās, kad biju Indijā, tīģeris riņķoja ap mājlopu iežogojumu. Viņš atkal un atkal centās ielauzties, neraugoties uz visiem piesardzības soļiem. — Tad viņš piebilda pavisam klusu: — Tagad tīģeris riņķo ap šo māju.

Šinī brīdī atskanēja skaļi klauvējieni pie ieejas durvīm.

Piecpadsmitā nodaļa KĀ SIRMGALVE UZZINĀJA

Klaudzieni apklusa, un atskanēja neatlaidīgi zvani. Elena instinktīvi pielēca kājās un teica:

—  Es atvēršu.

Viņa jau gāja uz durvīm un tad attapās. Neviens istabā sēdošais nepakustējās; visi skatījās uz viņu vai nu dusmīgi, vai izbrīnīti, atkarībā no sava temperamenta.

Profesors pagriezās pret mis Vorenu, viņa acis izsmejoši iezibējās.

—  Vājais posms, — viņš klusu tcica.

Pazīstamie vārdi dziļi aizskāra Elenu, kas atcerējās, kādā sakarībā tie bija atskanējuši, un viņa nosarka līdz ausīm.

—   Piedodiet, — viņa nomurmināja, — tas man gadījās instinktīvi, es aizmirsu…

—   Te jums ir piemērs, — profesors neapmierinātā balsī sacīja. — Es negribu lieku stingrību, bet mums jāsaprot, ka aizmāršība šinī gadījumā robežojas ar nepaklausību.

Pie durvīm atkal dauzījās, tad skaļi sāka skanēt zvans. Lai gan Elena bija uzmanības centrā un centās savaldīties, viņai bija mokoši grūti nekustīgi stāvēt un neko nedarīt.

«Tas ir tas pats, kas skatīties, kā piens no katliņa izskrien uz plīts,» viņa domāja. «Vai vērot, kā bērns spēlējas ar uguni. Kādam taču kaut kas ir jādara. Esmu pārliecināta, ka mēs rīkojamies nepareizi.»

Viņa ievēroja, ka mis Vorenas seja raustās pie katra sitiena, un juta viņai līdzi.

Uz kādu minūti viss apklusa, tad trešo reizi sākās uzbrukums ieejas durvīm. Iejaucās Stīvens, kas nespēja izturēt šādu sasprindzinājumu.

—   Paklausieties, ser, es cienu jūs un visu pārējo, bet vai jums neliekas, ka tas viss ir aizgājis pārāk tālu? Proti, es gribu teikt, ka nevar taču noslēgties galīgi. Tas var būt pastnieks, kas atnesis man vēstuli ar piemaksu, kurā teikts, ka mana māsīca Fanija ir mirusi un atstājusi visu savu bagātību man.

Profesors ar skolotāja pacietību, kurš skaidro likumu ne sevišķi saprātīgam skolēnam, sacīja:

—    Es noteicu kārtību, Rais. Būtu visai nesaprātīgi, ja es atkārtotu kļūdu, par kādu nupat pārmetu mis Keipclai. Ja mēs tūlīt pat sāksim pieļaut izņēmumus piesardzības noteikumos, ko paši esam pieņēmuši, lai nepakļautu sevi briesmām, tad šie noteikumi kļūst pilnīgi bezjēdzīgi.

—  Jā, ser. — Stīvens savieba seju, kad sākās ceturtais, vēl skaļāks uzbrukums durvīm. — Taču man krīt uz nerviem, ja es nezinu, kas tur ārpusē dauzās.

—   0, mans dārgais Rais, kāpēc jūs tūlīt to neteicāt?

—   Profesora lūpām pārslīdēja smaids un tūlīt pat nozuda.

—  Protams, tā ir policija.

—  Policija? — gluži kā atbalss atsaucās Ņūtons. — Kas tai te vajadzīgs?

—   Vienkārša formalitāte, jo mūsu māja atrodas tā… tā notikuma rādiusā. Viņi, acīmredzot, grib zināt, vai mēs nevaram sniegt kādu jaunu informāciju. Ja viņi uzklausītu mūsu noraidošo atbildi un mierīgi aizietu, es, liekas, būtu pārkāpis savus noteikumus viņiem par labu.

—  Bet viņus taču nevar mūžīgi turēt aiz durvīm, Sebastjan!

—  mis Vorena iesaucās.

—  Es arī negatavojos viņus mūžīgi turēt aiz durvīm. Ja viņi atnāks rītdien, mēs viņus nekavējoties ielaidīsim. Es esmu savas mājas saimnieks un, man liekas, jau tā šodien esmu pārāk daudz laika zaudējis visādiem niekiem.

Caur brillēm viņš pārlaida kāru skatu papīriem, kas gulēja uz galda.

Elena skaitīja lūgsnu, lai misis Outsa atver durvis,

—  policijas ienākšana būtu tieša atbilde uz viņas lūgšanu. Viņa iedomājās, kā mājā ierodas grupa druknu un enerģisku vīriešu formas tērpos, kuri iemieso likumu, kas stāsies viņas sardzē.

Piepeši viņai ienāca prātā, ka spēs piespiest profesoru mainīt savu lēmumu.

—  Es varētu viņiem kaut ko izstāstīt, — viņa sacīja.

—  Mis Keipela, — profesors mierīgi un nosvērti atbildēja,

—   varbūt jums ir skaidri un pārdomāti fakti, kas var noderēt policijai? Piemēram, varbūt jūs esat redzējusi noziedznieku un varat viņu aprakstīt?

—  Nē, — Elena atbildēja.

—  Varbūt jums ir kādas domas, kas viņš ir un kur atrodas?

—   Nē, — Elena atkal atbildēja un vēlējās, kaut varētu zemē ielīst.

—   Tā. Varbūt jums ir kāda vairāk vai mazāk pamatota versija?

—   Nē. Bet… bet es domāju, ka viņš slēpjas aiz kokiem.

Simona ar pūlēm savaldīja smieklus, pat mis Vorena

pasmaidīja.

—   Pateicos jums, mis Keipela, — profesors teica. — Es domāju, ka policija var pagaidīt līdz rītam.

Elenai pamira sirds. Atkal «līdz rītam»! Bet viņa taču baidījās no nakts, kas atdalīja no rītdienas.

Profesors, kā likās, iežēlojās par viņu un gādīga saimnieka balsī sacīja:

—  Bet tagad, mis Keipcla, esiet tik laipna un paziņojiet par manu lēmumu misis Outsai un māsai Bārkcrai.

—  Protams, — Elena apliecināja.

—    Es domāju, vai vecāmāte zina par slepkavību? — Ņūtons jautāja.

—   Nē, — mis Vorena atbildēja. — Ne viņa, ne māsa Bārkera nevarēja neko uzzināt. Kopš tā laika, kad ārsts Perijs pastāstīja mums par slepkavību, augšā esmu bijusi tikai es. Bet man, protams, pat prātā nenāca viņas satraukt.

—    Viņa nekādā gadījumā nedrīkst zināt, — profesors pavēlēja.

Hallē neviena vairs nebija, arī Elena gāja projām. Zvani un klauvējieni bija apklusuši. Profesors bija parūpējies, lai policija zaudētu pacietību. Šoreiz policiju bija pārstāvējis viens vienīgs policists. Izmircis nepārtrauktajā lietū, viņš izdarīja savu secinājumu, raugoties uz aizslēģotajiem logiem, un nolēma atgriezties rītdien. Acīmredzot, bailes no maniaka bija iezagušās ne tikai apkārtējās kotedžās, bet arī valsts iestādēs.

Piegājusi pie virtuves durvīm, Elena sev par lielu izbrīnu konstatēja, ka nevar tikt iekšā, jo durvis ir aizslēgtas. Sākumā misis Outsa pat neatbildēja uz viņas klauvēšanu, tad durvju matētajā stiklā parādījās milzīga kroplīga ēna, un noklikšķēja atslēga.

Elenas priekšā stāvēja misis Outsa ar galīgi miegainām acīm un sasarkušu seju.

—   Nekādi nevarēju atrast durvis, — viņa skaidroja.

—  Vai jūs nebaidāties gulēt aiz slēgtām durvīm? — Elena painteresējās. — Pieņemsim, ka jums var aizdegties kleita, bet mēs netiksim jums klāt.

i

—   Varēsiet. Šejienes atslēgas der visām durvīm, tikai tās ir sarūsējušas, tāpēc ka neviens tās neiieto.

97

—   Protams, — Elena sacīja, — durvis aizslēdz tikai tad, ja paliek viens pats visā mājā vai arī dzīvo viesnīcās. Es nekad dzīvē neesmu slēgusi savas istabas durvis.

—  Jūsu vietā es šonakt saejļotu atslēgu un durvis noteikti aizslēgtu.

—  Kāds no tā labums! — Elena iesmējās. — Atslēgt taču varētu ar jebkuru atslēgu.

—    Bet citas atslēgas ir aprūsējušas, — misis Outsa skaidroja.

Kad Elena izstāstīja par profesora rīkojumu, misis Outsa nicīgi pakratīja galvu:

—   Liels paldies viņa žēlastībai. Durvis slēgt nav mana darīšana un nekad tāda nav bijusi.

Misis Outsa sāka kāpties dziļāk virtuvē, bet Elena satvēra viņu aiz rokas.

—    Lūdzu, misis Outsa, ncaizslēdziet durvis, — viņa lūdzās. — Man bail pat domāt, ka es nevarēšu iekļūt pie jums. Šodien es baidos kā pēdējā muļķe. Es taču ceru uz jums vairāk nekā uz jebkuru citu šinī mājā.

—    Pareizi darāt. — Misis Outsa agresīvi pastiepa uz priekšu apakšžokli. — Ja kāds ielīdīs mājā, es viņam pārsitīšu pauri.

Saņēmusi tādu nomierinošu solījumu, Elena kāpa augšā un devās uz Zilo istabu, kurai viņas acīs atkal bija agrākais pievilcības spēks. Durvis pavērās par kādu collu, tajās parādījās māsa Bārkera, kas, šķiet, gaidīja Elenu, ieklausīdamās tās soļos.

—    Man jums kaut kas jāizstāsta, Elena čukstēja. — Izdarīta vēl viena slepkavība.

Māsa Bārkera uzmanīgi uzklausīja visas detaļas. Viņa uzdeva milzums daudz jautājumu par Scrvidcnas raksturu, viņas pienākumiem, viņas mīļākajiem. Beidzot viņa īsi iesmējās:

—   Sabiedrībai tas nav liels zaudējums. Tādas meitenes pašas uzprasās.

—  Kādas meitenes jūs domājat? — Elena jautāja.

—   O, es pazīstu šo meiteņu tipu. Varat man nestāstīt… Staigule. Melnas acis, kas it kā saka katram vīrietim: «Iesim uz tumšāku stūrīti,» pilnīgas, sarkanas lūpas, kas aicināt aicina noskūpstīt. Viena vienīga miesas kārībai

Elena izbrīnīta skatījās uz slimnieces kopēju, kas tik precīzi aprakstīja nogalinātās meitenes izskatu. Viņa taču par to nebija teikusi ne pušplēsta vārda, un agrāk tikušās arī viņas nevarēja būt.

—    Vai jūs agrāk bijāt ko dzirdējusi par Scrvidenu?

—  Elena jautāja.

—  Protams, ne.

—   Kā tad jūs zināt, kāda viņa izskatījās?

—  Es zinu, kādas izskatās velsas meitenes.

—  Tomēr visas taču nav vienādas!

Māsa Bārkera mainīja sarunas tematu:

—   Kas attiecas uz profesora norādījumiem, tad mani tie neskar. Durvju atvēršana nav slimnieces kopējas pienākums, un es, protams, neriskēšu ar savu dzīvību un neiešu ārā no mājas tādā vētrā. Es neesmu tāda muļķe.

Elena juta zināmu atvieglojumu, kad māsa Bārkera pārgāja uz savu parasto pašslavināšanos, cenzdamās pasvītrot savu lomu šinī mājā.

Viņa lieliski iekļāvās cilvēku dzimtas pārstāvju noteikta tipa ietvaros — tiesa gan, diezgan nepatīkama, tcir.čr visai parasta, — ar kādiem Elenai jau bija nācies satikties. Tas viss nekādi nesaskanēja ar misis Outsas attēloto baigo veidolu,

—   pusnakts briesmone, kas zogas pa kāpnēm lejup, kad mājā visi aizmiguši, lai ielaistu slepkavu.

—  Māsa!

Izdzirdusi Elenai jau pazīstamo basu, slimnieces kopēja pagriezās pret meiteni:

—   Es gribu noiet lejā, virtuvē, kaut ko sagatavot. Vai jūs nevarētu palikt pie viņas kādu minūtīli?

—   Protams, — Elena atbildēja.

—     Vai jums vairs nav bailes no viņas? — māsa Bārkera jautāja. — Pa kuru laiku jūs paspējāt kļūt tik drosmīga?

—   Tas bija muļķīgi, — Elena atzinās. — Esmu mazliet nogurusi. Bet tagad mums patiešām ir no kā baidīties un pret ko cīnīties, un visādas fantāzijas nekur neder.

Meitene iegāja Zilajā istabā ar savu iepriekšējo paļāvību, gaidīdama, ka lēdija Vorena par viņu priecāsies. Taču šķita, ka sirmgalve ir aizmirsusi savu interesi.

—  Kas tur klaudzināja? — viņa jautāja.

—    Jums ir ļoti jūtīga dzirde, — Elena nomurmināja, cenšoties izdomāt kādu skaidrojumu.

—    Es lieliski redzu un dzirdu, visu varu noteikt pēc smaržas, garšas un taustes, — lēdija Vorena strupi tcica.

—  Labāk nekā jūs. Vai jūs varat pateikt, kāda starpība ir starp pusjēlu bifšteku un īstu bifšteku ar asinīm?

—   Nē, — Elena atbildēja.

V

Nākošais jautājums bija ievērojami nepatīkamāks:

99

—    Vai jūs varat notēmēt cilvēkam acī un nekļūdīgi trāpīt?… Kas tur klaudzināja?

—  Tas bija pastnieks, — Elena sacīja, ķeroties pie meliem, lai nepārkāptu profesora pavēli. — Outsu aizsūtīja pēc skābekļa, kā jūs zināt, bet es biju tālu, tāpēc gadījās, ka tūlīt neviens nesadzirdēja.

—  Nu ir gan kārtība manā mājā! — lēdija Vorena sašuta.

—   Un nav ko skatīties uz mani. Tā vēl arvien ir mana māja. Mani kalpotāji staigāja livrejās… Bet viņi visi ir aizgājuši… Pārāk daudz koku…

Viņas balss skanēja skumji un žēlabaini, un Elena saprata, ka sirmgalve atkal atceras pagātni.

Kamēr Elena aizkustināta skatījās uz veco sievieti, kas savu laiku nodzīvojusi, sirmgalve pēkšņi pierādīja, ka ņiprumā un sajūtu asumā viņa daudzkārt pārspēj Elenu, tāpēc ka vecās sievietes acis plaši iepletās gaidās, pirms meitene izdzirda soļus uz kāpnēm.

Zilās istabas durvis atvērās 1111 ienāca profesors.

Elena ar lielu interesi ievēroja, ka dzimuma instinkts darbojas līdz pat cilvēka kapa malai: lēdija Vorena savu padēlu sagaidīja pavisam savādāk, neka sagaida sievietes.

—    Beidzot esi parādījis labvēlību arī man, — viņa iesaucās. — Šodien tu ienāci vēlu, Scbastjan.

—    Piedodiet, māmulīt, profesors atvainojās. Viņš apstājās pie gultas zilā baldahīna ēnā, garš, taisns un atturīgs.

—   Neejiet projām, — viņš pačukstēja Elenai. — Es pie viņas nebūšu ilgi.

—   Pasts arī šodien kavējās, lēdija Vorena nevērīgi piezīmēja.

Elena vēl vairāk sajūsminājās par profesora gudrību, kad viņš tūlīt saprata, par ko ir runa.

—   Pasts kavējās vētras dēļ, viņš paskaidroja.

—   Kāpēc pastnieks neiemeta vēstules spraugā?

—  Tur bija ierakstīta vēstule.

—   Ak tā… Scbastjan, iedod man cigareti.

—  Bet jūsu sirds? Vai jums vajadzētu smēķēt?

—   Mana sirds šodien nav sliktāka kā vakar, bet tad tev iebildumu nebija. Dod cigareti.

Profesors atvēra etviju. Elena vēroja, kā viņš pārliecās pār gultu, turēdams rokā degošu sērkociņu. Uguns apgaismoja viņa kaulaino roku un lēdijas Vorenas seju.

No tā, kā vecā sieviete ievilka dūmus un pēc tam izpūta riņķīšus, Elena noprata, ka lēdija Vorena ir pieredzējusi smēķētāja.

—   Pastāsti, kas jauns, — viņa pieprasīja.

Atturīgā balsī profesors pastāstīja par jaunākajiem notikumiem, Elenai stāstījums atgādināja avīzes «Times» ievadrakstu, kas sagraizīts sīkos gabaliņos.

—   Nav nekā muļķīgāka par šiem politikāņiem, — lēdija Vorena piezīmēja. — Vai ir bijušas arī kādas slepkavības?

—  Tad man jāsūta jūs pie misis Outsas. Tas ir vairāk viņas kompetencē, — profesors aizgriezdamies atbildēja.

—   Piedodiet, māmulīt, es vēl iešu pastrādāt.

—  Nepārpūlies, — vecā sieviete viņu brīdināja. — Tev ir maisiņi zem acīm.

—  Es slikti gulēju, — profesors viegli pasmaidīja. — Ja tas nebūtu tik banāli un nodrāzti, es teiktu, ka visu nakti netiku acis aizvēris. Taču laikam brīžiem es zaudēju samaņu vai biju aizsnaudies, tāpēc man likās, ka pulkstenis sit neregulāri.

—   Ak, tu gudrais cilvēk, Scbastjan. Šīs muļķa kopējas apgalvo, ka pamostoties pat tad, ja man matiņš nokrītot no galvas, taču patiesībā gulšņā kā cūkas. Es varu vāļāties pa istabu, tomēr viņas pat nepakustas. Un Ulānča arī. Viņa aizmiga šeit savā krēslā, tikko satumsa, taču neparko negrib atzīties.

—  Tātad viņa neder par liecinieci, lai pierādītu jūsu alibi,

—   profesors sacīja viņam neraksturīgajā vieglprātīgā tonī.

Elena nevarēja saprast, kāpēc šī saruna viņu nepatīkami

aizskāra. Katru reizi, kad viņa atradās Zilajā istabā, pati tās atmosfēra uzvedināja uz smagām pārdomām, it kā saindējot viņas smadzeņu šūnas.

—   Kur ir Ņūtons? — sirmgalve jautāja.

—   Viņš drīz ienāks pie jums.

—   Lieliski. Pasaki viņam, ka dzīve ir īsa, lai nenokavē uz mūsu pēdējo atvadīšanos pirms miega.

Profesors ceremoniāli paspieda viņai roku un novēlēja labu nakti. Paklausot viņa skatiena aicinājumam, Elena izgāja viņam līdzi ārā no istabas.

—   Palūdziet kopēju, kad viņa atgriezīsies, neko neteikt lēdijai Vorcnai… par to, kas šovakar noticis.

—  Jā, es saprotu, — Elena pamāja ar galvu.

Kad viņa atgriezās Zilajā istabā, lēdija Vorena uzmanīgi paskatījās uz viņu ar piemiegtām melnajām acīm, kas atgādināja pusmēnešus.

—   Panāciet šurp, — viņa teica. — Ir izdarīta vēl viena slepkavība. Vai līķis jau atrasts?

Sešpadsmitā nodaļa VĒL VIENA PLAISA

Elena klausījās sirmgalvē, un vesela virkne neskaidru aizdomu un šausmu aizslīdēja gar acīm. Lēdija Vorena runāja ar pilnīgu pārliecību. Tie nebija akli minējumi: viņa kaut ko zināja, taču nezināja visu.

Tieši tas Elenu biedēja visvairāk. Ja kāds būtu dzirdējis ārsta Perija stāstu un izstāstījis par slepkavību sirmgalvei, viņa, protams, zinātu arī to, ka līķis atrasts kapteiņa Bīna dārzā.

Par māsu Bārkeru tātad droši varēja teikt, ka viņa neko nebija dzirdējusi. Šis fakts pats par sevi vēl neko nenozīmēja. Runājot ar profesora vārdiem, viņas alibi bija pierādīts. Tajā laikā, kad Scrvidcnu dārzā nožņaudza, slimnieku kopēja kratījās vecās automašīnas cictajā sēdeklī, kopā ar Outsu braukdama uz jauno darba vietu.

Ja viņa tomēr ir izstāstījusi savai slimniecei par slepkavību, tad tas nozīmē, ka viņa ir saistīta ar maniaku un zinājusi tā nodomus. Pēc slepkavības viņu sakari uz laiku ir pārtrūkuši.

Lēdija Vorena satvēra Elenu aiz rokas, un viņa saprata, ka melot ir veltīgi.

—  Kā jūs to zināt? — viņa jautāja.

Vecā sieviete neatbildēja. Viņa tikai sēcoši ievilka dziļāk elpu.

—  Ak tā! Tātad viņi to ir atraduši. Un pie durvīm dauzījās policija. Es jau zināju… Izstāsti man visu.

—  Tā ir Servidcna, — Elena sacīja. — Vai jūs atceraties? Viņa parasti slaucīja putekļus zem jūsu gultas, un jūs vēl teicāt, ka viņai ožot kājas. Viņa ir nožņaugta lapegļu audzītē, kamēr mēs dzērām tēju, bet pēc tam aiznesta uz kapteiņa Bīna dārzu. Viņš to tur arī atrada.

—   Vai kādi lietiski pierādījumi ir?

—  Ir viens. Viņa ar zobiem norāvusi bārkstis no baltā zīda kaklauta, kas piederējis slepkavam.

—  Labi, tas ir viss. Tagad ej, — lēdija Vorena pavēlēja.

Viņa pārvilka palagu pār galvu, pilnīgi aizsedzot seju, it kā

būtu jau mirusi.

Lai sirmgalve atkal kaut ko neizstrādātu, Elena apsēdās pie kamīna, no kurienes varēja novērot gultu. Kaut gan bailes no slepkavas pārmāca bailes no lēdijas Vorenas, — kā lielā čūska aprij mazo, — viņa arvien vēl instinktīvi baidījās pagriezt muguru vecajai sievietei.

Lai nomierinātu nervus, Elena centās precīzāk novērtēt situāciju.

«Mājā atrodas Vorenu ģimene — četri cilvēki, tad misis Outsa, māsa Bārkera, Raiss un es. Pavisam kopā astoņi cilvēki. Mums vajadzētu varēt viegli tikt galā ar vienu cilvēku, pat ja viņš būtu tik gudrs un viltīgs, kā stāsta profesors.»

Tad Elena atcerējās laiku, kad viņa vēl strādāja par auklīti finansista mājā. Atmiņā labi bija iespiedušies aforismi, un viņa atkārtoja vienu no tiem teicieniem, ko bija sacījis viņas iepriekšējais saimnieks, sarunājoties ar sievu: «Mums vajadzīgs līdzjutējs. Pretrunīgas intereses darbojas postoši.»

Elena sarauca pieri, iedomājoties, kādas kaislības plosās šinī mājā un kādi sarežģījumi radušies mīlestības trīsstūrī. Viņa būtu vēl satrauktāka, ja zinātu, kas pašreiz notiek lielajā viesistabā.

Profesora pavēle par pilnīgu izolāciju visvairāk skāra Stīvcnu. Viņš ne tikai protestēja pret aizliegumu atvērt durvis un logus, bet nervozēja arī Simonas dēļ. Viņš bozās zem viņas kvēlajiem skatieniem, atcerēdamies Oksfordas notikumus, kad viņu pataisīja par grēkāzi nevainīgā mīlas dēkā ar kādu studenti.

Atausa atmiņā, ka toreiz, kad tā nelietīgā meiča sāka kliegt, pirmais it kā viņai palīgā atskrēja Ņūtons un pēc tam bargi nosodīja Stīvcnu, atteikdamies ticēt, ka viņš absolūti nav vainīgs. Jau tolaik viņā bija uzdīgusi greizsirdība, lai gan tobrīd Simona tikai epizodiski ieinteresējās par Stīvenu, jūsmodama par viņa klasisko profilu.

Viņš bija izdarījis nesaprotamu muļķību, kļūdams par profesora skolnieku cerībā, ka Ņūtons sapratīs savu vainu. Tas notika impulsīvi un to viņš sāka nožēlot jau pirmajās minūtēs, kolīdz jaunais laulātais pāris ieradās «Kalngalos».

Stīvens pārtrauca bezgalīgo staigāšanu pa paklāju un tcica Ņūtonam:

—  Paužot cieņu un visas pārējās izjūtas pret jūsu godājamo tētiņu, Voren, man jāsaka, ka viņš mūs nesaprot. Mūsu paaudze nebaidās no visādiem veciem māņiem — dzīviem, mirušiem vai pusdzīviem. Mēs te esam sablīvējušies kopā kā žurkas vienā ūdens notekā, un tas bojā manus nervus.

—  Bet es esmu sajūsmā, — Simona iejaucās. Tas ir tāpat kā stāstā par vairākiem laulātiem pāriem, kas ieputināti sniegā vienā mājiņā. Kad viņi no turienes tiks ārā, pāru sastāvs būs mainījies.

Likās, ka viņa pilnīgi aizmirsusi pieklājību, jo kāri skatījās uz Stīvenu, it kā viņi būtu divi vien uz neapdzīvotas salas.

Pilnīgi nedomājot par savu rīcību, Simonai, šķiet, pat prātā neienāca, ka jārēķinās ar klātesošajiem. Viņa atgādināja izlutinātu bērnu, kas ielaists rotaļlietu veikalā un nevar saprast, kāpēc viņam tūlīt nepasniedz rotaļlietu, kas iepatikusies visvairāk.

—   Kādi ir jūsu plāni, Stīven? — viņa vaicāja.

—    Vispirms, — viņš atbildēja, — es izkritīšu visos eksāmenos.

—   Lielisks mierinājums šefam, — Ņūtons piezīmēja.

—  Pēc tam, — Stīvens turpināja, — visticamākais, ka cs došos uz Kanādu un kļūšu par meža cirtēju.

—  Jūsu sunim nāksies iziet karantīnu, — Ņūtons dzēlīgi atgādināja.

—   Tādā gadījumā cs speciāli palikšu Anglijā, lai iztaptu jums, Voren, un katru svētdienu braukšu pie jums un Simonas dzert tēju, tieši tajā laikā, kad jūs atpūšaties.

Ņūtons nodrebēja un paskatījās pulkstenī:

—  Man jāiet pie vecāsmātes. Vai ir kāda jēga aicināt tevi līdz, Simona? Vienkārši novēlēt viņai labu nakti:

—   Nekādas.

Vēl vairāk salīcis, Ņūtons izslīdēja no istabas.

Kad viņš bija izgājis, Stīvens devas uz durvīm, bet pirms viņš tās sasniedza, ccļu aizšķērsoja Simona.

—    Nē! — viņa iekliedzās. — Ncaizejict! Palieciet, parunāsim. Jūs stāstījāt man par saviem plāniem. Tas ir ļoti aizkustinoši. Bet pieņemsim, ka jums ir nauda, ko tad jūs darītu?

—   Pieņemsim? — Stīvens iesmējās. — Es darītu to, ko daru parasti: nodarbotos ar sportu, mazliet pabraukātu pa pasauli, dotos uz Montckarlo…

—   Vai jums tas patiktu?

—   Un kā vēl! Taču kāda jēga par to runāt?

—   Bat man ir nauda!

—   Jo labāk jums, — viņš atbildēja.

—    Jā, es varu darīt visu, ko vēlos. Tas stiprina pašpaļāvību.

—   Neviena sieviete nedrīkst būt pārāk pašpārliecināta.

—  Stīvens izmisīgi mēģināja turpināt vieglprātīgu sarunu.

—   Citādi viņa sāk ienīst likteni.

Simona izlikās to nedzirdam. Viņa piegāja tuvāk, uzlika rokas viņam uz pleciem un stingrā balsī tcica:

—  Stīv, kad jūs rītdien iesiet no šejienes projām, es aiziešu reizē ar jums.

—   Nē, dārgā! — viņš ātri atbildēja.

—  Jā! — Simona uzstāja. — Esmu bez prāta jūsu dēļ.

Stīvens izmisumā aplaizīja lūpas.

—   Klausieties, — viņš teica. — Jūs šodien esat nogurusi un pārnervozējusies. Jūs murgojat. Jūs pati nesaprotat, ko runājat. Pirmkārt, ir vēl vecais zēns Ņūtons…

—    Viņš var no manis šķirties. Man neinteresē, ko viņš darīs. Pat ja viņš nepiekritīs šķirties, man ir vienalga. Mums abiem kopā būs labi.

Stīvens kā vajāts zvērs palūkojās uz durvju pusi. Viņš bija nobijies, un tas piespieda ķerties pie viņam neraksturīgas rupjības.

—  Jūs man nepatīkat, — viņš tcica.

Stīvcna atteikums tikai vairoja viņas dedzību.

—   Tas drīz pāries, — Simona viņu mierināja. — Jūs vienkārši esat dumjš puisietis ar daudzām bremzēm.

Viņa piekļāvās ciešāk, gaidīdama, ka Stīvens viņu noskūpstīs. Kad viņš Simonu atgrūda, sievietes acīs pirmo reizi pavīdēja vieglas šaubas.

—    Te ir iejaukta cita sieviete, — viņa tcica. — Tur tā vaina.

Izmisums piespieda Stīvcnu sameloties.

—   Protams, — viņš teica. — Tā ir vienmēr.

Viņš sajuta vienlaikus atvieglojumu un bailes, redzot, kā viņa reaģēja uz šiem vārdiem: Simonas seja vairs neizskatījās kā nevainojams un pabeigts mākslas darbs, to izkropļoja pirmatnējs niknums.

—  Es jūs neieredzu! Ceru, ka jūs nosprāgsiet grāvī kā suns! — viņa satracināta kliedza un izskrēja no istabas, ar troksni aizcirzdama aiz sevis durvis.

Stīvens dziļi ievilka elpu un atviegloti paklapēja sev pa krūtīm.

—     Paldies Dievam! — Stīvens dievbijīgā izteiksmē noteica.

Tomēr šis incidents viņu bija satraucis. Viņš baidījās, ka Simona atradīs kādu sevišķi rafinētu atriebības formu. Iestāstījis sev, ka nav nekādas vajadzības konfliktēt, jo rītdien viņš aizbrauks, Stīvens centās nedomāt par savām problēmām un sāka lasīt jaunu romānu.

Tomēr lasīšana neveicās, kaut kas viņu traucēja. Viņš pacēla galvu un ieklausījās. Cauri vētras auriem atplūda klusa kaukšana. Tā varēja gaudot nelaimē nokļuvis suns.

Stīvens iekoda lūpā un uztraukti sarauca pieri. Lai gan viņš bija protestējis, tomēr saprata, ka profesora ierobežojumi droši vien ir pamatoti, un bija gatavs tos bez ierunām izpildīt. Taču profesors runāja par «vīrieti, sievieti vai bērnu». Par dzīvniekiem netika teikts ne vārda.

Stīvens sarauca pieri vēl dziļākās grumbās un nodomāja, ka viņa pacietība tiek pakļauta smagam pārbaudījumam. Ja tās bija lamatas, tad kāds ir uzzinājis par viņa vājību un cenšas to izmantot.

«Tas ir Ņūtons,» Stīvens nodomāja. «Viņš cenšas izvilināt mani no mājas, lai pēc tam vairs neielaistu un atstātu aiz durvīm. Šis muļķis domā, ka viņam no manis jāsargā sieva.»

Vējš no jauna atnesa tikko dzirdamu žēlabainu gaudošanu; viņš pielēca kājās, bet tad atkal apsēdās.

—   Beidzot, — viņš nomurmināja. — Neizdosies. Mani neizmānīsiet ārā. Es nevaru riskēt ar šīs mājas sieviešu dzīvībām.

Viņš atkal sāka lasīt romānu un centās visu uzmanību veltīt izlasītajam, taču tas likās nesakarīgu vārdu savirknējums, tāpēc ka viņš ar bailēm gaidīja suņa žēlabu atkārtošanos.

Un beidzot tās atskanēja, vēl izmisīgākas, tikko dzirdamas, it kā gaudotājs zaudētu spēkus. Stīvens nespēja mierīgi nosēdēt; viņš izskrēja priekšnamā un, atbīdījis bultu, pavēra ieejas durvis. Kad viņš izbāza galvu laukā, vējš, gandrīz vai noraudams viņam ausis, atnesa līdzi suņa rejas.

Protams, tas varēja būt arī prasmīgs atdarinājums, tomēr šinīs skaņās bija kaut kas pazīstams. Pēkšņu aizdomu pārņemts, Stīvens uzmanīgi aizbultēja durvis un metās pa kāpnēm uz savu istabu.

—  Oto, — viņš, atvēris durvis, sauca.

Taču neviens neatsaucās, un kucēns ncizlēca viņam pretī. Gulta stāvēja rūpīgi saklāta, istabā steigā bija ieviesta kārtība.

—  Nu, šitādi draņķi! — Stīvens iekliedzās. — Viņi tomēr ir izlikuši to ārā. Viss. Es arī pazūdu.

Klusībā lamādamies, Stīvens ātri pārģērbās vecajā tvīda uzvalkā un aizšņorēja smagos zābakus. Ar somu rokās viņš noskrēja pa aizmugurējām kāpnēm. Neviens neredzēja, kā viņš izgāja cauri hallei, bet, kad viņš aizcirta aiz sevis durvis, Elena izdzirda troksni.

Ņūtona vizīte pie vecāsmātes atbrīvoja Elenu no nepieciešamības uzmanīt veco sievieti, kura turklāt palūdza viņu iziet no istabas. Parasti šinī laikā Elena likās gulēt, bet šodien viņa nolēma neievērot ierasto kārtību.

Visi mājas ļaudis bija satraukti, un, kaut parasti garlaicība viņus agri sadzina guļamistabās, tagad bija pavisam citādi.

Misis Outsai ari droši vien vajadzēja sagaidīt vīra atgriešanos. Elena gribēja pasēdēt pie viņas, lai varētu dzirdēt zvanu, ja misis Outsa atkal aizmigtu. Elena pieskrēja pie ieejas durvīm vēl īstajā brīdī, lai paspētu ieraudzīt Stīvenu, kas gāja projām pa celiņu zem slīpajām lietus lāsēm.

Kad lampas gaisma apspīdēja taciņu, viņš pagriezās un demonstratīvi uzsauca:

—   Aizslēdzict!… Es vairs ncatgriezīšos!

Elena steidzās aizvērt durvis un aizbīdīt bultu.

—  Ko tu neteiksi! — viņa smiedamās iesaucās. — Tas gan ir uzdzīvotājs!

Māsa Bārkera iznāca no virtuves un aizdomīgi noprasīja:

—   Kas tas par troksni?

—  Misters Raiss aizgāja, — Elena atbildēja.

—   Uz kurieni?

—  Viņš man neteica, bet es varu uzminēt. Viņam gribējās aiziet uz bāru, atdot savu parādu un atvadīties.

Māsas Barkeras dziļi iegrimušās acis nikni iedziikstījās.

—   Viņš ir pārkāpis profesora pavēli un pakļauj riskam mūsu dzīvības! — viņa iesaucās. — Tas ir noziegums!

—   Nē, nav nekas briesmīgs, — Elena viņu mierināja. — Es durvis aizslēdzu tūlīt pēc viņa aiziešanas. Un viņš vairs neatgriezīšoties.

Slimnieku kopēja rūgti iesmējās.

—  Nekā briesmīga, vai tiešām? — viņa jautāja. — Vai tad jūs nesaprotat, ka mēs esam zaudējuši divus pašus stiprākos vīriešus?

Septiņpadsmitā nodaļa KAD SIEVIETES STRĪDAS

Vērojot māsu Bārkeru, Elena bija pārsteigta — sievietes acis dīvaini pārvērtās: dusmas nomainīja drūma apmierinātība, it kā viņa priecātos, ka aizstāvju skaits samazinājies.

Atcerējusies, ka visi viņu uzskata par nākošo upuri, Elena sašutumā izaicinoši saslējās.

—  Mums vēl ir palikuši divi vīrieši, — viņa sacīja. — un piecas sievietes — visas dūšīgas un pietiekami stipras.

—   Un jūs esat stipra? — māsa Bārkera jautāja, nicīgi lūkodamās uz Elenu no augšas.

—   Es esmu jauna.

—   Jā, jūs esat jauna. Varbūt pārāk jauna, to nevajag aizmirst. Varbūt jūs drīz vien nožēlosiet, ka esat jauna.

Elena nepacietīgi atmeta atpakaļ savus ugunīgos matus.

—   Man liekas, ka vajag paziņot profesoram par mistera Kaisa aiziešanu, — viņa tcica.

—   Un, protams, to izdarīsiet tieši jūs.

—  Kāpēc es? — Elena vaicāja.

—  Tāpēc, ka viņš ir vīrietis.

—   Paklausieties, māsa, — Elena centās runāt maigi, — es domāju, ka šī kašķēšanās ir vismaz muļķīga, sevišķi pašreiz. Kam mums vajadzīgas visas šīs runas par vīriešiem? Mums jāturas visiem kopā. Esmu pārliecināta, ka jūs negribat, lai cs kļūtu par nākošo upuri. Jūs esat pārāk godīgs cilvēks.

—  Man pret jums nav nekādu pretenziju, — māsa Bārkera ne sevišķi pārliecinoši apgalvoja.

—   Labi, — Elena teica. — Kad jūs uzkāpsiet pie lēdijas Vorenas, izstāstiet, lūdzu, misteram Ņūtonam par notikušo un palūdziet viņu paziņot to tēvam.

Māsa Bārkera cēli palocīja galvu un lēnām devās augšā pa kāpnēm. Elena palika hallē un vēroja, kā māsa smagi cilāja lielās, plakanās pēdas, kas bija ieautas kurpēs bez papēžiem, līdz lielā figūra baltajā halātā atradās viņai gandrīz virs galvas.

«Maza auguma sieviete var nēsāt augstus papēžus,» nodomāja Elena, ne bez lepnuma nolūkodamās uz savām kājiņām. «Šai māsai gaita ir gluži kā vīrietim.»

