Merežko Viktors

Soņka — ZeLta Rociņa

Viktors Merežko

Soņka — ZeLta Rociņa

.

PIRMĀ DALA

I

Ritēja 1860. gads. Pilsētas ebreju kapsēta slīga zaļumos. Saulainajā vasaras dienā tā līdzinājās meža laucītei, kas nosēta kapakmeņiem kā pelēkiem celmiem. Sura Šeindla, gara auguma piecpadsmit gadus veca meitene ar melniem matiem un melnām acīm, stāvēja pie granīta kapa plāksnes, skatījās, acis nemirkšķinādama, uz skaisto senebreju burtu vijumu un klusiņām čukstēja:

Manu mīļo māmulīt… Man ir tik vientuļi, tik skumji bez tevis. Gandrīz ik nakti redzu tevi sapnī un miegā klusi raudu. Paps dzīvo ar rupjo un neaptēsto Jevdokiju, kas te ieradusies nez no kurienes. Viņai neviens nav mīļš ne es, ne Feiga. Vienreiz viņa tā iesita man pa seju, ka zilumu dēļ veselu nedēļu neizgāju ārā. Tai badakāsenei galvenais ir, lai paps vairāk zagtu. Bet tas var slikti beigties, māmulīt. Policija jau daudzreiz nākusi uz mūsu māju, grib zināt, ar kādiem zagtu mantu uzpircējiem papam ir darīšana. Viņš klusē, bet tik un tā labi tas nebeigsies. Vienīgais cilvēks, kurš mani mīl ja neskaita tevi, saprotams, ir pane Helēna. Tev viņu vajadzētu atcerēties, viņa man mācīja mūziku. Bez mūzikas viņa man māca arī franču un angļu valodu, mēs jau lasām. Viņa, pane Helēna, ir ļoti laba un skaista…

* * *

Povonzku pilsētiņas bruģētā iela bija nosēta zosu un vistu mēsliem, vietvietām gulēja zirgābolu čupiņas. Dienas tveice pret vakaru kļuva vēl spiedīgāka, un šķita, ka pilsēta ir tukša: ļaudis glābās no karstuma, kur katrs varēja cits savā mājā, cits vietējā krodziņā.

Ar sadzeltējušiem kaļķiem balsinātā Leibas Solomoniaka divstāvu māja izskatījās nejēdzīgi liela. Pa otrā stāva logu plūda braša klaviermūzika, pirmajā stāvā pats Leiba skaļā balsi rājās ar kalponi Matrjonu.

-     Paklau, Matrjona! Vai nu es esmu akls idiots, vai arī tu esi resna un slinka govs! krievu valodā kliedza kalsnējais un nervozais Leiba, ģērbies garos melnos vīriešu svārkos un melnā jermolkā, kā jau īsteni ticīgam ebrejam pieklājas.

-    Drīzāk jau nu būs tas pirmais, pan Leiba. Atvainošanu, atcirta resnā Matrjona, gorīdama kuplos gurnus un laiski pārcilādama māla krūzes.

-     Es izsniegšu tev aprēķinu šodien pat! saimnieks vairs nevaldījās. Nē, rītā, tiklīdz ciemiņi būs aizbraukuši! Tūlīt ņem un sakop māju, citādi man no kauna un negoda būs zemē jālien!

-    Solījis esat nez cik reižu, bet nekad vēl neesat līdis, Matrjona ecējās no jauna.

No savas guļamistabas nesteidzīgi iznāca Leibas vecākā meita apaļīgā, platacainā Feiga, un ar skumju pārmetumu paraudzījās vispirms uz kalponi, tad uz tēvu.

-     Oi, tate, beidziet to skaļo kliegšanu. Galva jau tāpat plīst pušu.

Blakus istabas durvīs uzreiz iestājās itin jaunā lielkrūtainā Jevdokija un kā īstena saimniece apsauca Feigu:

-    Kas tās par manierēm, skuķi? Vīram varēsi aizrādīt, bet ne tēvam.

-    Būs vīrs, būs ari aizrādījumi, laiski atteica Feiga un iegāja atpakaļ guļamistabā. Un jums, Dunas madām, es esmu nevis skuķis, bet Feigas kundze.

-    Nekauņa!

-    No tādas dzirdu!

-    Leibik, tu dzirdi, kā tava meita runā ar pamāti? Jevdokija pagriezās pret Solomoniaka kungu.

-    Feiga, viņš bargi uzsauca, vai nu atvainojies Dunai, vai pazudi!

-      Labāk pazudīšu, tate, meita atbildēja un nozuda savā istabā.

* * *

Tieviņā piecpadsmit gadus vecā Sura sēdēja savā istabā un, domās iegrimusi, spēlēja klavieres, nepievērsdama nekādu uzmanību ne kliegšanai lejā, ne dienasvidus tveicei. Pauzē starp akordiem meitene pēkšņi izdzirda pakavu klaboņu, riteņu grabēšanu un tad arī vārtu garo čīkstienu. Viņa piecēlās un paskatījās ārā. Sura redzēja, ka tēvs plaši atver vārtus un pa tiem iebrauc segti rati divzirgu aizjūgā.

Leiba palīdzēja izkāpt ducīgam kungam, iztapīgi pakratīja viņam roku un sasveicinājās ar vēl kādu cilvēku, kurš bija atbraucis ar šo pašu pajūgu, tad ieveda ciemiņus mājā. Matrjona gāja aizvērt vārtus. Kad arī kalpone bija iegājusi iekšā, bet vezums palicis bez uzrauga, Sura metās lejā pa sētas puses kāpnēm un izskrēja pagalmā.

Gandrīz neelpodama, meitene uzmanīgi apgāja apkārt ratiem, ieskatījās zem smagā brezenta un ieraudzīja daudz visādu saiņu, maisu un maisiņu. Viņa veikli ieslīdēja zem brezenta un steigšus ņēmās pētīt saiņu saturu. Te bija kaut kādas rotaslietas, trauki, māla un porcelāna figūriņas, dārgi tērpi. Pēkšņi vienā maisiņā Sura atrada zeltu, daudz zelta: gredzenus, aproces, kaklarotas. Kā laba pazinēja viņa izvēlējās gredzenu ar vislielāko dārgakmeni, pabāza zem kleitiņas, izlēca no vezuma un aši izskrēja no pagalma.

* * *

Modiste pane Helēna, kopta un labi saglabājusies dāma ap četrdesmit, tieši tobrīd vilka uzšūto kleitu manekenam mugurā, kad pie ārdurvīm klauvēja. Kundze steidzās lejup pa kāpnēm, bet netika ne līdz durvīm, kad tās atvērās un priekštelpā lidot ielidoja

Sura. Meitene sastinga pāris soļu attālumā un graciozi palocīja celīti.

-    Pane Helēna, vai drīkstu uzkavēties pie jums?

-    Kas noticis, Sura?

Sura iemetās krēslā.

-    Pane Helēna, es taču lūdzu nesaukt mani tajā stulbajā vārdā.

-    Bet šo vārdu tev devuši vecāki, tava mirusī māte!

-    Tik un tā. Man labāk patīk Soņa.

-    Labi, Soņa. Vai etīdi iemācījies, Soņa?

-    Protams!

Sura-Soņa strauji apsēdās uz soliņa pie klavierēm un sāka spēlēt viegli un eleganti. Pane Helēna stāvēja meitenei aiz muguras un ar maigu smaidu vēroja viņas spēli. Soņa beidza etīdi un jautājoši atskatījās, gaidīdama uzslavu. Helēna piegāja klāt, pacēla meitenes plaukstiņas un maigi noglāstīja:

-    Soņečka, meitenīt, tu esi ļoti talantīga. Tev patiešām ir zelta rociņas. Bet, lai tu kļūtu slavena pianiste, jāstrādā vairāk.

Galvu atmetusi, Soņa gandarīta iesmējās:

-     Skaisti Soņa Zeltrociņa! Es gribu, lai visi mani tā sauc Soņa Zeltrociņa! Mammai būtu paticis.

-    Kā iet jūsu mājās? modiste apvaicājās.

Soņa paraustīja kalsnos pleciņus.

-    Feigu kārtējais vīrs atkal izdzinis.

-    Par ko?

-    Par to pašu. Par kārtējo mīļāko.

Helēnas kundze vērīgi paskatījās uz meiteni:

-    Tu zini, kas ir mīļākais?

-     Kā nu nezināšu! Soņa smējās. Feigai tiklīdz kārtējais vīrs, tā arī kārtējais mīļākais.

-    Un tēvs? Kā viņam ar Jevdokiju?

-    Nezinu. Es ar to muļķi nesarunājos.

-    Soņa!

-    Piedodiet, pane Helēna!

Soņa pēkšņi apklusa, sazvērnieciski paskatījās uz modistes kundzi. Tad uzmanīgi pacēla kleitiņu, izvilka nozagto gredzenu un parādīja.