Kad māsa Bārkera no kāpņu laukumiņa iegāja gaitenī, viņas figūra vājajā apgaismojumā kļuva neskaidra un Elenai likās, ka viņa redz spoku — mironi, kas piecēlies no zārka un klīst pa tumšām kapenēm. Šis skats atsauca atmiņā to, ko viņa bija ieraudzījusi šovakar: īsu mirkli pazibējušo drausmīgo viepli — mūžīgā ļaunuma iemiesojumu.

«Tas laikam bija profesors,» meitene mierināja sevi, «bet seja man būs tikai šķitusi šausmīga.»

Piepeši galvā iešāvās jauna doma: varbūt profesors bija iznācis no savas guļamistabas, taču viņa skaidri atcerējās, ka tobrīd kādas durvis pavērās un tūlīt atkal aizcirtās.

«Ļoti dīvaini,» Elena nodomāja. «Nevar būt, ka profesors būtu atvēris savas durvis, tad aizvēris un atkal tās atvēris. Tas jau būtu absurds.»

Uzmanīgi aplūkojusi kāpņu laukumiņu, viņa ievēroja, ka profesora guļamistabas durvis atrodas blakus citām, kas ved uz aizmugurējām vītņu kāpnēm. Kāds varēja parādīties šinīs durvīs pilnīgi nejauši tajā pašā laikā, kad atvērās otras durvis.

Tas bija pilnīgs absurds, tomēr iedvesa Elenai tādas bailes, ka viņa tūlīt pat atmeta šo varbūtību.

«Neviens nevarēja mājā iekļūt,» viņa tcica pati sev.«Visas durvis un logi bija ciet, kad slepkava nožņaudza Servidenu…

Bet ja nu ir kāda slepena eja un slepkava varēja tieši no jaunaudzītes iekļūt mājā, noslēpties uz aizmugurējām kāpnēm un paskatīties pa durvīm… Nē, tas varēja būt tikai profesors!»

Lai gan svešinieka atrašanās mājā likās pilnīgi neiespējama, Elena tomēr prātoja: varbūt uz pāris minūtēm vai tikai uz dažām sekundēm slepkavam tomēr bija iespēja iekļūt mājā? Viņai nedeva mieru kāda neskaidra doma, ka kaut kas ir piemirsts vai atstāts bez ievērības.

Un pati viņa šovakar ir bijusi pārāk izklaidīga — uzsākusi jaunus darbus, kad nav pabeigti iepriekšējie. Piemēram, viņa nav pat izlabojusi mis Vorenas guļamistabas durvju rokturi. Profesors viņu aizsūtīja prom tieši tobrīd, kad yiņa bija atradusi vainu, bet instrumenti palika pie durvīm uz grīdas.

«Var vēl nodomāt, ka cs esmu nevīža,» Elena teica pati sev. «Jāiet un jāmēģina šo rokturi salabot.»

Taču šis lēmums tūlīt aizmirsās, tikko meitene ieraudzīja Ņūtonu, kas ātri skrēja lejā pa kāpnēm. Viņa parasti bālā seja bija sasarkusi no uzbudinājuma.

—    Tātad cēlsirdīgais Raiss ir pametis mūs? — viņš uzrunāja Elenu.

—  Jā, — viņa atbildēja. — Es biju šeit, kad viņš aizgāja, un aizslēdzu durvis.

—  Labi… Es ceru, ka viņš bija viens?

—  Es ieraudzīju viņu uz cclīlcs. Tomēr bija ļoti tukšs, un lija lietus, tā ka neko nevarēju labi saskatīt.

—  Tiešām. — Lai gan briļļu stikli bija ļoti biezi, Elena tomēr redzēja, kā šaudās viņa acis. — Vai jūs ncuzgaidītu šeit kādu minūti?

Elena saprata, ko viņš domāja, skriedams pa kāpnēm augšā uz trešo slāvu, un pasmaidīja par viņa nepamatotajām izbailēm. Viņa būtu varējusi Ņutonu no tām atbrīvot, bet uzskatīja, ka tas nebūtu taktiski.

Pēc minūtes viņš gandrīz velšus novēlās pa kāpnēm lejā, demonstratīvi vicinādams tīru kabatas lakatiņu, pēc kura it kā tik steidzīgi skrējis uz savu guļamistabu.

—  Mana sieva ir mazliet satraukta, — viņš nevērīgi tcica. — Galvas sāpes un tā tālāk. Varbūt jūs varētu pabūt pie viņas, ja jums ir laiks?

—  Protams, — Elena viņu nomierināja.

Pēkšņais Ņūtona smaids bija tik zēnisks, ka Elena tūlīt saprata, kāpēc viņam ir panākumi pie sievietēm.

—   Mēs, Vorcni, pārāk daudz gribam saņemt par savu naudu, — viņš sacīja. — Ceru, ka jums maksā labu algu. Jūs to esat pelnījusi… Bet tagad mums jāpaziņo šefam par Raisu.

Elena jutās glaimota par to, ka Ņūtons lūdza viņas palīdzību. Viņa juta līdzi Stīvenam, bet daudz vairāk cienīja Ņūtonu.

Šodien tā vien šķita, ka visi vīrieši vēlējās viņas palīdzību, un viņa piepeši bija izvirzījusies avanscēnā. Tiesa gan, viņa šeit atrodas tikai tāpēc, lai pateiktu replikas aktieriem, kas spēlē galvenās lomas, un rampas gaisma nav pavērsta pret viņu, taču šinīs apstākļos drošāk ir nepiesaistīt sev pārāk lielu uzmanību. Viņa apsveica sevi ar to, ka māsa Bārkera nav klāt un neredz, kā viņa tiek iesaistīta spēlē, jo viņas triumfs varētu izraisīt lieku rīvēšanos.

Profesors zvilnēja, pusguļus atlaidies krēslā, acis bija aizvērtas, it kā viņš būtu iegrimis dziļās pārdomās. Plakstiņi nedaudz pacēlās tikai tad, kad Ņūtons viņu pasauca. Ieskatījusies profesora sejā, Elena ievēroja, ka viņa skatiens bija dīvaini nekustīgs un redzokļi ļoti šauri.

Acīmredzot, to bija ievērojis arī Ņūtons.

—   Blēņojies ar kvadroncku, šef? — viņš jautāja. Atbildot uz tādu pārdrošību, profesors sarauca pieri.

—   Tā kā tieši es uzturu šo ģimeni, — viņš piezīmēja,

—   tad man jādomā, kā pēc iespējas ilgāk saglabāt savus spēkus, pirmkārt, to dēļ… to dēļ, kas ir atkarīgi no manis. Man kaut nedaudz šonakt ir jāpaguļ… Tu gribēji kaut ko teikt?

—    Izdzirdis, ka Raiss atstājis māju, viņš saknieba lūpas.

—   Tātad viņš nevēlējās pakļauties maniem norādījumiem? No šī jaunā cilvēka galu galā iznāks labs pilsonis, bet pašreiz, baidos, viņš atrodas mežoņa līmeni.

—  Es viņu sauktu par atavistisku būtni, — Ņūtons sacīja.

—    Jā, viņš, protams, ir barbars, bet stiprs barbars,

—  profesors atgādināja. — Viņa prombūtnes dēļ mums ar tevi, Ņūton, nāksies pastrādāt.

—  Tas ir, šef, tu domā mani? Pats jau esi pāri tiem gadiem, kad cīnās ar maniakiem.

Elena nodomāja, ka šie vārdi profesoru būs aizvainojuši.

—   Manas smadzenes ir jūsu rīcībā, — viņš sacīja. — Par nelaimi, savam dēlam esmu varējis nodot tikai nelielu to daļu.

—   Paldies, šef, gan par palīdzību, gan par komplimentu. Tomēr cs baidos, ka šinī gadījumā indīgas gāzes formulas zināšanas neder. Mums vajadzīgs rupjš spēks.

Profesors viegli pasmaidīja.

—    Manas smadzenes, ko tu nenovērtē, var izrādīties trumpis šinī spēlē, — viņš piezīmēja. — Vai Simona zina, ka Raiss ir aizgājis?

—  Jā, — Ņūtons sabozās. — Nu un tad?

—  Tā ir tava darīšana.

—    Viņai sāpot galva, — Elena paziņoja. — Misters Vorens lūdza mani pasēdēt pie viņas.

Profesora acis nedaudz pašķielēja uz iekšu, itin kā viņš censtos ieskatīties savās ģeniālajās smadzenēs.

—   Lieliska doma, viņš piezīmēja. — Tomēr atcerieties: mana vedekla ir temperamentīga dāma. Jās varat mēģināt viņu ietekmēt, tikai nekādā gadījumā nekaitiniet.

Viņš kaut ko pačukstēja dēlam, kurš pamāja un tcica Elenai:

—   Mis Keipcla, būs labāk, ja jūs neatstāsiet viņu vienu.

Elena, apzinādamās savas misijas svarīgumu, tomēr nebūdama pārliecināta par tās sekmēm, devās augšā pa kāpnēm uz Sarkano istabu. Pie durvīm viņa apstājās, istabā bija dzirdama klusināta raudāšana. Tā kā neviens uz klauvējieniem neatbildēja, Elena iegāja bez uzaicinājuma un ieraudzīja, ka Simona guļ gultā, seju iespiedusi spilvenos.

—   Vai, jūsu brīnišķā kleita! — meitene iesaucās. — Jūs taču to sabojāsiet!

Simona pacēla galvu. Viņas seja bija asarām noplūdusi.

—   Es neieredzu šo kleitu! — viņa atcirta.

—    Tad noveicot to. Lai nu kā, bet jūs jutīsieties brīvāk peņuārā.

Simona bija tā pieradusi pie apkalpošanas, ka ne mazākā mērā neiebilda, kad Elena vilka viņai pāri galvai kleitu, kas bija šaura kā stabule.

Meitene ilgi meklēja Simonas plašajā garderobē, ar ko nomainīt vakara tualeti. Ieraudzījusi milzīgu daudzumu skaistu kleitu, viņa izjuta tādu skaudību, ka pat negribēja atzīties tajā pati sev.

—  Cik jums brīnišķīgi tērpi! — viņa teica, pienākusi pie gultas ar sameklēto peņuāru — veselu klēpi krepžoržeta un mežģīņu, kas bija vēl greznāks nekā vakarkleita.

—  Kāds labums no tā visa? — Simona jautāja ar rūgtumu balsī. — Tos neieraudzīs neviens vīrietis.

—   Bet jūsu vīrs? — Elena atgādināja.

—  Es teicu — vīrietis!

—   Vai neiedot jums aspirīna tableti pret galvas sāpēm? — Elena vaicāja, nolēmusi jauno sievieti pārliecināt, ka viņas sliktā noskaņojuma iemesls ir fiziskais savārgums.

—    Nē, — Simona atbildēja. — Es patiešām jūtos riebīgi, bet galva tur nav vainīga: cs vienkārši esmu gaužām nelaimīga.

—   Bet jums taču ir viss! — Elena iesaucās.

—  Man ir viss, bet nav nekā, ko man gribētos… Visa mana dzīve ir viens vienīgs upuris. Ja cs kaut ko ļoti gribu, man to tūlīt atņem.

Viņa apsēdās gultā un ērti iekārtojās, gatavodamās uz atklātu sarunu. Asaras bija noskalojušas grimu, bet vētra nebija skārusi viņas lakoto frizūru, un mati spīdēja kā gluda melna emalja.

—  Vai Stīvens Raiss kādreiz ir mēģinājis jums picglaimo- lics? — viņa jautāja.

—  Nē, — Elena atbildēja. — Ja būtu mēģinājis, es jums nestāstītu. Tādas lietas ir noslēpums, un noslēpums jāglabā.

—    Vai, mīļā, kā tad to var izdarīt? Cilvēki dzīvo sabiedrībā, iet uz ballēm, uz restorāniem un tā tālāk. Tur bez vīrieša nevar iztikt.

—   Es nedomāju par jums, — Elena precizēja. — Es, dabiski, runāju par sevi.

—   Par jums? Vai tad jums ir mīļākais?

—    Protams! — Elena nevērīgi atbildēja, atcerējusies ārsta Perija pareģojumu. — Ļoti žēl, protams, bet es vairāk interesējos par savu nekā par jūsu dzīvi. Es zinu, ka jūs esat fotografēta avīzei un ka esat pazīstama sieviete. Taču man jūs esat vienkārši zināma tipa sieviešu pārstāve. Tādu kā jūs visur ir daudz.

Simona neticīgi skatījās uz Elenu, kuru līdz šim tik tikko bija ievērojusi kā kaut ko mazu un nenozīmīgu, priekšautā un ar lupatu rokās. Viņu pārsteidza, ka šī niecība pretendē uz savu viedokli, tomēr nespēja atkāpties no pašas iesāktā sarunas temata.

—   Ko jūs domājat par Stīvenu? — viņa jautāja.

—    Viņš man patīk, — Elena atbildēja. — Tomēr es domāju, ka viņš nav sevišķi godīgs cilvēks. Viņš nedrīkstēja pamest mūs grūtā brīdī.

—  Pamest? — Simona atsaucās, iztaisnodamās kā atspere.

—  Jā, viņš aizgāja un teica, ka neatgriezīšoties. Vai tad jūs to nezinājāt?

Elena bija pārsteigta, redzot, kādu efektu radīja šī ziņa. Jaunā sieviete sēdēja nepakustēdamās kā apburta, cieši piespiedusi plaukstu pie lūpām.

—  Uz kurieni viņš aizgāja? — viņa beidzot klusu jautāja.

Elena nolēma pilnīgi sagraut Simonas ilūzijas un godīgi

atbildēja:

—   Viņš aizgāja uz bāru.

—  Tas ir, jūs gribat teikt, ka viņš aizgāja pie tās sievietes!

—    Ja jūs domājat bāra saimnieka meitu, tad Stīvens virtuvē par viņu runāja. Viņš teica, ka negribot aizbraukt, neatvadījies no viņas.

Elena tūlīt saprata, ka to nevajadzēja teikt, jo Simona izplūda asarās.

—   Viņš ir aizgājis! — jaunā sieviete raudāja. — Viņš ir pie tās sievietes!… Cik viņš man ir nepieciešams… Jūs to nesaprotat. Tas mani nogalinās… Man kaut kas jādara!

—   Nesatraucieties viņa dēļ, — meitene centās pierunāt Simonu. Viņš nav tā vērts. Jūs tikai pazemojat sevi.

—  Klusējiet! Un ejiet ārā no manas istabas.

—   Es nepavisam negribu būt nelūgts ciemiņš, — Elena lepni sacīja, — bet man ir uzdots neatstāt jūs vienu.

Šie vārdi Simonu galīgi satracināja.

—   Ak tā! — viņa kliedza. — Jūs esat atsūtīta izspiegot mani? Viņi ir ļoti gudri! Pasakiet viņiem no manis paldies. Kā man tas agrāk neienāca prātā?

—   Kas? — Elena bažīgi jautāja.

—  Redzēsiet! Jūs vēl redzēsiet!

Elena klusēdama izbijusies vēroja, kā Simona skraidīja pa istabu, drudžaini tvēra izmētātās drēbes un steidzīgi ģērbās. Elena saprata, ka viņa te neko nevar izdarīt.

Viņa nevarēja novērst neizbēgamo katastrofu, tāpat kā nevarēja apturēt joņojošu lokomotīvi.

Kad Simona uzģērba zvērādas kažociņu, Elena nespēja savaldīties un iesaucās:

—  Kur jūs iesiet?!

—    Es aizeju no šīs mājas. Es nepalikšu te, kur mani izspiego un pastāvīgi aizvaino. — Simona pagrāba no tualetes galdiņa atvilktnes sauju dārglietu, iemeta tās somiņā un pagriezās pret Elenu. — Es aizeju pie sava mīļākā. Pasakiet profesoram, ka šonakt es neatgriezīšos.

—   Neejiet, — Elena teica, cenzdamās noturēt Simonu aiz rokas. — Jūs viņam neesat vajadzīga.

Cīņa bija īsa un izmisīga. Simona bija acīm redzami stiprāka, turklāt daudz nekautrīgāka. Nedomājot par sekām, viņa atgrūda Elenu ar tādu spēku, ka meitene nokrita uz grīdas.

Lai gan Elenai nekas ļauas nenolika, pagāja zināms laiciņš, kamēr viņa spēja piecelties. Berzējot sasisto pakausi, Elena izdzirda, ka noklikšķ durvju slēdzene, un saprata, ka viņa ir iekritusi slazdā.

Astoņpadsmitā nodaļa AIZSTĀVJU PALIEK ARVIEN MAZĀK

Elena pielēca kājās un pieskrēja pie durvīm, lai gan labi saprata, ka kaut ko uzsākt ir jau par vēlu. Viņa paraustīja rokturi un pagrūda durvis vairāk gan tāpēc, lai ļautu vaļu savām jūtām, necerēdama tikt laukā.

Stāvoklis bija ārkārtīgi pazemojošs, un Elena, aizmirsusi visu citu, jutās bezgala sašutusi. Viņa vienkārši tika atsviesta malā kā lupatu lelle! Un Jaunākais, ka viņa atkal nav attaisnojusi uzticību. Viņa atcerējās, ka ir zināmā mērā atbildīga par Simonu, un sāka lauzīt galvu, kā paziņot par notikušo. Meitene neatrada nekā labāka, tāpēc ķērās pie pilnīgi nederīgas metodes un nospieda zvana pogu, ar kuru uzaicina istabeni.

Elena to izdarīja, zinādama, ka vienalga neviens neatnāks. Zvans bija ievilkts puspagraba viesistabā blakus virtuvei, un tā skaņa varēja radīt vienīgi patīkamu akompanementu misis Outsas krākšanai. Ja viņa ari pamostos, tad principiāli ignorētu šo aicinājumu, jo tas neietilpst viņas pienākumos. Darba dienā viņai nācās tik daudz nostrādāties, ka pašsaglabāšanās instinkts piespieda stingri sargāt īso un tāpēc sevišķi dārgo atpūtu. Elena atcerējās, kā reiz, izdzirdusi zvanu, uz kuru neviens tā arī nesteidzās, misis Outsa nodziedāja viņai un savam vīram: «Atskan no elles zvans: dzin, dzin, dzin. Tevi, mans mīļais, ne mani, aicina draudzīgais zvans.»

Visai drīz Elena pārliecinājās, ka misis Outsa arī šoreiz nedomā pārkāpt savus principus. Viņa pārstāja drudžaini spaidīt pogu un samierinājās ar domu, ka nāksies gaidīt.

Sākumā viņa atrada nodarbošanos. Situācija bija radījusi iespēju apmierināt ziņkāri, un Elena sāka pētīt Simonas tērpus un bezgala daudzos tualetes piederumus. Tomēr apskatīt visu ar parasto interesi viņa nevarēja: katrs zīda zeķu pāris, katra sarkanās krāsas kārbiņa atgādināja Simonu. Viņa bija laukā, zem klajām debesīm, vētras varā. Viņu dzina vēlmes uguns, ko pati noturēja par visaptverošo kaislību sārtu.

Elena centās labāk izprast šo sievieti — greznuma priekšmetu, izlutinātu neirastēniķi, absolūti nederīgu būtni. Kopš bērna autiņiem viņa ir pieradināta, ka apkārtējie cilvēki steidzas uzminēt katru vēlēšanos un apmierināt katru kaprīzi. Viņa ir turēta kā zem stikla kupola, lai pasargātu no dzīves raupjajiem pieskārieniem.

Taču tagad, kad stikla kupols ir sasists un viņa neaizsargāta stāv dzīves realitātes priekšā, šausmas varbūt jau lien viņai tuvāk un tuvāk. To roku vietā, kas pasniedzas sargāt no ļaunestības, viņa var ieraudzīt citas, kas draudīgi stiepjas pēc viņas. Viņa sauks palīgā, bet pirmo reizi dzīvē netiks sadzirdēta.

Tādu vīziju Elena redzēja savu acu priekšā, kad domāja par Simonai draudošajām briesmām. Elena bija darījusi visu, kas bija viņas spēkos, un tomēr vainas apziņa neatstājās. Lai spētu attaisnoties, Elena mēģināja atcerēties, kā viss norisinājās.

Kad viņa to pārdomāja, atmiņā pazibēja kāds ļoti nepatīkams sīkums. Tā bija dzirdes halucinācija vai kaut kas tamlīdzīgs. Tomēr Elena bija pilnīgi pārliecināta, ka slēdzene noknikšķēja tajā pašā brīdī, kad viņa saklausīja Simonas soļus, kas drudžainā steigā dipēja lejup pa kāpnēm.

—    Kāds tīšām mani ir ieslēdzis. — Elena čukstēja. Kurš? Un kāpēc?

Viņa varcja iedomāties, ka māsa Bārkera, izdzirdusi troksni, varbūt bija iznākusi kāpņu laukumā. Ja viņa saprata, kas noticis, tad greizsirdības lēkmē varēja Elenu ieslēgt, lai pēc tam apvainotu nemākulībā.

Piepeši Elenai iešāvās prātā, tiesa gan, diezgan pavēlu, misis Outsas vārdi, ka visām «Kalngalu» durvīm ir vienādas atslēgas. Tādā gadījumā Ņūtona blakus istabas atslēga derēs arī guļamistabas durvīm.

Elena ar grūtībām izņēma sarūsējušo atslēgu. Apskatot visas tūbiņas un pudelītes, viņa bija ievērojusi, kur atrodas matu eļļa, ko lietoja Ņūtons. Bet pirms atslēgas saeļļošanas viņa nolēma pārbaudīt, vai tā der guļamistabas durvīm.

Viņa saņēma rokturi, un tas bez kādām grūtībām pagriezās, un durvis atvērās. Atplestu muti Elena pārlaida acis tukšajam kāpņu laukumiņam.

—  Tas tik ir joks! — viņa izdvesa.

Baidīdamās pilnīgi pazaudēt saimnieku labvēlību, Elena ātri noskrēja pa kāpnēm lejā, lai saceltu trauksmi. Viņa bija pārliecināta, ka tikusi iznerrota vai kļuvusi par upuri vēl kam jaunākam, bet pierādīt to nekādi nebija iespējams.

Meitene nolēma, ka prātīgāk būs noklausīties pārmetumus un klusēt. Taču neviens neprasīja nekādus paskaidrojumus. Pēc viņas sasteigtā stāsta par Simonas bēgšanu Vorenu ģimene uzstājās vienotā frontē, cenšoties glābt situāciju.

Kad profesors, mis Vorena un Ņūtons saskatījās, viņu līdzība bija pārsteidzoša. Smalkās, aristokrātiskās sejas, kurās jūtamas vieglas deģenerēšanās pazīmes, konvulsīvi raustījās, žokļi bija cieši sakosti kā lamatu tērauda atsperes. Tikai tagad

Elena saprata, cik spēcīgi ir viņu pārdzīvojumi un kā viņi prot slēpt savas emocijas. Lai gan Ņūtona augstā balss vairākkārt aizlūza, ārēji viņš šķita pavisam mierīgs, it kā saruna būtu par laiku.

—   Jūs, mis Keipela, sakāt, ka viņa aizgāja uz bāru pie Raisa? — profesors jautāja.

—  Jā, — Elena atbildēja, cenšoties neskatīties uz Ņūtonu,

—   es mēģināju aizturēt, viņu, bet…

—  Protams, protams… Tagad jāizšķir jautājums, kurš ies viņai pakaļ, Ņūton, tu vai cs.

—   Protams, es, — Ņūtons atbildēja.

—     Nē, dārgais, — mis Vorena iejaucās. — Tu taču esi jaunāks. Tavs tēvs pratīs labāk viņu ietekmēt. Turklāt tev jābūt šeit.

—  Jums nekas nedraud, — Ņūtons sacīja, — bet Simona gan šausmīgi riskē.

Profesors uzlika roku viņam 11/ pleca, cenšoties nomierināt, un Elena ievēroja, ka profesora tievie, mezglotie pirksti mazliet dreb.

—  Pievienojos tavām bažām, Ņūton, — profesors tcica.

—   Tomēr es domāju, ka diezin vai šis… maniaks slēpjas tagad kaut kur lietū. Ja viņš nav atgriezies savās mājās, tad noteikti ir atradis paslēptuvi kādā šķūnī. Esmu pārliecināts, ka Simona bez kādiem starpgadījumiem nokļūs pie Raisa.

—   Patīkama perspektīva, — Ņūtons iekoda lūpā. — Jo svarīgāks iemesls vīram būt kopā ar viņu.

—   Varbūt tev taisnība. Bet pirms tu aizej, mums vajag apspriest, kā rīkoties. Vajadzētu izvairīties no skandāla.

—  Es negribu šķirties no Simonas, — Ņūtona balss atkal aizlūza. — Es tikai negribu, lai viņa būtu kopā ar šo… Raisu.

—   Es personīgi domāju, ka Raiss nemaz nav bīstams,

—   profesors piezīmēja. — Viņš nebūt nav siržu lauzējs.

—   Viņš ar to nelaimīgo meiteni Oksfordā… — Ņūtons dedzīgi iebilda.

—   Tu, Ņūton, aizmirsti, ka savā laikā es arī esmu bijis students. To visu var speciāli noorganizēt. Man vienmēr ir bijušas šaubas, vai tikai viņš ir vainīgs. Aizmirsti Raisu. Mums jāatbild uz citu jautājumu: kā saprast pašu Simonas bēgšanas faktu tādā negaisā uz lauku krodziņu?

—    Nervu lēkme, — domāja mis Vorena. — Varbūt zināma loma bija arī šai slepkavībai.

Profesors pamāja ar galvu.

—  Baidos, ka jums abiem šo nakti vajadzēs pavadīt tur,

—   viņš tcica. — Viņiem nav mašīnas, un Simona nedrīkst tādā vētrā nākt kājām.

—  Vai tu nevarētu atgriezties mājās, kad būsi parunājis ar saimniekiem un iekārtojis kā nākas Simonu? — mis Vorena griezās pie Ņūtona.

Ņūtons dzēlīgi iesmējās un, pogādams ciet lietus mēteli, tcica:

—  Brīnišķīgi! Es atstāšu viņu pie Raisa… Neuztraucieties, tante, gaidiet mūs mājā rīt no rīta.

Aizāķējot ieejas durvju ķēdīti pēc Ņūtona aiziešanas, Elena atkal asi izjuta savu bezpalīdzību un vientulību. Kad Ņūtons gāja ārā no mājas, noliecis galvu pretī lietum un vējam, caur pusatvērtajām durvīm lampas gaismā k]uva redzams trakojošu koku zaru un lietus vērpešu haoss.

Pēc laukā vērotā atmosfēra hallē Elenai likās sastingusi kā sieviešu klostera pieņemamā istabā. Mājā nebija palicis neviens vīrietis, neskaitot profesoru, kurš zem smagās atbildības nastas likās pavisam saguris.

—   Misteram Raisam rītdien būs jāatnāk pēc sava suņa,

—   mis Vorena sacīja.

Elena ar cerībām paskatījās uz viņu.

—   Varbūt ielaidīsim to, lai paskraida pa māju?

Mis Vorena bailīgi iepleta acis:

—   Es nemīlu suņus un baidos no tiem, bet… suns tomēr kaut cik sargātu mūs.

—  Es esmu pieradusi pie suņiem, — Elena sacīja. — Vai drīkst, es viņu pabarošu un atvedīšu sev līdzi?

—    Misis Outsa pabaroja suni pirms es aizvedu to uz garāžu. — Mis Vorena paskatījās uz brāli: — Varbūt tu to atvedīsi, Scbastjan?

Tikai tagad Elena izprata dīvaino skaņu noslēpumu, kuras viņa dzirdēja vītņu kāpnēs. Nelaipnā uzņemšana, ar kādu meiteni sagaidīja misis Outsa, vēlreiz pierādīja viņas uzticību saimniekiem.

Profesors skatījās uz māsu un viegli smaidīja.

—   Tas tiešām izskatās pēc tevis, dārgā Blānča, — viņš nomurmināja. — Vai garāžas durvis ir vaļā?

—   Aizslēgtas. Atslēga ir augšā manā istabā.

Gaidot mis Vorenas atgriešanos, Elena centās pārvarēt bailes no profesora. Kā kaķēns, kas ar ķepu piesit aizdomīgam priekšmetam un atlec sāņus, viņa nevarēja atturēties kārdinājumam iepazīt savu saimnieku tuvāk.

—    Esmu sajūsmā par mis Vorenas stingro raksturu,

—   viņa teica. — Protams, viņa tur neko nevar darīt, ja baidās no suņiem. — Un Elena steidzās pieminēt klasisku piemēru:

—  Lords Roberts, piemēram, baidījās no kaķiem.

—  Bet mana māsa nebaidās no suņiem tādā nozīmē, kā jūs to domājat, — profesors precizēja. — Viņa nebaidās, ka suns var iekost vai sagādāt kādas neērtības. Taču viņa saprot infekcijas briesmas, ko var izraisīt dzīvnieka parazīti.

Elena centās pierādīt, ka arī viņa kaut ko saprot.

—  Es zinu, — viņa teica. — Visur ir mikrobu miljoni, to ir tik daudz, ka varētu nogalināt visus cilvēkus visā pasaulē. Bet, man liekas, ir arī derīgi mikrobi, kas iznīcina kaitīgos.

Profesora smaids nespēja noslēpt viņa nicīgo sejas izteiksmi.

—  Tāpat kā labie ēņģeļi cīnās ar velniem? — viņš jautāja.

—   Varbūt kā nebūt cīnās, tomēr dzīvajā pasaulē ne vienmēr uzvar Labais kā jūsu ticējumos, kas līdzinās brīnumpasakai.

Cenzdamās pārvarēt nervu sasprindzinājumu, Elena turpināja strīdu:

—    Ja kaitīgie mikrobi būtu stiprāki, uz zemes nebūtu neviena dzīva cilvēka.

—   Mēs dzīvojam ļoti īsu mūžu. Daži nodzīvo līdz diezgan cienījamam vecumam, bet daudzi nomirst pavisam jauni. Padomājiet par bērnu mīlestību tā ir viena no metodēm, kā daba atbrīvojas no liekajiem cilvēkiem. Kā par nelaimi, iejaucas žēlsirdīgā medicīna, kas zināmā mērā traucē dabai. Un tomēr nāve triumfē.

Elena bija pārāk izbijusies no izsmejošā un ļaunā spīduma profesora acīs, lai turpinātu strīdu. Viņa juta, ka ir uzvarēta, lai arī viņas sirds nevarēja samierināties ar profesora drūmajiem un nežēlīgajiem uzskatiem.

—     Ar ko tieši nodarbojas mis Vorena? — viņa bikli jautāja.

Viņa nodarbojas ar klasifikāciju. Viņas viedoklis ievērojami atšķiras no jūsējā. Jūs izmantojat acis, bet viņa — mikroskopu. Viņai atklājas briesmas, kuras jūs nepazīstat.

Elenai patika, ka profesors cenšas nogludināt savas māsas vājības. Viņa uzskatīja, ka no sīkumiem var noteikt cilvēka raksturu, tāpat kā no ēnām jūras virspusē var uzzināt, kur slēpjas zemūdens rifi.

Saki, ko gribi, bet profesors vismaz bija konsekvents.

—  Cik interesanti, — Elena pieklājīgi sacīja.

—  Mana māsa ir pārāk jūtīga, lai aktīvi piedalītos dzīvē aiz šīs mājas sienām, — profesors turpināja. — Tomēr viņai ir dzelzs nervi. Viņa lieliski pierādīja savas spējas frontē kara laikā, katru dienu strādājot līdz galīgam spēku izsīkumam. Taču viņa nekad nezūdījās, ka ir nogurusi vai nobijusies, un saņēma vislabākās atsauksmes kara beigās. Viņa ir tik daudz pieredzējusi, ka nespēj atļaut lietot alkoholiskos dzērienus savās mājās, — tik ļoti viņa baidās no dzīvnieciskajām izpausmēm cilvēkā.

—   Es domāju, ka tas ir ļoti labi, — Elena sacīja.

—    Jā, ļoti labi. Turklāt, kā jūs droši vien jau esat ievērojusi, viņa cicš no hipofiz.es nepietiekamības.

Elena, šo mājienu nesapratusi, paskatījās uz mis Vorenu ar vēl lielāku cieņu, kad viņa nokāpa lejā pa kāpnēm. Viņa klusēdama pasniedza atslēgu profesoram un iegāja bibliotēkā.

—   Lūdzu, aizveriet durvis, kad cs iziešu, — profesors palūdza Elenai, — un palieciet šeit, lai varētu mani ielaist.

Bija diezgan baigi gaidīt tukšajā hallē, kur nedzirdēja ne cilvēku balsis, ne mūzikas skaņas no viesistabas.

«Paldies Dievam, drīz te būs suns,» Elena nodomāja.

Taču viņai nebija lemts gūt mierinājumu. Kad profesors pieklauvējis pie durvīm, ar grūtībām ienāca, stingri saturēdams durvis, suņa viņam līdzi nebija.

—    Raiss savus draudus ir izpildījis, — viņš teica. — Garāžas atslēga ir atlauzta, un suņa tur vairs nav.

Novilcis slapjo mēteli, profesors iegāja savā kabinetā.

Juzdamās divreiz nodota, Elena centās iekļūt misis Outsas svētnīcā. Viņa vairākas reizes pieklauvēja pie virtuves durvīm, bet misis Outsa neatsaucās, lai gan caur matēto stiklu varēja redzēt, ka virtuvē deg gaisma.

Viņa jau gribēja pagriezties un iet projām, bet tad nodrebēja, izdzirdusi nepazīstamu rupju balsi:

—   Nāciet iekšā, dārgā.

Lai gan uzaicinājums bija ļoti laipns, tomēr virtuvē Elena iegāja ar nepatīkamu sajūtu, pati nezinādama, kas to izraisījis.

Misis Outsa bija atgāzusies krēslā kā kartupeļu maiss. Viņas sasarkušajā sejā vīdēja plats, muļķīgs smaids.

Pat nepiedzīvojusī Elena tūlīt saprata, kas nolicis: viņas otrais, pats uzticamākais aizstāvis bija nodevis viņu — misis Outsa bija piedzērusies.

Deviņpadsmitā nodaļa DZER LĪDZ DIBENAM

Ieraudzījusi misis Outsu tādā stāvoklī, Elena sastinga. Meitenei likās, ka viņa jau nomodā redz murgus. Dažu stundu laikā viss bija izmainījies. Negribējās ticēt, ka viņa atrodas tajā pašā mājīgajā virtuvē, kur nesen dzēra tēju.

Tagad šeit bija ne tikai neomulīgi un netīrs, bet arī tumšs, tāpēc ka virtuvi neapgaismoja kamīna liesmu dejojošās mēles. Maizes drupačas un olu čaumalas mētājās pa galdu, ko vairs nesedza galdauts. Pat rudais kaķis pametis savu vietu uz paklājiņa un izvēlējies mierīgāko tukšās viesistabas atmosfēru.

Tomēr sliktākās pārmaiņas bija manāmas pašā misis Outsā. Neizskatīga, pat neglīta savos labākajos laikos, viņa bija zaudējusi enerģisko sejas izteiksmi, kas kompensēja rupjos vaibstus. Acīs izdzisis dzīvīgums, un lūpas, kas vienmēr bija cieši sakniebtas, tagad izplūda idiotiskā smaidā. Kad Elena izstāstīja par pēdējiem notikumiem, viņa tos uzņēma tik vienaldzīgi, ka meitene sāka šaubīties, vai misis Outsa vispār ir sapratusi, ka visi viņu aizstāvji dezertējuši.

«Nav nekā sliktāka par piedzērušos sievieti,» viņa nodomāja.

Meitenei iešāvās prātā, ka arī šinī ziņā vīrieši ir pārāki. Sievietes ir panākušas vienlīdzību daudzās jomās, bet nc visur. Ieskurbis vīrietis var būt amizants vai pat lielisks, bet sieviete viegli ieslīd dzīvnieciskumā.

Lai arī Elenai bija nepatīkami skatīties uz pietūkušo un sasarkušo misis Outsas seju, viņa tomēr saprata, ka sieviete vēl kaut ko sajēdz. Tā kā stāvoklis nebija gluži katastrofāls, bija vērts apelēt pie viņas pienākuma apziņas, lai misis Outsa atjēgtos.

—   Vai iedzērāt uz manu veselību? — viņa jautāja.

Misis Outsa sataisīja nevainīgu seju:

—    Kas tad ir lēcies? Iedzēru aliņu, man priekš tā dod naudiņu. Kas man var aizliegt? Bet ne piliena stipra dzēriena.

—    Dīvaini. — Elena paostīja gaisu. — Man likās, ka jūtu brendija smaržu. Tāda neveiksme, — viņa nopūtās. — Es labprāt mazliet iedzertu, lai kļūtu možāka pēc visām nepatikšanām.

Viņa vēroja, kā misis Outsas sejā atspoguļojās pretrunīgas jūtas. Viņas dabiskā labsirdība cīnījās ar kāri un neuzticību. Galu galā uzvarēja labais.

—    Un jūs iedzersiet, mana nabaga vāvcrlle, — viņa paziņoja.

Noliekusies un pabāzusi galvu zem galda, viņa izvilka no brunču apakšas brendija pudeli, kuru ar triumfējošu izteiksmi sejā uzlika uz galda.

—  Ielejiet, — viņa sacīja kā viesmīlīga saimniece. — Tur tā labuma vēl ir daudz.

—   Kur jūs to ņēmāt? — Elena vaicāja.

—       Pagrabā, kamēr saimnieks aizgāja skatīties termmomm…

Kamēr misis Outsa ar viņai raksturīgo buldoga ietiepību turpināja cīnīties ar grūto vārdu, Elena pasniedzās pēc pudeles.

—  Jūs jau esat izdzērusi gandrīz pusi, viņa piezīmēja. — Varbūt labāk pārējo atstāt rītdienai?

—   Nē, — misis Outsa svinīgi paziņoja. Man nepatīk strēbt pa druskai, man jādzer lieliem malkiem, lis vienmēr izdzeru pudeli līdz dibenam.

—   Bet jūs piedzersieties, un tad mis Vorena jūs padzīs.

—   Nepadzīs vis. Esmu dzērusi arī agrāk. Saimnieks tikai saka, ka vajagot novākt kārdinājumus no mana ceļa, lai tas vairs neatkārtotos.