Helēna paņēma rotaslietiņu, brīdi uzmanīgi to pētīja.

-    Kur tu to ņēmi?

-    Atradu.

-    Atradi? Tas taču ir ļoti dārgs! Pane Helēna saņēma plaukstās meitenes sejiņu un pavērsa pret sevi. Soņa, tu patiešām to atradi?

-    Atradu, Soņa viltīgi pasmaidīja, to cilvēku vezumā, kas atbrauca pie tēva. Maisiņā.

-    Tātad… tu nozagi?

-    Tur ir daudz maisiņu. Neviens pat nepamanīs!

-    Bet tu nozagi!

-    Pane Helēna, Soņas čuksts bija uzticības pilns. Es nenozagu. Es tikai paņēmu nozagto. Jo mans tēvs pārdod tālāk zagtas mantas, viņam atved, bieži ved… un viņš pārdod!

Helēnas kundze atdeva gredzenu meitenei un vēsi teica: -Tev tūliņ jāiet mājās un jānoliek šī lietiņa atpakaļ.

-     Bet viņi taču ir blēži! Un arī mans tēvs ir blēdis! Soņa iesaucās.

-    Nezinu, varbūt ir. Bet tev jāpaliek godīgai meitenei. Ej mājās un izdari to, ko es tev liku. Un iemācies uz rītdienu nākamo etīdi.

-    Labi, pane, meitene bēdīgi noteica, atkal paslēpa gredzenu kleitiņā un devās uz durvīm. Uz redzēšanos, pane.

* * *

Kad Soņa pārnāca mājās, jau bija diezgan tumšs. Pagalmā viņa ieraudzīja tēvu staigājam šurp turp ar lukturi rokā un vērīgi raugāmies sev zem kājām, it kā meklējot kaut ko. Blakus mīdījās ducīgais viesis, pa brīdim notupās, ar kociņu izbakstīja katru pauguriņu un putekļainās zāles kumšķi. Netālu pa zemi rāpoja Matrjona.

-    Ko jūs meklējat, papu? Soņa jautāja, pietupusies blakus.

-    Netraucē, ej gulēt, tēvs bija izvairīgs.

-     It kā tu nezinātu, ko tavs tēvs meklē! balsī iebļāvās Matrjona. Briljantu pazaudējis, nu meklē.

-    Tu patiešām pazaudēji briljantu, papu? meitene brīnījās.

-   Tu te nespēlē man uz nerviem, smadzenes jau tāpat kalst ārā. Gulēt, es teicu! ebrejs zaudēja savaldīšanos.

-      Kāpēc jūs kliedzat uz bērnu, Leiba? iejaucās ciemiņš. Lai meitiņa mums palīdz, viņai gaišas actiņas. Soņai viņš paskaidroja: Mēs esam pazaudējuši ļoti dārgu mantu, bērns. Būtu žēl, ja neatrastu.

-   Atradīsim, meitene droši apliecināja un apņēmīgi sāka meklēt pa zemi.

-    Viņa nu atradis! Šī nu noteikti atradīs! Matrjona smīkņāja.

Soņa nemanāmi izvilka gredzenu un nometa zem kājām.

-    Re! viņa iesaucās. Vai šo jūs meklējat?

-    Tu padomā tik! Matrjona neslēpa prieku. Un ko es teicu?

Resnais ciemiņš paņēma no meitenes gredzenu, pacēla pie acīm.

-     Gudriniece, viņš pateicīgi noglaudīja Soņai galvu. Šī ir ļoti dārga manta. Tikpat vērta kā viss pārējais, ko es tavam tēvam atvedu. Un aizkustinājumā pavaicāja, kā meiteni sauc.

-    Soņa, viņa pasmaidīja. Soņa Zeltrociņa.

-    Kāda Soņa? Kādas zelta rociņas? Leiba bija noskaities. Kāpēc tu jauc galvu pieaugušam cilvēkam, Sura?

-   Jūsu meitiņu gaida spoža nākotne, viesis piebilda. Viņai ir laba acs un īstas zelta rociņas.

Vīrieši iegāja mājā, Soņa pagriezās ap stūri uz sētas ieeju, atvēra čīkstošās durvis, un te viņu satvēra Jevdokija. Pamāte stingri saķēra viņu aiz elkoņa un pievilka sev klāt.

-    Atzīsties, meitēn, tu to gredzenu nozagi?

-    Ko jūs runājat, pane Dūņa? Soņa mēģināja atbrīvoties. Es to atradu un atdevu panam. Paprasiet papum!

-    Vispirms nozagi, pēc tam atradi. Tu esi zagle, meitēn.