Elena klausījās viņā ar satraukumu un vilšanos kā kāršu spēlmanis, kas trijnieku noturējis par trumpja dūzi. Misis Outsa šobrīd ir zaudējusi ļoti vērtīgu īpašību atbildības sajūtu.

Bija skaidri redzams, ka misis Outsa nemaz nebaidījās par savu nākotni: Vorenu ģimene pārāk augstu vērtēja viņas pakalpojumus, lai pievērstu uzmanību nejaušām kļūmēm.

—  Tomēr atstājiet kaut nedaudz rītdienai, — Elena lūdza, kad misis Outsas pirksti cieši sažņaudzās ap pudeles kakliņu.

—     Lai Outss atrod pudeli? Lika drusciņ pagaidīt! Viņš uzzinās, ka es esmu dzērusi bez viņa, un atņems pudeli, turklāt sāks vēl man pārmest. Nē. Es to noglabāšu vienīgajā drošajā vietā.

—  Cik nejēdzīgi, ka jūsu vīram vajadzēja aizbraukt projām no mājām, — Elena diezgan netaktiski pasūkstījās. — Kāpēc tam vajadzēja notikt tieši šodien?

Misis Outsa spiedzīgi iemējās un sēcoši teica:

—   Es to izdarīju. Es aiznesu pudiņu uz guļamistabu, kur kopēja bija aizņemta ar lēdiju Vorenu, un, uzlikusi šķīvi uz galda, tikai atskrūvēju skābekļa balona vāciņu.

—   Kas jums to samācīja? — Elena izdvesa.

—   Jūs samācījāt. Jūs teicāt, ka no tā ir atkarīga lēdijas dzīvība. Bet, ja tas nebūtu nostrādājis, es izdomātu kādu citu veidu, kā šovakar tikt vaļā no Outsa.

Sēdēdama pretī Outsai, kas iztukšoja vēl vienu glāzi, Elena jutās arvien nomāktāk, gluži kā kāda murga varā. Viņai likās, ka pret viņu noorganizēta sazvērestība, taču, atkal un atkal, pārdomājot visu notikušo, viņa nevarēja aiz tā ieraudzīt neviena cilvēka ļaunu gribu.

Nebija nekā sevišķa tajā laktā, ka misis Outsai sagribējās iedzert, pilnīgi dabiski, ka vīrs būtu centies viņu no tā atturēt; no tā, savukārt, pilnīgi dabiski izriet, ka viņai nācās sasprindzināt savu iztēli, lai dabūtu vīru projām.

Tāda pati loģika bija arī notikumiem, kuru rezultātā aizbēga jaunie cilvēki. Stīvens Raiss mīlēja savu suni un nevarēja paciest, ka to izdzen no mājas. Simona uzvedās tā, kā jau pienākas uzvesties izlutinātai sievietei, kuras iegribas netika izpildītas. Profesors arī nevarēja rīkoties citādi, Ņūtonam vajadzēja sekot savai sievai.

Viss sākās ar sīkumiem, par kuriem vienlīdz atbildīgi visi mājas iedzīvotāji.

Ļoti neveiksmīgi bija tas, ka Stīvens ieveda mājā suni, un vēl neveiksmīgāk, ka viņš negribēja rēķināties ar mis Vorenas aizspriedumiem pret dzīvniekiem. Ļoti žēl, ka profesors bija neuzmanīgs, bet diezin vai viņš varēja iedomāties, ka misis Outsai pietiks drosmes zagt viņam tieši zem deguna.

Elena bija spiesta atzīt, ka arī viņa ir pielikusi savu roku, lai notikumi attīstītos tik dīvaini. Viņa taču lūdza ārstu Periju pateikt, ka lēdijas Vorenas veselības stāvoklis ir ļoti smags, un viņas neapdomīgie izteicieni par skābekli ir ietekmējuši misis Outsu.

Un, lai gan Elena centās sevi mierināt ar šiem secinājumiem, viņu tomēr bija pārņēmušas bailes. Kaut kas virzījās viņai pretī — kaut kas lēns, bet milzīgs, kas lika notikumiem risināties pēc savas gribas, un viņa nebija spējīga šo nezināmo ne novērst, ne apturēt.

Šķietamo nejaušību virkni nevarēja piedēvēt vienīgi aklam liktenim. Notikumu gaita, kā likās, bija dabiska, nedabiska bija tikai tā sarežģītība, ar kādu tic savijas kopā. Viss process ritēja pārāk gludi un neparasti akurāti, gluži kā pēc iepriekš izstrādāta plāna. Laiks bija aprēķināts tik precīzi, it kā aiz visa tā slēptos ģeniālas smadzenes, kas vada rūpīgi pārdomāto operāciju.

Redzot, kā misis Outsa no saprātīgas un enerģiskas sievietes pakāpeniski pārvēršas par piedzērušos graustu, Elena izšķīrās par pārdrošu rīcību.

— Atdodiet brendiju! — viņa kliedza, saķērusi pudeli. — Kā jums nav kauna!

Tūlīt gan viņa saprata savu kļūdu, kad pār viņu brāzās misis Outsas niknums.

—   Nekavējoties noliec to atpakaļ, — viņa iebrēcās. Elena, izlikdamās, ka jokojas, skrēja uz durvīm. Misis

Outsa drāzās viņai pakaļ.

—     Nu, nemuļķojieties, — viņa centās nomierināt misis Outsu un stingri piespieda brendija pudeli sev klāt.

—   Attopieties!

Misis Outsa, aizelsusies, piesarkušām acīm, iedzina meiteni virtuves stūrī, izrāva no rokām pudeli un iecirta pliķi.

Sagrīļojusies no sitiena, Elena tik tikko nepakrita, bet misis Outsa sagrāba viņu aiz plccicm un izgrūda no virtuves.

—    Vācies ārā no šejienes! — viņa kliedza, aizcirzdama durvis. — Un lai cs tevi vairs te neredzētu!

Elena saprata, ka viņai vajadzīga palīdzība. Bija neērti iet pie profesora, tāpēc meitene devās uz bibliotēku. Mis Vorena, salīkusi pār grāmatu, sagaidīja viņu ne visai laipni

—   Es ceru, mis Keipcla, ka vismaz kādu brīdi jūs man liksiet mieru, — viņa teica.

—  Nē, — Elena iebilda. — Tas ir ļoti svarīgi. Misis Outsa ir piedzērusies.

Mis Vorena neapmierināta sarauca pieri un paskatījās pulkstenī.

—     Tas nav nekas ļauns, — viņa mierīgi sacīja.

—  Izgulēsies un rītdien ķersies pie darba kā parasti.

—   Bet viņa vēl nav sadzērusics līdz samaņas zudumam,

—     Elena teica. — Ja jūs ar viņu tūlīt parunātu, tad varētu apturēt.

—   Es neiešu strīdēties ar iereibušu sievieti, — sacīja mis Vorena, bet mana brāļa darbs ir pārāk atbildīgs, un viņu nedrīkst traucēt. Visprātīgākais būtu — neiejaukties. Tā ir gadījies arī agrāk.

Mis Vorena atkal noliecās pār grāmatu, likdama saprast, ka saruna beigusies.

Elena jutās visai nelādzīgi un lēni vilkās pa gaiteni uz halli. Tomēr, ieraudzījusi telefonu, meitene kļuva mazliet možāka. Viņai bija licies, ka ir pilnīgi vientuļa, kā neapdzīvotā salā izmests cilvēks, taču telefona aparāts atgādināja, ka māja vēl nav zaudējusi saites ar civilizāciju.

«Es piezvanīšu uz bāru,» Elena nolēma. «Jānoskaidro, kur atrodas Simona. Pēc tam piezvanīšu ārstam Perijam.»

Elena sastinga nemiera pilnās gaidās, kad bija pacēlusi telefona klausuli. Tādā vētrā gāzās telegrāfa stabi, lūza koki, varbūt sagruva pat mājas. Tik daudz dažādu negadījumu varēja notikt šonakt, ka Elena baiļojās, kaut nebūtu pārtrūkuši telefona sakari.

Viņa kļuva priecīga, izdzirdusi balsi, kas ar jūtamu velsiešu akcentu paziņoja, ka runā misters Viljamss, bāra īpašnieks.

Pēc tam misters Viljamss pavēstīja, ka misters un misis Vorcni esot laimīgi ieradušies un pārnakšņošot viņa uzņēmuma mēbelētajās istabās. Viņš piebilda, ka misters Raiss esot aizgājis kopā ar savu suni tūlīt pēc Vorenu ierašanās, acīmredzot, lai atbrīvotu istabu jaunajai lēdijai Vorenai.

—    Uz kurieni gan viņš ir devies? — Elena jautāja.

—    Uz draudzes garīdznieka māju. Viņš teica, ka garīdznieks viņu katrā ziņā uzņemšot, jo mīlot suņus.

Bruņojusies ar ģimenei vajadzīgām ziņām, kas noderētu par attaisnojumu, ja viņu pārsteigtu pie telefona, Elena piezvanīja ārstam. Viņš tūlīt paņēma klausuli. Ārsta balss skanēja gurdeni un bez sevišķa entuziasma.

—     Tikai nesakiet, ka vecajai dāmai ir lēkme. Protieties godu. Es tikko kā apsēdos pie vakariņu galda.

—   Gribu aprunāties ar jums, Elena sacīja. — Un padomu lūgt es varu tikai jums.

Taču, kad Elena bija izstāstījusi par savām aizdomām, viņa juta, ka nav varējusi pat sevi pārliecināt par draudošajām briesmām. Meitenei pašai likās, ka ir pārspīlējusi un pārāk lielu nozīmi piešķīrusi sīkumiem. Un viņa bija pārliecināta, ka ārsts Perijs domā tāpat.

—    Jā, pie jums iet jautri, viņš sacīja. — Taču jūs tur esat bezspēcīga. Nekaitiniet vairāk misis Outsu.

—    Bet es gribu, lai viņa atskurbtu. Es taču esmu pilnīgi viena, — Elena sūdzējās.

—    Vai jūs baidāties?

—    N —nē, — viņa nedroši atbildēja.

—    Ja jums ir bail, es tūlīt dodos pie jums.

Kā jau viņš cerēja, Elena atteicās. Ārsts Perijs bija izsalcis, izmircis un noguris kā suns. Lai gan viņš bija izteicis laipnu piedāvājumu, tomēr šinī brīdī kamīna liesma un pīpe viņam nozīmēja daudz vairāk nekā pašas skaistākās acis.

—     Es zinu, ka tādā mājā, kas atgādina sargtorni, vētras laikā nav sevišķi mājīgi, — viņš tcica. — Bet noskaitiet pāris lūgšanu, un viss būs kārtībā. Protams, šovakar jūs esat ļoti satraukusies un, dabiski, jūtaties vientuļi, ja jau viņi visi ir aizgājuši. Tomēr kāds taču ir palicis. Aizbultējiet visas durvis un logus un ne no kā nebaidieties.

—      Labi, — Elena atbildēja, nodrebēdama no skaļa brīkšķa, kas noskanēja aiz viena no aizvērtajiem logiem.

—    Ja jūs aizslēgsiet durvis un apgulsictics, vai varēsiet aizmigt tādā viesuļvētrā? — ārsts Perijs jautāja.

—      Nedomāju vis. Mana istaba ir augšā un līgojas kā šūpulis.

—     Tādā gadījumā neizdzēsiet gaismu savā viesistabā un kaut kā šo nakti pavadiet tur. Nepaspēsiet ne attapties, kad rīts jau būs klāt.

—    liet no rīta viss liekas pavisam citādi, — Elena sacīja.

«Viegli būt varonīgai, kad dzirdi šo jautro un nomierinošo

balsi!»

—     Atcerieties, — ārsts Perijs teica, — ja jūtat, ka jūs nomāc bailes, zvaniet man, un es tūlīt pat aizbraukšu.

Pēc šī solījuma nedaudz nomierinājusies, Elena pakāra klausuli. Tomēr, pārlaidusi skatu tukšajai hallei, viņa sajuta, ka drosme atkāpjas. Likās, ka māja, ko piepildījušas baismas skaņas, nupat, nupat sagrūs zem aukas triecieniem. Draudīgie vētras auri kauca kamīna skurstenī, un meitenei šķita, ka viņa dzird nesaprotamus vārdus, neskaidrus draudus.

Juzdama, ka, neatkarīgi no tā, kā misis Outsa viņu uzņems, divatā tomēr būs labāk nekā vienai, Elena atkal kāpa lejā uz virtuvi. Par laimi misis Outsa viņu sagaidīja tā, kā viesmīlīga namamāte sagaida ilgotu ciemiņu. Viņas seja jau bija tumši sarkana, bet brendija līmenis pudelē jūtami krities.

«Nedrīkst viņu kaitināt!» meitene nodomāja. Elena apsēdās misis Outsai blakus, uzsita viņai uz ceļgala un moži tcica:

—    Mēs ar tevi esam draudzenes, māmuļ, vai tiesa?

—   Jā, — viņa pamāja ar galvu. — Outss tcica: «Pieskati mazo mis.» Tic bija pēdējie vārdi, pirms viņu pasauca augšā. «Pieskati mazo mis.»

—     Vai, nerunājiet par viņu tā, it kā viņš būtu miris!

—    Elena iesaucās un, glāstīdama misis Outsas roku, runāja ar viņu tā, kā kad mierinātu bērnu: — Bet kā jūs varēsiet mani pieskatīt, ja būsiet iedzērusi?

—    Es iedzēru pavisam nedaudz, — misis Outsa iebilda.

—    Es varu noiet pa vienu dēli. Un es gan parādīšu katram, kas iedrošināsies kaut pirkstu piedurt mazajai mis.

Viņa piecēlās un, nedaudz šūpodamās, pastaigāja pa istabu, tik spēcīgi sizdama ar dūrēm iedomātajam pretiniekam, ka Elena pat noticēja, ka sieviete vēl nav galīgi sadzērusies.

«Ja viņu varētu noturēt kaut vai šādā stāvoklī, domāja Elena, «tad viņa tiktu galā ar jebkuru vīrieti.»

Misis Outsa apstājās, smagi pūzdama kā delfīns, un Elena sāka aplaudēt.

—   Es tc sēdēju, — misis Outsa paziņoja, — un domāju. Es ilgi prātoju. Mani uztrauc šī slimnieku kopēja. Kāpēc viņa vienmēr runā tā, it kā mute būtu pilna ar drupačām vai maizes garoziņām, vai citu ēdamo?

—    Nezinu, — Elena atbildēja.

—     Es te tikai sēdēju un domāju, — misis Outsa sacīja. — Un tagad es zinu. Viņa cenšas runāt pārvērstā balsī. Viņa runā dažādās balsīs — savā un svešā — kā vecene augšā, Zilajā istabā. Un staigā viņa arī izmainītā gaitā. Viņai vienmēr jādomā par to, ka nedrīkst sist kājas, it kā blieztu prusakam. Nu, vai tagad uzminējāt?

—      Bet vai jūs uzminējāt? — Elena ar nemieru balsī jautāja.

—    Nu, varbūt viņa vispār nav sieviete kā mēs ar jums, varbūt viņa…

Misis Outsa pēkšņi apstājās un sāka kaut ko vērot. Elena pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka atvērtajās durvīs stāv māsa Bārkera.

Divdesmita nodaļa DĀMA UZPOŠAS

Elena atkāpās māsas Bārkcras skatiena priekšā, jo viņai nekad nebija nācies redzēt cilvēka acīs tik atklātu un nēžēlīgu naidu.

Bija pilnīgi skaidrs, ka māsa Bārkera ir dzirdējusi misis Outsas vārdus, tomēr Elena mēģināja tos izskaidrot citādi:

—     Mēs tikko runājām par lēdiju Vorenu. Apbrīnojama sieviete, vai nav tiesa?

Māsa Bārkera ignorēja šo izlocīšanos. Svinīgi klusēdama, viņa pārgāja pāri virtuvei un paņēma no plīts tējkannu.

—    Karstā ūdens nav, — viņa tcica.

—   Man ļoti žēl, bet plīts ir izdzisusi, — Elena atvainojās misis Outsas vietā. — Ja jūs dažas minūtes pagaidītu, es uzvārītu ūdeni uz savas spirta lampiņas.

—      Man palīdzība nav vajadzīga, — māsa Bārkera atcirta. — Es protu izdarīt to, kas man jādara. Un novedu visu līdz galam.

Vārdi, kas paši par sevi būtu pavisam nevainīgi, tika izteikti tādā tonī, kas piešķīra tiem drūmu skanējumu. Tikpat svinīgi un daudznozīmīgi māsa paskatījās uz pudeli, kas stāvēja uz galda, tad uz misis Outsu, kura bija algāzusies krēslā kā miltu maiss.

—    Brendijs, — māsa konstatēja. — Atturībnieku mājā.

Misis Outsa tūlīt izaicinoši pacēla glāzi un stomīdamās

uzsauca:

—     Uz jūsu veselību, māsa! Un visām jūsu vistām laimīgi atgriezties uz iesma!

Māsa Bārkera īsi iesmējās.

—    Saprotu, — viņa tcica. — Drīz manās rokās izrādīsieties arī jūs. Nu, to gan es zināšu, kā ar jums apieties.

Misis Outsa nepaspēja attapties, kad māsa jau bija projām.

—     Vai redzējies! — misis Outsa izgrūda, ostīdama gaisu. Kas par nelāgu smaku! No viņas tā vien ož pēc brendija. Lai viņa labāk nemēģina sākt savus jokus ar mani, un nav ko apsaukāties, vai arī dabūs no manis pa ausi… Mani ar to nepiemānīs.

—    Ar to? — Elena atsaucās.

—  'Ar to pašu. Kas var pateikt, vai viņa ir sieviete vai vīrietis?

Misis Outsas balss nolaidās līdz aizsmakušam čukstam, un Elena pilnīgi izprata stāvokļa dramatiskumu, kad misis Outsa, paķērusi brendija glāzi, kāri iztukšoja to lieliem malkiem. Kļuva skaidrs, ka pazūd Elenas pēdējais sargs, atstājot viņu divatā ar mīklainās slimnieku kopējas noslēpumu.

Protams, Elena varēja cerēt uz profesora un viņa māsas morālu atbalstu, tomēr diezin vai abi apgrūtinātu sevi ar reālu palīdzību. Viņi vienmēr aizlīdēja uz pašiem vien pieejamām tālēm — vienaldzīgi un nejūtīgi kā ēnas.

Bērnībā Elena bija ievērojama ar to, ka nekad neraudāja, bet tagad viņa neizturēja un žēlabaini iesaucās:

—    Nevajag! Es vairs nevaru.

Redzot meitenes asaras, misis Outsa izbrīnīta paskatījās uz viņu.

—    Kas nolicis, dārgumiņ? — viņa jautāja.

—     Man ir bail, — Elena atbildēja. — Jūs tik dzerat. Drīz jūs nogāzīsieties kā bluķis, un viņa darīs ar jums, ko tikai gribēs. Jūs it kā pati uzprasāties. Protams, es darīšu visu, ko varu, bet viņa taču ar mani pavisam viegli tiks galā, tā ka no manis nekas nepaliks pāri. Bet tie tur augšā neticēs nevienam manam vārdam, kamēr nebūs jau par vēlu.

Elena gandrīz kliedza, un viņas dedzīgajai runai bija vēlamais efekts — misis Outsa mazliet atskurba. Viņa, savukārt, papildināja tumšās krāsas varbūtējā nākotnes ainavā.

—     Viņa izseko jūs, — misis Outsa tcica. — Viņa grib atbrīvoties no manis, lai vieglāk tiktu galā ar jums. Nu labi, cs viņai gan rādīšu! — Ar grūtībām norijusi siekalas, viņa pastūma Elenai brendija pudeli. — Nolieciet to kaut kur tā, lai es nevaru aizsniegt.

Elena ātri pārlaida skatu virtuvei. Viņa nepamanīja, ka misis Outsa jau nožēlo savu augstsirdīgo rīcību un seko viņai ar slimīgu interesi. Elena uzlīda uz augstā skapja, aizsniedzās līdz pašam augstākajam plauktam un nolika tur pudeli. Misis Outsa to nevarēja sasniegt, un Elena jutās mazliet drošāk.

Nokāpusi no bīstamajiem augstumiem, Elena teica:

—       Jūs rīkojāties lieliski! Kaut jūs tā turpinātu! Es jums apsolu, ka rīt no rīta jūs savu pudeli pagūsiet izdzert manā viesistabā. Es aizturēšu Outsu un nevienu nelaidīšu iekšā pie jums.

—    Apzvēriet, — misis Outsa pieprasīja.

Elena paklausīgi izpildīja rituālu, pārmetot krustu.

—     liet tagad es uzvārīšu jums stipru kafiju, lai jus justos labāk, — viņa tcica.

—       Kaaafiju! — misis Outsa ievaidējās. — Labāk dzirdiniet ar to draņķi vīriešus, kam slinkums pacelt savu pakaļu, Dievs, pasargi nabaga Outsu!

Elena jautri uzsvilpoja savā mazajā viesistabā. Kad meitene aizdedza spirta lampiņu, viņa dzīvi atcerējās ārstu Periju. Kopš viņa aiziešanas Elena bija pārdzīvojusi tik daudz pretrunīgu jūtu, ka nemaz neatlika laika padomāt par ārstu Periju. Bet tagad, atceroties visu sarunu ar viņu, Elena bija laimīga.

Meitene atcerējās, kā mirdzēja ārsta acis, kad viņš pareģoja viņai ļoti drīzu iziešanu pie vira, ar kādu gatavību viņš solījās atnākt, ja būtu vajadzīgs. Elena gluži kā no jauna pārdzīvoja to brīdi, kad šovakar bija stāvējusi un vērusies draudīgi tumšajā tālumā, tur, kur atradās viņas drošais patvērums — «Kalngali».

Tagad viņai likās, ka lūkojas caur ogļmelnu tuneli, kura galā mirdz liega zeltīta gaisma. Bet starp viņu un nākošo rītu guļ saritinājusies vētrainās nakts melnā čūska.

Kad ūdens sāka vārīties, Elena uzlēja kafiju, pielēja tasīti ar sevišķi stipru tumšo dzērienu un aiznesa misis Outsai.

—     Lūdzu, — viņa sacīja. — Kafija, melna kā nakts un karsta kā elles uguns.

—   Elles uguns! — misis Outsa atkārtoja, aizspieda degunu un norija kafiju ar vienu malku.

—      Misis Outsa, — Elena piepeši vaicāja. — Vai ārsts Pcrijs ir saderinājies?

—      Vēl nē, bet varbūt drīz būs saderināšanās, — misis Outsa atbildēja. — Es viņam vienmēr noprasu, kad viņš precēsies, bet viņš ikreiz saka, ka gaidot tādu meiteni, ko varētu saķert klēpī un uzsviest uz mēness.

Lai gan šo misis Outsas vārdu iemesls varētu būt vēlēšanās iztapt savai sarunas biedrenei, Elena pasmaidīja, sajuzdama, ka priekos ar kādu ir jādalās.

—    Es uznesīšu mazliet kafijas augšā slimnieces kopējai,

—    viņa teica. — Baidos, ka mēs viņu tikko aizvainojām.

Piegājusi pie Zilās istabas durvīm, Elena pāris reizes

pieklauvēja, taču māsa Bārkera nerādījās.

Nedaudz pagaidījusi, Elena pavēra durvis un ielūkojās istabā. Tur valdīja pustumsa: griestu lampa nedega, istabu apgaismoja tikai zilganā naktslampiņa pie gultas un kamīna dejojošās liesmiņas. Pa biezo paklāju uz pirkstgaliem Elena pagāja garām gultai, kur starp tumšzilajiem aizkariem varēja manīt lēdijas Vorenas pūkaino jaku. Sirmgalve gulēja, un viņas krākšana ietvēra visas skaņas no basa līdz pat visaugstākajiem reģistriem.

Elena baidījās viņu pamodināt, tāpēc nevarēja brīdināt kopēju par savu vizīti. Gaisma, kas nāca no blakus istabas, norādīja, ka māsa Bārkera ir tur.

Elena viņu pārsteidza negaidot. Māsa Bārkera, acīmredzot, uzposās — viņa stāvēja spoguļa priekšā, uzmanīgi pētīdama savu attēlu. Kad pirksti slīdēja pāri zodam, Elena ievēroja, ka rokā viņai bija kāds mazs, spožs priekšmets.

Māsa stipri nodrebēja, kad Elena viegli ar pirkstu kauliņiem piesita pie durvju aplodas, un aizdomīgi paskatījās uz meiteni.

—        Mans Dievs, — viņa sarūgtināta teica. — Es domāju, ka šī ir vienīgā vieta, kur mani liks mierā un es varēšu pabūt viena.

—   Jā, istabas šeit izvietotas drausmīgi, — Elena piekrita.

—    Es domāju, ka jūs varbūt neatteiktu iedzert mazliet kafijas.

—    Paldies.

Māsa Bārkera paņēma tasīti, ceremoniāli atliekusi mazo pirkstiņu, un sāka dzert maziem, delikātiem malciņiem, atgādinot Elenai teātra izrādi, kuru viņa kādreiz bija redzējusi.

«Bet tas aktieris, kas tēloja sievietes lomu, bija dabiskāks,» Elena nodomāja. Viņai uznāca degoša ziņkāre, un meitene centās atrast iemeslu, lai varētu šeit palikt ilgāk.

5

—    Kā jūs jau redzējāt, misis Outsai uznācis kaut kas līdzīgs dzeršanas kaitei, — viņa sacīja. — Vai jūs nevarētu ieteikt kādu līdzekli pret to?

129

—   Sakuliet olu asajā mērcē un pielejiet to, ko viņa dzēra,

—      liekas, brendiju? — māsa Bārkera teica. — Cikos jūs liekaties gulēt?

—    Ap desmitiem. Bet šonakt es negulēšu.

—    Kāpēc?

—    Kadam taču japaliek augša, lai ielaistu Outsu.

Māsa Bārkera negaidot uzbruka meitenei:

—    Tātad jūs jau esat aizmirsusi profesora pavēli? Viņš nejāva nevienu ielaist!

Atcerējusies ārsta Perija solījumu, Elena izlikās vainīga. Ja ārsts atnāks, tad viņa, protams, neatstās viņu aiz durvīm!

—   Es biju aizmirsusi, — Elena atzinās. — Lūdzu, nesakiet profesoram un mis Vorcnai.

—    Neko nevaru apsolīt, — māsa Bārkera paziņoja. — Ja jūs visu laiku neuzmana, jūs pakļaujat briesmām visu to dzīvības, kas atrodas zem viena jumta ar jums… Lai pievilinātu slepkavu, pietiek ar jūsu klātbūtni, viņš taču tvarsta tieši jūs!

Dzirdot to vēlreiz, Elena jula, ka pār muguru pārskrien auksti drebuļi.

—   Kāpēc jūs visi cenšaties mani iebiedēt? — viņa jautāja.

—   Tāpēc, ka jūs vienmēr visu aizmirstat. — Māsa Bārkera uzlika uz galda tukšo tasīti un piegāja pie Elenas. — Es gribēju jums vēl kaut ko teikt, — viņa piebilda. — Man ir aizdomas pret šo velsieti, ārstu.

—     Ārstu Periju? — Elena jautāja, neticēdama savām ausīm.

—    Jā. Tas ir ātri uzbudināma vīrieša tips, nelīdzsvarots psihopāts. Tāds pilnīgi var būt maniaks, kam nosliece uz slepkavībām.

—    Kādas muļķības, — Elena iesaucās.

—    Ko jūs zināt par viņu? — māsa Bārkera turpināja.

—        Šos noziegumus izdara cilvēks, kuram upuri uzticas un kurš var ātri pārvietoties no vienas vietas uz citu… Padomājiet, kā viņš ar savu motociklu braukā turp un atpakaļ, te viņš ir pie mums, te pēc minūtes jau jūdzes attālumā. Un visi uzticas ārstam.

—         Protams, uzticas, — Elena dedzīgi sacīja.

—    Piemēram, es. Es ārstam Perijam uzticētu savu dzīvību. Viņš ir ļoti jauks cilvēks. Un viņš apsolījās atbraukt uz šejieni, ja man būs ļoti, ļoti bail.

Māsa Bārkera izņēma no etvijas cigareti un neaizdedzinājusi ieknieba lūpu kaktiņā.

—      Neuztraucieties, — viņa iespurdzās. — Viņš var ierasties arī bez uzaicinājuma.

Elena pagriezās uz durvīm.

—     Netraucēšu jūs vairāk, — viņa sacīja. — Turklāt, es domāju, ka jūs pati nezināt, ko runājat.

Māsa Bārkera satvēra viņu aiz rokas.

—    Vai jūs no manis baidāties? — viņa jautāja.

—    Nē, nebaidos!

—    Ko jūs domājat par mani?

—    Es domāju, ka jūs esat ļoti apzinīga… un gudra.

—    Nevis muļķe?

—    O, visu, ko vēlaties, tikai ne to.

—     Tad klausieties, ko cs teikšu, — māsa Bārkera sacīja, — ja jūs pati neesat muļķe… Cilvēks, kurš izdara šos noziegumus, ir pilnīgi normāls, kad vājprāta lēkme pārgājusi. Tāpēc iepriekš jūs neko nevarat pateikt. Varbūt šonakt jūs ar viņu satiksieties. Un, ja tas notiks, jūs būsiet tik pārsteigta kā nekad agrāk visā dzīvē. Pēdējo reizi.

Elena juta, ka sirds sāk nevienmērīgi dauzīties. Galva noreiba, un māsa Bārkera, kas slējās viņai pāri kā baltā drānā ievīstīts stabs, likās, kļuva vēl lielāka.

Realitāte izzuda, un visapkārt viss kļuva draudošs. Viņa vairs nezināja, kam ticēt un ko turēt aizdomās. Draugi šķita kļūstam par ienaidniekiem, bet ienaidnieki — par draugiem, cilvēki pārvērtās par kaut kādiem noslēpumainiem radījumiem.

Visvairāk viņu uztrauca tas, ka ārsts Pcrijs bija stāstījis tādas pašas briesmu lietas. Elenas acu priekšā iznira viņa seja, kas pārvērtās šausmīgā maskā, — smaids sastinga grimasē, un sarkanās uguntiņas acu zīlītēs solīja nāvi.

Elenas acis nedaudz apskaidrojās, kad māsa Bārkera aizdedza cigareti, ko turēja zobos. Drausmīgā parādība izgaisa jaunu šausmu priekšā: uguns, kas ar sārtu gaismu apspīdēja māsas Bārkeras seju, atstarojās gluži kā vīrietim tīri noskūtā zoda un virslūpas ādā.

Divdesmit pirmā nodaļa PĒDĒJIE ŠĶĒRŠĻI

5'

Lai cik arī savādi tas būtu, bet Elena šoka ietekmē nomierinājās. Tagad izplūdušās, šausmīgās vīzijas vietā viņai bija pavisam noteikts pretinieks. Tomēr vispirms vajadzēja padomāt, un tikai tad varēja izlemt, kā rīkoties. Bez trokšņa paslīdējusi garām lēdijas Vorenas gultai, Elena nokāpa hallē.

131

Stiklu drebēšana augstajos logos atgādināja pēdējās minūtes uz bojā ejoša kuģa un tomēr te bija mierīgāk nekā viesistabās. Turklāt no halles bija ļoti ērti novērot kāpnes un vispār visu māju. Viņa bija pārliecināta, ka šeit gan profesors, gan mis Vorena varēs nākt palīgā.

Sēdēdama uz apakšējā pakāpiena, Elena apsvēra situāciju. Vispirms, bija zināms, ka māsa Bārkera nav maniaks, jo viņai bija skaidri pierādīts alibi nozieguma izdarīšanas brīdī. Ja iedomājas ļaunāko, tad viņai (vai viņam) varēja būt sakari ar noziedznieku. Tādā gadījumā viņu vajadzētu novērot līdz tam laikam, kamēr būs savākti pietiekami daudz pierādījumu, lai izsauktu policiju. Elena bija pārliecinātā, ka četri veselie cilvēki, kas vēl ir palikuši mājā, varētu tikt ar viņu galā. Visgrūtākais būs pārliecināt profesoru un mis Vorenu.

Par to, vai māsa Bārkera ir vaja dzimuma pārstāve, pirmā sāka šaubīties misis Outsa. Varbūt ši doma viņai radās stiprā brendija iespaidā. Elenai gribējās domāt, ka slimnieku kopēja ir vienkārši rupja un greizsirdīga sieviete, ko apkrāpusi daba. Tas fakts, ka viņa noskuvusi virslūpu un zodu, vēl neko nepierāda. Spalviņas uz zoda un ūsiņas sievietēm gadās itin bieži.

Ja misis Outsas aizdomām ir pamats, tad jādomā, ka pastāv savlaicīgi pārdomāts plāns, jo vajadzēja taču kaut kā aizvākt iepriekšējo slimnieku kopēju. Ja maniaks Elenu izraudzījis par savu nākošo upuri, tad nekas viņu neatturēs, nekādi šķēršļi netraucēs viņam panākt savu.

Kāpēc viņš izraudzījies tieši Elenu, to izskaidrot nav iespējams, tāpat kā grūti saprasl, kāpēc viņš nogalināja citas. Lai gan viņš savu kāri nogalināt varēja apmierināt pilsētā, kur bija bagāta dažādu meiteņu izvēle, viņš tomēr, riskējot ar dzīvību, ielīda audzinātājas guļamistabā. Agrāk viņš uzbruka, kad viņā pēkšņi pamodās alkas nogalināt, bet tagad rīkojās citādi. Un šī pacietīgā, aukstasinīgā vajāšana bija vēl baismīgāka. Elena iedomājās, kā maniaks iztaujā, lai uzzinātu viņas adresi un izsekotu viņu.

Visvairāk Elenu izbrīnīja tas, ka viss norit tik gludi. Neviens nevarēja paredzēt tādu nejaušību virkni. Varbūt slepkava arī nav plānojis visu tik sīki, tomēr nevarēja būt pat runa par nejaušu sagadīšanos, jo katrs notikums risinājās tieši vajadzīgajā brīdī un izrietēja no iepriekšējā.

«Kāpēc viņš izvēlējās tieši mani? Es taču esmu galīga niecība. Un vispār nelīdzinos filmu zvaigznei,» — Elena sprieda, cenšoties atcerēties, kura cilvēka uzmanību viņa būtu varējusi piesaistīt. Beidzot viņai likās, ka kaut ko ir atcerējusies. Ceļā uz «Kalngaliem» viņa apmēram stundu stacijas ēkā gaidīja ierodamies Outsu ar veco automašīnu. Sāka sāpēt galva, un viņa noņēma cepuri.

Sols, uz kura viņa sēdēja, atradās tieši zem lampas, kas apgaismoja Elenas kuplos zelta liesmas krāsas matus. Viņa atcerējās, ka kāds vīrietis pagriezās un ilgi skatījās uz viņu. Vīrietim galvā bija dziji uz pieres uzmaukta cepure, un meitene nevarēja labi saskatīt viņa seju.

«Viņš mani ievēroja manu matu dēļ,» viņa domāja. «Tomēr es esmu idiote. Tas viss ir māsas Bārkcras izdoma. Viņš vispār nevajā mani. Māsa cenšas mani iebiedēt.»

Tātad atlika viens jautājums: kas ir māsa Bārkera? Aizvērusi acis, Elena šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Sen jau bija pagājis laiks, kad viņa parasti likās gulēt, diena bija bijusi smaga. Elena bija ļoti nogurusi no ilgā sasprindzinājuma un jutās miegaina. Viņa iesnaudās, un meitenei likās, ka viņa slīd pa mierīgas, seklas un kristāldzidras upes viļņiem.

Pēkšņi viņa it kā krita bezgalīgi dziļā caurumā. Sirds salēcās, un nodrebējusi viņa atvēra acis. Sev par izbrīnu, viņa nebija viena. Kamēr ilga snaudiens, profesors bija iznācis no kabineta un tagad stāvēja, noliecies pār viņu.

—     Guļat uz kāpnēm, mis Keipcla? — viņš jautāja. — Kāpēc neliekaties gultā?

Profesora nosvērtā balss un mierīgais izskats nomierināja Elenu: noziegumi nenotiek pieklājīgās mājās, kur džentlmeņi pārģērbjas, pirms dodas uz pusdienām.

—   Pavisam aplami, — profesors piezīmēja, kad Elena bija atzinusies, ka vispār nedomā iet gulēt. Viņš pagāja meitenei garām un kāpa augšā pa kāpnēm, turēdamies pie margām.

—     Profesor, vai drīkstu jums kaut ko teikt? — Elena iesaucās.

Viņš gaidīja, kamēr Elena uzskrēja pa kāpnēm. — Misis Outsa gribētu dabūt neoficiālu informāciju par šo jauno slimnieku kopēju, — viņa tcica. — Tas ir, viņa grib zināt, vai šo māsu tiešām ir sūtījis.medicīnas centrs.

—   Kāpēc gan to nenoskaidrot? — profesors vaicāja. — Te ir telefons.

Lai gan profesors šķita esam ne no šīs pasaules, īstenībā, kā Elena jau bija ievērojusi, viņš bija ļoti praktisks. Elena atcerējās, ka vienīgi profesors saglabāja mieru tobrīd, kad ziņa par slepkavību visus ķēra kā zibens spēriens.

Profesora klātbūtne Elenu iedrošināja.

—    Vai jūs liksieties gulēt? — viņa jautāja.

—    Jā, — viņš atbildēja. — Ir jau gandrīz vienpadsmit.

—    Es ceru, ka jūs varēsiet iemigt. Bet, ja notiks kaut kas neparasts, vai es drīkstu pieklauvēt?

—    Tikai tādā gadījumā, ja tā būs steidzama lieta.

Apmierināta, ka profesors, kaut arī bez sevišķa prieka,

tomēr piekritis viņai palīdzēt, Elena noskrēja hallē un devās pie telefona. Pateicoties savam paradumam ieklausīties telefona sarunās, viņa atcerējās medicīnas centra telefona numuru. Atbildēja salkana sievietes balss.

—    Vai jūs nepateiktu, vai māsa Bārkera ir pie jums?

—    Kas runā? — balss pārjautāja.

—    Šeit runā no «Kalngaliem».

—    Bet viņa taču atrodas tieši tur!

—    Jā, es zinu. Vai jūs nevarētu aprakstīt viņas izskatu?

Sieviete kādu brīdi klusēja, it kā šaubīdamās, vai tas, kas

uzdeva tādu dīvainu jautājumu, ir pie pilna prāta, un pēc minūtes atbildēja:

—       Neko nesaprotu. Viņa ir liela auguma, tumšiem matiem… Tā ir viena no labākajām slimnieku kopējām. Vai jums ir kādas sūdzības?

—    Nē. Vai viņa runā kā lēdija?

—    Dabiski. Visas mūsu slimnieku kopējas ir īstas lēdijas.

—    Jā, protams. Vai jūs pati viņu pavadījāt uz mašīnu? — Nē, — sieviete pēc īsas pauzes atbildēja. — Bija tumšs, tāpēc viņa gaidīja hallē. Izdzirdusi mašīnas signālu, viņa izgāja ar visu savu čemodānu.

Elena apmierināta pakāra klausuli. Acīmredzot, šinī ziņā viss bija kārtībā.

«Labāk iešu un pārbaudīšu, kā tur ir ar misis Outsu,» Elena nodomāja.

Misis Outsa bija pavisam salīkusi savā pītajā krēslā. Skatoties uz brendija pudeli augstajā plauktā virs skapja, viņa jutās ļoti nelaimīga.

—   Uzdevāt gan jūs man darbu, — viņa pārmetoši teica. — Jūs un jūsu kafija. Pavisam sabojājāt noskaņojumu.

—     Rītdien, — Elena apsolīja. — Es tikko zvanīju uz medicīnas centru. Protams, māsa Bārkera ir šausmīgi rupja sieviete, bet citādi ar viņu viss ir kārtībā.

Bet misis Outsa cieši turējās pie savas versijas.

—    Manuprāt, ar viņu nekas nav kārtībā, — misis Outsa rūca. — Man ir kārba ar tik cieši aizvērtu vāku, ka pat Outss nevar to atskrūvēt. Es palūgšu šai māsai attaisīt kārbu, varbūt noķeršu viņu uz makšķeres.

—   Tas tikai pierādīs, ka viņai ir stipras rokas, — meitene sacīja. — Viņa nav vīrietis. Cik tagad pulkstenis? — Elena paskatījās uz kaprīzo virtuves pulksteni. — Bez piecām vienpadsmit. Ir jau vēls. Kad atgriezīsies jūsu vīrs?

Misis Outsa laida darbā visus savus pirkstus:

—   Teiksim, pusotras stundas turp un divas atpakaļ. Šī vecā mašīna mīl nedaudz atpūsties pakalnes vidū. Outsam būs vajadzīgs laiks skābekļa saņemšanai. Viņam vajadzētu atgriezties pēc stundām piecām. Varbūt mazliet ātrāk.

Elenai radās nelielas cerības, ka Outss var atgriezties visai drīz.

—     Viņš aizbrauca apmēram pusdeviņos, — viņa sacīja. — Tātad mums vēl jāgaida stundas divas vai apmēram tik. Kad cs uzzināšu, ka viņš ir atbraucis, es gulēšu ka āpsis. Varbūt jūs ienestu savu gultas veļu tukšajā istabā blakus manai guļamistabai? Man būs drošāk, ja jūs būsiet blakus, aiz sienas.

—    Labi, — misis Outsa apsolīja. — Tur būs labāk nekā mūsu bēniņos, kur vējš gaudo visos skursteņos.

Pēkšņi Elena iesaucās:

—    Es biju pavisam aizmirsusi. Profesors pavēlēja neielaist jūsu vīru mājā.

—   Tas viss ir blēņas, — misis Outsa iebilda. — Saimnieks pavēlēja jums, lai jūs klausāt viņu. Bet pats gan viņš nepilda savas pavēles. Vai tad viņš neaizsūtīja Ņūtonu pēc viņa skaistulītes? Protams, viņš zina, ka cs ielaidīšu Outsu.

Elenu pārsteidza misis Outsas vērīgums.

—    Jūs uzskatāt, ka profesors vienkārši gribēja parādīt, ka viņš ir mājas saimnieks? — viņa jautāja. — Ja jau viņš ir tik rūpīgs, ka pacentās sagādāt skābekli, tad nepieļaus, ka tas visu nakti paliek garāžā.

Tiklīdz cs dzirdēšu, ka Outss dauzās pie durvīm, es tūlīt pat aizskriešu un pavēstīšu to profesoram.

—     Bet pa to laiku Outss jau būs mājā iekšā, — misis Outsa svinīgi paziņoja. — Vai tiešām jūs domājat, ka es savu večuku atstāšu ārā, lietū, gaidīdama, kamēr kādam labpatiksies viņu ielaist?

Elena pielēca kājās un tcica:

—       Es drīz atgriezīšos. Gribu pārģērbties. Tad mēs iedzersim tēju un centīsimies iekārtoties ērtāk.

Izgājusi no virtuves, Elena nedroši apstājās. Ātrāk būtu uzskriet pa aizmugurējām kāpnēm. Tomēr, palūkojusies uz blāvi apgaismoto šauro pakāpienu stāvo spirāli, viņa atsprāga atpakaļ, sapratusi, ka nekādi spēki nepiespiedīs tagad kāpt pa tām.

Gan uz kāpnēm, gan visā mājā bija pārāk daudz pagriezienu, pārāk daudz tumšu stūru. Bet uz šīm kāpnēm varēja noslēpties kurš katrs, kas vien vēlas, gaidīdams izdevīgu brīdi, lai mestos viņai virsū.

Labi saprazdama, ka bailēm nav nekāda pamata, Elena tomēr uzkāpa pa parādes kāpnēm. Pirmajā laukumiņā viņa apstājās, lai paskatītos uz profesora istabu, kuras durvis bija pavērtas. Profesors tā arī nebija pārģērbies, viņš sēdēja zemā krēslā pie izdzisuša kamīna.

Ejot garām durvīm, Elena nodrebēja, izdzirdusi klusinātu kliedzienu, kas nāca no Zilās istabas. Viņa apstājās, ieklausījās, bet kliedziens neatkārtojās.

«Gribētos zināt, kas man tagad būtu jādara,» Elena nodomāja.

Atskanēja dīvains mīksts sitiens, gluži kā kādam ar smagu roku aizspiestu muti. Pēc mirkļa Llcna nolēma, ka tas viņai tikai tā izlicies. Varbūt vecā lēdija Vorena miegā iekliedzās vai māsa Bārkera cenšas nedaudz apvaldīt viņas krākšanu.

Nonākusi līdz nākošajam kāpņu laukumiņam, meitene juta, ka viņai bail augstāk kāpt. Visas guļamistabas, izņemot viņas pašas istabu, tagad ir tukšas. Bija pārāk daudz vietu, kur varētu paslēpties tas, kas, uznācis pa vītņu kāpnēm, tagad gaidīja, kamēr viņa uzkāps no otras puses.

Kad Elena mēģināja atvērt savas guļamistabas durvis, sākumā viņai likās, ka kāds tas satur no iekšpuses, tik stiprs bija caurvējš. Bet, atvērusi durvis un iedegusi gaismu, viņa ieraudzīja tikai vējā plīvojošas portjeras, kas šūpojās kā jūras viļņi.

Viņa uzmanīgi apskatīja mēbelēto istabu ar apgleznoto spoguli, pie sienas pakārto kabatiņu birstei, ar pirmās lēdijas Vorenas fotogrāfijām, neskaitāmajiem plauktiņiem, kas apklāti ar mežģīņu salvetēm.

«Droši vien nogalinātās audzinātājas istaba bija līdzīga šai,» viņa nodomāja.

Likās, ka no māsas Bārkeras plūst kādi fluīdi, kas spēj iedvest bailes. Elena tikai dažas minūtes bija uzkavējusies pie Zilās istabas durvīm, bet miers viņu ir pametis pilnīgi. Gluži veltīgi ir atgādināt sev, ka Outss, droši vien, jau atgriežas, — viņš varēja būt jau pie mājas vārtiem un tomēr nokavēt…

Augšā vētras spēks bija jūtams visa pilnībā. Elena bailēs pagriezās pret logu, izdzirdusi apdullinošu brīkšķi. Likās, ka kāds laužas iekšā istabā.

Sapratusi, ka tas diezin vai ir iespējams, Elena piegāja pie loga un atbīdīja aizkaru. Tajā pašā mirklī melnā masa, kas viņu bija nobaidījusi jau agrāk, metās uz viņas pusi, gandrīz skardama stiklu.

Likās, ka koks ir dzīvs un, uzmācīgas kāres aizrauts, visiem spēkiem tiecas iekļūt mājā. Elena ātri aizrāva ciet portjeru un atkāpās istabas vidū, paniskās bailēs atskatīdamās. Meitenei šķita, ka kāds viņai tūlīt pat metīsies virsū kā tai jaunavai. Kuru katru mirkli logs varēja atsprāgt vaļā, un aiz plīvojošās portjeras varēja parādīties kaut kas baigs.

Elena juta, ka stāvu zemāk slepus atvērās durvis, tajās parādījās galva, acis pārslīdēja pa labi, tad pa kreisi. Kāds zagās pa pakāpieniem, kas ved uz Elenas istabu.

Piepeši Elenas skats apstājās pie krusta, kas karājās virs gultas. Neraugoties uz izsmieklu, ko viņai nācās noklausīties pie pusdienu galda, krusts viņu nomierināja. Tā spēks bija pārāk liels un ilgs, tas nevarēja būt tikai mīts vai pasaka. Tas pasargās viņu grūtā brīdī.

Nedomādama vairs par nelaimīgo audzinātāju, Elena pāri galvai novilka savu zaļo kleitu. Nopurinājusi to, viņa riskēja atvērt skapja durvis: neviens nebija noslēpies aiz rūpīgi sakārtajiem vienkāršajiem tērpiem.

Viņa jutās mazliet drošāka, kad bija uzģērbusi savu īso zilo vilnas kleitu un kurpes bez papēžiem, kurās viņa likās vēl mazāka. Klusu nokāpusi pa kāpnēm, viņa atkal apstājās pie Zilās istabas durvīm.

Pēkšņi klusumu pārrāva sirmgalves sūrošanās:

—    Māsa, ko jūs dariet!

Elena ar grūtībām pazina šņācošo balsi, kas uzsauca:

—    Turiet muti jeb dabūsiet vēl!

Elenas rokas pašas no sevis sažņaudzās dūrēs, vaigi no dusmām piesarka. Lai arī lēdija Vorena ir Dieva lāsts visiem «Kalngalu» iedzīvotājiem, tomēr viņa ir ļoti veca un tagad atrodas pilnīgā nelīdzsvarotas un ļaunas sievietes varā!

Tomēr Elena jau bija guvusi labu mācību un negribēja iejaukties. Viņa nolēma meklēt profesora palīdzību.

Viņa istabas durvis vēl arvien bija pusatvērtas, un viņš sēdēja savā agrākajā pozā. Elena nevarēja labi saskatīt viņa seju, meitene redzēja tikai roku, kas gulēja uz krēsla elkoņa balsta. Likās dīvaini, ka profesors nav pakustējies, kopš viņa pirms laba laika pagāja garām istabai.

«Ja viņš beidzot ir iemidzis, vai vajadzētu viņu modināt?» meitene jautāja pati sev.

Klusiem soļiem pa paklāju Elena piegāja pie krēsla, un viņu pārņēma šausmas.

Profesora seja atgādināja dzeltenu vaska masku, un bālie plakstiņi cieši sedza acis.

Viņam līdzās uz galdiņa atradās pudelīte un tukša glāze. Paniskās bailēs Elena satvēra profesoru aiz rokas. — Profesor! — viņa iekliedzās. — Profesor! Meitene vairs nebaidījās viņu traucēt, viņa tikai baidījās, ka nevarēs profesoru pamodināt.

Divdesmit otrā nodaļa NOTIKUMS

Elena vēl un vēl mēģināja pamodināt profesoru, bet viņš nekustējās. Izmisumā viņa satvēra guļošo aiz pleciem un sāka no visa spēka kratīt. Bet, kad viņa palaida rokas vaļā, viņš kā bez dzīvības atkrita uz krēsla elkoņa balsta kā līķis, ko uz mirkli atdzīvinājusi elektrības dzirkstele.

Elena panikā izskrēja no istabas un metās uz bibliotēku, kur atrada mis Vorenu, kas neapmierināti pacēla galvu no grāmatas. — Profesors! — Elena aizelsusies izgrūda. — Iesim pie viņa. Ātrāk. Man liekas, ka viņš ir miris!

Šie vārdi piespieda mis Vorenu piecelties, viņa steidzās pa priekšu, kāpdama pāri diviem pakāpieniem. Kad Elena aizelsusies ieskrēja profesora istabā, viņa ieraudzīja, ka mis Vorena ir noliekusies pār nekustīgo ķermeni, kas izstiepies krēslā.

—     Goda vārds, mis Keipela, — viņa īgni teica. — Jūs labāk būtu padomājusi, pirms baidīt mani bez kādas vajadzības.

—     Vai tad viņš nav slims? — Elena vaicāja, ar izbailēm skatīdamās uz nekustīgo ķermeni, kas līdzinājās līķim.

—      Protams, nē. Viņš vienkārši ir iedzēris lielu miega zāļu devu.

Mis Vorena paņēma no galda pudelīti ar kvadroncku un vērīgi apskatīja tās saturu.

—    Nedomāju, ka mans brālis būtu izdarījis tādu muļķību. Tādas kļūdas viņam negadās. Acīmredzot, viņš vienkārši nepadomāja, kādu iespaidu uz viņu atstās parastā deva, kad bija tik noguris un sanervozējies. Viņš taču faktiski nav gulējis vairākas naktis.

Viņa pataustīja profesora pulsu un pagriezās uz durvīm:

—    Viss ir kārtībā. Mēs neko nevaram līdzēt, vislabākais ir atstāt viņu mierā un netraucēt.

Elena stāvēja uz paklāja un skatījās uz nekustīgo ķermeni. Liktenis gluži kā ņirgājās, atņemot vienīgo vīrieti tieši tajā brīdī, kad viņa visvairāk paļāvās uz viņa palīdzību.

Mis Vorena piegāja pie gultas, noņēma segu un ietina tajā profesora kājas.

—    Iesim, mis Keipcla, — viņa teica.

—    Nē, — Elena iebilda. — Es… Es baidos.

—    No kā jūs baidāties?

—    Es nezinu. Bet viņš bija mūsu pēdējais vīrietis.

No šīs piebildes mis Vorena nodrebēja.

—    Jā, interesanti, visus kā ar slotu aizslaucīja, — viņa klusu sacīja. — Taču es neredzu sevišķu iemeslu uztraukumam.

—   Notikusi slepkavība, — Elena čukstēja. — Kaut kur ir noslēpies maniaks. Un viņi visi aiziet viens pēc otra. Es domāju, ka tagad notiks kaut kas šausmīgs. Tam nebūs gala. Varbūt es palikšu viena. Vai jūs…

—    Ja jūs tā nervozējat, kāpēc gan jums nepalikt kopā ar māsu Bārkeru?

Elena pakāpās atpakaļ, atcerējusies neseno incidentu.

—   Es no viņas arī baidos, — meitene tcica. — Viņa moka lēdiju Vorenu. Es tikko dzirdēju…

Mis Vorena šaubīdamās pavēra muti. Viņa nebija radusi kaut ko paskaidrot vai atklāti runāt ar kalponi, tomēr, kāda impulsa vadīta, pārkāpa šo savu likumu.

—   Es parasti neapspriežu ģimenes problēmas ar cilvēkiem, kas nepieder pie mūsu ģimenes, — viņa sausi teica, — bet es domāju, ka jūs esat dzirdējusi, kas notika ar iepriekšējo kopēju?

—    Jā. Lēdija Vorena viņai ar kaut ko iesvieda.

—   Gluži pareizi. Un tā gadījās arī agrāk. Lēdija Vorena ir tādā vecumā un ar tādu raksturu, ka viņa nespēj savaldīties. Viņa neatbild par savu rīcību. Tīri fiziski, jūs saprotat…

Elena pamāja ar galvu, lai parādītu, ka saprot, cik nelāgs raksturs var būt ievērojamai lēdijai.

—     Par nelaimi — mis Vorena turpināja, — medicīnas centrā man pateica, ka neviena vairs negrib strādāt pie mums. Tāpēc es biju spiesta lūgt atsūtīt kopēju, kas pieradusi turēt grožos savus slimniekus. Labu, bet reizē arī stingru sievieti.

—    Es viņu nesauktu par labu, — Elena paziņoja. — Vai jūs pati nevēlaties ieiet paskatīties, kā jūtas lēdija Vorena?

—    Manis pēc. Gaismu šeit nenodzēsīsim.

Kad viņas gāja gar mis Vorenas guļamistabas durvīm uz Zilo istabu, mis Vorena ieraudzīja kaut ko nosviestu uz paklāja pie savām durvīm un sarauca pieri.

—   Kas tas tāds? — viņa jautāja, tuvredzīgi samiedzot acis.

—     Tas ir cirtnis un vēl šis tas, — Elena, ieraudzījusi instrumentus, priecīgi atbildēja. — Re, kur tie ir! Es gribēju salabot jūsu durvju rokturi, bet aizmirsu.

Viņa apstājās un pacēla cirtni, bet mis Vorena viņai to atņēma un kopā ar citiem instrumentiem nolika uz krēsla savā istabā.

—    Atstāt lietas, kur pagadās, ir nevīžības pazīme, — viņa sacīja, — vai jūs kādreiz esat dzirdējusi tādu teicienu:

Sējiet darbu, un jūs pļausiet paradumu,

Sējiet paradumu, un jūs pļausiet raksturu,

Sējiet raksturu, un jūs pļausiet likteni.

Elena neko neatbildēja. Viņa saprata, ka jautājums bija aizplīvurots pārmetums. Meitene tūlīt aiz mis Vorenas iegāja Zilajā istabā. Tur valdīja klusums. Sirmgalve cieši gulēja.

«Es ceru, ka viņa ne ar ko nav apdzirdīta,» Elena satraukti nodomāja.

Gaiss bija vēl skāņāks neka parasti, oda pēc puvušiem āboliem, putekļiem un lupatām.

Mis Vorena riebumā paraustīja plecus.

—   Nejauka smaka nepieradušam cilvēkam, — viņa sacīja.

—    Man to vajadzēja paciest visu dienu. Pat galva sāka sāpēt no tās. Tāpēc cs ļoti cienu māsas Barkcras pakalpojumus, lai gan redzu, ka jūs viņu nespējat novērtēt.

Elena saprata mājienu.

«Viņa grib teikt, ka atbalstīs kopēju, bet cs lai vācos pie velna,» meitene sprieda.

Elenu pārsteidza, ar kādu uzmanību un cicņu mis Vorena pieklauvēja pie slimnieces kopējas istabas durvīm.

—    Vai atļaujat ieiet? — viņa jautāja.

Māsa Barkera aicināja ienākt. Viņa sēdēja, kājas izstiepusi uz krēsla, un smēķēja cigareti, ko ielika pelnu traukā, kad negribīgi piecēlās, lai parādītu cicņu mājas saimniecei.

—    Piedodiet, ka jūs traucēju, — mis Vorena atvainojās.

—     Es tikai gribēju zināt, vai lēdija Vorena nesagādāja jums pārāk daudz rūpju?

—      Viņai bija kaprīzes sakarā ar miega zālēm, — māsa Bārkera atbildēja. — Bet es viņu ļoti drīz pārliecināju, un viņa zāles iedzēra.

—    Tad, es ceru, jūs šonakt gulēsiet mierīgi.

—    Tādā vētrā? Nav pat ko cerēt. Es nelikšos gulēt tāpat kā citi šinī mājā.

—    Kurus jūs domājat? — mis Vorena jautāja. — Es tūlīt pat liekos gulēt. Bet profesors, protams, nogulēs līdz rītam. Viņš ir iedzēris mazliet vairāk kvadroncka nekā parasti.

Māsa Bārkera nicīgi paklakšķināja ar mēli.

—     Kāpēc viņš nepalūdza mani nomērīt pareizu devu?

—    viņa jautāja.

—    Diezin vai profesors lūgtu sievietei izdarīt to, ko pats var izdarīt labāk, — mis Vorena vēsi atbildēja. — Viņš, acīmredzot, gribēja mazliet pagulēt, tāpēc iedzēris drusciņ vairāk miega zāļu. Viņš zina, cik svarīgi ir nepazaudēt spēkus tādā brīdī, kad tik daudz kas ir atkarīgs no viņa.

Māsa Bārkera, likās, nemaz neklausījās. Viņas dziļi iegrimušajās acīs iedegās fosforcscējošs spīdums, ne īsti trauksme, ne īsti apmierinājums.

—     Dīvaini, — viņa tcica ar tādu kā ļaunu prieku. — Rodas tāds iespaids, ka kāds attīra sev ceļu.

Mis Vorenas acīs pazibēja bailes.

—    Kā tas var būt? — viņa jautāja. — Visam notikušajam ir loģisks izskaidrojums. Piemēram, misters Raiss, mans brāļadēls un viņa sieva pameta māju tāpēc, ka es izliku suni ārā no mājas.

—      Nē, iesim mazliet tālāk atpakaļ, — māsž Bārkera paziņoja. — Vai Raiss zināja, ka jūs nevarat ciest suņus?

—    Jā.

—     Tā. liet vai jus zināt, kas viņam paziņoja, ka tiek pārdots suns?

Elena klausījās ar nemierīgu sirdi. Varbūt notikumu gaita viņai liekas vairāk vai mazāk dabiska tikai tāpēc, ka izskaidro to ar dabiskām sakarībām? Kur meklējams virknes sākums? Kāds ļaunais prāts ir sastādījis šo plānu?

Viņai par atvieglojumu mis Vorena nepacietīgi tcica:

—    Protams, var bez sava gala izteikt dažādus minējumus, bet tas ir pilnīgi veltīgi. Kuru var vainot nejaušībā, ka es aizmirsu aizskrūvēt skābekļa balonu?

Elena gandrīz atklāja notikušā īsto iemeslu, taču laikus atcerējās, ka tā būtu nodevība. Ar nelaimīgu sejas izteiksmi viņa klausījās māsu Bārkeru, kas vēlreiz pakustināja nazi rētā.

—      Tātad, mājā tagad ir tikai trīs sievietes, — viņa konstatēja.

—    Četras, — Elena viņu laipni palaboja. — Misis Outsa nav nemaz tik daudz izdzērusi, un es viņai iedevu stipru kafiju. Tagad viņa ir gandrīz skaidrā prātā.

Mis Vorena un māsa paskatījās uz Elenu.

—     Man liekas, — mis Vorena domīgi sacīja, — ka jūs spēsiet aizstāvēt sevi.

—   Es visu savu dzīvi cenšos to pierādīt, — Elena atbildēja.

—      Esmu pārliecināts, ka jūs neapjuksiet, ja notiks kas neparedzēts, mis Keipela, — mis Vorena sacīja. — Un tomēr, tā kā jūs negribai likties gulēt, man būs vieglāk, ja cs zināšu, ka jūs esat kopā ar misis Outsu.

Elenu, ko satraukums un nogurums jau gandrīz bija salauzis, šī negaidītā uzmanība nedaudz uzmundrināja.

Kad Elena atgriezās virtuvē, misis Outsa arvien vēl sēdēja savā krēslā un bija samērā moža.

Viņa padraudēja meitenei ar pirkstu, un viņas acīs iespīdējās humora dzirkstelīte.

—      Piezogaties ar samta pēdiņām? — viņa jautāja.

—    Gribat uzbērt piparus uz astes? Bet es esmu vecs buks, mani ar pliku roku nepaņems.

—    Izrāde turpinās, — Elena teatrāli sacīja. — Profesors nogājis no skatuves.

Noklausījusies Elenas stāstu par to, kas noticis ar profesoru, misis Outsa daudz neuztraucās.

—       Ir nu gan zaudējums! — viņa paziņoja. — No viņa vienalga nekāda labuma nebūtu, viņš tikai sēd savā kabinetā un prāto.

—    Es esmu tieši tādās pašās domās, — Elena piekrita.

—    Tomēr bez viņa mēs esam kā ķermenis bez galvas. Acīmredzot, tā pati doma nodarbināja arī māsu Bārkeru,

tāpēc ka nedaudz vēlāk viņa majestātiski kā karaliene, kas uz brīdi nolikusi savu valdnieka zizli, ienāca virtuvē.

—    Es domāju, ka mums labāk būtu panākt vienošanos,

—    viņa teica. — Kas šeit būs vecākais, kamēr nav profesora?

—    Protams, saimniece, — misis Outsa atbildēja.

—      Viņa nekā nesaprot, — māsa Bārkera paziņoja.

—    Viņa, bez šaubām, ir neirastēniķe. Varat man ticēt.

—      Es pakļaušos viņai, — Elena tcica. — Viņa mani pieņēma darbā un maksā man algu.

—       Klausieties, klausieties! — misis Outsa sāka sist plaukstas. — Klausieties, ko saka ārsta jaunā līgava.

—     Es nezināju, ka jūs esat saderināta ar ārstu Periju,

—     noteica māsa Bārkera, kuras plānās lūpas sakniebās taisnā līnijā, bet iekritušajās acīs iedegās greizsirdība.

—      Ne ar vienu es neesmu saderināta, — Elena ātri atbildēja.

Lai arī temats bija diezgan delikāts, māsa Bārkera negribēja to izbeigt.

—   Es domāju, ka noteicošais te ir augums, — viņa sacīja.

—       Taisni brīnums, kāpēc tie vīrieši izvēlas maza auguma sievietes. Tā ir garīgas nepilnvērtības pazīme. Viņi zina, ka intelekts ir atkarīgs no ķermeņa izmēriem, un negrib ielaisties darīšanās ar sievietēm, kuru intelekts ir tāds pats kā viņiem.

Šie vārdi ļoti saniknoja Elenu, jo viņai nepatika, ka runā par viņas augumu.

—     Varbūt mēs liekamies pievilcīgākas, — viņa iebilda. Māsa Bārkera ar drebošiem pirkstiem aizdedza sērkociņu

un aizsmēķēja.

—   Jūs gribat mani aizvainot, — viņa sēcoši teica. — Tas var izrādīties ne sevišķi prātīgi, jo ļoti drīz jūs taču paliksiet divatā ar mani.

—    Vēl ir arī misis Outsa, — Elena atgādināja.

—    Vai tiešām? — māsa Bārkera daudznozīmīgi iesmējās.

—    Jūsu vietā es gan uz to sevišķi nepaļautos.

Dziļi ievilkusi un izpūtusi dūmus, māsa Bārkera smagiem soļiem izgāja no virtuves.

—    Ko viņa gribēja teikt? — Elena bažīgi vaicāja.

—      Tās ir muļķības, — misis Outsa komentēja māsas Bārkcras vārdus. — Tomēr, — viņa drūmi piemetināja,

—     mums nevajadzēja viņu sadusmot. Viņa nonāca lejā mazliet papļāpāt, bet mēs viņu tikai sakaitinājām. Es iesāku, un jūs pabeidzāt.

—    Viņa nedrīkstēja tik ilgi atstāt nabaga lēdiju Vorenu,

—    Elena taisnojās.

—    Nav ko viņu žēlot! — misis Outsa piebilda. — Vecā neļaus sev pāri darīt. Atstāt šo pāri vienā istabā ir tas pats, kas ieslēpt vienā būrī lauvu un tīģeri. Nevar zināt, kurš no rīta iznāks dzīvs.

—      Gribas ticēt, ka vecā lēdija Vorena nav pavisam bezpalīdzīga, — Elena teica. — Es patiešām baidos no šīs slimnieku kopējas.

—       Neļaujiet viņai pašai to saprast, — misis Outsa pamācīja.

—      Es pacentīšos. — Elena paskatījās uz pulksteni.

—      Gribētos zināt, kur šinī brīdī atrodas jūsu vīrs, — viņa bilda. — Laiks velkas tik lēni. Kaut man izdotos nodzīvot līdz viņa atnākšanai.

—    Kāpēc gan ne?

—     Es baidos, ka ar mani noliks kaut kas briesmīgs,

—    Elena atzinās.

—     Klusējiet! — misis Outsa viņai piegrūda ar elkoni.

—    Varbūt kāds mūs noklausās.

Elena atvēra virtuves durvis un pārlaida acis tukšajam gaitenim.

—   Zināt, no kā es baidos, — viņa sacīja. — Pieņemsim, kaes izdzirdēšu, kā aiz durvīm raud bērns. Man liekas, ka cs neizturēšu un iziešu ārā. Saprotiet, ja nu piepeši tur tiešām ir bērns…

—      Neesiet muļķīte, — misis Outsa viņu pārtrauca.

—    Visu laiku, kamēr es šeit strādāju, neviens vēl ne reizi nav atstājis uz sliekšņa bērnu. Mis Vorena nav tā jaunava, kurai svārku stērbelē nesis bērnu.

Elena pielēca kājās un iesmējās.

—    Esmu vainīga viņas priekšā, — Elena sacīja. — Viņa droši vien drīz gribēs iet gulēt, bet cs vēl neesmu salabojusi viņas durvju rokturi.

Nopriecājusies, ka darbs uz kādu laiku novērsīs drūmās domas, Elena skrēja pa kāpnēm uz augšu. Halle, kurai Elena gāja cauri, izskatījās tāpat kā parasti. Uzkāpusi otrā stāva kāpņu laukumiņā, Elena ieraudzīja gaismu, kas spīdēja caur mis Vorenas guļamistabas durvju stikloto augšdaļu.

«Ceru, ka viņa vēl nav apgūlusies,» Elena nodomāja un pieklauvēja pie durvīm.

—    Jā? — atskanēja mis Vorenas balss.

—    Mis Vorena, — Elena tcica. — Piedodiet, lūdzu, ka es jūs iztraucēju. Vai jūs man nevarētu iedot cirtni un pārējos instrumentus, kurus nolikāt uz. krēsla?

—       Protams, mis Keipcla, tikai citreiz neatstājiet to visu pie durvīm.

Elena dzirdēja mis Vorenas soļus, tad durvju rokturis sāka bezpalīdzīgi griezties riņķī. Elena klusēja un izbrīnīta skatījās uz rokturi.

—    Jūs nevarat durvis atvērt? — Elena jautāja.

—    Nevaru, — atbildēja mis Vorena. — Rokturis griežas uz visām pusēm, bet durvis neatveras.

Divdesmit treša nodaļa KO MUMS DARĪT AR PIEDZERUŠOS JŪRNIEKU?

Mazliet satraukta, Elena tomēr nezaudēja cerības.

—    Nekas, — viņa teica. — Es atvēršu durvis no ārpuses. Viņa droši satvēra rokturi, taču juta, ka tas griežas tik

viegli kā ieeļļots.

—     Liekas, ka rokturis ir pilnīgi atskrūvējies, — Elena iesmējās. — Mis Vorena, tur jums ir instrumenti, kā jūs domājat, vai jūs varēsiet to pieskrūvēt?

—    Nē, šeit nav skrūvgrieža, — mis Vorena atbildēja. — Nav svarīgi. Outss to salabos rīt no rīta.

—    Bet mis Vorena, — Elena uzstājīgi tcica, — tas ir ļoti slikti, ka jūs esat ieslēgta. Ja nu… teiksim, izceļas ugunsgrēks?

—   Kāpēc jums jāpiemin (āda nelaime? Lūdzu, mis Keipela, ejiet projām, man jāpabeidz svarīgs darbs.

—    Bet vai atslēga jums ir? — Elena jautāja.

—    Nē, slēdzene ir salūzusi, tāpēc ir pielikta bultiņa… Bet tagad, lūdzu, lieciet mani mierā.

Sapratusi, ka no mis Vorenas neko nepanāks, Elena satraukta devās atpakaļ. Kad viņa gāja garām Zilajai istabai, māsa Bārkera, izdzirdusi troksni, izbāza galvu pa durvīm.

—    Kas tur vēl atgadījies? — viņa jautāja.

Elena izstāstīja par radušos situāciju, un slimnieku kopēja ļauni iesmējās:

—    Ko es jums teicu? Viņa tīšām ir ieslēgusies.

—     Negribu ticēt, — Elena iebilda. — Kāpēc viņai tas vajadzīgs?

—    Viņa ir pārbijusics līdz nāvei. Jā, cs jau to paredzēju… Un es paredzu vēl kaut ko. Jums, mana dārgā, viss vēl priekšā.

Elenu pārsteidza māsas Bārkcras prāta asums.

—    Māsa! — viņa, pēkšņa impulsa vadīta, iesaucās. — Es gribu jums atvainoties. Ja cs jūs kaut kā esmu aizvainojusi, tad tas nebija tīšām.

—    Pārāk vēlu attapāties, — māsa Bārkera iespurdzās. — Jūs jau savas domas izsacījāt.

—    Varbūt cs kaut ko vēl varu darīt?

—    Tikai zvērēt, ka klausīsiet mani bez ierunām.

Elena svārstījās, jo zināja, ka māsa kategoriski iebildīs pret

ārsta Perija klātbūtni. Devusi solījumu klausīt, viņa vairs nevarēs ārstu ielaist. Tomēr jāņem vērā, ka diezin vai viņš tūdaļ metīsies palīgā, zinādams, ka mājā nopietns šķērslis maniaka ceļā ir šī sieviete, kas apveltīta ar neparastu fizisko spēku un asu kā seska zobi prātu.

Elena izstiepās taisna un atdeva godu māsai Bārkcrai.

—    Klausos, seržant! — viņa tcica.

—    Es nejokojos, — māsa Bārkera sarauca pieri. — Man nav pārliecības, ka jums var pilnīgi uzticēties. Cik es sevi atceros, man nav nācies noklausīties tādus aizvainojumus, un no kā? No piedzērušās dienestnicces un rupjas, neaudzinātas meitenes!

—    Bet, māsa! — Elena iesaucās. — Es taču negribēju…

Māsa Bārkera nekādi nevarēja aizmirst savu aizvainojumu.

—   Jā, šitā alkoholiķe iesāka, — viņa piebilda. — Un jūs viņai piebalsojāt.

—   Nē, vienkārši man vajadzēja pieskaņoties viņai, tāpēc ka viņa bija tīri kā apmāta. Un es nepiekritu arī tam, ko viņa pirms tam teica.

—    Ko tad viņa teica?

Kad māsa Bārkera ieurbās viņā ar ziblgām acīm. Elena saprata, kā vajadzētu justies trusītim milzu čūskas priekšā.

—      Viņa tcica, ka jūs laikam esot vīrietis, — meitene atzinās.

Māsa Bārkera krampjaini norija siekalas.

—     Viņa par to samaksās, — māsa norūca, atgriežoties Zilajā istabā.

Kāpjot lejā uz virtuvi, Elena pārdomāja notikušo. Veltīgi viņa bija centusies pieglaimoties slimnieku kopējai, veltīgi bija nodevusi misis Outsu — tā bija liekulība, bet Elena neieredzēja liekuļus.

Tomēr galu galā Elena nolēma, ka neko sliktu nav izdarījusi. Viņa taču nevienam nav stāstījusi par epizodi ar bārdas skuvekli. Kad misis Outsa izteica savas aizdomas, Elena tūlīt pat tās noraidīja, bet, ja māsa viņai nepatīk, tā ir viņas personiskā lieta. Ieraugot telefonu, meitene atkal atcerējās pēdējos nolikumus, ko gandrīz jau bija aizmirsusi. Vienas bailes ātri bija aizdzinušas citas, bet tagad viņa, galvenokārt, baidījās no māsas Bārkeras.

«Es domāju, ka jāpiezvana ārstam Perijam,» viņa tcica pati sev, «lai viņš zinātu, kas noticis ar profesoru.»

Šoreiz pagāja diezgan ilgs laiks, iekams ārsts Perijs paņēma klausuli.

—     Kas noticis? — viņš jautāja aizsmakušā un miegainā balsī.

—   Profesors ir apdullināts, Elena atbildēja, — bet mis Vorena ieslēgta viņas guļamistabā.

Tā kā ārsts Perijs nekādi neatsaucās uz viņas vārdiem, Elena steidzās atvainoties par savu zvanu:

—       Es domāju, ka man nevajadzēja jūs traucēt. Taču man liekas ļoti dīvaini, kā visi pazūd cits pēc cita. Ko jūs par to domājat?

—   Lai es uz vietas palieku, ja es kaut ko saprastu, — ārsts atbildēja. — Liekas taču, ka viss ir kārtībā. Es domāju, ka visgudrāk izdarīja mis Vorena. Kāpēc jums nesekot viņas piemēram?

—     Varat man neticēt pēc tam, kad sacēlu tādu troksni, tāpēc ka negribēju gulēt lēdijas Vorenas istabā, bet cs neguļu, lai neatstātu sirmgalvi vienu ar šo kopēju.

—    Jūs domājat, ka māsa izturas rupji pret veco sievieti?

—     Nezinu. Bet cs zinu, ka māsai Bārkcrai ir drausmīgs raksturs.

—    Tad es došu jums derīgu padomu. Ja starp šīm abām dāmām tiešām izraisīsies nopietns skandāls, uzmetiet savus svārkus vecenei uz galvas un piebeidziet viņu.

Lai gan arī misis Outsa centās pārliecināt Elenu, ka vecā sieviete, jādomā, ir bīstamāka, Elena tomēr palika pie saviem uzskatiem.

—   Paldies par padomu, — viņa nočukstēja. — Man ir ļoti neērti, ka es jūs iztraucēju, bet jūs taču pats teicāt…

—   Pagaidiet, nepakariet klausuli! — ārsts palūdza. — Es domāju, ko darīt ar profesoru. Varbūt man aizbraukt pie jums?

—      Viņš izskatās tiešām šausmīgi, — Elena piebilda, cenšoties izmantot doto iespēju.

—    Dabiski. Ko mis Vorena izdarīja?

—    Viņa pataustīja pulsu un ietina viņam kājas.

—      Labi. — Elena dzirdēja atvieglotu elpas vilcienu. — Nav slikti. Viņa ir gudra sieviete. Pagaidām ar to pietiek. Ja es pārdomāšu, tad tūlīt aizbraukšu. Lai vai kā, bet pieliek ar vienu jūsu vārdu, un es braucu.

—    Un jūs atbrauktu manis dēļ? — Elena jautāja.

—    Tikai jūsu dēļ.

Neraugoties uz nogurumu un vientulību, neraugoties uz briesmām, Elena juta jaunu spēku pieplūdumu.