-    Neturiet mani tik stipri, pane!

Pamāte nelaida viņu vaļā.

-    Atceries, meitēn: manā mājā nekas nedrīkst pazust. Zodz, kur gribi, tikai ne te. Ja pamanīšu nositīšu.

Pēkšņi Soņa ļoti spēji atgrūda Jevdokiju un ar ļaunu smīnu noteica:

-   Skaties, Dunka, ka es tevi pašu nenositu.

Un tīšuprāt nesteidzīgi kāpa augšā uz savu guļamistabu.

* * *

Soņu pamodināja stipri sitieni pa vārtiem. Klauvējieni atkārtojās, tad atskanēja kliedzieni poļu valodā:

-    Atveriet! Tūlīt pat atveriet, pan Solomoniak! Policija! Atveriet, pan Solomoniak!

Meitene izslīdēja no gultas, pieskrēja pie loga, lai no otrā stāva paskatītos uz notiekošo. Pagalms bija tukšs, vakardienas ciemiņi aizbraukuši. Vienīgi samiegojusies Matrjona stāvēja sagumzītā naktskreklā un auroja pilnā rīklē:

-   Ko laužas iekšā, sasodīts! Izgāzīs vēl vārtus!

Meitene ieraudzīja, kā no mājas izskrien tēvs vienā baltā apakšveļā un steidzas pie vārtiem.

-    Atvēršu, tūliņ atvēršu! Kas tur ir? Kas noticis? Matrjona, pazūdi!

Matrjona negribīgi atstāja pagalmu. Leiba atvēra vārtus, un pagalmā saskrēja kāds desmits policistu.

-    Kas noticis, panove? Leiba mēģināja apturēt nelūgtos viesus. Es lūdzu paskaidrot jūsu ierašanās iemeslu, kungi!

Policisti atgrūda viņu un apņēmīgi devās uz māju. Tur pārbijušies sāka kliegt Matrjona, policisti atsita vaļā durvis un atgrūda brēcošo kalponi. Leiba neatpalika un mēģināja apstādināt vismaz kādu no negaidītajiem ciemiņiem. Viņš uzmeta mulsu skatienu iznākušajai Jevdokijai, bet, pamanijis blakus neliela auguma kalsnēju kungu privātās drēbēs, metās pie tā.

-     Es jūs padevīgi lūdzu, virsnieka kungs, paskaidrojiet nabaga Leibam, ko jūs gribat atrast viņa trūcīgajā namā?

Kalsnējais pavirši palūkojās uz viņu un iedams izmeta: Tev labāk zināms, ko mēs gribam atrast!

Soņa uzmeta plecos kādu jaku un skrēja lejā. Uz kāpnēm viņu gandrīz notrieca no kājām trīs policisti, kas devās uz guļamistabām. Meitene parāvās sānis, palaizdama garām nakts viesus, un iesteidzās viesistabā, kur kaut kas bruka un gāzās.

Viesistabā Leiba un pārbiedētās sievietes apjukušas vēroja, kā policisti cenšas vaiga sviedros. Viņi vēra vaļā kumodes un lādes, sita traukus, apgāza mēbeles ar kājām gaisā un pat lauza tās, meklēja kaut ko zem matračiem, zem dēļu grīdas, tumšajā pagrabā. Soņa, piespiedusies vecākajai māsai, gaidīja šā vājprāta beigas. Matrjona ik pa brīdim metās uz priekšu un sašutusi nolika atpakaļ vietā kādu priekšmetu.

-    Ko te nagus palaižat? Jāsakopj tak būs man! Kaut jūs nelabais parautu!

Soņa un Feiga stāvēja blakus, acu no visa notiekošā nenolaizdamas.

-     Panove, es lūdzu jūs! Netaisiet te tādu bedlemu! Leiba kliedza, šaudīdamies policistiem pa vidu. Kas man dos naudu remontam? Kur gulēs mani nabaga bērni? Nevajag lauzt mēbeles, kungi! Nesagāziet sienas! Sakiet, ko meklējat, un es jums visu nolikšu uz paplātes, panovel

Viņu neviens neņēma vērā, pāris reižu stipri pagrūda, bet kalsnējais policists iebelza tā, ka Leiba aizstreipuļoja pie meitām.

-     Redzi, viņš žēlabaini teica smuidrajai Feigai, tavs tēvs runā ar viņiem kā ar cilvēkiem, bet šie sit viņu kā kustoni.

-    Viņi paši uzvedas kā kustoņi! Matrjona neizturēja.