—     Tagad, kad es to zinu, — viņa sacīja, — cs nemaz negribu, lai jūs brauktu uz šejieni. Tagad man vairs ne no kā nav bailes, cs…

Viņa ātri pakāra klausuli, jo izdzirda soļus. Māsa Bārkera, pārkārusies pāri margām, no kāpņu laukumiņa skatījās uz viņu.

—    Kas tas bija? — viņa vaicāja.

—    Ārsts, — Elena atbildēja. — Es piezvanīju viņam un pastāstīju par profesoru, bet viņš nolēma, ka braukt šurp nav obligāti.

—      Viņš gribētu mūs pārsteigt nesagatavotus, — māsa Bārkera svinīgi paziņoja. — Es neticu šim jaunajam cilvēkam… Vai jums nebūtu labāk doties pie savas alkoholiķes? Man liekas, jūs pārāk ilgi atstājat viņu vienu.

Drūmu nojautu pavadīta, Elena steidzās uz virtuvi. Atvērusi durvis, kas ved uz lejas halles kāpnēm, viņa uzgrūdās ar kāju kādam nelielam cietam priekšmetam, kas ar apdullinošu dārdoņu vēlās lejā no pakāpiena uz pakāpienu. Kāpņu beigās to panākusi, Elena ieraudzīja, ka tā ir tukša skārda kārba, kurā bijis piens.

—    Misis Outsa! — ieiedama virtuvē, Elena sauca. — Kas atstājis šo kārbu uz kāpnēm?

—    Nezinu, — misis Outsa atbildēja.

Elenai pēkšņi radās lielas šaubas un viņa palūkojās uz skapja augšu, tomēr atviegloti uzelpoja, pārliecinājusies, ka pudele vēl ir turpat un, acīmredzot, nav aiztikta.

Lai gan tas apliecināja, ka misis Outsa nav grēkojusi, Elenai likās, ka viņas stāvoklis kļuvis ievērojami sliktāks: lūpās atkal rotājās nenoteikts smaids, seja bija zaudējusi parasto enerģisko izteiksmi, skatiens tapis miglains. Palūkojusies uz viņu, Elena atcerējās matrožu dziesmas rindiņu:

«Ko mums darīt ar piedzērušos jūrnieku?»

«Rīt no rīta cs sākšu rakstīt grāmatu par alkohola kaitīgumu,» Elena nodomāja, gluži kā skolēns, kuram par sodu liek rakstīt vēstuli mātei.

Bija pilnīgi skaidrs, ka misis Outsai nākas varonīgi nopūlēties, lai koncentrētos Elenas stāstam par mis Vorenas durvju rokturi, jo viņa katru teikumu atkārtoja jautājuma formā.

—     Outsam gribēsies ēst, — tas bija viss, ko viņa Elenai atbildēja.

Sapratusi mājienu, Elena paņēma paplāti.

—     Es jums palīdzēšu sameklēt pieliekamajā produktus,

—    viņa teica. — Celieties.

Saņēmusi misis Outsu zem padusēm, Elena centās viņu piecelt, tomēr sieviete, mazliet paslējusies, atkrita atpakaļ savā krēslā.

—        Man vēl drusciņ jāpasēd, — viņa piebilda.

—        Neaizmirstiet, ka man vēderā ir puse pudeles. Tūlīt viss būs kārtībā.

«Labi,» Elena nolēma. «Es pati visu atnesīšu.»

Elena nodomāja, ka gājiens vienai pašai uz pieliekamo būs laba gribas spēka pārbaude, un atvēra mazgātavas durvis. Kad noklikšķēja elektrības slēdzis, visi šīs pustukšās, tīrās telpas stūri atmirdzēja dzeltenā gaismā. Varēja dzirdēt, kā ārpusē, tumšajā gaitenī, vaļīgi aizvērtā loga rāmis sitas pret slēģiem.

Šī skaņa krita uz nerviem, tāpēc ka radās iespaids, it kā kāds lauztos iekšā mājā. Gaitenis blāvajā lampiņas gaismā likās kā dziļš tunelis. Aiz stūra sākās Nāves takas tumšais labirints.

Elena zināja, ka nedrīkst ļauties iztēlei. Viņa nedomās par šausmām, kas notikušas šīs mājas sienās, par upuri, kura dvēsele varbūt lidinās gaisā, nogūlusics putekļos vai iespiedusies zem akmeņiem.

Atgādinot sev, ka pati ir piedāvājusies aiziet pēc produktiem, Elena ļoti rūpīgi apskatīja katru stūri, kur būtu iespējams noslēpties. Tad viņa iegāja pieliekamajā.

Bez šķiņķa un sīpolu virtenes, kas karājās pie sienas, plauktos bija tik daudz pude]u un kārbu, ka ziņkārība pārvarēja bailes. Te glabājās tik milzīga visdažādāko konservu rezerve, ka grūti bija izvēlēties.

Viņa sakrāva uz paplātes kārbas ar mēli, ar sardīnēm, ar auksto gaļu, ar zivi želejā, ar zirnīšiem, ar pastēti.

Piespiedusi paplāti pie sāniem, meitene izslēdza gaismu pieliekamajā un ar kāju atvēra mazgātavas durvis. Atskanēja šķindoņa, un skārda paplāte, kas bija pieslieta pie sienas, nokrita uz betona grīdas.

Elena domīgi savilka pieri. Viņai nepatika, ka tādas lietas atkārtojas. Piepeši viņai radās atskārsme. Misis Outsa nevar dzirdēt viņas soļus, jo kājas Elenai ieautas mīkstās kurpēs, tāpēc viņa salikusi šos skārda traukus, lai dzirdētu meitenes tuvošanos.

Ja tas ir tā, tad misis Outsa kaut ko slēpj un viņas spēle ir negodīga. Lai gan paplāte bija smaga, Elena ātri iesteidzās virtuvē.

Misis Outsa vēl arvien sēdēja savā krēslā ar muguru pret Elenu; aiz viņas, sakrustojusi rokas, stāvēja māsa Bārkera.

—    Kur jūs bijāt? — viņa jautāja.

—     Pieliekamajā, — Elena atbildēja, — gāju pēc ēdiena Outsam. Mēs nodomājām, ka visiem derētu mazliet iekost, lai laiks paietu ātrāk. Vai jūs nevēlaties?

Māsa Bārkera pamāja, saglabājot dīvainu smaidu uz lūpām, un Elena steidzās paskaidrot:

—    Es domāju, ka mēs ar misis Outsu paēdīsim šeit, bet jums es kaut ko aiznesīšu uz jūsu istabu. Labi? Kādi scndviči jums vislabāk garšo?

—     Pajautājiet misis Outsai, kas viņai vislabāk garšotu, — māsa Bārkera teica. — Es domāju, ka jums nāksies strādāt viņas vietā.

Elenu pārņēma nelaba nojauta. Ar troksni nolikusi paplāti uz galda, viņa metās pie misis Outsas. Bet meitene nepaspēja vēl pieiet klāt, kad misis Outsa izstiepa rokas uz galda un nolika uz tām galvu.

—         Kas jums notika? — Elena iesaucās. — Vai jūs esat slima?

Misis Outsa ar pūlēm pavēra vienu aci.

—    Gribas gulēt, — viņa norūca. — Gulēt…

Sieviete apklusa, bet Elena sāka kratīt viņu aiz pleca.

—    Mostieties! — meitene kliedza. — Neatstājiet mani! Jūs taču apsolījāt!

Misis Outsas acis uz mirkli atplauka vainīgā smaidā, it kā viņa kaut ko miglaini atcerētos, taču tūlīt atkal apdzisa.

—    Kāds… laikam… piemaisījis… man… — viņa murmināja. — Mani apdzirdījuši…

Galva atkal nokrita uz rokām, acis aizvērās, un viņa sāka šņākt.

Elena jutās pilnīgi bezspēcīga un vēroja, kā misis Outsa iegrimst smagā miegā. Māsa Bārkera stāvēja blakus un laizīja lūpas, it kā izbaudīdama visu stāvokļa smieklīgumu. Beidzot Elena jautāja.

—    Vai ar viņu neko nevar izdarīt?

—    Kāpēc gan nepiedāvāt viņai iedzert? — māsa izsmējīgi teica. — Tas, domājams, atdzīvinātu viņu.

Piezīme skanēja nepārprotami ņirdzīgi. Elenai nebija ne mazāko šaubu par katastrofas cēloņiem. Tāpat kā zagli pirms zādzības iemidzina sargsuņi, tā kāds ir izmantojis viņas prombūtni, lai tiktu galā ar misis Outsu.

Baidīdamās aizvainot māsu Bārkeru, lai gan nebija šaubu, ka tieši viņa ir vainīga, Elena centās izskatīties un runāt tā, lai slimnieku kopēja nenojaustu viņas aizdomas:

—    Kā jūs domājat, kas ar viņu noticis?

Māsa Bārkera nicīgi iesmējās.

—    Neesiet muļķe, — māsa atbildēja. — Tas ir skaidrāks par skaidru. Viņa ir pilna kā mārks.

Divdesmit ceturta nodaļa MIELASTS

Lai gan negaidītā misis Outsas zaudēšana Elenai bija izraisījusi šoku, māsas Bārkcras vārdi viņu nedaudz nomierināja. Līdzīgi vēja brāzmai tie aizmēza visas aizdomas.

Neviens misis Outsai miega zāles nebija iebēris, vienkārši viņas labie nodomi bija izrādījušies bezspēcīgi kārdinājuma priekšā.

— Kā viņa varēja pasniegt brendija pudeli? — Elena jautāja. — Es esmu pārliecināta, ka uzlīst uz skapja viņa nespēja.

Māsa Bārkera ar kājas spērienu pievirzīja skapim smago kājsoliņu, uzkāpa uz tā, izstiepa roku un paņēma no augstā plaukta pudeli.

—    Jūs aizmirstat, ka ne jau visām sievietēm tā noskausts augums kā jums, — viņa sacīja. — Misis Outsa ir īsāka par mani, bet rokas viņai ir garas kā gorillam.

Elena iekoda lūpā, jo saprata, kā viņa ir piekrāpta.

—    Varat nosaukt mani par pēdējo muļķi, — viņa teica,

—     bet es ticēju viņas solījumam. Un tomēr brendiju viņa nav aiztikusi. Pudele vēl arvien ir līdz pusei.

Nicīgi iespurgusies, māsa Bārkera izvilka korķi, pasmaržoja pudeles saturu un uzlēja nedaudz sev uz delnas virspuses.

—    Udentiņš, — viņa piebilda.

Elena pārmetoši palūkojās uz misis Outsu, kas gulēja uz galda un krāca.

—   Ko mēs ar viņu darīsim? — viņa bezpalīdzīgi jautāja.

—    Atstāsim šeit.

—   Varbūt uzlikt aukstu etiķa kompresi uz pieres? — Elena neatlaidās. — Viņai taču ir ļoti neērti, un, man šķiet, viņai ir temperatūra.

—   Nekādas kompreses! — māsa Bārkera atcirta. — Viņa mūs ir piekrāpusi, un mums nav laika te noņemties. Viņa vairs nav cilvēks, bet vienkārši mēsls. Labāk paēdīsim vakariņas. Es neesmu ēdusi pusdienas, tāpēc krītu vai no kājām nost. Aiznesiet paplāti uz manu istabu, mēs paēdīsim tur.

Lai arī slimnieku kopējas vārdos bija jūtams mājiens uz iespējamu samierināšanos, Elena tomēr jutās kā jauniesauktais seržanta priekšā.

—    Ko jūs gribētu? — viņa paklausīgi jautāja.

—     Aukstu gaļu, kartupeļus, sieru, marinētus gurķīšus. Sagatavojiet pēc iespējas vairāk sendviču un uzvāriet stipru tēju. Atcerieties — mēs nedrīkstam iemigt.

—     Vai jūs tiešām domājat, ka mums draud briesmas?

—    Elena vaicāja drebošā balsī.

Māsa Bārkera vērīgi palūkojās uz viņu:

—     Nu gan man ir laimējies būt ar jums kopā. Jūs esat dumja, un dumjš cilvēks ir divtik bīstamāks par jebkuru nelieti. Vai jūs protat skaitīt?

—    Protams.

—    Tad skaitiet. Pusdienās šeit bija deviņi cilvēki. Tagad palikuši tikai divi. Cik mums trūkst?

—     Septiņu, — Elena čukstēja, tikai tagad to pa īstam apjēgdama.

Māsa Bārkera ar drūmu apmierinājumu aplaizīja lūpas un jautāja:

—   Un vai jūs saprotat, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka viņš nāk mums arvien tuvāk un tuvāk.

Lai arī Elena bija pārliecināta, ka slimnieku kopēja tikai grib viņu vēl vairāk iebiedēt, tomēr sajuta, kā sāka dauzīties sirds, kad sieviete izgāja no virtuves. Kaut gan varēja manīt māsas Bārkeras acīm redzamo nelabvēlību, viņas sabiedrība bija labāka nekā vientulība.

Cita citai sekojušās katastrofas tik ļoti bija novājinājušas meitenes spēju pretoties bailēm, ka viņa baidījās kaut brīdi palikt viena. Katrs vēja trieciens pret vāji nostiprināto loga slēģi atbalsojās viņas sirdī. Šeit, puspagraba stāvā, vētras auri skanēja pieklusināti, bet dārzs bija tuvāk. Krūmi cirtās pret stiklu kā krampjaini pirksti, zari locījās kā zemūdens briesmoņu taustekļi.

«Viņš grib ielauzties mājā,» Elena domāja. «Varbūt mājai ir kāda man nezināma slepena ieeja. Kurš katrs var noslēpties kāpnēs vai kādā no tukšajām istabām.»

Viņas vienīgā vēlēšanās tagad bija pēc iespējas ātrāk nokļūt pie māsas Bārkeras. Kamēr uzvārījās ūdens, viņa sagatavoja sendvičus, bet ēst vairs negribējās.

Elena steidzīgi uzlika šķīvjus ar scndvičicm uz paplātes un atgriezās savā puspagraba viesistabā, kur uz spirta lampiņas vārīja tēju. Domas visu laiku mežģījās un pārtrūka kā vecas leijerkastes melodija.

«Esmu pārliecināta, mis Vorena jūtas ļoti apmierināta, ka ir ieslēgta savā istabā… Tas nebūtu noticis, ja es būtu kārtīgāka… Viņa minēja tos vārdus par ieradumu un raksturu, lai liktu man saprast, ka esmu vainīga… Atklāti runājot, es tiešām esmu vainīga… Es un neviens cits.»

Šis, ka viņai likās, loģiskais secinājums meiteni nedaudz nomierināja, tomēr domas turpināja darboties. Varbūt kāds neredzams posms notikumu virknē tuvināja šīs šaha partijas rezultātu?

Viņa pati ar savu impulsivitāti, mis Vorena ar viņas egoismu un misis Outsa ar slepeno tieksmi uz stiprajiem dzērieniem, — viņas katra pārstāvēja noteiktu tipāžu un, varētu likties, pilnīgi neatkarīgi cita no citas spēlēja savu lomu. Tomēr viss ritēja saskaņā ar noteiktu plānu, it kā viņas būtu bandinieki prasmīga šahista rokās; lai kāds arī būtu katra bandinieka gājiena iemesls, tagad tic atradās uz šaha galdiņa neredzamajam spēlētājam izdevīgā pozīcijā.

Tējkanna izgrūda garaiņu mutuli, un vāciņš sāka drebēt, izšļakstīdams verdošu ūdeni. Elena ātri uzlēja lēju un devās augšā pa kāpnēm, bailīgi atskatīdamās pār plecu. Iegājusi Zilajā istabā, viņa ātri aizvēra durvis.

Šķērsojot blāvi apgaismoto telpu un cenšoties nešķindināt traukus, Elena nedzirdēja lēdijas Vorenas krākšanu. Māsa Bārkera savā istabā pie izsmēķa aizdedza jaunu cigareti. Kad Elena bija nolikusi paplāti uz galda, kopēja tūlīt pat sāka sūdzēties.

—   Es gandrīz salauzu pirkstu, cenzdamās pagriezt atslēgu. — Viņa pamāja uz otru durvju pusi. — Tā ir vienkārši nejēdzība, ka esmu ievietota istabā, kas savienota ar sveša vīrieša guļamistabu.

—     Agrāk tur bijusi profesora tualetes istaba, — Elena skaidroja. — Turklāt profesors nav tāds cilvēks. Diezin vai viņš šonakt nāks pie jums.

Meitene aizgriezās, lai apslēptu smīnu. Šī epizode viņu ne tikai uzjautrināja, bet arī iedrošināja, tāpēc ka tā pilnīgi noraidīja misis Outsas aizdomas. Turklāt Elena saprata: māsas Bārkcras stiprās rokas tomēr nav žņaudzēja rokas.

—     Varbūt atvērsim durvis, lai varētu dzirdēt, ja lēdija Vorena jūs sauc? — Elena jautāja.

—       Nesauks, — māsa Bārkera norūca. — Es viņu nomierināju.

—    Tas ir, jūs gribat teikt, ka aizmidzinājāt viņu kā… kā mazu bērnu?

—    Kāpēc gan ne? Vecs cilvēks ir kā mazs bērns.

—    Bet man liekas, ka tas ir pārāk bargi.

Māsa Bārkera tikai kaut ko neskaidri norūca, ieliedama sev tēju, kam piepilināja klāt nedaudz brendija. Elena izbrīnīta vēroja, kā viņa uz sava šķīvja krāva aukstus kartupeļus, pastēti, biezas gaļas šķēles un virsū salika marinētus gurķīšus.

«Ar to būtu gana jebkuram vīrietim,» Elena domāja, raudzīdamās, kā māsa Bārkera iztukšo savu šķīvi.

Brendijs mazliet remdināja slimnieku kopējas dusmas, viņa pacēla pudeli un palūkojās uz Elenu:

—    Vai neicliesiet arī sev kādu pilienu?

—    Nē, paldies.

—    Pamēģiniet, kamēr vēl esat dzīva. Šis tips jau ir izjutis asins garšu. Vai jūs redzējāt, kā misis Outsa turējās pie pudeles? Viņai to vajadzēja izdzert tukšu līdz dibenam. Ar to cilvēku ir pilnīgi tāpat. Viņš ir kā izsalcis tīģeris ar asiņainiem ilkņiem.

Elena uzlika uz sava šķīvja siera šķēlīti, no kuras noknibināja pa gabaliņam.

—        Māsa, — viņa jautāja, — kāpēc jūs esat tik naidīga pret mani?

—     Tāpēc, ka jūs man atgādināt vienu sievieti, kuru es neieredzu, — māsa atbildēja. — Viņa bija uz mata kā jūs

—       sīks, kaulains radījums ar tievām kājiņām, pastāvīgi ķiķinājās, mati kā aitai vai lētai lellei. Viņa tikai bija blondīne.

—      Kāpēc gan jūs šo blondīni neieredzējāt? — Elena vaicāja, gribēdama apmierināt savu dabisko ziņkārību.

—    Vīrieša dēj, — māsa Bārkera atbildēja. — Tas notika tolaik, kad es tikko biju sākusi strādāt. Viņš bija ārsts, ļoti gudrs cilvēks, bet tik maza auguma, ka es būtu varējusi uzlikt viņu uz ceļgala un iepliķēt.

—    Pretstati parasti pievelkas, — Elena piezīmēja. — Vai jūs bijāt saderināti?

Elena izrādīja patiesu interesi, tāpēc ka slimnieku kopējas atzīšanās viņai atgādināja gaidāmo romānu ar ārstu Periju.

«Dīvaini,» domāja Elena, kam parasti patika dramatizēt situāciju, «mēs tikko kā esam iepazinušās un ne sevišķi uzticamies viena otrai, tomēr sēžam šeit pie tējas tases un tērzējam, jo abas esam iemīlējušās.»

—   Nē, mēs nebijām saderināti, — māsa Bārkera atbildēja.

—      Bet tam vajadzēja notikt. Mēs būtu apprecējušies, taču nolādētā blondīne man viņu atņēma.

—    Cik nejauki! — Elena iesaucās patiesā līdzjūtībā.

—     Nejauki? — māsas Bārkcras sīkajā smiekliņā skanēja sarūgtinājums. — Viņa izpostīja manu dzīvi. Tas bija mans vienīgais vīrietis. Vairāk neviena nav bijis. Un nebūs arī.

—    Vai viņi apprecējās? Ucna vaicāja.

—      Nē, blondīne viņu pameta, viņš tai bija vajadzīgs tikai īsu brīdi. Bet no viņa palika pāri tikai čaula. Un cs viņam vairs nebiju vajadzīga… Tāpēc es ienīstu visas sievietes, kas līdzinās tai. Un, ja kāds grib viņām apgriezt sprandu, es novēlēšu labas sekmes.

Māsa Bārkera paskatījās uz lilenu, un meitene savilkās kā gliemezis, kas ierāvies savā čaulā. Viņa vairs nevēlējās stāstīt par sevi un savām cerībām, gribēdama tikai izbēgt no atriebības nelaimīgās līdzības dēļ ar māsas Bārkcras sāncensi.

—     Mums abām ir daudz kopēja, viens liktenis, — viņa tcica. — Mani vīrieši nekad nav ievērojuši, tāpēc ka esmu tik maza auguma.

Māsas Bārkeras acis iemirdzējās, un Elena saprata, ka ēsma ir norīta.

—    Bet jums taču ir romāns ar ārstu?

—   Protams, nc. Šo pasaku ir izdomājusi misis Outsa. Man vēl nekad nav bijis īsta romāna. Vienmēr ir nācies pašai pelnīt iztiku, un nekad nav bijis naudas skaistai kleitai.

—    Vai tas ir tiesa? — māsa Bārkera uzstāja.

Elena pameta ar galvu, atcerēdamās savu vientulību un neskaitāmos pazemojumus, kad viņa vēl bija pusaudze. Māsa Bārkera ļoti uzmanīgi lūkojās uz viņu un noticēja, lai gan meitene bija līdzīga liktenīgajai blondīnei.

Šinī brīdī Elena viņai likās neattīstīta vārgule, nevienam nevajadzīga, neko neprotoša niecība. Ja meiteni nogalinās, neviens viņu neatcerēsies, neviens viņu nepažēlos. Atbrīvosies vēl viena darba vieta.

Tagad māsa Bārkera vairs nejuta niknumu pret šo niecību, tikai nicināšanu.

Viņa atkal paņēma brendija pudeli, un Elena protestējoši iesaucās:

—    Lūdzu, nevajag!

—      Vai jūs domājat, ka no karotes brendija es vairs neturēšos uz kājām? — slimnieku kopēja atcirta.

—      Nē, bet pēc visa tā, kas šeit noticis, cs baidos, vai brendijā nav iebērtas miega zāles.

—     Ja tā ir, tad jūs paliksiet pilnīgi viena. Riskēsim,

—    māsa pielika tasīti pie lūpām un izdzēra vienā paņēmienā.

—       Mani tas apmierina, — viņa turpināja. — Kad viņš ieradīsies, tad ķersies klāt tieši jums. Ja cs iejaukšos, viņš izrēķināsies arī ar mani.

—     Es neatkāpšos no jums! — Elena iekliedzās. — Mēs esam palikušas tikai divas vien! Ja ar jums kaut kas notiks, es no bailēm sajukšu prātā.

—    Viss ir atkarīgs no jums, — māsa Bārkera ļauni tcica.

—    Jūs esat tik vārga, ka jums nedrīkst noticēt. Jūs apkrāpsiet mani, lai tikai glābtu savu ādu.

Strīdēties tālāk nebija nozīmes. Elena, galīgi zaudējusi apetīti, sēdēja un skatījās, kā slimnieku kopēja pabeidz savas vakariņas. Tas bija nomācoši lēns process, jo katrs māsas Bārkeras norītais kumoss mijās ar dūma ievilkšanu.

Mazā istaba bija dūmu pilna, un slimnieku kopējas milzīgā baltā figūra vīdēja kā caur miglu. Reizēm Elenas nogurušās acis viņu uztvēra kā izplūdušu mākoni. Gaiss bija mitrs un karsts kā džungļos.

«Es nedrīkstu aizmigt,» Elena izmisīgi domāja. «Ja cs novērsīšu acis no māsas, viņa izkūpēs.»

Lai gan Elena drudžaini centās koncentrēties, tomēr dvēseles dziļumos viņa bija pārliecināta, ka turas pie kaut kā mānīga, kas slīd projām. Misis Outsa viņu ir nodevusi, un māsa Bārkera arī nodos.

Tomēr vismaz laiks iet uz priekšu, nakts kādreiz beigsies. Acīmredzot, šī pati doma ienāca prātā arī māsai, tāpēc ka viņa ieskatījās nelielajā ceļojuma pulkstenī, kas stāvēja uz kamīna plauktiņa.

—     Viņš var atnākt kuru katru brīdi, — viņa teica.

—    Interesanti, ar ko viņš sāks.

Elena centās savaldīt drebuļus, jo saprata, ka māsa speciāli kaitina viņu, gluži kā stulbenis no vecākām klasēm piespiež pie sienas sīko pirmklasnieku, lai dzirdētu viņa spiedzienu. Sakopojusi drosmes pēdējās paliekas, viņa negaidīti pārgāja pretuzbrukumā.

—     Jums nevajadzētu ko aizmirst, — viņa sacīja. — Par mani nevienam nav sevišķas intereses, kamēr esmu dzīva, bet, ja mani nogalinās, cs kļūšu ievērojama persona. Ja ar mani kaut kas šeit šonakt noliks, noteikti sāksies izmeklēšana un par to rakstīs visas avīzes. Un apvainos jūs.

Māsa Bārkera sarauca pieri — viņa pārdomāja tādu pavērsienu. Viņas dzīve bija pilnīgi atkarīga no profesionālās reputācijas, kurai ļoti kaitētu, ja viņas vārds tiktu pieminēts avīzēs un viņu apvainotu gļēvulībā un bezatbildībā.

—     Nemuļķojieties, — viņa sacīja. — Turēsimies kopā… Kas tas par troksni?

Elena arī izdzirda troksni, dobjus sitienus kaut kur apakšstāvā.

—    Tā kā dauzītos pie ieejas durvīm, — viņa tcica.

—    Neejiet nekur, — māsa Bārkera viņu brīdināja. — Tās var būt lamatas.

—    Bet man jāiet! Ja nu tas ir Outss.

Māsa Bārkera nepaspēja aizlurēt Elenu, kas, atvērusi durvis, ieskrēja Zilajā istabā. Kad viņa klusītiņām bija aizskrējusi līdz kāpņu laukumiņam, troksnis skanēja skaidrāk

—      skaļš un pavēlošs. Dauzījās pie ieejas durvīm, vienlaikus spiežot arī zvana pogu.

Elena apstājās un turējās pie margām, viņas smadzenes bija kā paralizētas, māsas Bārkcras brīdinājumu saindētas. Cilvēks, kas stāvēja aiz durvīm, varēja būt Outss, kas atgriezies ātrāk, nekā viņa cerēja. Pārāk ātri… Tieši tāpēc Elena baidījās pakustēties.

Pēkšņi viņai radās jauna doma. Neizskaidrojams instinkts viņai teica, ka aiz durvīm ir ārsts Pcrijs. Lai gan ārsts visādi bija centies viņu nomierināt, tomēr situācija «Kalngalos» kļuvusi draudoša, un viņš to ir sapratis.

Ar mirdzošām acīm Elena steidzās lejā pa kāpnēm. Šinī brīdī laukumiņā iznāca māsa Bārkera.

—    Stāviet! — viņa kliedza. — Neatveriet durvis!

—     Bet man jāatver! — Elena aizelsusies sauca. — Tas ir ārsts. Viņš solījās atnākt. Man viņam jāatver durvis!

Elena izdzirda aiz sevis slimnieku kopējas smagos soļus un centās skriet vēl ātrāk. Tomēr Elenas pūles bija veltīgas, stipras rokas viņu satvēra, kad meitene bija pie durvīm, kas ved uz priekšnamu.

—     Klusu, muļķīt, — māsa Bārkera čukstēja, aizspiedusi Elenai muti. — Tas ir viņš!

Divdesmit piektā nodaļa VĒROTĀJS

Neraugoties uz māsas Bārkeras brīdinājumiem, Elena ccntās izrauties. Viņa bija pārliecināta, ka aiz durvīm atrodas ārsts Pcrijs. Bija mokoši apzināties, ka viņš ir tik tuvu, tomēr viņa nevar tikt pie tā.

Kad slimnieku kopēja stingri apņēma viņu ar vienu roku, bet otru uzspieda sejai, Elena saprata, ka cīņa ir zaudēta. Māsa bija apbrīnojami stipra, un meitene varēja tikai mazliet paspārdīties ar kājām, kas bija ieautas mīkstās kurpēs ar tūbas zolēm.

Viņai likās, ka dauzīšanās turpinās veselu mūžību. Māsa Bārkera cieši turēja Elenu. Tad troksnis pie durvīm apklusa, bet atjaunojās kaut kur mājas otrā pusē.

—    Viņš aizgājis pie mājas aizmugurējām durvīm, — māsa Bārkera drūmi tcica. — Ietiepīgs! Bet cs esmu vēl ietiepīgāka.

Elena tikai vārgi locījās. Viņa juta, ka trūkst elpas māsas Bārkeras dzelžainajos apkampienos. Kad pēc dažām minūtēm uzbrukums ieejas durvīm atjaunojās, Elena domāja, ka ilgāk neizturēs.

«Ej projām, mīļais,» viņa domās lūdza ārstu Periju. «Tas ir veltīgi. Dari to manis dēļ. Ej projām, tas ir veltīgi.»

Beidzot viss apklusa, it kā ārsts būtu saklausījis viņas lūgumu, un iestājās tāds ilgstošs klusums, ka māsa Bārkera viņu beidzot atlaida.

—      Vai! — Elena saķēra kaklu. — Jūs mani gandrīz nožņaudzāt.

Māsa Bārkera sēcoši iesmējās:

—      Gaidi vien pēc visa tā pateicību! Žēl, ka cs viņu neielaidu. Jums kakls vairs nesāpētu, viņš būtu jūs izārstējis uz laiku laikiem!… Nebija vērts jūs glābt!

—       Jūs mani neizglābāt, — Elena teica. — Tas bija ārsts Perijs.

—    Kā jūs zināt?

—    Viņš solījās atnākt pie manis.

Māsa Bārkera sarauca savas kuplās uzacis.

—    Jūs taču teicāt, ka jums ar viņu nav nekāda romāna.

Elena jutās pārāk slikti, lai iebilstu.

—    Kāda tam tagad nozīme? — viņa gurdi teica. — Jūs viņu tā kā tā esat padzinuši.

—    Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka jūs man samelojāt. Jūs ccntātics izraisīt līdzjūtību un izmantot to. Un visu laiku paslepus smējāties par mani.

Palūkojusies uz slimnieku kopējas sadrūmušo seju, Elena atcerējās Raisa vārdus, ka viņas drošība visā pilnībā ir atkarīga no tā, kā pret viņu izturēsies apkārtējie.

Nebija grūti saskatīt, ka māsu Bārkeru plosa mokoša greizsirdība. Elenai piepeši šis neglītās, atriebīgās sievietes kjuva tik žēl, ka pārgāja visas dusmas.

—    Es jums teicu patiesību, — viņa klusu sacīja. — Tas notika tikai šovakar.

—    Kas notika?

—   Nekas. — Elena klusu iesmējās. — Un tajā pašā laikā viss… Kaut kas viņā mani saista. Tātad viņam vajadzētu izjust to pašu. Jūs taču visu saprotat, vai tiesa? Jums bija tāpat.

Vēlēdamās radīt tuvību, Elena saņēma māsas Bārkcras roku, bet slimnieku kopēja viņu atgrūda tik spēcīgi, ka meitene nokrita uz ceļiem.

—   Jā, — māsa tcica. — Es zinu precīzi, kā tas sākas. Man ir zināmas arī beigas. Dumja, tukša lelle ar kupliem sprogainiem matiem kā jums.

—     Nav godīgi izgāzt uz mani visas dusmas par svešiem grēkiem! — Elena iebilda. — Es neesmu izdarījusi nekā slikta.

—    Un nekā laba arī. Jūs izteicāt nekaunīgas piezīmes par manu izskatu. Tikai tāpēc, ka man ir liels augums un enerģiska seja, kas liecina par stipru raksturu, jūs teicāt, ka es esot līdzīga vīrietim.

—    Es tā neteicu. Lūdzu, esiet mans draugs, kaut vai tikai uz vienu nakti. Mēs nedrīkstam ķildoties.

—     Jā, es saprotu. Es jūs lieliski sapratu. Vīrieši mazās sievietes uzskata par pievilcīgākām, vai pareizi? Bet mazai sievietei nepieciešama aizstāvība. Jūs to nožēlosiet, kad es aiziešu un jūs paliksiet viena.

Pie šiem slimnieku kopējas vārdiem Elenas sirds vai pamira.

—   Ja tā notiks, — viņa sacīja, — man liekas, cs no bailēm nomiršu. Taču tā nenotiks.

—    Viss var notikt. — Māsa Bārkera ar smaidu lūkojās uz Elenu no augšas. — Pieņemsim, ka profesors ir iedzēris miega zāles un kalpone piedzērusies. Vai tomēr mēs varam droši zināt, ka viņi nav speciāli iemidzināti?

«Tas ir iespējams,» Elena ar šausmām iedomājās, atcerējusies, kā misis Outsa murmināja atvainošanās vārdus.

—    Kas gan viņus varēja iemidzināt? — viņa iesaucās.

—     Kāds varēja iekļūt pirmajā stāvā, — māsa Bārkera tcica. — Mājā notiek ļoti dīvainas lietas, it kā kāds speciāli visu tā izkārtotu. — Pēc mirkļa viņa drūmi piebilda: — Mēs to precīzi uzzināsim, ja arī es nogāzīšos. Es taču piclēju tējai brendiju. Varbūt tieši tāpēc man tagad tā reibst galva.

Slimnieku kopēja mazliet sašūpojās, to pateikusi, un novilka ar roku pār pieri. Elena šausmās skatījās uz viņu un nespēja izteikt ne vārda. Kaut gan šī sieviete bija novēlīga un ar nejauku raksturu, Elena turējās pie viņas kā slīcējs pie sava glābēja.

Veselais saprāts teica, ka māsa turpina savu parasto iebiedēšanas politiku, tomēr notikumi attīstījās tā, it kā tos vadītu neredzama roka, kas cenšas izraidīt no mājas vai padarīt viņus par tādiem, kas nespēj aizstāvēt Elenu.

Visi viņu ir pametuši, cits pēc cita. Palikušie gulēja, bet viņai bija lemts nakti pavadīt nomodā, lai ieraudzītu pati savu nāvi, kad beigu beigās viņa paliks pilnīgi viena.

Nolēmusi neizrādīt māsai Bārkcrai savas bailes, Elena pacēla galvu augšup un ccntās savaldīt lūpu drebēšanu. Tomēr kopēja ieskatījās viņai acīs un, protams, ievēroja, kā bailēs iepletušās viņas acu zīlītes. Redzēdama māsas Bārkeras apmierināto smaidu, Elena pārgāja pretuzbrukumā.

—      Nesaprotu, kāpēc jūs skaišatics uz mani, ja man dzīvē pirmo reizi gadījusies veiksme, — viņa teica. — Tas ir vienkārši muļķīgi. Kad es sēdēju izsalkusi, mani neiepriecināja tas, ka arī citi cieš badu. Tieši pretēji, bija ļoti smagi par to domāt, jo man tomēr maize bija vienmēr, bet citiem pat tās nebija.

—   Tātad jūs esat arī badojusies? — māsa Bārkera jautāja.

—      Ne nu tieši badojusies, bet bija ļoti grūti, kad es nevarēju atrast darbu.

—    No tā jāsecina, ka jūs nekur nederat. Tagad pasaule ir pilna ar meitenēm bez jebkādas specialitātes. Neviens pat neievēros jūsu nāvi.

Elenai ļoti gribējās beidzot ieraudzīt kaut vai vāju gaismas stariņu.

—    Kad vienreiz pienāks rīts! — viņa nopūtās. — Māsa, palīdziet man pārdzīvot šo nakti.

—     Kāpēc gan man būtu jums jāpalīdz? Manā labā jūs nedarītu neko! Turklāt jūs esat melojusi.

—   , Es vēlētos jums pierādīt, ka teicu tīru patiesību,

—     Elena iebilda. — Esmu bijusi kā mazs, nejauks zvērēns, bet jūs droši vien vienmēr esat pratusi pak|aut cilvēkus sev. Es tagad saprotu, kā jutās jūsu ārsts.

Māsa Bārkera klausījās klusēdama ar mīklainu izteiksmi sejā. Šinī brīdī kaut kā sevišķi griezīgi iezvanījās telefons. Elenas ausīm šis zvans bija kā tīkama mūzika: pretēji Holivudas tradīcijām, kur nolemtajās mājās vienmēr tiek pārgriezti telefona vadi, «Kalngaliem» arvien vēl ir saites ar pārējo pasauli.

Viņa metās cauri hallei pie telefona, bālie vaigi kjuva sārti, acīs iemirdzējās dzīvība.

—   Jums bija taisnība kā vienmēr! — viņa skriedama sauca.

—    Pirmīt tas nebija ārsts; droši vien viņš tagad zvana. Noceļot klausuli, viņa bija pārliecināta, ka dzirdēs ārsta

balsi, tomēr, rūgti vīlusies, izdzirda sievietes teiktus vārdus:

—    Vai «Kalngali?»

—     Jā, klausos, — Elena gandrīz neskanīgi atbildēja. Pēc brīža viņa vērsās pie māsas Bārkcras:

—    Jūs aicina pie telefona.

Sieviete uzsvērti cienīgi devās pie aparāta.

—    Kas man zvana? — viņa jautāja.

—    Nezinu.

Nenojauzdama, kādus draudus viņai nes šis zvans. Elena bez redzamas intereses vēroja slimnieku kopēju.

—     Runā māsa Bārkera. Kas pēc manis vaicā? Ak, tā esat jūs, dārgā!

Medicīnas centra sekretāre priecīgi sāka čalot:

—    Cik patīkami dzirdēt jūsu balsi, dārgā. Es vēl dežurēju. Darba šeit ir līdz kaklam, un es jau stundu cenšos atrast ārstu Bleiku. Viņam ir brīvā diena, un cs dzenāju viņu pa visu Angliju. Nupat pieteicu dažas sarunas un, tās gaidīdama, piezvanīju jums. Jūs vēl neguļat?

—    Nē, nu diezin vai iemigšu, — māsa Bārkera teica.

—    Tātad dzīve nav sevišķi priecīga. Vai smags slimnieks?

—      Ārkārtīgi smags. Patiesību sakot, ļoti nepatīkams un dīvains.

—      Nebrīnos, dārgā. Man liekas, jums jāzina, ka kāds zvanīja no tās mājas un uzdeva diezgan neparastus jautājumus par jums.

—    Par mani?

Ar trīsošu sirdi Elena klausījās sarunu, viņas uzmanībai nepaslīdēja garām, kā izmainījās slimnieku kopējas balss:

—     Atkārtojiet, lūdzu… Tīrie brīnumi! Vai vēl kaut ko?… Ko? Kāda nekaunība! Kas jums zvanīja?… Vai jūs esat pārliecināta, ka tā bija sievietes balss?… Cikos? Lūdzu, pacentieties atcerēties, jo es gribu uzzināt, kas ir zvanījis… Vai jūs esat pārliecināta, ka saruna notika tieši tad?… Nu es zinu, kas jums zvanīja, tāpēc ka citi bija izgājuši no mājas… Nekādā gadījumā. Jūs rīkojāties pilnīgi pareizi, ka darījāt man to zināmu. Uz redzēšanos! — Māsa Bārkera pakāra klausuli un paskatījās uz Elenu.

—     Jūs gribējāt pierādīt savu godīgumu? — viņa jautāja. — Nu tad tā: tas ir jau izdarīts. Jūs esat mele un ziņu pienesēja. Ja es varētu jūs glābt, kaut vai tikai pakustinot mazo pirkstiņu, arī tad es to nedarītu.

Elena pūlējās izskaidroties, bet juta, ka domas ir nedrošas un juceklīgas kā sakulta ola. Viņa saprata tikai to, ka galīgi ir atgrūdusi no sevis savu vienīgo aizstāvi un ka kāds tumsā un lietū klīst ap māju.

Viņš vēl arvien staigāja pa dārzu, saliekdamies zem aukas brāzieniem. Zari sitās sejā kā stiepļu pletnes, kad viņš ik pa brīdim paslīdēdams uz piemirkušās zemes, centās ieskatīties katrā pirmā stāva logā.

Vienreiz viņam likās, ka ir atradis vājo vietu, tāpēc ka loga rāmis mazliet pavērās. Viņš pabāza zem rāmja mazo nazīti un atvēra aizbīdni, taču atdūrās pret stiprajiem iekšējiem slēģiem.

Māja stāvēja droša kā cietoksnis. Tā bija kurla un neizdibināma kā bruņu automašīna.

Ārstam Perijam vajadzēja būt apmierinātam, ka ar tādu precizitāti izpildīti viņa norādījumi ievērot ārkārtīgu piesardzību. Taču, vērojot gludās sienas un veltīgi cenšoties ieraudzīt kaut vai vāju gaismas staru augšējā stāva logos, viņš juta, ka pārskrien šermuļi. Lai gan ārsts Perijs mīlēja vientulību, tomēr viņam nekad nebija patikusi šī savrupā, biezu krūmu un koku ielenktā māja.

Būdams impulsīvs cilvēks ar spilgti izteiktām simpātijām un antipātijām, viņš atzina, ka ir arī nedaudz māņticīgs, un centās pret to cīnīties. Tagad māja ar tās daudzajiem augstajiem skursteņiem, kas līdzīgi pīķiem šķēla sapluinītos mākoņus, viņam šķita kā kāda draudīga būtne.

Piepeši viņam ienāca prātā doma, kā visvienkāršāk sazināties ar Elenu. Šķiltavas gaismā viņš sāka rakties pa kabatu, lai atrastu kādu papīra gabaliņu. Ssamcklējis vecu aploksni, viņš ar zīmuli uzšņāpa īsu vēstuli, tad iemeta zīmīti pastkastītes spraugā un divas reizes piesita pie durvīm, kā to dara pastnieki.

«Uz šiem klauvējieniem viņa atskries ātri,» ārsts nodomāja un atkāpās uz celiņa, no kurienes varēja redzēt visu māju.

Taču laiks gāja, un augšējā stāva logi vēl arvien bija tumši. Ārsts Perijs sāka šaubīties. Ziņkārības trūkumu Elenai pārmest nevarēja. Atcerējies, cik ātri meitene uzskrēja pa kāpnēm, viņš saprata: ja Elena būtu izlasījusi viņa vēstuli, nepaietu ilgs laiks, kamēr meitene uzskrietu augšā un iedegtu uguni savā logā, ziņojot viņam par vēstules saņemšanu.

Drīz vien viņš nogura, nekustīgi stāvēdams lietū līdzās jaunajiem kokiem. Kļuva skaidrs, ka māja gluži kā cienījama vecmeita nedomā ielaist vēlīnus viesus.

Viņš jau gribēja pagriezties un iet projām, kad piepeši Elenas guļamistabā iedegās gaisma. Slēģi bija atvērti, un logu aizsedza tikai viegls zils aizkars.

Ārsts Perijs līksmi pasmaidīja. Cik stipras jūtas viņu saista pie meitenes, to pa īstam viņš saprata tikai tobrīd, kad jau otro reizi šinī naktī dzirdēja viņas balsi pa telefonu. Sirds iesila, un viņa smaids kļuva vēl platāks. Toties jo rūgtāka tūlīt pat bija vilšanās: šausmu pārņemts, viņš uz plīvojošā aizkara ieraudzīja salīkušu ēnu.

Tā bija vīrieša ēna.

Divdesmit sestā nodaļa KAPTEIŅA NOJAUSMA

Aiz mājas sienām trakoja vētra, bet iekšā plosījās cilvēciskas kaislības. Izbijusies no satumsušās, uztūkušās māsas Bārkeras sejas, Elena drudžaini ccntās kaut nedaudz glābt situāciju.

— Vai tiešām jūs nespējat saprast? — viņa lūdzās. — Tas notika tūlīt pēc slepkavības. Mēs visi bijām noguruši un pārnervozējušies. Goda vārds, es domāju, ja noskaidrošu, ka atbraukusi īstā slimnieku kopēja, mums visiem būs vieglāk. Saprotiet, misis Outsa bija pārliecināta, ka jūs esat viltus māsa.

Meitenes skaidrojumi tikai pastiprināja māsas Bārkeras dusmas. Viņas gigantiskajā figūrā slēpās pundura dvēsele, kas bija ārkārtīgi jūtīga pret to, kādu iespaidu viņa atstāj uz apkārtējiem cilvēkiem.

—    Jūs ccntāties ar viltu iemantot manu uzticību, — viņa svinīgi paziņoja, — jūs ievilkāt mani sarunā par… pašām slēptākajām jūtām pēc sava zvana uz centru. Tas ir netīrs triks.

—     Nē taču, — Elena iebilda. — Viss notika agrāk. Es precīzi pildīju jums doto solījumu.

—    Tie ir meli. Es jūs pārsteidzu pie telefona.

—    Atceros, taču tobrīd zvanīju ārstam Perijam.

Par atbildi māsa Bārkera tikai saknieba lūpas greizā smīnā. Viņa zināja, ka smagākais sods Elenai ir viņas klusēšana, tāpēc ka meitene tagad bija pilnīgi atkarīga no viņas. Elena apklusa, ar bailēm gaidīdama jaunu māsas Bārkcras uzbrukumu. Piepeši viņa izdzirda klusu skaņu, it kā kaut kas būtu kritis.

Viņa tūlīt atcerējās profesoru. Neorientēdamās narkotiku iedarbībā, meitene arvien vēl cerēja, ka viņš laikus attapsies un viss būs labi.

Taču slimnieku kopēja izkliedēja viņas ilūzijas, pavēlēdama:

—    Ejiet paskatieties, vai vecā nav izkritusi no gultas.

Apmierināta, ka var vismaz kaut cik pakalpot māsai,

Elena skrēja augšā pa kāpnēm. Sasniegusi kāpņu laukumiņu, viņa vērīgi apskatīja gaiteni, pēc tam uzmanīgi ielūkojās Zilajā istabā.

Lēdija Vorena gulēja savā milzīgajā gultā, savilkusies kamolā, mute bija pavērta, un krākšana izklausījās pavisam dabiska.

Elena pārlaida skalu istabai un ievēroja, ka uguns kamīnā tik tikko kvēlo. Viņa uzmanīgi ielika tajā dažus papīrā ietīto ogļu gabalus, kas atgādināja sniega pikas. Šis darbs tā piesaistīja meitenes uzmanību, ka viņa nedzirdēja, kā ārsts Pcrijs divas reizes piesita pie ieejas durvīm. Bet māsa Bārkera dzirdēja klauvējienus un, aizdomīgi atskatījusies, izgāja priekšnamā.

Viņa tūlīt cauri pastkastītes iekšējai stikla sienai ieraudzīja baltu priekšmetu. Izņēmusi aploksni, viņa to rūpīgi, acis samiegusi, aplūkoja. Uz ārstam Perijam adresētās aploksnes otrajā pusē bija uzrakstīta zīmīte ar parakstu «P».

Māsas Bārkeras sirds greizsirdībā sarāvās, kad viņa sajuta, ka instinkts Elenu nebija maldinājis. Kamēr viņas abas cīnījās, ārsts Perijs, gribēdams katrā ziņā iekļūt mājā, bija dauzījies pie visām durvīm.

—     Viņa zināja, — sieviete murmināja. — Bet kā viņa varēja to zināt?

Mīlestības līkumotie labirinti Elenai bija saprotami, bet tie palika noslēpums sievietei, kas sevi bija nocietinājusi un visu mūžu meklējusi diedziņu, ar kura palīdzību viņa varētu tikt cauri šim labirintam. Tikai vienu reizi viņa bija riskējusi nostāties uz šī ceļa, taču nebija tikusi pat līdz pusei. Bet Elena ir spējusi piesaistīt vīrieša sirdi un tā ietekmēt viņa jūtas, ka pēc smagas darba dienas viņš tomēr bija zaudējis miegu šīs meitenes dēļ.

Māsa Bārkera prata novērtēt sūram darbam nolemtā mājas vizīšu ārsta upuri. Nenovīdības pilnām acīm viņa izlasīja zīmīti, kas, acīmredzot, domāta Elenai:

«Atbraucu ar motociklu, lai pats redzētu, kā jums šeit iet. Dauzījos kā neprātīgs, tomēr nekādu rezultātu. Kad būsiet saņēmusi šo zīmīti, atveriet savas guļamistabas logu, un es pasaukšu, lai jūs pārliecinātos, ka tas tiešām esmu es, un nevis kāds nelietis. Dieva dēļ, ielaidiet mani, es profesoram visu paskaidrošu.»

Kad māsa Bārkera pirmo reizi ieraudzīja Elenu, viņa to tūlīt pat sāka apskaust: meitene bija tieši tāda, kādai gribējās būt māsai Bārkerai — tieva kā adatiņa, ātra un veikla; viņa varēja aizstāvēt sevi, un tai pašā laikā viņas ārējais trauslums izraisīja vīriešu vēlēšanos viņu aizstāvēt…

Slimnieku kopēja konvulsīvi norija siekalas, saplēsa aploksni sīkos gabaliņos un iemeta atkritumu grozā.

— Nepiegādāto vēstuļu nodaļa, — viņa drūmi murmināja.

Elena tobrīd rosījās Zilajā istabā, nezinādama, ka tiek iznīcināta viņas dzīvē tik svarīga korespondence. Viņa sakārtoja krēslus un galdiņus, uzbužināja spilvenus un salika skapī izmētātos apģērbus. Drīz vien viņa iznāca kāpņu laukumiņā, turot rokās lielu bļodu ar mazgājamo ūdeni, pār plecu viņai bija pārsviests klēpis saburzītu dvieļu.

Viņai likās, ka sajūt gaisa plūsmu, it kā kāds tikko šeit būtu gājis garām. Durvis uz aizmugurējām kāpnēm sašūpojās, itin kā tās būtu bijušas pavērtas, tad atkal neredzamas rokas aizvērtas.

Mazā, bālā Elenas sejiņa kā parasti, iznira pretī no spoguļa tumšajiem dziļumiem; bet, kad viņa pienāca pavisam tuvu spogulim, ieraudzīja kaut ko vienlīdz noslēpumainu un biedējošu: stikls tajā vietā, kur varēja atrasties gara auguma vīrieša mute, bija viegli nosvīdis.

«Pirms dažām sekundēm te kāds ir stāvējis,» Elena nobijusies domāja, vērodama, kā nosvīdums lēnām pazūd un stikls atkal kļūst spīdīgs.

Turēdama bļodu ar pēkšņi sastingušiem pirkstiem, Elena vēroja aizvērtās durvis. Viņai bija bailes nolaist acis no tām — vienas vai otras durvis pēkšņi varēja atvērties; viņa neuzdrošinājās pakustēties, lai ncizprovocētu uzbrukumu.

Piepeši viņa vairs neizturēja, nolika bļodu uz paklāja, apsviedās apkārt un metās pa kāpnēm lejā.

Māsa Bārkera vēroja, kā Elena aizelsusies apstājās uz apakšējā pakāpiena.

—    Kas tur notiek? — viņa jautāja vēsā vienaldzībā.

Sakaunējusies par savām nepamatotajām bailēm, meitene

centās nomierināties.

—   Lēdija Vorena guļ, — viņa sacīja. — Katrā ziņā viņa to troksni nav sacēlusi.

—    Kāpēc tad jūs aizkavējāties?

—    Es sakopu istabu.

—     Vai uz savu istabu jūs neaizgājāt? — māsa Bārkera vaicāja.

—    Nē.

—    Jūsu vietā es to nedarītu. Tas ir ļoti talu, un, ja jus kādu satiktu, es nepaspētu jums palīdzēt.

Kaut kur tālāk atkal atskanēja dobji sitieni.

—     Atkal! — māsa Bārkera tcica. — Es gribētu, lai tie izbeigtos. Šis troksnis krīt uz nerviem.

Viņas uzmanīgi klausījās, un Elena pēkšņi saprata, kas tas par troksni.

—    Tas ir lejā, pagrabā. Liekas, viņš dauzās pie loga, kuru es kā nebūt atsēju. Acīmredzot, rāmis atkal ticis vaļā, — un ātri piebilda: — Tur viss ir kārtībā. No iekšpuses slēģi cieši aizvērti, tā ka neviens iekšā netiks.

—      Šā vai tā, bet tā ir noziedzīga paviršība, — māsa Bārkera paziņoja un tīšām plati nožāvājās.

—    Vai jums nāk miegs? — Elena bikli jautāja.

—    Man vienkārši acis līp ciet, — slimnieku kopēja sacīja, vēlreiz nožāvājusies. — Es tās turu vaļā ar lielām pūlēm. Es atbraucu uz šejieni tieši pēc nakts dežūras. Man vajadzētu kārtīgi izgulēties.

Elenai pārskrēja auksts pār kauliem. Vēl viena, liekas, pilnīgi dabiska katastrofa! Viņa bija baidījusicsL ka māsa Bārkera var kļūt par upuri kādai brendijā iebērtai narkotikai, bet viņa bija vienkārši pārguruši un viņai vajadzēja izgulēties.

Vērodama slimnieku kopēju, Elena saprata, ka māsa visu nakti nosēdēt nespēs. Viņai vajadzēja atpūsties, jo garais ceļš vaļējā mašīnā nebija viegls, turklāt viņa daudz saēdās, sapīpējās un ielēja sev tējā krietnu porciju brendija. Bez tam cieši noslēgtajā mājā bija diezgan smacīgs gaiss.

Liekas, nebija nekāda sakara starp māsas Bārkeras dabisko nogurumu un noslēpumaino sazvērestību pret Elenu, tomēr viņa baidījās palikt pilnīgi viena un skatīties, kā tuvojas nāve. Viss bija izplānots šausmīgi, biedinoši precīzi.

Pēkšņi māsas Bārkeras galva nokrita uz krūtīm, un šī kustība viņu pamodināja. Lēnām, grīļodamās viņa piecēlās kājās.

—    Kurp jūs ejat? — Elena satraukti vaicāja.

—    Eju gulēt.

—    Kurp?

—    Uz savas slimnieces istabu.

—    Nevajag! Neatstājiet mani šeit vienu!

—   Māja ir aizslēgta, — māsa Bārkera teica. — Jūs nekas neapdraud tik ilgi, kamēr atcerēsieties, ka nedrīkst atvērt durvis. Ja jūs tomēr atkal to aizmirsīsiet, tad tā jau ir jūsu darīšana!

—    Taču viss ir daudz ļaunāk! — Elena ievaidējās. — Es jums tūlīt nepateicu, jo nebiju pilnīgi pārliecināta.

—      Par ko nebijāt pārliecināta? — slimnieku kopēja painteresējās.

—      Es ļoti baidos, ka kāds svešais ir ieslēgts mājā kopā ar mums.

Māsa Bārkera skeptiski noklausījās Elenas stāstu par pavērtajām durvīm uz aizmugurējām kāpnēm un par nosvīdumu uz spoguļa.

—    Vējš, — viņa sacīja. — Vai peles. Es eju gulēt. Varat nākt man līdzi, ja vēlaties mazliet pasnaust.

Elena nezināja, ko darīt. Viņai ļoti gribējās pieņemt priekšlikumu. Ja viņas ieslēgsies istabā, tad būs kā citadelē kopā ar slimniekiem — lēdiju Vorcnu un profesoru.

Bet misis Outsa paliks ārpusē, «ierakumos». Lai gan liktenis parasti sargā cilvēkus, kas atrodas tādā stāvoklī kā misis Outsa, Elena tomēr negribēja riskēt un atstāt viņu vienu.

—    Varbūt mums izdotos aiznest misis Outsu līdz Zilajai istabai? — viņa vaicāja.

—   Uzstiept šo piedzērušos bluķi divus stāvus pa kāpnēm? — māsa Bārkera pašūpoja galvu. — Es to nevaru.

—   Tomēr mēs nedrīkstam atstāt viņu šeit. Neaizmirstiet, ka no rīta mums būs jāatbild, ja ar viņu kaut kas būs noticis.

Par laimi, Elena bija atradusi vārdus, kas sasniedza slimnieku kopējas sirdi, un viņa piekrita.

—    Labi, es gulēšu viesistabā.

Elena iegāja viņai līdzi lielajā, bezgaumīgi iekārtotajā istabā, kas vēl arvien bija spoži apgaismota. Tā glabāja visas pēdas, ko bija atstājuši iepriekšējie iedzīvotāji — nevērīgi, izlutināti jauni cilvēki, kas izlikās vienaldzīgi, taču patiesībā akli sekoja savām emocijām.

Uz galda bija palikušas ar izsmēķiem piemētātas kafijas tasītes, saburzītas avīzes, atvērti žurnāli, līdz malām pilni pelnu trauki. Māsa Bārkera pacēla dažus atlasa spilvenus, kas gulēja uz grīdas, pabāza tos sev zem galvas, izstiepās uz platās zilās kušetes, aizvēra acis un momentā aizmiga.

«Nu es esmu palikusi viena,» Elena domāja. «Taču, ja kaut kas notiks, es viņu katrā laikā varēšu pamodināt.»

Viņa palūkojās visapkārt. Redzokļi meitenei bija tik plati, ka acis likās pilnīgi melnas. Elena nebaidījās, ka gulošās māsas smagā, vienmērīgā elpa varētu viņu ieaijāt: viņa bija tik satraukta, ka galva, likās, pietūkuši no biedējošajām domām.

Sajā haosā maldījās kāda satraucoša doma, tomēr Elena nekādi nespēja to uztvert.

Beidzot viņa atcerējās: pagraba logs!

Tas bija stāvējis atvērts vairākas minūtes, kamēr iekšējo slēģu aizbīdnis atradās uz virtuves galda, bet viņa un Stīvens klausījās misis Outsas stāstu.

Elenas sirds sāka dauzīties straujāk, taču viņa ccntās sevi nomierināt. Diezin vai varētu būt ticami, ka noziedznieks, kam bija iespēja paslēpties jebkurā vietā šinī vientuļajā novadā, līdīs iekšā mājā, kas pilna ar cilvēkiem, un pavisam jau neticami, ka viņš atradis to vienīgo spraudziņu, caur kuru var iekļūt mājā.

«Ja nu viņš tomēr iekļuvis iekšā,» Elena domāja, «tad ir iespējams paslēpties jebkurā tumšā pagraba telpā. Un, kad viss apklusīs, caur mazgātavu un virtuvi viņš nokļūs uz aizmugurējām kāpnēm.»

Ir tikai viena iespēja, kā pasargāt misis Outsu. Rūpīgi jāpārbauda viss pagraba stāvs. Pārliecinājusies, ka tur neviena nav, Elena aizslēgs virtuves durvis un paņems atslēgu līdzi.

Māsa Bārkera nejuta, kā Elena izgāja no istabas. Viņa bija tik cieši aizmigusi, ka nedzirdēja pat vētras kaukšanu, kas tricināja viesistabas augstos logus. Pēkšņi viņa pamodās, it kā kāds viņu būtu uzmodinājis, apsēdās un izberzēja acis. Miega atsvaidzināta, viņa ar acīm meklēja Elenu, kas, sēdēdama blakus, viņu sargāja.

Bet meitene bija pazudusi.

* * *

Ārsts Perijs vairs nestāvēja dārzā kā sargs. Tūlīt pēc tam, kad viņš logā bija ieraudzījis dīvaino ēnu, gaisma guļamistabā nodzisa.

Ārsts Perijs gaidīja, kas notiks tālāk, visiem spēkiem cenzdamies saglabāt mieru. Elenas kuplie mati nekādi nevarēja mest ēnu, kas līdzīga vīrieša akurātai frizūrai, bet varēja būt, ka mis Vorena vai slimnieku kopēja, noņēmusi lakatiņu, bija ienākusi meitenes istabā.

Drīz vien ārsts Perijs novērsās no loga. Viņš apzinājās, ka jūtas pret meiteni liek viņam domāt irracionāli, krist panikā. Viņš gribēja uzklausīt cita objektīva cilvēka domas.

Izskrējis cauri jaunajai audzītei, viņš atradās pie kapteiņa Bīna baltās kotedžas.

Loga žalūzijas nebija nolaistas, un viņš redzēja lampas apgaismoto viesistabu. Atlocījis krekla piedurknes, kapteinis Bīns sēdēja pie galda, kas bija apkrauts ar papīriem. Līdzās viņam atradās tējkanna. Acīmredzot, viņš bija aizsēdējies tik vēlu pie kāda no saviem ceļojumu aprakstiem.

Lai gan kapteinis bija pilnīgi nodevies darbam, viņš tūlīt pat pienāca pie durvīm, tikko izdzirda ārsta Perija zvanu.

Viņam bija gludi skūta seja ar sīkiem, izplūdušiem vaibstiem; baltā āda bija iedegusi tropu saulē.

—    Jūs droši vien brīnāties, ka esmu atnācis pie jums tik vēlu, — ārsts Perijs sāka runāt, — bet man nedod mieru tas, kas notiek pie jūsu kaimiņiem.

—    Nāciet iekšā! — kapteinis viņu aicināja.

Ārstu Periju izbrīnīja nopietnība, ar kādu kapteinis Bīns viņu uzklausīja.

—      Vispār, — ārsts pabeidza, — šinī mājā atrodas meitene, par kuru es ļoti uztraucos. Viņa ir tāda trausla. Un viņa ir ļoti izbijusies.

—     Viņas vietā es arī būtu nobijies, — kapteinis Bīns aprauti teica. — Pēc tam kad es šovakar savā dārzā atradu to meiteni, es pats nespēju attapties.

Ārsts Perijs, kurš vairāk par visu gribēja dzirdēt nomierinošus vai skeptiskus spriedumus, satraukti palūkojās uz kapteini, kas izskatījās noguris un nesakopts.

Neliels mierinājums bija doma par kapteiņa personīgajām antipātijām pret kaimiņiem, tomēr tas bija apšaubāms mierinājums…

—   Man nekad nav patikusi šī māja, tāpat kā visa profesora ģimene, — viņš domīgi sacīja. — Es iešu jums līdzi; paskatīsimies, kas tur notiek.

—     Veltīgi, — ārsts Perijs teica. — Šī māja ir līdzīga cietoksnim. Var zvanīt, kamēr notrūks zvans, un nav nekādu rezultātu.

—    Varbūt pasaukt policiju?

—    Es jau par to domāju. Bet nevaru izdomāt iemeslu, lai uzlauztu durvis. It kā viss tur būtu kārtībā. Kāpēc es tik mierīgi izturējos pret visu, kas tur notiek? Daļēji tā ir arī mana vaina, velns lai parauj!

Ārsts Perijs piecēlās no krēsla un satraukti sāka staigāt pa istabu.

—   Mani, galvenokārt, satrauc šī ēna, — viņš teica. — Ēna viņas istabā. Liekas, ka tas nebija sievietes siluets.

—    Bet mājā taču ir arī jauni cilvēki, — kapteinis sacīja.

—    Nē, viņi visi ir aizgājuši. No vīriešiem ir palicis viens pats profesors. Viņš guļ, bet var pieļaut, ka kvadroneka iedarbība jau ir beigusies.

Kapteinis Bīns kaut ko norūca, no jauna piebāzdams savu pīpi.

—     Man gribētos izprast visu situāciju, — viņš sacīja. — Es esmu bijis ļoti daudzās vietās un redzējis gaužām nepatīkamas lietas, bet šīs meitenes līķis manā dārzā izsita mani no līdzsvara. Kopš tā brīža, kad es viņu ieraudzīju, es esmu domājis par dažādām lietām…

Kapteinis lūdza ārstu atkārtot savu stāstu un klusēdams to noklausījās. Tad viņš enerģiski piecēlās un uzvilka gumijas zābakus.

—    Kurp jūs dosieties? — ārsts Perijs jautāja.

—    Uz bāru. Piezvanīt policijai.

—    Kāpēc?

—       Ir lietas, par kurām nevar vienkārši runāt. Tās ir jāpamato ar neapšaubāmiem pierādījumiem… Bet man vienmēr rodas aizdomas, kad žurkas bēg no kuģa…

—   Velns lai parauj! Izbcidziet šos mājienus, kaptein. Sakiet tieši, ko jūs domājat.

Kapteinis pašūpoja galvu.

—      Lāpstu nevar saukt par lāpstu, kamēr neesi precīzi pārliecinājies, ka tās nav dakšas, — viņš tcica. — Vienu es jums teikšu: savu meitu es šodien neatstātu tajā mājā pat par miljons mārciņām.

Divdesmit septītā nodaļa VILTUS DROŠĪBA PAZUDINA PIRMĀ

Sākumā māsa Bārkera nespēja ticēt, ka Elena patiešām aizgājusi. Viņa vērās visapkārt, veltīgi cenzdamās kušetu un krēslu haosā ieraudzīt mazo zilo meitenes figūru. Tikai rudais kaķis, ko bija iztraucējusi viņas trokšņainā pamošanās, nolēca no vecmodīgā «Velsas prinča» stila dīvāna un cienīgi izgāja no istabas.

Sapratusi, ka miegs ir aizgājis pavisam, māsa Bārkera iznāca hallē un iesaucās:

—    Mis Keipela!

Neviens viņai neatbildēja, nebija dzirdami arī mājas kurpēs ieauto mazo kāju mīkstie soļi. Viņa dusmīgi sarauca pieri, un viņas acīs iedegās greizsirdības zaļās uguntiņas.

Par Elenu viņa nebaidījās: pēc viņas domām, māja bija pilnīgi nepieejama. Māsa centās iebaidīt meiteni divu iemeslu dēļ, — lai viņa būtu uzmanīgāka un lai atriebtos par aizvainojumu.

Acīmredzot, ārsts Perijs ir pratis kā nebūt sazināties ar Elenu, lai gan viņa zīmīte nesasniedza adresātu.

«Meitene viņu ir ielaidusi,» māsa Bārkera nosprieda. «Nu ko, tā vairs nav mana darīšana.»

Ievērojot profesionālu piesardzību, māsa Bārkera vienmēr izvairījās no skandāliem. Ja viņai radās aizdomas, ka mājā, kurā viņa atradās, kāds uzvedas nepiedienīgi, viņa uzskatīja par labāku neko nezināt.

Ja nākošajā rītā profesors vai mis Vorena sāks taujāt, kāpēc ārsts Perijs ticis ielaists mājā, viņa varēs apgalvot, ka bija atradusies savā darba vietā, slimnieces istabā.

Ar greizu smīnu viņa devās uz Zilo istabu. Kad viņa bija ienākusi, lēdija Vorena mazliet piecēlās gultā.

—    Meiten! — vecā sieviete pasauca.

—      Vai tad tā uzrunā savu kopēju? — māsa Bārkera pārmetoši sacīja.

Lēdija Vorena ar grūtībām apsēdās.

—        Bet jūs ejiet projām! — viņa teica. — Man vajadzīga meitene!

—    Taisiet acis ciet un guliet. Ir jau ļoti vēls.

—    Tomēr lēdija Vorena, pavisam moža, apaļām acīm kā pūcei blenza uz māsu Bārkeru.

—      Kāpēc ir tik kluss? — viņa jautāja. — Kur visi aizgājuši?

—    Visi guļ savās gultās un ir aizmiguši.

—    Pasakiet profesoram, ka es gribu viņu redzēt. Jūs varat iet pa tualetes istabas durvīm.

Šī piezīme kopējai atgādināja par nevēlamo kaimiņu.

—     Varbūt jūs zināt, vai šīs durvis var aizslēgt? — viņa jautāja.

—      Jums nav ko uztraukties, — sirmgalve iesmējās.

—    Viņš jūs neaiztiks. Jūsu laiks ir pagājis.

Māsa Bārkera ignorēja aizvainojumu. Viņai nebija ne mazākā priekšstata par briesmām, kas slēpās aiz šīm durvīm, par negaidīta uzbrukuma šausmām: krampjains dzelžainu pirkstu tvēriens, kas pēkšņi iecirties kaklā, bet pēc tam

—     dunoņa ausīs, atgādinot jūras bangu šalkas, un visam pāri krītošais tumsas plīvurs.

Māsa Bārkera bija pārliecināta par sevi, pārliecināta par savu drošību un vēlējās tikai vienu — ātrāk likties gultā, jo viņai atkal uzmācās miegs.

Nevēlēdamās skaidroties ar lēdiju Vorenu, kas noticis ar profesoru, māsa izlikās, ka grib viņu atvest. Izgājusi cauri tualetes istabai, viņa iegāja profesora guļamistabā.

Atzveltnes krēsls atradās tieši zem lampas, tā ka seju slēpa ēna. Seja bija nedabiski bāla, it kā veidota no dzeltena vaska. Līdzība ar vaska figūru bija vēl pārsteidzošāka, tāpēc ka

ķermenis bija sastindzis taisns kā robots.

* * •

—    Vai profesors atnāks? — lēdija Vorena jautāja, tiklīdz māsa Bārkera atgriezās Zilajā istabā.

—    Nē, viņš guļ cieši aizmidzis.

Lēdija Vorena vēroja, kā slimnieku kopēja pārgāja pār istabu un aizslēdza durvis, kas ved uz kāpņu laukumiņu.

«Lai uzkavējas ārpusē,» māsa Bārkera nodomāja ar drūmu apmierinātību.

—    Kāpēc jūs to izdarījāt? — lēdija Vorena jautāja.

—       Es vienmēr aizslēdzu savas durvis svešā mājā,

—    slimnieku kopēja atbildēja.

—    Bet cs vienmēr turēju savas durvis neaizslēgtas, lai ātrāk varētu izbēgt, ja vajag. Kad jūs ieslēdzaties, nekad nevar precīzi zināt, kur jūs esat ieslēgusies.

—     Labi, es vairs negribu neko dzirdēt, — māsa Bārkera viņu pārtrauca un noāva kurpes. — Es liekos gulēt.

Viņa piegāja pie tualetes istabas durvīm, pagrieza atslēgu un tikai pēc tam iekrita gultā.

Tomēr, neraugoties uz visiem piesardzības soļiem, viņa nevarēja aizmigt, ar skaudību domādama par Elenu un viņas mīļāko. Interesanti, kur viņi tagad ir un ko pašreiz domā…

7'

Šinī brīdī ārsts Perijs skuma viens pats, tāpat kā Elena, kas brīvprātīgi bija uzņēmusies mocekles lomu. Ar mirgojošu sveci rokā viņa ložņāja pa putekļainajām pagraba ejām peļu, zirnekļu un plandošu ēnu valstībā.

171

Ēnas — šie mājas nakts iemītnieki — bija pārņēmušas savā varā visu gaiteņu un eju labirintu. Tās vadīja meiteni, slīdēdamas pa balsināto sienu. Lai kurā pagraba nodaļā viņa arī iegāja, ēnas slēpās durvju otrā pusē, uzglūnēdamas viņai.

Kuru katru mirkli viņa gaidīja uzbrukumu, taču slepkava arvien vēl vilcinājās, aizslēpies aiz tuvākā pagrieziena. Viņš it kā atlika savu nodomu uz kādu laiku, iemānīdams viņu aizvien dziļāk labirintā.

Soļu troksnis meiteni vajāja nepārtraukti; tie apklusa kā atbalss, kad Elena apstājās un bailīgi atskatījās atpakaļ tukšumā, un tomēr viņu neatstāja pārliecība, ka kāds viņai seko.

Tiklīdz viņa pagriezās aiz stūra un sāka iet pa tumšo Nāves taku, svece nodzisa.

Viņa atradās pilnīgā tumsā starp logu un to vietu, kur tika atrasta nogalinātā kalpone. Šini šaušalīgajā mirklī viņai likās, ka logs atveras un kaut kas viegli nolec uz grīdas.

Un pēkšņi dreboši pirksti ieķērās viņai kaklā un spēcīgi sažņaudza. Viņa izdzirda sēcošu nevienmērīgu elpu, kas izklausījās kā bojāta sūkņa žļaksti. Meitenes sirds sāka mežonīgi dauzīties, un tās skaļie sitieni likās kā viļņu dārdi, kas nes nāvi.

Bet drīz vien Elenai kļuva vieglāk elpot, un sastingušie muskuļi atkal kļuva elastīgi. Piepeši viņa aptvēra, ka tie ir viņas pašas pirksti, kas žņaudz kaklu, un nolaida rokas.

Gaisa strāva, kas bija nodzēsusi sveci, arvien vēl plūda gar viņas vaigiem. Tobrīd, kad Elena atjēdzās, ka kļuvusi par savas iedomas upuri, viņa saprata, ka ilgāk neizturēs. Ar pūlēm cilādama kājas, ko bija paralizējušas bailes, meitene devās atpakaļ pa gaiteni, cauri virtuvei, kur misis Outsa vēl arvien krāca savā krēslā, uzkāpa pa kāpnēm un iegāja viesistabā.

Tur, kur bija gulējusi māsa Bārkera ar atlasa spilvenu zem galvas, tagad snauduļoja rudais kaķis. Sajutis viņas skatienu, kaķis nolēca no kušetes un sekoja viņai uz otrā stāva kāpņu laukumiņu.

Aizvien vēl drebēdama no bailēm, Elena pagrieza Zilās istabas durvju rokturi. Sapratusi, ka slimnieku kopēja ir ieslēgusies, meitene bija sašutusi un sāka visiem spēkiem dauzīt durvis. Māsa Bārkera ilgu laiku nepiegrieza nekādu vērību klauvēšanai, tomēr beidzot bija spiesta piecelties.

—       Ejiet projām! — viņa kliedza. — Jūs traucējat slimnieci.

—    Ielaidiet mani! — Elena teica.

Māsa Bārkera pavēra durvis.

—    Ejiet pie sava ārsta, — viņa teica.

—    Mana., ko? Es taču esmu viena!

—    Tagad varbūt, bet jūs ilgi tērzējāt ar ārstu Periju.

—    Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

Kad māsa Bārkera atvēra durvis, Elena pārsteigta skatījās, kā izmainījies māsas izskats: viņa bija noņēmusi lakatiņu, un īsi apgrieztas frizūras vietā, kādu Elena bija iedomājusies, viņa ieraudzīja kuplus, sīki sacirtotus, tumšus matus, kas ietvēra rupjus, gandrīz vīrišķīgus vaibstus.

—    Kur jūs bijāt? — slimnieku kopēja jautāja.

—      Lejā, pagrabā, — Elena ar vainīgu izskatu norija siekalas. — Es… cs atcerējos, ka viens no apakšas logiem nav aiznaglots, tāpēc nogāju lejā paskatīties, vai kāds nav ielīdis pa šo logu.

Meitene izskatījās ļoti nobijusies, un māsa Bārkera sapratusi, ka viņas aizdomām nav iemesla, kļuva pielaidīgāka.

—      Man jāatpūšas, — viņa tcica. Varbūt tomēr izdosies aizmigt.

—    Vai es drīkstu ieiet pie jums? Elena lūdzās.

—    Nē, ejiet uz savu istabu vai uz viesistabu.

Viņas padoms likās saprātīgs, taču Elena gribēja palikt kopā ar viņu.

—    Bet man jāpaliek pie jums, — Elena palika pie sava, izmantojot māsas Bārkeras argumentu. Saprotiet, ja kāds gribēs nogalināt mani, tad viņam vispirms jātiek vaļā no jums.

—   Kas tad jūs grib nogalināt? — īdzīgi jautāja slimnieku kopēja, strauji pagriezdamās kā vēja rādītājs viesulī.

—    Maniaks! Jūs taču pati teicāt.

—    Neesiet nu muļķe! Kā tad viņš iekļūs aizslēgtā mājā?

Elena piepeši atkal sajuta^emi zem kājām kā cilvēks, kas no

plūstošajām smiltīm izkļuvis uz glābējas taciņas.

—      Tad kāpēc jūs visu laiku mani baidījāt? — viņa pārmetoši vaicāja. — Tas taču ir nežēlīgi!

—     Jūsu pašas labad. Es pazīstu daudzas meitenes, kuru galvas piebāztas tikai ar domām par vīriešiem. Man vajadzēja jūs nobiedēt, lai jūs neatvērtu durvis pirmajam pagadījušamics Dikam, Tomam vai Harijam… Bet tagad es eju gulēt, un neuzdrošinieties mani atkal traucēt, vai skaidrs?