-    Paliec klusu! Leiba apsauca viņu.

Soņa paliecās uz tēva pusi un bez skaņas, tikai ar lūpām, jautāja:

-    Vai viņi atradīs kaut ko?

Tēvs uzmeta viņai izbiedētu skatienu un tikko jaušami pamāja noliegumu. Tūlīt pat kalsnējais kungs bija klāt.

-    Ko tu jautāji tēvam, meitenīt?

Soņa klusēja, skatīdamās uz tēvu lielām stingām acīm.

-     Viņa prasīja, Leiba iejaucās, vai var iziet mazajās darīšanās.

-    Es nejautāju kungam, bet gan jaunkundzei. Ko panna teica savam tēvam?

Soņa klusēja.

-     Mazajās darīšanās viņai vajag, atkal iejaucās Matrjona. Mazajās darīšanās, virsnieka kungs!

-    Matrjona! Leiba neizturēja.

-    Nekliedziet uz mani, ja esat no policistiem sabijušies! kalpone cirta pretī.

-    Priekšnieka kungs, ierunājās Feiga, lieciet mierā bērnu.

-    Netraucējiet, kundze! Izmeklēšanu vadu es.

-    Vai jums ir bērni? Feiga nerimās.

-    Ir, divi, policists atbildēja. Un kas tad ir?

-    Ja viņi būtu šā bērna vietā, viņi būtu ne vien apčurājušies, bet jau apkakājušies.

Soņa iesmējās, roku mutei priekšā aizlikusi. Leiba bailīgi paskatījās uz vecāko meitu, bet Jevdokija pretējās durvīs nosodoši pašūpoja galvu.

* * *

Bija dziļa nakts. Mājā valdīja pilnīgs haoss viss bija izsvaidīts, sajaukts, sagrauts. Neviens no mājiniekiem negulēja ne Jevdokija, ne Feiga, ne Soņa. Bērni sēdēja salauztajā gultā, pamāte vēl arvien stāvēja durvīs. Matrjona lika pa vietām kaut kādas mantas. Visi sekoja līdzi nopratināšanai, ko veica kungs privātajās drēbēs.

Leibam aiz muguras stāvēja vairāki policisti, viņš pats sēdēja uz kaut kā tāda, ko nezin vai varēja saukt par krēslu. Privātā ģērbtais atradās iepretī. Viņš skatījās uz veco ebreju vērīgi, ar neslēptu nepatiku.

-    Nu, Leibas kungs! Atzīsimies vai turpināsim putrot galvu tāpat kā agrāk?

Vecais ebrejs vainīgi pasmaidīja un piekrītoši pamāja.

-    Skaidrs, ka atzīšos, virsnieka kungs. Tikai paskaidrojiet papriekš, kādā noziegumā man jāatzīstas!

-    Kuro reizi jūs mani redzat?

-    Savā mājā?

-    Jā, jūsu mājā.

-    Laikam pirmo… Ziniet, es esmu vecs un slims cilvēks, es slikti ielāgoju sejas. īpaši tādas.

-    Atgādināšu piekto reizi. Miniet: kāpēc es ar saviem cilvēkiem tik bieži jūs apmeklēju?

Leiba paraustīja plecus, pasmaidīja: Laikam kāds te būs iepaticies. Varbūt pat mana vecākā meita?

Virsnieka kungs pārlaida nepatikas pilnu skatienu saspringtajai Feigai, pieliecās pavisam klāt Leibam un svelpjošā čukstā novilka: Zagtu mantu uzpirkšana, tālākpārdošana, kontrabanda. Viltota nauda. Un viss uz tava rēķina. Un es tevi pieķeršu, Leiba. Nepieķēru šodien, pieķeršu rīt.

Leiba uzsita ar plaukstām pa savām kārnajām ciskām, sagrieza acis pret griestiem un nomurmināja:

-    Ak, mans Dievs, ak, mans Dievs, par ko tu mani tā sodi? un ar pilnīgu neizpratni jautāja virsniekam: Gribētos zināt, kurš par mani tādas dumjības sastāstījis!

-    Žogiem ir ausis, mājām ir acis.

Leiba negaidot sāka raudāt:

-    Lai tādas ausis novīst, lai tādas acis izsprāgst! Jūs redzat, virsnieka kungs, kādā trūkumā dzīvo nabaga Leiba un viņa nelaimīgie bērni?!

-     Virsnieka kungs, ierunājās Matrjona, beidziet ņirgāties par vecu cilvēku.

Paliec nu vienreiz klusu! Leiba sataisīja bargu ģīmi. Ja cienījamam cilvēkam ir patīkami ņirgāties, lai ņirgājas. Man pat patīk. Es pateicos Dievam, ka Viņš tik labu cilvēku atsūtījis uz manu māju.

Virsnieka kungs ar izsmiekla pilnu skatienu palūkojās uz saskumušo ģimeni un ieskatījās Leibam tieši acīs.

-    Kad no tevis aizbrauca zagtā uzpircēji?

-   Zagtā uzpircēji?! No manis, no godīga ebreja? Jūs mani, virsnieka kungs, turat par īstāko bandītu? Kā tad īsteni ticīga ebreja mājā var uzņemt zagtu mantu uzpircējus!

-    Zagtā uzpircēji aizbrauca no tevis pirms divām stundām, virsnieks noteica, katru vārdu atsevišķi noskaldīdams.

-   Vai man dieniņ! Leiba pasita gaisā rokas. Ja jūs zinājāt, ka pirms divām stundām, kāpēc tad neaizturējāt? Ak, dieniņ! Un tādi strādā policijā!

-    Ko tu teici? pans virsnieks nobālēja.

-    Es teicu, ka jūs jau sen maršētu jaunākā pakāpē, ja es būtu jūsu priekšnieks. Bez pagonēm jūs maršētu! ebrejs nosmīnēja un, plecu paraustījis, piebilda: Padomā tik, zināja, ka bijuši zagtu mantu uzpircēji, bet nav aizturējuši. Un nabaga ebrejam sarīko grautiņu!

Kalsnais kādu brīdi klusēdams skatījās uz vecā Leibas izsmiekla pilno seju un tad negaidot viņam iegāza. Spēcīgi, tieši pa virsdeguni. Leiba sabruka uz grīdas, virsnieks pielēca no krēsla un ņēmās spārdīt veco.

-   Smiesies par virsnieka kungu? Ņirgāsies? Nu tu dabūsi, žīda purns!

Matrjona sāka vaimanāt, Feiga metās tēvam palīgā.

-    Ko jūs darāt? Jūs taču nositīsiet viņu!

Arī Soņa metās palīgā, ar zobiem ieķērās virsniekam ciskā, ar nagiem centās saskrāpēt tam seju.

-    Kaut tu nosprāgtu, pan! viņa kliedza. Kaut tu nosprāgtu!

Policisti centās aizvilkt meitenes, virsnieks vairījās no Soņas

nagiem, tomēr vēl aizvien nikni spārdīja pakritušo Leibu.

Matrjona paķēra nūju ar slapju lupatu un mēģināja trāpīt policijas virsniekam. Vienīgi Jevdokija stāvēja kā stāvējusi un ar smīnu vēroja notiekošo.

Nakts nemanāmi pārtapa par rītu. Feiga un Soņa sēdēja tumšajā viesistabā uz sadauzītām kastēm un nenovērsa acu no tēva guļamistabas durvīm. Vecākās māsas kleita bija saplēsta, Soņas seja dega asinsizplūdumos. Maliņā klusi raudāja Matrjona.

Guļamistabas durvis atvērās, Jevdokijas pavadībā iznāca dakteris ar sakvojāžu. Viņš paraudzījās uz meitām, kas bija piecēlušās kājās, tad uz pamāti.

-    Ir pamats gaidīt ļaunāko.

-    Kuram ļaunāko? Feiga jautāja.

-    Jums. Leibas kungam labāko. Pēc pāris stundām viņš var būt jau ciemiņš pie Dieva Tā Kunga.

Matrjona skaļi ievaimanājās. Feiga noelsās un gar sienmali laidās uz leju. Soņa pieturēja viņu pie pleca. Jevdokija uzmeta vēsu skatienu meitenēm un ar žestu aicināja ārstu sekot viņai. Pie durvīm spēji pagrūda Matrjonu, un tā uzreiz apklusa.

Pie vārtiem pamāte iedeva doktoram naudu par vizīti.

-    Vai jūs vēl atnāksiet, pan doktor?

-   Ja būs nepieciešams.

Ārsts bija prom, istabā bija palikušas visas trīs Jevdokija, Feiga un Soņa. Pamāte vēlreiz uzlūkoja meitenes un apņēmīgi teica:

-    Gribu jūs brīdināt: manā mājā nebūs nokārt degunu. Aizies tēvs, palikšu es. Un es pratīšu laist jūs tautās.