Viņa aizgriezās, bet Elena saķēra māsu aiz rokas.

—    Pagaidiet. Kāpēc jūs domājat, ka es biju kopā ar ārstu Periju? — viņa jautāja.

—      Tāpēc, ka nesen viņš bija šeit, bet tagad, paldies Dievam, ir aizgājis.

Neraugoties uz ļauna prieka spīdumu slimnieku kopējas acīs, kura ar troksni aizcirta Zilās istabas durvis, Elena juta, ka viņas spēki aug. Pirmo reizi pēc daudzām stundām viņa bija tikusi vaļā no bailēm. Pēc pagraba drūmās tumsas halle, kas atradās starp mājīgām, spoži apgaismotām istabām, likās kā lappuse krāsainā katalogā, kas reklamē greznas mājas bagātiem pircējiem. Elena saprata, ka guvusi labu mācību, cik bīstama var būt pārspīlēta iztēle.

«Es pati esmu pie visa vainīga,» meitene domāja. «Es biju kā bērns, kas noved sevi līdz histērijai, spoguļa priekšā vaikstot ģīmi drausmīgās grimasēs.»

Viņa pasauca rudo kaķi, kas skrāpējās pie durvīm, kuras veda lejā. Kaķis paņurrāja, izlieca muguru, kā jau pienākas pēc kaķu labā toņa likumiem, tomēr lika saprast, ka viņam labāk patiktu virtuve.

Elena pakalpīgi atvēra durvis, taču kaķis pārdomāja un nekāpa vis lejā, bet sāka spēlēties ar nelielu priekšmetu, kas gulēja uz kokosa šķiedras paklāja kāpņu laukumiņā.

Elena ar patiku noraudzījās uz dzīvnieku, kas spēlējās ar šo priekšmetu kā ar peli. Taču, ja viņa būtu painteresējusies, ko īsti kaķis mētāja ar savām ķepām, viņas atgūtā paļāvība jūtami saplaktu: tas bija neliels lapegles mizas gabaliņš. Kāds to bija atnesis pie apavu zoles kopā ar lipīgajiem māliem un, tīrot kājas, atstājis uz paklājiņa.

Vienīgi Elena pati šovakar bija gājusi caur lapegļu audzīti, bet viņa savā istabā nokļuva pa citu ceļu, pa parādes kāpnēm.

Par laimi, Elena neievēroja, ka rudais kaķis, pats to negribēdams, bija atradis svarīgu pierādījumu, un devās uz viesistabu. Dīvāns bija ļoti ērts un aicināt aicināja apgulties, tomēr meitene vēl bija pārāk satraukta, lai sekotu māsas Bārkeras padomam. Viņa pat nedusmojās uz slimnieku kopēju par nelūgto iejaukšanos, bet bija apmierināta, ka ārsts Perijs viņas dēļ otro reizi bija braucis uz šejieni tādā laikā.

«Beidzot taču man ir īsts romāns,» viņa domāja, piegājusi pie klavierēm. Viņa prata spēlēt tikai pēc dzirdes, tomēr kāzu marša melodiju viņai izdevās diezgan pareizi atskaņot.

Augšā, Zilajā istabā, lēdija Vorena gultā mazliet pacēlās.

—    Kas tur spēlē kāzu maršu? — viņa jautāja.

—     Neviens, — slimnieces kopēja atbildēja ar aizvērtām acīm. — Apklustiet.

—       Nē, — sirmgalve nikni norūca. — Jūs vienkārši nedzirdat. Un nekad nedzirdēsiet.

Viņa ieklausījās atkal, bet viss bija apklusis. Elena saprata, ka viņas spēlēšana var nepatikt citiem mājas iedzīvotājiem, aizvēra klavieres un, paņēmusi grāmatu, sāka lasīt, tomēr drīz vien juta, ka nespēj koncentrēties. Viņa atskārta, ka negribot ieklausās nakts trokšņos, it kā vēlētos saklausīt kādu nepazīstamu skaņu.

Pēc brīža viņa piecēlās un ieslēdza radiouztvērēju, cerēdama dzirdēt cilvēka balsi. Taču Londona jau bija beigusi raidīt, un aparātā atskanēja skaļš sprakšķis.

Sī skaņa viņai atgādināja amatieru skatuves efektus un vienīgo reizi, kad viņa bija parādījusies uz skatuves. Tas bija necils vakars Beļģijas klosterī, kur viņa guva savu diemžēl nepietiekamo izglītību. Tika dalītas balvas par panākumiem mācībās. Audzinātājas no Anglijas sagatavoja ainu ar raganām no «Makbcta», un Elenai tika pavisam nepiemērotā Hekates loma. Nepietika ar to, ka viņas balsi zālē nemaz nevarēja dzirdēt, bet viņa bija arī tik nobijusies, ka aizmirsa savas lomas beigas un aizbēga no skatuves.

Tagad daži vārdi neīstā reizē atausa atmiņā kā nelaimi vēstošs atgādinājums:

Jo viltus drošība, kā zināt,

Vispirmā ļaudis pazudina.

Elena nodrebēja, jo viņai likās, ka vēja brāzma kamīna skurstenī arī nogaudoja šos pašus sen aizmirstos vārdus. Viņa pārlaida acis veclaicīgajai un mājīgajai istabai uz grīdas balta lāča āda, plisēts sārts abažūrs — viss mēmi liecināja, ka šādā istabā slepkavība nav iespējama.

«Protams, cs jūtos drošībā,» Elena domāja. «Es taču mājās neesmu viena. Mani aizstāves māsa Barkera, lai arī viņai ir drausmīgs raksturs. Man nebija jagnļ Zilajā istabā. Drīz atgriezīsies Outss. Un pagaidām jau nekas nav noticis.»

Tomēr, neraugoties uz visiem šiem argumentiem, meitene saprata, ka pastāvīgi gaida kaut ko neparastu, šausmīgu. yiņa klausījās tik uzmanīgi, ka likās, viņa sadzirdētu pat siksparņa smalko pīkstienu kur nebūt bēniņos.

Tad viņas ausis skāra kāda jauna skaņa, gluži kā saspriegtas stīgas trīsēšana. Pēc brīža viņa izdzirda to atkal, nedaudz skaļāk, tā bija vārga un žēlabaina ka kaijas sauciens.

Kāds klusu raudāja.

Divdesmit astotā nodaļa LAUVA UN TĪĢERIS

Elena pacēla galvu un bailīgi ieklausījās. Bija noticis tas, no kā viņa visvairāk baidījās — vajadzēja pieņemt lēmumu, kas slēpa sevī neapšaubāmas briesmas.

Aizdomīgs bija jau pats fakts: kāds, kas labi pazina Elenas raksturu, gribēja par katru cenu izmānīt viņu ārā no mājas, kurā viņa jutās drošībā.

Šī doma lika meitenei ciešāk sakniebt lūpas. Šovakar viņa bija sacījusi, ka pažēlos bērnu, ja viņš raudās tumsā un lietū. Te nu ir bērns. Viss pēc plāna.

Taču kad klusā skaņa atkārtojās, Elena neizlēmīgi palika stāvam ar pavērtu muti. Lai gan vētras brāzmas neļāva precīzi noteikt, no kurienes skaņas nāk, viņai likās, ka raudāja tepat mājā. Izbijusies vēl vairāk, Elena lēnām devās augšā pa kāpnēm.

Jo augstāk viņa kāpa, jo skaidrāk dzirdēja: kāds šņukstēdams raudāja, kā raud mazi bērni vai veci cilvēki. Skaņa nāca no Zilās istabas.

Sīki notikumi, kas paši par sevi bija pavisam parasti, izkārtojās tā, ka piespieda Elenu pašu sagraut pēdējo aizsardzības līniju.

Māsa Bārkera bija vienīgais cilvēks, kas viņai tagad varēja palīdzēt. Meitene viņai bija kā bērns, kas baidās no tumsas un tāpēc ķeras pie rokas savai niknajai auklei. Viņa jau tā bija pietiekami sadusmojusi kopēju un negribēja vēlreiz ķildoties ar viņu.

Māsa var izpildīt savus draudus un patiešām pamest viņu vienu. No šīs domas vien Elenai parskrēja auksts pār kauliem. Viņa bija pieradusi, ka vienmēr apkārt rosījās daudz cilvēku; patiesību sakot, pat pārāk daudz, tā ka dažkārt modās ilgas atbrīvoties no viņu sabiedrības.

Šis pieradums bija padarījis viņu sevišķi jūtīgu pret draudiem palikt vienai. Elena zinaja, ka tad viņu sāks vajāt visādas baismas: draudošas ēnas ložņās pa sienām, kāpnes čīkstēs no neredzamu kāju soļiem, tāpēc izmisīgi domāja: «Jāturas!»

Viņa atgādināja sev, ka lēdija Vorena nebūt nav vāja un neaizsargāta vecenīte, kas nodota rupjās kopējas varā: savos labākajos brīžos viņa bija īgna, nenosvērta stūrgalve, bet sliktākajos — varēja kļūt pat par slepkavu; jaunībā viņa bija apšāvusi simtiem un tūkstošiem mazu, neaizsargātu radībiņu tikai tāpēc, lai izklaidētos.

Lai gan Elena lēdijas Vorenas portretu tīšuprāt veidoja iespējami tumšākās krāsās, tomēr, pretēji viņas gribai, Zilā istaba meiteni pievilka, un drīz vien viņa bija jau pie pašām durvīm.

Seit klusā raudāšana bija dzirdama skaidrāk. Tā nebija liekuļošana: kāds raudāja tik klusu, ka meitene neko nedzirdētu, ja speciāli neieklausītos.

Elena satrūkās kā no sitiena, izdzirdusi rupju uzkliedzienu:

—    Beidziet trokšņot!

Raudāšana tūlīt apklusa. Pēc brīža lēdija Vorena lūdzoši sacīja:

—    Māsa, panāciet, lūdzu, pie manis!

Elena dzirdēja, kā māsa smagiem soļiem slāja pie slimnieces un uzbrēca:

—    Ja es pieiešu, jūs to nožēlosiet!

Elenai kļuva karsti no sašutuma, un viņa bez lielas domāšanas pieklauvēja pie durvīm.

—    Vai kaut kas noticis? — viņa jautāja.

—    Nē, — māsa atbildēja.

—   Vai jūs negribētu, lai es kādu laiciņu pasēdu pie lēdijas Vorenas? — Elena jautāja.

—    Nē.

—    Nu gan atcirta! — meitene nomurmināja, pagriežas un gāja projām, taču, tikusi līdz kāpņu augšai, apstājās, jo izdzirda skaļu sāpju un niknuma kliedzienu.

Gluži kā apmāta no dusmām Elena iekrēja istabā. Par laimi, slimnieces kopēja nebija paspējusi aizslēgt durvis. Māsa Bārkera stāvēja pie lēdijas Vorenas gultas un no visa spēka viņu purināja, sagrābusi aiz pleciem. Ieraudzījusi Elenu, viņa atgrūda sirmgalvi no sevis, un vecā sieviete atkrita atmuguriski kā sagumzītu lupatu guba.

—    Nekauņa! — Elena kliedza. — Ejiet projām!

Viņa skatījās no apakšas uz milzīgo slimnieku kopēju kā Dāvids uz Goliātu.

—      Šitā vecā vellata man uzbruka, — māsa Bārkera nošņāca.

—   Jums ir šausmīgs raksturs, — Elena paziņoja. — Es jūs vispār ne pie viena slimnieka nelaistu!

Māsas Bārkeras seja apmācās kā negaisa mākonis.

—   Pasakiet vēl kaut ko, — viņa uzkliedza, — un es iziešu no šīs istabas un vairs nekad te ncatgriezīšos!

—    Protams, jūs iziesiet no šejienes un vairs neatgriezīsie- tics, — Elena sacīja, jo šinī brīdī jutās ļoti stipra un pārliecināta.

Māsa Bārkera paraustīja plecus un aizgriezās.

—     Vēlu jums laimi, — viņa palaida smieklu. — Kad būsiet palikusi viena ar šo nenormālo, atcerieties, ka jūs pati uzprasījāties.

Durvis ar troksni aizcirtās, un tikai tad Elena saprata, ko ir izdarījusi. Šinī troksnī bija kaut kas drūmi triumfējošs.

No sirds žēlodama veco sievieti, Elena pagriezās pret gultu un ieraudzīja, ka lēdija Vorena vairs negu] bezpalīdzīgi, bet mierīgi sēd ar apmierinātu smaidu uz lūpām.

Elenu pārņēma tāda sajūta, kā kad viņa būtu iekļuvusi slazdā.

—     Jums labāk gan apgulties, — viņa sacīja, cenzdamās rast attaisnojumu savai varonīgajai rīcībai. — Jūs droši vien nejūtaties labi pēc tādas purināšanas.

—   Tas viss ir nieki, salīdzinot ar to, ko es izdarīju viņai,

—    lēdija Vorena sacīja.

Elena bailīgi paskatījās uz sirmgalvi, kas novilka ar pirkstiem pār mākslīgajiem apakšzobiem un teica:

—      Man kādreiz bija žēl, ka esmu iztērējusi tik daudz naudas par zobiem, bet tie ir ļoti labi zobi. Es iekodu viņai pirkstā gandrīz līdz kaulam.

Elena drūmi iesmējās:

—     Kāds cilvēks man teica, ka varot droši derēt par jūsu uzvaru kautiņā, bet es viņam neticēju. Mani interesē, kas jūs esat

—    lauva vai tīģeris?

Lēdija Vorena paskatījās uz viņu kā uz idioti.

—    Cigareti! — viņa pavēlēja. — Es gribu tikt vaļā no šīs māsas dvakas. Ātri… Vai jums ir cigaretes?

—    Nē._

—     Sakiet: «Ne, miledij.» Noejiet bibliotēkā un paņemiet mana radinieka cigarešu paciņu.

Elena priecājās par iespēju atstāt lēdijas Vorcnas istabu. Pārāk vēlu meitene saprata, ka ir piemuļķota, un viņai ļoti gribējās izlīgt ar māsu Bārkeru. Kad viņa bija jau pie durvīm, pazīstamais, vecīgais bass apturēja viņu.

—      Man nāk miegs, meitenīt. Šī kopēja aizspieda man degunu un ielēja mutē kaut kādu draņķi. Netraucē mani, ja es būšu aizmigusi.

Kad Elena bija aizgājusi līdz kāpņu laukumiņam, vannas istabas stikla durvīs bija redzama gaisma un varēja dzirdēt ūdens šļakstus — māsa Bārkera mazgāja sakosto pirkstu.

—    Māsa, — Elena viņu pasauca, — man ļoti žēl…

Atbildes nebija. Elena mazliet pagaidīja, klausīdamās

ūdens šļakstīšanā. Pēc vēl viena nesekmīga mēģinājuma salabt ar slimnieku kopēju viņa nogāja lejā uz bibliotēku. Kad viņa atgriezās ar cigarešu kārbiņu rokās, Zilo istabu blāvi apgaismoja tikai maza lampiņa. Lēdija Vorena, gatavodamās aizmigt, bija nodzēsusi pat naktslampiņu.

Elena nogurusi apsēdās pie kamīna. Uguns lēnām dzisa, tāpēc ka baltajos papīros ietīto ogļu krājums bija beidzies.

Laiku pa laikam logā iesitās koka zars kā kaulaina pirksta raidīts signāls. Pulkstenis tikšķēja kā tekošs ūdens krāns; vējš gaudoja kamīna skurstenī.

«Atkal es esmu šeit,» Elena teica pati sev, juzdama, ka visam beigas. Visu vakaru viņa bija cīnījusies ar likteni, bet nesekmīgi.

Bija tikai viens mierinājums — nakts tomēr reiz beigsies. Un Outss droši vien jau brauc mājās. Tomēr arī šī doma viņu ncnomierināja. Māsa Bārkera nekādā ziņā ne]aus viņu ielaist, viņa taču nelaida Elenu atvērt durvis ārstam Perijam, lai kā viņš klauvēja.

Pirmo reizi Elena saprata, cik svarīgi ir ievērot piesardzību. Pēc tā, ko bija izdarījusi lēdija Vorena, meitene jutās kā pele slazdā.

Elena aizdomīgi pavērās uz pustumsā tikko saredzamo balto figūru gultā. Piepeši viņu pārsteidza tas, ka lēdija Vorena guļ nedabiski mierīgi: nav jūtama ne elpa, ne visniecīgākā kustība.

Viņa atcerējās, ka māsa Bārkera stipri sapurināja veco sievieti, un tas varēja ietekmēt viņas veselības stāvokli: «Viņai taču ir ļoti vāja sirds!» meitene nodomāja. Šausmās sastingusi, viņa pieskrēja pie gultas.

«Sirmgalve ir nākamais upuris,» viņa tcica pati sev. «Droši vien viņa jau ir aizgājusi.»

Viņas drausmīgā priekšnojauta apstiprinājās, tikai ne tā, kā viņa domāja: lēdija Vorena patiešām bija aizgājusi, tikai nevis uz viņpasauli, bet tepat, nezināmā virzienā, pametusi gultu un atstājusi savā vietā ar pūkaino jaku pārsegtu spilvenu kaudzi.

Elena raudzījās uz šo veidojumu un jutās kā Makbcts, kad viņš uzzināja, ka mežs nāk virsū. Neticamais bija kļuvis acīm redzams: lēdija Vorena nebūt nebija saistīta pie gultas.

Stāvēdama pie gultas, Elena juta stipru zāļu smaržu. Pagriezusi vienu no spilveniem, viņa redzēja, ka tas ir slapjš un notašķīts ar kaut ko dzeltenu.

«Arī māsu viņa ir pratusi apmānīt,» Elena nodomāja.

Viņa iztēlojās, kā lēdija Vorena, pretodamās kopējai, pagrieza galvu sānis, lai miega zāles notek uz spilvena. Juzdama vēl lielāku cieņu pret sirmgalves izveicību, viņa ātri pārskatīja istabu, lai gan jau iepriekš zināja, ka tas ir veltīgi. Tualetes istaba arī bija tukša, un Elena izskrēja kāpņu laukumiņā. Vannas istabā vēl dega gaisma, bet ūdens vairs netecēja. Šausmu satriekta, viņa sāka bungot pa durvīm.

— Māsa! — viņa sauca. — Lēdija Vorena ir pazudusi!

Durvis atvērās, un uz sliekšņa iznāca māsa Bārkera, ar saltu skatienu vērodama Elenu.

—    Kāds man ar to sakars? — viņa jautāja. — Es aizeju no šejienes.

—      Vai jūs tiešām domājat aiziet? — Elena pārsteigta iesaucās.

—    Savas mantas esmu jau sakravājusi. No rīta mis Vorena uzzinās, ka mani atlaidusi meitene — jaunākā istabene.

—     Jūs taču to nedarīsiet! — Elena viņu lūdzās paniskās bailēs. — Es atvainošos, kā vien vēlaties. Es… es darīšu visu, ko liksiet.

—    Klusējiet. Man pietiek jūsu solījumu. Es aizeju… aizeju tūlīt pat. Tas ir mans pēdējais vārds.

—    Bet… kurp tad jūs iesiet?

—      Tā ir mana darīšana. Es atradīšu, kur pārnakšņot. Pašreiz vēl nav nemaz tik vēls, un es nebaidos ne tumsas, ne lietus. — Māsa Bārkera apklusa, bet tad Jauni piebilda: — Es jutīšos drošībā tikai tad, kad būšu aizgājusi no šīs mājas.

Tā viņa atriebās Elenai, atkal atgādinādama par gandrīz jau aizmirstajām šausmām. Lūdzošām acīm meitene skatījās uz slimnieku kopēju, bet māsa deva pēdējo triecienu:

—       Turiet acis vaļā. Viņa ir kaut ko nodomājusi! — paskatījusies uz savu pārsieto pirkstu, māsa Bārkera vēl piebilda: — Un, kamēr viņas nav, jums vajadzētu pameklēt revolveri.

Vannas istabas durvis aizcirtās Elenas deguna priekšā, un viņa iekoda lūpā.

«Nevar būt, ka viņa tādā vētrā ir ārā no mājas!» meitene beidzot nolēma.

Meitene bija ne tikai nobiedēta, bet arī satraukta par sirmgalves pazušanu, jo jutās kaut kādā mērā atbildīga par viņu. Uzzināt, kas piespiedis lēdiju Vorenu piecelties, nebija iespējams, tāpēc diezin vai bija kādas cerības viņu atrast: šī māja bija būvēta tā, lai spēlētu paslēpes.

Lēdija Vorena varēja pat mēģināt izdarīt pašnāvību, viņa taču ir ne tikai ļoti veca, bet viņas dzīve ir aptraipīta ar asinīm. Sirdsapziņas pārmetumi var piespiest viņu darīt sev galu.

Elena nodrebēja, iedomājoties, ka atradīs lēdiju Vorenu mirušu kaut kur bēniņos vai pagalmā. Nesaprazdama, kurp iet, viņa atgriezās Zilajā istabā.

Ar pirmo acu uzmetienu meitene ievēroja, ka siluets gultā ieguvis noteiktāku formu. Piegājusi tuvāk, viņa ieraudzīja lēdiju Vorenu, kas ar spožām, piemiegtām acīm uzmanīgi vērās viņā.

—    Kur jūs bijāt? — Elena vaicāja.

—    Feju pilī, — sirmgalve nevainīgā balsī atbildēja.

Sapratusi, ka tālāka prašņāšana ir veltīga, Elena atkal

apsēdās uz sava krēsla.

—    Vai kopēja aizgāja? — lēdija Vorena jautāja.

—    Rītdien aizies, — Elena atbildēja.

—    Veikls darbs! Es viņas aši padzenu. Es viņas neieredzu. Mūžīgi mazgā man seju… Nekusties, meiten, es gribu tevi labāk aplūkot!

Elena nevilšus atcerējās noslēpto revolveri un, vēlēdamās uzzināt pēc iespējas vairāk, nolēma pieskarties šim tematam:

—       Misis Outsa man stāstīja, ka jums esot patikušas medības.

Uzmetusi Elenai ašu skatienu, lēdija Vorena atbildēja:

—      Jā. Es daudz esmu medījusi. Bet vai tu kādreiz esi piedalījusies medībās?

—    Nē. Es domāju, ka tas ir nežēlīgi.

—     Bet gaļu taču jūs visi ēdat. Ja katram nāktos pašam sagādāt sev gaļu, tad deviņas desmitdaļas cilvēces pēc nedēļas kļūtu par veģetāriešiem… Es piepratu šo darbu. Es nekad neievainoju. Es nogalināju.

—    Bet jūs atņēmāt dzīvību.

—    Jā. Es atņēmu dzīvību. Taču cs nevienam neesmu devusi dzīvību, paldies Dievam… Ejiet ārā no manas istabas!

Elena nodrebēja un pagrieza galvu uz to pusi, kur rādīja lēdijas Vorenas pastieptais pirksts. Istabā bija ienākusi māsa Bārkera. Ne vārda neteikusi, viņa devās turp kur atradās viņas mantas, un aizvēra aiz sevis durvis. Ieklausījusies Elena varēja dzirdēt viņas soļus, viņa uztvēra arī troksni, kas rodas atvelkot skapja un kumodes atvilktnes. Kā redzams, slimnieku kopēja bija nolēmusi izpildīt savus draudus un kravāja mantas. Sēdēdama smacīgajā istabā, Elena mocījās ar drūmām aizdomām.

Pirms daudziem gadiem šinī mājā tika nogalinātas divas meitenes. Taču slepkavu tā arī neatrada. Zvērināto tiesa savā verdiktā aprobežojās ar miglainiem pieņēmumiem.

«Viņa nav pilnīgi normāla,» Elena domāja, nemierīgi vērojot gultu. «Iedomāsimies, ka viņa ir nogalinājusi tās meitenes, un viņas vīrs to uzzinājis. Varbūt viņa nonāvēja vīru, lai viņš nevienam nevarētu pastāstīt…»

Piepeši Elena ievēroja, ka blakus istabā iestājies klusums. Viņa atcerējās, ka tualetes istabā atrodas dīvāns, un tas deva kaut nelielas cerības: iespējams, ka māsa Bārkera ir atlikusi savu aiziešanu līdz rītam un nolikusies atpūsties. Apziņa, ka viņa ir tik tuvu, Elenu mazliet nomierināja. Meitene pārdomāja šīvakara notikumus un saprata, ka pašreizējā situācija ir viņas pašas muļķīgās uzvešanās loģisks rezultāts. Māsa Bārkera taču bija speciāli izraudzīta grūta slimnieka kopšanai, ar kuru pati Elena nekādā gadījumā netiktu galā.

Meitene iedomājās, ka viņa ir aprobežota un nekur nederīga. «Ja viņa vēl neguļ, es iešu un pateikšu, ka esmu uzvedusies nepiedodami rupji, Elena nolēma. «Es palūgšu viņai piedošanu par savu muļķību.»

Bez trokšņa pārgājusi pa paklāju pāri istabai, meitene uzmanīgi atvēra tualetes istabas durvis, kas vairs nebija aizslēgtas, un iekliedzās. Māsa Bārkera bija pazudusi.

Divdesmit devītā nodaļa VIENA PATI

Elena palūkojās visapkārt. Istabā valdīja nekārtība. Skapja un kumodes atvilktnes bija vaļā, čemodāns un lietussargs gulēja uz galda.

«Viņa vēl nav aizgājusi,» Elena nodomāja.

Tomēr šis pieņēmums varēja būt arī nepareizs: māsa varbūt atstājusi savu smago čemodānu, lai nākamajā dienā to nogādā centrā, bet lietussargs tādā laikā ir pilnīgi nederīgs.

Elena atvēra skapi, kur uz pakaramā vairs nebija māsas virsdrēbju. Ātra kumodes apskate liecināja, ka visas atvilktnes ir tukšas. No māsas Bārkeras par piemiņu palikuši tikai izsmēķi un pelni.

Māsa bija dezertējusi pilnīgi apzināti. Rīkodamās ar rafinētu cietsirdību, viņa atstājusi māju, izejot caur profesora istabu, tā ka Elena nevarēja pamanīt viņas aiziešanu.

Tas bija pēdējais trieciens. Viss gāja uz neizbēgamu galu. Lai gan Elena neskaidri apjēdza, ka galvenais nolūks ir viņu izolēt, viņa pati it kā palīdzēja liktenim vai nepazīstamajam tumšajam spēkam, kas virzīja notikumus, nokaitinādama atriebīgo slimnieku kopēju.

Kāds viņu it kā piespieda rīkoties tieši tā un ne citādi, gluži kā lelli, kas pakļaujas citu gribai.

«Es esmu pilnīgi viena,» ar bailēm domāja Elena.

Tiesa gan, mājā bija arī citi cilvēki, tomēr tikai Elena bija saglabājusi spēju prātīgi spriest un brīvi pārvietoties.

Izmisīgi sajuzdama nepieciešamību pēc cilvēku sabiedrības, viņa atvēra profesora istabas durvis.

Tomēr arī šeit viņa neatrada mierinājumu, tikai vēl vairāk pastiprinājās viņas vientulības sajūta. Profesors, sastindzis tajā pašā pozā, kā no akmens izcirsts vairāk izskatījās pēc miroņa, kas gaida savas bēres.

Elena gribēja aiziet, taču baidījās atgriezties Zilajā istabā. Viņai likās, ka vecajā sievietē vairs nav palicis nekā cilvēciska, ka tagad viņa spētu paciest jebkuru māsas Bārkcras rupjību, ja tikai viņa būtu ar mieru atgriezties.

Vēlēšanās dzirdēt cilvēka balsi kļuva tik stipra, ka Elena izgāja kāpņu laukumiņā un sāka drudžaini dauzīties pie mis Vorenas istabas durvīm.

—    Mis Vorena! — viņa sauca. — Palīdziet!

Taču atbildes nebija. Ar tādiem pašiem rezultātiem viņa būtu varējusi dauzīties pie aizzīmogotas kapličas durvīm. Viņa dzirdēja tikai vēja gaudošanu, kas izklausījās it kā vaimanātu raganu bars, kuras šaujas pa debesīm, vajādamas mēnesi, kas spulgojas starp vēja saplūkātiem mākoņiem ka no lielgabala izšauta sudraba lode, kas lido uz zvaigznēm.

—    Cietsirdīga sieviete! — Elena aizgriezdamās noteica.

Bet mis Vorena nedzirdēja dauzīšanos, tāpēc ka viņa gulēja

cicšā miegā. Viņai vienmēr bija grūti kontaktēties ar svešiem cilvēkiem, bet šovakar pēc daudzajiem satraukumiem viņas nervi bija sevišķi saspringti.

Viņa, gluži kā vicntuļnicce, labi jutas tikai viena pati savā kabinetā. Bet šodien viņa ar varu bija izrauta no mājīgās čaulas un vairākas stundas spiesta pavadīt pie niknās sirmgalves Zilajā istabā, kur gaiss bija piesūcies ar nāvi.

Arī vētra viņai krita uz nerviem. Salauztais durvju rokturis, kura dēļ viņai vajadzēja palikt ieslēgtai savā istabā, neizraisīja nekādas aizdomas, tieši pretēji, viņa šo faktu uzņēma ar atvieglojumu, jo tas atbrīvoja viņu no jebkādas atbildības. Viņa pat nemēģināja izkļūt ārā, tieši pretēji, aizšāva bultu un noslēdzās no visas pasaules.

Aizbāzusi ausis ar vati un pārvilkusi segu pāri galvai, lai nedzirdētu vētras aurus, mis Vorena, kas krita vai no kājām aiz noguruma, ātri vien aizmiga.

Elenai vēl bija saglabājies pietiekami daudz gribas spēka, lai neļautos panikai. Viņa atgādināja pati sev, ka viss vēl nav zaudēts, ka viņai ir sakari ar ārpasauli.

Tomēr, nokāpusi lejā pa kāpnēm, meitene saprata, ka ir bezcerīgi sapinusies baiļu tīklā. Viņa nedrīkstēja nevienu lūgt atnākt pie viņas, tāpēc ka neiedrošinātos atvērt durvis.

Profesors pavēlēja neatvērt durvis, un šo pavēli bija diktējis veselais saprāts, lai nodrošinātos pret katru nejaušību. Viņš bija domājis par visu mājas iedzīvotāju drošību.

Vēlāk māsa Bārkera atturēja viņu no nepakjaušanās šai pavēlei. Un Elena rūgtā pieredzē bija pārliecinājusies, ka māsai taisnība, vismaz attiecībā uz lēdiju Vorenu.

Ja viņa, Elena, bija izraudzīta par šīs velnišķās sazvērestības upuri, tad aizstāvju skaita pakāpeniskā sarukšana bija izplānota tā, lai iedzītu viņai paniskas bailes un lai, izdzirdusi troksni, viņa nedomādama mestos atvērt durvis.

Kāds vēlas izmānīt viņu ārā no mājas drošajām sienām.

«Ja mēs norunātu kādu noteiktu signālu,» viņa domāja, «varbūt tad varētu pamēģināt. Bet sarunu iespējams noklausīties. Nē, tas viss ir veltīgi.»

Pat vienkārša saruna ar kādu sniegtu atvieglojumu, viņu spētu nomierināt cilvēka balss skaņas vien. Elena nezināja, vai ārsts Perijs jau ir atgriezies nuijās, viņas domas bija tik juceklīgas, ka viņa bija zaudējusi realitātes izjūtu. Taču, ja ārsta nav mājās, viņa var piezvanīt kadam citam.

«Es piezvanīšu uz medicīnas centru,» Elena nolēma, «izstāstīšu par māsu Bārkeru un palūgšu atsūtīt citu slimnieku kopēju.»

Noteikts darbības mērķis palīdzēja meitenei mazliet nomierināties. Viņa atkal kļuva par mis Keipelu, kuras vārds ir labi pazīstams darba piedāvājumu biroja, un nebija vairs pārbijusies niecība. Ar savu agrāko pārliecību Elena nocēla klausuli, taču parastā signāla, kas liecinātu, ka viņa ir saistīta ar apkārtējo pasauli, nebija, telefons nedarbojās.

Elena izmisusi pārlaida skatu hallei. Protams, avārija izskaidrojama ar dabiskiem iemesliem: vētra ir nogāzusi kokus, norāvusi vadus, lietus ūdens straumes varēja sabojāt kabeli. Vainīga nav ļaundaru sazvērestība, bet tāda ir Dieva griba.

Nē, tas nevar būt. Parasts Holivudas triks — pārgriezti telefona vadi iznīcībai nolemtajā mājā, un tieši īstajā reizē!

«Tā nav nejaušība, » viņa teica pati sev. «Nevar būt tik daudz nejaušību vienlaikus.»

Viņa nezināja, kurp lai iet, šinī mājā visur bija vienlīdz baigi. Bet baismīgi bija arī iziet ārā no mājas, iespējams, ka slepkava cerēja tieši uz to, varbūt tieši tādas beigas nezināmais spēlmanis bija iedomājies kopš paša spēles sākuma.

«Labāk tomēr būs atgriezties pie lēdijas Vorcnas,» Elena domāja. «Es taču uzņēmos atbildību un viņu vienu atstāt nedrīkstu.»

Meitene gāja cauri profesora istabai, cerēdama, ka gulētājs varbūt būs jau pamodies. Viņa skaidrais prātpalīdzētu novērst jebkurus draudus. Taču viņš vēl arvien gulēja savā krēslā ar vaska dzeltenu seju un pelēkiem plakstiņiem, nekustīgs un sastindzis kā mūmija sarkofagā.

Iegājusi tualetes istabā, Elena izdzirda aiz sienas čaboņu un ātrus soļus.

«Viņa atkal ir piecēlusies no gultas,» meitene domāja.

Ja aizdomas bija pamatotas, tad lēdija Vorena varēja pārvietoties ļoti strauji, jo, kad Elena iegāja Zilajā istabā, sirmgalve jau gulēja gultā, rūpīgi apsegusies ar savu balto jaku.

—      Kāpēc tu biji aizgājusi, bērniņ? — lēdija Vorena jautāja. — Tev taču maksā, lai tu mani apkoptu un pieskatītu.

Elenai nepietika drosmes samelot.

—     Es gāju piezvanīt, — viņa sacīja. — Bet telefons nedarbojas.

Lēdija Vorena nemierīgi pārlaida acis istabai. Juzdama, ka viņai vēl pietiks spēka neļaut vecajai sievietei sagudrot kādu jaunu viltību, Elena nolēma runāt bez aplinkiem un jautāja:

—    Kāpēc jūs bijāt piecēlusies no gultas?

—     Es nebiju piecēlusies. Es nevaru piecelties. Nerunā muļķības.

—   Es neesmu tik dumja, kā jūs domājat, turklāt, jums nav ko slēpt. Jūs nav skārusi paralīze, jums nav arī citas dzīvībai bīstamas slimības. Visi uzskata, ka jūs bez citu palīdzības nevarat piecelties, un tas ir viss. Kāpēc gan jums nepiecelties, ja ir vēlēšanās?

Elena gaidīja, ka lēdija Vorena ļoti saniknosies, taču viņa domīgi teica:

—    Nekad neatklājies līdz galam; vienmēr atstāj kaut ko rezervē, ja tu esi vecs un pilnīgi atkarīgs no citiem. Es bieži pieceļos no gultas, kad neviens neredz.

—     Pareizi, — Elena piekrita. — Es nevienam neteikšu, apsolu jums. — Nevaldāmā ziņkāre lika viņai uzdot vēl vienu jautājumu: — Bet ko jūs nupat meklējāt?

—      Savu talismanu. Tas man nes laimi. Zaļš zilonītis ar paceltu snuķi. Es gribēju paņemt to gultā, tāpēc ka man ir bailes.

Elena izbrīnīta paskatījās uz lēdiju Vorenu. Viņa vienmēr bija domājusi, ka, vecumam iestājoties, jūtas pamazām zūd. Piepeši meitene atcerējās krustu, kas karājās virs viņas gultas.

—   Man ir kas labāks, — viņa sacīja. — Tūlīt es atnesīšu, un tad ne ar jums, ne ar mani nekas slikts nenotiks.

Tikai izgājusi no Zilās istabas, Elena iedomājās, ka lēdija Vorena varbūt tieši gaidīja viņas aiziešanu. Tomēr pat tādā gadījumā, ja tas būtu izdevīgi vecajai sievietei, Elenai bija vienalga, — tik ļoti viņa vēlējās, lai talismans atrastos pie viņas.

«Es visu laiku veltīgi baiļojos,» viņa domāja. «Es biju aizmirsusi to, bet krusts taču visu laiku bija tepat, sargāja mani no visa ļaunā.»

Lai gan tukšajās istabās gaudoja vējš un kāds tajā pašā laikā, kamēr Elena kāpa pa parādes kāpnēm, varēja uzkāpt pa vītņu kāpnēm, viņa bija tik satraukta, ka bailes vairs nejuta. Ar grūtībām atvērusi savas istabas durvis, ko no iekšpuses turēja ciet stiprs caurvējš, viņa iededza gaismu.

Pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija kailā siena virs gultas. Krusts bija pazudis.

Elena pieķērās pie durvīm, lai noturētos kājās, likās, ka grīda zem viņas ir iebrukuši. Ienaidnieks bija mājā iekšā. Viņš bija nozadzis Elenas talismanu. Tagad ar viņu var notikt viss, ko vien vēlies. Nekur vairs nevar justies drošībā.

Šinī mirklī meitenei likās, ka viņa jūk prātā, ka ilgāk vairs neizturēs, ka smadzenēs notiks kaut kas neizprotams un viņa kritīs ārprāta melnajā bezdibenī.

Taču pamazām meitenei atgriezās spēja sakarīgi domāt, migla acīs izklīda, un viņai likās, ka ir uzminējusi noslēpumu.

Krusta pazušana ir ļauns joks, ko izspēlējusi māsa Bārkera, kas slēpjas kaut kur tepat mājā.

Viņa metās lejā pa kāpnēm uz priekštelpu un saprata, ka nav kļūdījusies: parādes durvis bija aizbultētas, un ķēde atradās savā vietā.

«Ja slimnieku kopēja nav aizgājusi pa aizmugurējām durvīm, kas ir visai maz ticams, tad viņa vēl arvien atrodas mājā,» Elena domāja.

Lai gan talismana zaudēšana Elenu stipri sarūgtināja, viņa tomēr sajuta atvieglojumu. Tagad bija skaidrs, ka briesmas slēpjas nevis ārpus «Kalngalu» sienām, bet gan pašā mājā.