XXX

Pavadīt Leibu pēdējā ceļā uz pilsētas kapsētu atnāca cilvēku piecdesmit. Tie bija galvenokārt paveci ebreji melnās platmalēs un garos melnos svārkos. Ļaužu barā izcēlās kāds desmits vīru sarkanām sejām, skaidri redzams, ka sveši, ne semītu asiņu, bet, kas viņi bijuši aizgājējam, neviens nezināja. Viņi stāvēja savrup, skumji klausījās rabīna vārdos, tikpat skumji skatījās uz bārenēm meitām, uz lielkrūtaino enerģisko pamāti.

Matrjona raudāja no sirds, meta krustus un skaitīja lūgšanas pa kristiešu paradumam. Jevdokija, ģērbusies melnā kleitā ar ciešu kaklu un garām piedurknēm, izskatījās efektīga un pat pavedinoša; viņa piegāja te pie vienas ļaužu grupas, te citas, par kaut ko brīdināja, dažbrīd pasmaidīja un aizslīdēja tālāk.

Soņa, nenolaizdama no pamātes ļaunu un smagu skatienu, Feigai klusi teica:

-    Es viņu neieredzu.

Māsa nolaida skaistās skumjās acis un atbildēja tikpat klusi: Mierīgi, mās. Ar šito govi var piķi vārīt.

-    Tu gribi ar viņu ko uzsākt? Soņa brīnījās.

-    Es to jau daru. Parunāsim pēc bērēm.

Rabīns pabeidza lūgšanu, un tuvinieki uzsāka bēru rituālu. Jevdokija tūdaļ sarīkoja atvadu apraudāšanu ar vaimanām par mirušo, Soņa stāvēja turpat, kur iepriekš, un iztālēm vēroja notiekošo. Viņas acis bija sausas un stingas. Juzdama sev pievērstu skatienu, viņa palūkojās atpakaļ un ieraudzīja, ka uz viņu vērīgi un kā iemīlējies raugās dūšīgais Solomončiks, pilsētā labi pazīstamā veikalnieka piecpadsmit gadus vecais dēls. Soņa parādīja viņam mēli un aizgriezās.

* * *

Dažas stundas vēlāk bēru ceremonijas skumjā daļa beidzot bija cauri un varēja sākties nākamā, visu klātesošo klusībā gaidītā bēru mielasts.

Mājas pirmajā stāvā skanēja mielasta troksnis. Soņa sēdēja savā istabā uz palodzes un pa logu skatījās, kā bariņos izklīst bērinieki. Iečīkstējās kāpnes, guļamistabā ienāca Feiga. Apsēdusies uz gultas plati ieplestām kājām, viņa smīnēdama blenza Soņā. Feiga bija viegli iereibuši.

Siguldas novada 17 Siguldas pagasta bibliotēka

-    Tu mums esi smukiņa! Laiks meklēt līgavaini.

-    Meklē labāk pati sev, Soņa atcirta.

-     Ar to problēmu nebūs. Atvēršu izpriecu namu, tur visādu diedelnieku būs ka biezs.

-    Kādu izpriecu namu? Soņa nesaprata.

Feiga piesēdās tuvāk, apkampa māsu ap pleciem un čukstus, kā lielu noslēpumu uzticēdama, jautāja:

-   Tu taču nojaut, ar ko nodarbojās mūsu nelaiķis tēvs un kāpēc tik bieži pie mums iegriezās policija?

-    Jevdokijas kundzei jāsūdz tiesā tas policijas virsnieks.

-    To viņa i nedomā darīt.

-    Kāpēc?

-    Ja tiesa sāks izmeklēt mūsu nabaga tētiņa nāvi, mēs paliksim ar plikiem dibeniem.

Soņa izbrīnījusies paskatījās uz māsu.

-    Es kaut ko nesaprotu.

Māsa pievirzījās vēl tuvāk, apkampa vēl stiprāk.

-     Policija meklēja un neatrada. Zini, kāpēc? Tāpēc, ka pane Jevdokija visu bija noslēpusi labāk par labu! Māsa apmierināta iesmējās un piemiedza mazajai ar aci. Tā noslēpusi, ka pat nabaga tētiņš nevarēja atrast.

-    Vai daudz tur ir?

-    Daudz, ļoti daudz. Visiem pietiks! Feiga palaida vaļā māsu un atspiedās pret gultas galvgali. Nopirkšu panes Helēnas māju, un tur būs izpriecu nams.

-    Manas panes Helēnas? Soņa pārjautāja. Modistes?

-     Jā, tavas panes Helēnas, modistes, Feiga pamāja. Kam viņai tik liela māja?