Atgriezusies Zilajā istabā, Elena ievēroja, ka palagi gultā ir sagumzīti. Tātad slimniece atkal ir kaut ko meklējusi. Skapim, kas atradās sienas nišā, viena atvilktne nebija aizbīdīta, jo sirmgalvi iztraucējusi Elenas negaidītā atgriešanās.

Cenzdamās turēties tā, lai no gultas viņu nevarētu redzēt, Elena piegāja pie atvilktnes un gribēja to aizvērt, taču traucēja kāds mīksts priekšmets, kas bija iestrēdzis starp atvilktni un skapja sienu. Elena saņēma to aiz stūrīša un izvilka no spraugas.

Tas bija balts zīda kaklauts.

Trīsdesmitā nodaļa SIENAS BRūK

Elena turēja kaklautu pēkšņi sastingušajos pirkstos. Tas bija no dārga zīda, teicamas kvalitātes, adīts ar mašīnu, gandrīz jauns. Viens gals bija notriepts ar māliem, starp diegiem bija izdūrušās lapegļu skujas.

Nojauzdama, ka viņu gaida jaunas šausmas, Elena papurināja kaklautu, un tas atritinājās, atklādams, ka bārkstis vienā galā ir norautas, norautas gabaliem un nevienādi, it kā kāds tajās būtu bijis iekodies ar zobiem.

Klusu iekliegdamās, Elena nometa zīda drānu zemē. Tas bija tas pats kaklauts, kuru priekšnāves agonija bija saplēsusi Servidena. Bija "baismīgi turēt to rokas; to bija valkājis slepkava.

«Kā gan tas nokļuvis lēdijas Vorenas atvilktnē? Varbūt viņa to slēpusi? Kāds viņai sakars ar šiem noziegumiem? Varbūt kāds cits to tur ielicis? Vai tiešam slepkava tagad ir mājā iekšā?»

Elenai likās, ka viņa jau ir mirusi. Viņa stāvēja, taisni izslietu muguru kā paralizēta, neko neredzēdama un nejuzdama.

Viņa neredzēja istabas kontūras, nedzirdēja vēja gaudošanu, nejuta galda virsmu zem savām rokām. Viņas iztēle redzēja spilgtu ainu. Māja gruva. Sienas pārklājās ar plaisām. Šaurās līnijas, kas atgādināja asinsvadu tīklu vai zibeņus pie debesīm, strauji pletās plašumā. Visapkārt viss gruva un bruka, istabas pārvērtas gruvešos, atstājot viņu neaizsargātu draudīgajā tumsa.

Pēkšņi meitene izdzirda šņukstus un saprata, ka elso viņa pati. Spogulī viņa redzēja seju, bālu un nogurušu; tā vērās no spoguļa stikla ar stipri paplašinātām acu zīlītēm, kurās skaidri saskatāmas bailes. Un tikai no zeltaini rudo matu mirdzuma viņa pazina sevi.

Elena atcerējās, kā viņu bērnībā kaitināja.

— Rudmiesīt, rudmiesīt, lien grozā iekšā! — viņa čukstēja.

Jā, viņa ir centusies paslēpties ka sēne, kas nav vēl ielikta grozā, gaidīdama, kamēr viņai uzbruks, lai gan vajadzēja stāvēt taisni un skatīties briesmām acīs. Piespiedusi sevi atkal paņemt kaklautu rokās, Elena sajuta, ka tas ir mazliet mikls.

«Tas būtu izmircis pilnīgi slapjš, ja ilgi atrastos lietū,» viņa domāja. «Tātad tas atnests tūlīt pēc slepkavības.»

ŠI doma izraisīja ļoti daudzus drausmīgus minējumus. Neviens nezināja precīzi, cikos Servidena bija nožņaugta, acīmredzot, tas bija noticis tad, kad jau sāka tumst. Tā kā visi, izņemot Outsu, tobrīd bija mājās, jebkurš varēja nepamanīts iziet uz dažām minūtēm, ikvienu varēja turēt aizdomās.

Ārsts Perijs viņu brīdināja, ka noziegumu varēja izdarīt pazīstams cilvēks, kuram viņa uzticas. Profesors ļoti saspringti strādāja un brīžiem izskatījās nepieskaitāms, viņa dēls un Raiss brīžiem bija ļoti satraukti, arī pats ārsts Perijs varēja nogalināt meiteni, turklāt viņš bija ienācis Zilajā istabā.

Aizdomas varēja krist arī uz veco lēdiju Vorenu. Bet mis Vorena? Viņa šovakar atpūtās bibliotēkā. Kā viņa izmantojusi šīs trīsdesmit atpūtas minūtes?

«Es esmu sajukusi prātā,» domāja Elena. «Nevar taču turēt aizdomās visus pēc kārtas. Slepkava nebija no šīs mājas. Tas ir kāds svešs.»

Viņa nodrebēja, tāpēc ka acu priekšā viņai rēgojās briesmīgais logs, kas bija palicis kādu laiku neaizvērts viņas vainas dēļ.

—       Meiten! —lēdija Vorena viņu pasauca. — Ko tu tur dari?

—    Meklēju jums tīru mutautiņu.

Elena pati bija pārsteigta, cik mierīgi skanēja viņas balss. Likās, ka viņa ir dubultojusies. Jaunā Elena — enerģiska, savaldīga — runāja un rīkojās, bet īstā, pazīstamā Elena bija sarāvusies čokurā sabrukušā cietokšņa drupās, gluži kā ēsma tīģerim cilvēka izskatā.

—    Vai tu atradi… kaut ko? — lēdija Vorena jautāja.

Elena izlikās, ka nav viņu sapratusi.

—       Es atradu veselu kalnu mutautiņu, — viņa ātri atbildēja, nolika kaklautu atpakaļ un, paņēmusi mutautiņu, piegāja pie gultas.

Lēdija Vorena izrāva mutautiņu viņai no rokām un nosvieda to uz grīdas.

—     Meiten, — viņa sēcoši čukstēja. — Es gribu, lai tu izdari vienu lietu.

—    Labi. Ko man darīt?

—    Palien zem gultas.

Elena vērīgi paskatījās uz melnkoka nūju, kas stāvēja pie gultas. Sirmgalve atkal uz brīdi ir sajukusi un grib paspēlēt savu iemīļoto kaķa un peles rotaļu, uzglūnot meitenēm, kas tīra gultas apakšu.

—     Bet, kad es līdīšu ārā, jūs iesitīsiet man ar nūju pa galvu? — meitene jautāja.

—    Nevajag līst ārā. Tev jānoslēpjas.

Jaunā Elena, viszine, nosprieda, ka viņa visu saprot. Tā ir viltība, lai Elena nevarētu redzēt, kas istabā notiek.

—     Zem gultas ir pārāk putekļains, — meitene iebilda, uzmanīgi virzīdamās uz durvju pusi.

Viņa saprata, cik svarīgs pierādījums ir šis kaklauts. Policijai tas jāsaņem pēc iespējas ātrāk. Piezvanīt uz policiju nevar, jo telefons nestrādā vai nu nejaušības vai slepkavas vainas dēļ, bet viņa var aizskriet līdz kapteiņa Bīna kotedžai un palūgt viņu rīkoties. Lēdija Vorena sāka gausties kā izbiedēts bērns:

—    Neej projām, meiten. Man bail, ka atnāks māsa. Viņa to vien gaida, lai tu aizej.

Elena apstājās, nezinādama, ko darīt. Pēdējā divu plēsoņu tikšanās reizē bija uzvarējusi lēdija Vorena. Bet viss ir mainīgs, pat džungļos, — pašreiz tīģeris var būt stiprāks, taču pēc mirkļa, iespējams, pārsvars izrādīsies lauvas pusē.

Viņa nevarēja saprast, kur pazudusi māsa Bārkera. Ja sieviete patiešām slēpjas mājā, tad viņa noteikti gribēs atriebties.

«Kā man gribētos zināt, ko tagad darīt,» Elena domāja.

—    Ja tu mani pametīsi, — lēdija Vorena draudēja. — Es sākšu kliegt. Un tad atnāks Viņš.

Elena strauji pagriezās pret sirmgalvi.

—    Viņš? — meitene jautāja. — Kāds viņš?

—    Es teicu: «Atnāks viņa.»

Vecā sieviete, acīmredzot, saprata, ka izpļāpājusies, tāpēc iekoda lūpā un blenza uz meiteni kā sadusmots elks.

Meitene jutās tā, it kā būtu jāatrod izeja no labirinta. Sirmgalve, jādomā, kaut ko zināja, taču negribēja teikt.

Tas var likties dīvaini, bet, neraugoties uz visiem šodienas notikumiem, Elena turpināja rīkoties saskaņā ar vispārpieņemtiem priekšstatiem un uzvedības principiem. Tiesa gan, ārēji viss ritēja pilnīgi dabiski, tāpēc viņa neapzināti uzvedās tā, kā nākas izturēties civilizētā sabiedrībā.

Slepkavība bija notikusi ārpus «Kalngalu» sienām, un tā tika uztverta kā avīžu ziņa, kam nav nekāda sakara ar profesora Vorena ģimeni. Maniaks vēl arvien bija fantastisks radījums, ko izgudrojuši avīžnieki. Visievērojamākais notikums mājā līdz pat šim laikam bija fakts, ka piedzērās kalpone.

Tik tiešām, gan māsa Bārkera, gan vecā lēdija Vorena bija visai nepatīkamas personas, bet Elena savā dzīvē bija satikusi vēl nepatīkamākas un saprata, ka daudzas aizdomas un izbailes ir viņas pašas fantāzijas auglis.

Rītdiena pienāks arī Elenai.

Viņa bija par to pārliecināta. Jānoturas darbā, citādi viņai atkal nāksies kārt zobus vadzī.

Nedrīkst pieļaut, ka lēdija Vorena sāktu kliegt. Viņas kliedziens var pamodināt profesoru un izraisīt viņam šoku. Tāpat būtu ļoti nežēlīgi traucēt mis Vorenu, kura nevar tikt ārā no istabas.

«Bez tam,» Elenai pačukstēja viņas bailes, kas bija ieperinājušās dvēselē kā čūska, «šis kliedziens var ataicināt vēl kādu.»

Kamēr Elena, nevarēdama izšķirties, stāvēja, lēdija Vorena bija kaut ko ievērojusi.

—      Vētra pastiprinās, — viņa sacīja, — kļūst arvien tumšāks.

Nodrebējusi no pārsteiguma, Elena bailēs pavērās apkārt un ieraudzīja, ka istabā tiešām kļuvis daudz tumšāks. Viņa izberzēja acis, taču elektriskā gaisma bija blāva, it kā nāktu caur miglu.

Elenai sirds vai apstājās, kad viņa iedomājās, ka tas varētu nozīmēt drīzu pilnīgas tumsas iestāšanos.

Parādās tumsa — vēl viens šausmu filmu pastāvīgais atribūts.

«Arvien tuvāk un tuvāk,» Elena bailēs domāja.

Lai gan viņa bija nolēmusi sirmgalvei neko nestāstīt, tomēr šoreiz dalījās ar viņu savās bažās:

—    Kaut kas noticis ar vadiem, — viņa čukstēja.

—      Idiote! — lēdija Vorena atcirta. — Akumulatori izlādējās!

Elena ar prieku uzņēma racionālo izskaidrojumu. Elektriskā apgaismošana atradās Outsa pārziņā, kura slinkums bija kļuvis slavens. Baidīdamās palikt viena pati tumsā, Elena bija ieslēgusi visas lampiņas visā mājā, nedomādama par sekām.

—    Es labāk iešu un izslēgšu gaismu visur, kur vien var, — viņa teica.

—    Labi, — lēdija Vorena pamāja ar galvu. — Un paņem sveces. Mēs nedrīkstam palikt tumsā.

Elena paskatījās apkārt, meklēdama sveces, un atcerējās, ka šinī mājā tās izmanto tikai pagrabā. Pieliekamajā viņa bija redzējusi sveču saišķus.

—    Nekas, ja es jūs uz kādu bridi atstāšu vienu? — Elena vaicāja. — Jāiet ātrāk, pirms…

Baidīdamās, ka gaisma var nodzist pēkšņi, kamēr viņa vēl nav sameklējusi sveces, Elena metās lejā pa kāpnēm. Gaisma hallē dažas reizes noraustījās, it kā brīdinādama, lai viņa nekavējas. Baiļodamās, ka nāksies ložņāt pilnīgā tumsā, Elena kā izbiedēta antilope pieskrēja pie virtuves kāpnēm.

Misis Outsa arvien vēl gulēja savā krēslā, mierīgi šņākdama kā bērns. Elena iedama pieskārās viņas vaigam, tas bija silts.

«Paldies Dievam, ka liktenis sargā bērnus un piedzērušos,» Elena nodomāja.

Gaitenī caur elektriskās lampiņas blāvo stiklu bija redzama sarkana spirālīte. Bija tik tumšs, ka Elenai aizrāvās elpa. Nokļuvusi pieliekamajā, viņa gaidīja, ka kuru katru mirkli iestāsies tumsa un tad no Nāves takas pasniegsies kaut kas drausmīgs.

Paķērusi sveču saišķi, meitene metās atpakaļ, atstājot aiz sevis tumsu, — viņa izdzēsa visas lampiņas, kas gadījās ceļā. Tikusi līdz hallei, viņa iegriezās viesistabā un izskrēja arī caur citām istabām. Un visur viņai sekoja tumsa. Elena zināja, ka rīkojas pilnīgi apzināti un saprātīgi, tomēr juta, ka visu viņas rīcību nosaka dīvaina pakļaušanās liktenim, kas liek viņai māju padarīt aklu, kā kad acu gaismu laupītu dzīvai būtnei.

Tajā brīdī, kad meitene kavējās pārdomās, nelielo gaismas oāzi, kuras centrā viņa stāvēja, aprija apkārtējās ēnas.

Gaisma nodzisa tikai uz kādu minūti. Pēc brīža halle atkal kļuva gaiša. Bet bija noticis tas, kam jānotiek.

Māja bija devusi signālu nakts tumsai. E.lcnu māca tik milzīgas izbailes, ka viņu pārņēma neprātīga vēlēšanās skriet ārā no mājas un izmēģināt laimi aiz tās sienām.

Patvērumu viņai dos kapteinis Bīns, viņa kotedŽ2 nav tālu. Ja tikai viņa paspēs izskriet cauri lapegļu audzei… Koki viņu vairs nebaidīja, un Elenu iepriecināja doma, ka viņa atkal jutīs sejā svaiga vēja pūsmu un lietus valgmi. Mežonīgā daba bija kļuvusi par patvērumu, tāpēc ka īstenas briesmas slēpās viņai līdzās, mājā iekšā.

Viņa jau gribēja atvērt ieejas durvis un izskriet ārā, bet tad atcerējās bezpalīdzīgos «Kalngalu» iemītniekus: lēdija Vorena, profesors un misis Outsa pašreiz bija pilnīgi neaizsargāti. Kad maniaks ieraudzīs, ka viņa laupījums ir pazudis, viņš savā niknumā var uzkrist viņiem.

Gluži kā dodamās pretī savai bojā ejai, Elena atgriezās kāpņu laukumiņā un, brīdi pastāvējusi, lai nomierinātos, atvēra Zilās istabas durvis.

Likās, ka viņas prombūtnes laikā nekas nebija noticis. Lēdija Vorena sēdēja salīkusi savā gultā un bija tikko samanāma zilajās ēnās.

— Tu, meitēn, ilgi kavējies, — viņa noburkšķēja. — Aizdedzini sveces.

Istabā nebija svečturu, tāpēc Elena uzpilināja vasku uz kamīna marmora malas un nolika spoguļa priekšā divas sveces.

—    Tās izskatās kā bēru sveces, — lēdija Vorena teica. — Aizdedz vairāk. Visas.

—   Nē, mums jātaupa arī rezervei, — viņai atbildēja Elena.

—    Mūsu laikam pietiks.

Lēdijas Vorcnas vārdi skanēja draudīgi. Elena ievēroja, ka sirmgalve ir pārvērtusies. Viņas acis atplētās platāk un apmierināti iemirdzējās, kad viņa pacēla savu kalsno roku.

—       Skaties! — viņa sauca. — Roka nemaz nedreb. Paraugi, cik man stipri pirksti!

Bet, kad Elena piegāja pie gultas, vecā sieviete savus vārdus jau bija aizmirsusi.

—      Es gribu gulēt, — viņa sacīja. — Neaizej projām, meiten!

Sirmgalve aizvēra acis, un viņas krūtis sāka cilāties kā labi noregulēts mehānisms. Viņa bija gribas spēka pilna; Elena bija pārliecinātā, ka patiesībā vecā sieviete ir zaudējusi samaņu.

«Interesanti, vai man izdosies piedzīvot to brīdi, kad viņa atgūs samaņu?» meitene nodomāja.

Viņa juta, ka pārtrūcis pēdējais posms, kas viņus savienoja ar apkārtējo pasauli. Šinī naktī Elena bija redzējusi, kā cilvēki cits pēc cita viņu atstāj, bet pati nevarēja viņiem sekot.

Lai gan Elenas plakstiņi bija kļuvuši bezgala smagi, viņa vienīgā bija nomodā kā sargs visā mājā, ko bija pievarējis miegs.

Pēkšņi viņa pielēca kājās. Viņas sirds šausmās gandrīz apstājās. Kāds staigāja pa tualetes istabu. Viņa skaidri dzirdēja soļus, un kāds ar troksni grūstīja priekšmetus.

Klusu piezagusies pa paklāju, viņa mazliet pavēra durvis. Parādījās gaismas stars, ko aizēnoja tumša vīrieša figūra.

Elenu pārņēma izmisīga vīrišķība: gluži kā noziedznieks, kas ieradies policijā atzīties, tāpēc ka nav varējis izturēt sasprindzinājumu, viņa plaši atrāva vaļā tualetes istabas durvis.

Pārsteigta un priecīga viņa ieraudzīja profesoru, kas stāvēja mazas kumodes priekšā. Redzot pazīstamo eleganto figūru, Elena atskārta, ka dzīve ir atgriezusies parastajā gultnē un māja ir piecēlusies no drupām un atkal kļuvusi par drošu cietoksni.

Viņa centās atturēt atvieglojuma asaras, priecādamās, ka blakus viņai atkal ir normāls un saprātīgs cilvēks. Aukstais kā ledus profesora skatiens labvēlīgi ietekmēja viņas histērisko garastāvokli.

—     Vai, profesor! — Elena iesaucās. — Kā es priecājos, ka jūs atkal labi jūtaties!

—      Kur jūs ņēmāt, ka es jutos slikti? — profesors vēsi jautāja. — Es vienkārši centos mazliet pagulēt.

Viņu kaut kas satrauca, tāpēc ka viņš sarauca pieri un atvilka vēl vienu kumodes atvilktni.

—    Kur tad ir māsa Bārkera? — viņš piepeši jautāja.

—      Aizgājusi, — Elena atbildēja, nespēdama šinī brīdī izskaidrot visu sīkāk.

—    Uz kurieni viņa aizgāja?

—    Nezinu. Varbūt slēpjas kaut kur tepat mājā.

—     Viņa vai kāds cits ir paņēmis vienu manu lietu, kuru man noteikti jāatrod. Bet pašreiz tas nav svarīgi.

It kā pēkšņi kaut ko atcerējies, viņš pagriezās pret Elenu un jautāja:

—    Pa kuru ceju jūs atgriezāties mājās?

Elena nesaprata jautājumu.

—    Kad? — viņa vaicāja.

—    Kad jūs nācāt caur lapcgju audzi. Es dzirdēju jūsu soļus. Es gaidīju… tomēr jūs neatnācāt.

Un tad Elena pēkšņi saprata.

—    Jūs… — viņa čukstēja.

Trīsdesmit pirmā nodaļa VEIKSMĪGĀS MEDĪBAS

Elena saprata visu…

Pēkšņais šoks viņas domas negaidīti apskaidroja, likās, ka izgaismojusies katra smadzeņu šūniņa, un šīvakara notikumu atsevišķie kadri aizslīdēja gar viņas acīm, it kā beidzot būtu samontēti vienā filmā.

Visas piecas meitenes ir nožņaudzis profesors Vorens, tāpat kā viņa tēvs pirms viņa bija nogalinājis divas kalpones. Par šiem noziegumiem zināja vienīgi lēdija Vorena un pati ar savu roku sodīja slepkavu — pēc otrās kalpones nāves viņa nošāva savu vīru.

Taču viņa jau bija veca un dažkārt runāja nesakarīgi, tāpēc arī reizreizēm viņa pieminēja kokus, kas cenšas ielauzties mājā. Sirmgalve uzskatīja, ka viņas svēts pienākums ir nogalināt arī dēlu, bet arvien to atlika. Pēc katras slepkavības viņa teica pali sev, ka tā ir pēdējā, tomēr tai sekoja atkal jauna slepkavība.

Kad «Kalngalos» ieradās jaunā kalpone, jauna nozieguma briesmas pieauga. Vecā sieviete kaut ko nojauta un centās aizsargāt Elenu, paturēt viņu savā istabā, kur meitene atrastos drošībā.

Kad lēdija Vorena palūdza profesoru aizdedzināt cigareti, tad sirmgalve ieskatījās viņam acīs un ieraudzīja pazīstamo spīdumu, kas liecināja, ka padēls pastrādājis vēl vienu noziegumu. Tomēr vecā sieviete gribēja paglābt viņu no policijas.

Viņa nemanīti piecēlās un pārmeklēja viņa istabu, lai atrastu un noslēptu pierādījumus, ar kuriem pret viņu varētu tikt celta apsūdzība.

Un tad viņa uzgāja šo kaklautu.

Elena izjuta dziļu pateicību pret veco sievieti, lai gan tagad nekam vairs nebija nekādas nozīmes.

«Es varu būt apmierināta, ka aizstāvēju viņu un aizdzinu māsu,» Elena domāja.

Arī māsa Bārkera tagad parādījās pavisam citā gaismā — sieviete, kuru vajadzēja žēlot, nevis turēt aizdomās. Viņa alka mīlestības un apbūra un būtībā bija ļoti sievišķīga, lai gan viņas āriene bija visai nepievilcīga.

Māsas labākās jūtas nebija guvušas piepildījumu, un viņa kļuva nervoza un rupja.

Elena sasprindzināti domāja, kur pašreiz varētu būt māsa Bārkera. Šinī brīdī meitenei ļoti būtu vajadzīgs viņas gandrīz vīrieša spēks un rupjība, kas agrāk bija izraisījis tādu pretīgumu.

Viņa aizdomīgi lūkojās uz profesoru. Arēji viņā nekas nebija mainījies. Viņš kā vienmēr bija bāls, stīvs inteliģents, izsmalcinātās civilizācijas produkts, kas pieradis pie gonga aicinājuma uz pusdienām un pie bļodas roku noskalošanai pēc ēšanas. Šo ilūziju papildināja oficiālais vakara uzvalks un balss, kas skanēja bezkaislīgi un dzestri kā vienmēr.

Elena nebaidījās no viņa tāda, kāds viņš bija pašreiz; drebošiem ceļgaliem viņa baidījās no tām pārmaiņām, kādām bija jānotiek.

Viņa atcerējās ārsta Perija vārdus, ka starplaikos starp ārprāta lēkmēm noziedznieks ir pilnīgi normāls.

Elenai jādara viss, lai šīs pārmaiņas iestātos pēc iespējas vēlāk.

—    Ko jūs meklējāt? — viņa jautāja, cenzdamās, lai viņas balss skanētu mierīgi.

—    Baltu zīda kaklautu.

No šīs atbildes asinis sastinga Elenas dzīslās.

—   Es to redzēju lēdijas Vorenas skapī, — viņa ātri tcica. — Es dabūšu to.

Uz mirkli pazibēja cerība, ka viņai izdosies tikt projām. Bet cerība nodzisa tūlīt pat, kad profesors pakratīja galvu:

—    Neejiet projām. Kur ir pārējie?

—   Misis Outsa ir piedzērusies, bet mis Vorena ieslēgta savā guļamistabā, — meitene atbildēja.

Profesora bālajās lūpās pazibēja apmierināts smaids.

—   Labi, — viņš tcica, — Tātad mēs esam palikuši divatā.

Viņa balss vēl arvien bija bezkaislīga un mierīga,

un Elena visiem spēkiem centās attālināt drausmīgās izmaiņas, turpinot sarunu.

—    Vai jūs visu to izkārtojāt? — viņa vaicāja.

—     Jā, — profesors atbildēja. — Un arī nē. Es tikai piespiedu pogu, kura iedarbināja visu mehānismu. Bija diezgan amizanti mierīgi sēdēt un vērot, kā citi attīra man ceļu.

Elena atcerējās sarunu pie pusdienu galda. Profesors praksē pierādīja tēzi, ka gudrs cilvēks var virzīt savu tuvāko cilvēku rīcību. Viņš vērtēja sevi augstāk par Dievu.

—      Ko jūs ar to domājat? — Elena jautāja, izmisīgi cenzdamās attālināt šaušalīgo brīdi.

—       Lūk, ko, — profesors atbildēja, it kā operētu ar savām tēzēm zinātniska disputa laikā. — Es būtu varējis tikt vaļā no … visādiem kavēkļiem arī citādā veidā. Bet šī bija ļoti vilinoša problēma. Izmantojot savas zināšanas par cilvēka dabu, es izvēlējos smalkāku un līdz ar to arī vienkāršāku metodi… Vispirms cs ieminējos Raisam, ka tiek pārdots suns. Kad viņš ieveda suni mājā, es zināju, ka vairāki mani mājinieki jau ir saistīti ar vienu valgu.

—   Lūdzu, turpiniet, — Elena bilda, domādama tikai par to, kā novilcināt laiku.

—   Vai tad vēl vajag paskaidrot? — profesoru, acīmredzot, izveda no pacietības meitenes muļķība. — Jūs taču redzējāt, ka viss notika precīzi pēc plāna. Es ņēmu vērā manas māsas bailīgumu un viņas riebumu pret dzīvniekiem, ņēmu vērā arī pārējo spēles dalībnieku galvenās emocijas un kaislības.

—   Tas ir ļoti gudri! — Elena aplaizīja izkaltušās lūpas un centās izdomāt jaunu jautājumu. — Un… Un es domāju, vai jūs tīšām atstājāt atslēgu vīna pagraba durvīs?

Profesors atkal neapmierināti sarauca pieri.

—     Pats par sevi saprotams, — viņš teica. — Pilnīgi skaidrs, ka misis Outsa būtu atradusi kādu nebūt iemeslu, lai uz šo nakti tiktu vaļā no vīra.

—    Jā, protams… Un jūs paredzējāt, ka māsa Bārkera arī atstās māju?

Profesora seja saviebās.

—   Te nu man jāatzīstas, ka mans plāns neīstenojās, — viņš atbildēja. — Es domāju, ka jūs ar savu dumjo impulsivitāti pati izvedīsiet viņu no spēles, tomēr jūs mani piekrāpāt, un man nācās pašam parūpēties par drošību.

Viņš runāja kā skolotājs, kas strostē slinku audzēkni.

Elena zināja, ka jāizvairās no sarunas par vardarbību, taču viņai ļoti gribējās zināt, kas noticis ar māsu Bārkeru, un viņa riskēja.

—    Kā nācās parūpēties? — viņa jautāja. — Jūs viņu…

Taču profesors paskaidroja pavisam mierīgi:

—    Es viņu izvedu no ierindas tikai uz laiku. Viņa sasieta guļ zem gultas ar vīkšķi mutē. Viņai jāpaliek dzīvai, lai viņa var liecināt, ka nepazīstamais uzbruka viņai no aizmugures un ka es biju bez samaņas tajā laikā… tajā laikā kad…

Viņš sastostījās un, liekas, aizmirsa, par ko runāja. Elena ar šausmām ievēroja, ka viņa pirksti sāk raustīties.

—    Kāpēc jūs neielaidāt policistus? — viņa jautāja, lai gan juta, ka cenšas liesmojošā krāsnī uzturēt uguni ar čaulīšu papīra gabaliņiem.

—      Tāpēc ka rītdien viņi ieradīsies vizītē pie manis.

—     Profesora pirksti saliecās kā āķī. — Viņi tikai velti tērētu laiku. Bet gudrs cilvēks nedrīkst nenovērtēt citu cilvēku gudrību. Ja viņi divreiz pabūtu šinī mājā, viņi varētu ieraudzīt kādus nebūt sīkumus, ko es esmu palaidis garām. Taču mēs velti zaudējam laiku…

Elena saprata, ka pienācis izšķirošais brīdis. Viņa nespēja vairs novērst profesora uzmanību. Māja bija aizslēgta, uz palīdzību no ārpuses nebija nekādu cerību. Un tomēr viņa uzdeva vēl vienu jautājumu:

—    Kāpēc jūs gribat mani nogalināt?

Varbūt šī slepkavas saruna ar viņa izraudzīto upuri bija vēl viens pierādījums profesora teorijai par cilvēka dabas īpatnībām.

Elena vēlējās visu zināt, un profesors nevarēja neapmierināt cita zināšanu alkas.

—     Es uzskatu to par savu pienākumu, — viņš sacīja.

—     Būdams zinātnieks, es apzinos, kādus draudus cilvēcei rada iedzīvotāju skaita pārliecīgs pieaugums un pārtikas resursu samazināšanās. Liekās sieviešu kārtas personas jāiznīcina.

Elena pati nezināja, uz ko viņa cer, beigas bija tik tuvu.

—    Kāpēc gan es esmu lieka? — viņa izaicinoši jautāja.

—    Tāpēc, ka jums nav ne skaistuma, ne prāta, ne kādu derīgu īpašību, ko varētu nodot pēcnācējiem. Jūs esat vienkārši mēsls. Nekvalificēts darbaspēks pārpildītajā darba tirgū. Lieks vēders. Un tāpēc cs jūs nogalināšu.

—    Kā? — Elena čukstēja. — Vai tāpat kā citas?

—    Jā. Jūs neizjutīsiet sāpes, ja nesāksiet pretoties.

—    Bet Servidcnai sāpēja.

—     Servidcnai? — Viņš sarauca pieri, atcerējies pēdējo slepkavību. — Es biju vīlies. Es gaidīju jūs… Ar viņu bija tik daudz raižu… Man viņu vajadzēja aiznest pie Bīna… Es negribēju, lai policija ierodas šeit… Tikai cs velti pūlējos…

Elena nepakustējās, kad profesors viņai tuvojās. Viņai likās, ka jebkura strauja kustība var izraisīt drausmīgās izmaiņas profesorā.

Viņš nesteidzās un apmierināti paskatījās visapkārt.

—   Šeit mums ir labi, — viņš sacīja. — Esmu apmierināts, ka man pietika pacietības gaidīt… Šovakar trīs reizes cs to gandrīz jau izdarīju. Pirmo reizi lapcgju audzē, otro — kad jūs snaudāt uz kāpnēm, un trešo — kad bijāt viena savā istabā. Bet tad es atcerējos, ka kāds var iztraucēt.

Viņš paberzēja pirkstus, it kā tos masēdams, un paskaidroja:

—   Tas ir iedzimts. Zēna gados cs redzēju, kā mans tēvs ar virtuves nazi pārgrieza meitenei kaklu. Toreiz man uznāca vēmiens, es nezināju ko iesākt aiz bailēm. Bet gāja gadi, un es nobriedu…

Profesora acīs iedegās zaļas uguntiņas. Viņa seja meitenes acu priekšā izmainījās un kļuva nepazīstama. Bet Elena tomēr to pazina — tā bija ļaunā rēga seja, kas parādījās aizmugurējo kāpņu durvīs.

—       Turklāt, — profesors piebilda, — man patīk nogalināt.

Viņi stāvēja viens pret otru tikai dažu soļu attālumā. Un tad Elena, baiļu pārņemta, neizturēja. Viņa apsviedās apkārt un ieskrēja profesora guļamistabā.

Viņš meitenei sekoja ar pārvērstu seju, saliecis pirkstus kā ragus.

—     Tu no manis neizbēgsi! — viņš sēca. — Durvis ir aizslēgtas.

Pārbīlī gluži kā vajāts zvērēns Elena centās izvairīties no viņa rokām. Viņa bija aizmirsusi savu vārdu, nesaprata vairs, kur atrodas un ko dara. Vispakārt bija sarkana migla, kaut kādi uzliesmojumi. Pēkšņi atskanēja troksnis — gluži kā pātagas cirtiens.

Elena saprata, ka visam beigas: viņa ierāvās kaktiņā, bet profesors mācās viņai virsū. Viņš bija tik tuvu, ka meitene redzēja savu attēlu viņa acīs.

Bet slepkava nepaspēja meitenei pieskarties — viņa ķermenis kļuva šļaugans, it kā būtu pārtrūkusi kāda atspere, viņš smagi nogāzās uz paklāja un sastinga.

Pacēlusi galvu, Elena ieraudzīja, ka durvīs stāv lēdija Vorena ar revolveri rokā. Mugurā viņai bija baltā pūkainā jaka, bet sirmajos matos piesprausta rozā lentīte.

Elena pieskrēja pie lēdijas Vorenas, un sirmgalve iekrita meitenes rokās. Pārāk daudz spēka viņai bija prasījis šis šāviens. Tomēr viņa pasmaidīja ar drūmu apmierinātību kā mednieks, kurš nogalinājis bīstamu riebekli. Viņas pēdējos vārdos skanēja nožēla:

— Tomēr es to izdarīju… Taču piecdesmit gadus vēlāk, nekā vajadzēja.

SATURS

1.   nodaļa. Koks……………………………………………………………………… 3

2.    nodaļa. Pirmās plaisas………………………………………………………. 9

3.    nodaļa. Stāsts pie kamīna……………………………………………….. 17

4.    nodaļa. Atmiņas………………………………………………………………. 26

5.    nodaļa. Zilā istaba…………………………………………………………… 33

6.    nodaļa. Rēgs…………………………………………………………………….. 40

7.    nodaļa. Jaunā slimnieku kopēja …………………………………….. 46

8.    nodaļa. Greizsirdība…………………………………………………………. 53

9.    nodaļa. Sirmgalve atceras……………………………………………….. 60

10.    nodaļa. Telefons…………………………………………………………….. 66

11.    nodaļa. Ticības simbols…………………………………………………. 73

12.    nodaļa. Pirmā plaisa………………………………………………………. 78

13.    nodaļa. Slepkavība………………………………………………………… 84

14.   nodaļa. Piesardzība pirmajā vietā…………………………………. 90

15.    nodaļa. Kā sirmgalve uzzināja………………………………………. 95

16.    nodaļa. Vēl viena plaisa………………………………………………. 102

17.    nodaļa. Kad sievietes strīdas……………………………………….. 107

18.    nodaļa. Aizstāvju paliek arvien mazāk . . . .114

19.    nodaļa. Dzer līdz dibenam…………………………………………… 120

20.     nodaļa. Dāma uzpošas……………………………………………….. 126

21.     nodaļa. Pēdējie šķēršļi…………………………………………………. 131

22.    nodaļa. Notikums………………………………………………………… 138

23.     nodaļa. Ko mums darīt ar piedzērušos jurnieku?144

24.    nodaļa. Mielasts…………………………………………………………… 150

25.     nodaļa. Vērotājs………………………………………………………….. 157

26.     nodaļa. Kapteiņa nojausma……………………………………….. 162

27.     nodaļa. Viltus drošība pazudina pirmā . . . .169

28.    nodaļa. Lauva un tīģeris……………………………………………… 175

29.    nodaļa. Viena pati……………………………………………………….. 182

30.    nodaļa. Sienas brūk……………………………………………………… 187

31.    nodaļa. Veiksmīgās medības………………………………………. 193

E. Vaita

SOĻI KĀPNĒS

SIA -Alberts XII.. Alberta ielā 12, Rīgā, r,V-1010. Reģ. Nr. 000322145. Formāts 84x108/32. Iespiesta tipogrāfijā -Rota-2», Dzirnavu ielā 57, Rīgā, LV-1050. Pas. Nr. 67. Vāks iespiests A/S «Preses nams .. Halasta dambi 3. Rīgā.

Vaita E.

Va 180 Soļi kāpnēs. - R., Alberts XII, 1995. - 200 lpp.

UDK — p 820-3

Content

Vaita Etela Līna Soļi kāpnēs

Pirmā nodaļa KOKS

Otrā nodaļa PIRMĀS PLAISAS

Treša nodaļa STĀSTS PIE KAMĪNA

Ceturta nodaļa ATMIŅAS

Piektā nodaļa ZILĀ ISTABA

Sesta nodaļa RĒGS

Septītā nodaļa JAUNĀ SLIMNIEKU KOPĒJA

Astotā nodaļa GREIZSIRDĪBA

Devītā nodaļa SIRMGALVE ATCERAS

Desmitā nodaļa TELEFONS

Vienpadsmitā nodaļa TICĪBAS SIMBOLS

Divpadsmita nodaļa PIRMĀ PLAISA

Trispadsmita nodaļa SLEPKAVĪBA

Četrpadsmitā nodaļa PIESARDZĪBA PIRMAJĀ VIETĀ

Piecpadsmitā nodaļa KĀ SIRMGALVE UZZINĀJA

Sešpadsmitā nodaļa VĒL VIENA PLAISA

Septiņpadsmitā nodaļa KAD SIEVIETES STRĪDAS

Astoņpadsmitā nodaļa AIZSTĀVJU PALIEK ARVIEN MAZĀK

Deviņpadsmitā nodaļa DZER LĪDZ DIBENAM

Divdesmita nodaļa DĀMA UZPOŠAS

Divdesmit pirmā nodaļa PĒDĒJIE ŠĶĒRŠĻI

Divdesmit otrā nodaļa NOTIKUMS

Divdesmit treša nodaļa KO MUMS DARĪT AR PIEDZERUŠOS JŪRNIEKU?

Divdesmit ceturta nodaļa MIELASTS

Divdesmit piektā nodaļa VĒROTĀJS

Divdesmit sestā nodaļa KAPTEIŅA NOJAUSMA

Divdesmit septītā nodaļa VILTUS DROŠĪBA PAZUDINA PIRMĀ

Divdesmit astotā nodaļa LAUVA UN TĪĢERIS

Divdesmit devītā nodaļa VIENA PATI

Trīsdesmitā nodaļa SIENAS BRūK

SATURS