Soņa klusēja, tad klusi lūdza:

-    Pērc citu māju. Neaiztiec panes Helēnas māju, Feiga.

Feiga iesmējās.

-    Muļķlte, mazā muļķlte! Ja nenopirkšu es, nopirks kāds cits. Modiste tik un tā gatavojas aizbraukt no šejienes.

-    Kas to teica? Soņa pārsteigumā cēlās kājās.

-     Žogiem ir ausis, mājām acis, Feiga atkārtoja policijas virsnieka teicienu, piecēlās un gāja uz durvīm. Atskatījās un jau trepēs izmeta: Bet par līgavaini tomēr padomā. Pilsētā ir pietiekami daudz bagātu un dumju jaunekļu, tādus apšmaukt ir īsta bauda.

Pārliecinājusies, ka māsa aizgājusi, Soņa aši noskrēja pa kāpnēm, izskrēja pa vārtiem un neatskatīdamās aizjoza pa ielu, ko kājas nes. Izvairījusies no strauja pajūga, uzskrēja pīļu saimei un gandrīz nostiepās uz bruģa.

Pieskrējusi pie panes Helēnas mājas, meitene strauji nobremzēja soli, mirkli pastāvēja pie sliekšņa, tad pašcieņas pilna iegāja viesistabā. Pane Helēna darīja ierasto pielaikoja manekenam sievietes tērpu. Ieraudzījusi tik negaidīti ienākušo Soņu, izbrīnā pavēroja meiteni, pārtrauca savu nodarbi un pienāca klāt.

-   Atvaino, bet es nebiju tava tēva bērēs. Tava pamāte gluži vienkārši negribēja mani tur redzēt.

Soņa pacēla acis un klusi jautāja: Jūs patiešām aizbraucat no šejienes?

-   Tev Jevdokija pateica?

-    Feiga. Viņas grib pirkt jūsu māju.

Pane Helēna kādu brīdi klusēja, tad pārlaida roku pār Soņas galvu.

-    Jā, viņas jau iemaksāja rokasnaudu.

-    Kāpēc jūs, pane Helēna, man neko neteicāt?

-   Es gatavojos parunāt ar tevi. Un ne tikai par mājas pārdošanu. Es gribu piedāvāt tev braukt man līdzi.

-    Man?

-   Tev.

-    Uz kurieni?

-    Uz Krieviju. Uz Sanktpēterburgu. Tur man ir māsa, viņai ir liela un ienesīga māja. Tur mums būs labi.

Soņa noliedzoši pašūpoja galvu.

-    Nē, negribu.

-    Bet kāpēc ne? Sieviete pieliecās klāt. Tu esi talantīga meitene. Tev jāiegūst laba izglītība. Tu esi muzikāla. Tu varēsi kļūt slavena pianiste.

-    Nekļūšu.

-      Kļūsi gan. Noteikti kļūsi! Paskaties, kas tev par brīnumjaukiem pirkstiņiem. Pane Helēna saņēma meitenes pirkstus un sāka tos pētīt. Tādi pirkstiņi tas ir retums. Ne jau velti es teicu: Soņa ar zelta rociņām.

Soņa vērīgi paskatījās uz saviem pirkstiem un pavīpsnāja kā pieaugusi sieviete:

-    Nē, pianiste es noteikti nebūšu.

-     Ja tevi mulsina līdzekļu trūkums, tad izdevumus es ņemšu savā ziņā, pane nevarēja vien rimties. Es atkārtoju, man ir turīga māsa. Tev jābrauc man līdzi, tu būsi man meitas vietā. Es parunāšu ar pamāti, un viņa ar prieku laidīs tevi.

Meitene noņēma panes Helēnas roku no sava pleca, piecēlās un paskatījās viņai tieši acīs.

-      Paklausieties, pane Helēna. Vai tad jums nav zināms, ka mana ģimene ir zagļu un neliešu bars? Mans tēvs… Mans vecais nožēlojamais paps Leiba, viņš tirgojās ar kontrabandu. Arteļiem, veikaliem, parastiem cilvēkiem viņš bez kauna un goda grūda viltotus zlotus. Mana karsti mīļotā māte palīdzēja viņam slēpt zagtās mantas, kamēr bija dzīva. Pārdeva tās. Mana māsa Feiga ir ielasmeita un zagle. Viņa apzaga ne tikai visus savus vīrus, kas muļķības pēc bija nonākuši viņas apkampienos, viņa apzaga pat ciemiņus, kas atnāca pie viņiem mājās. Viņa rakņājās pa kabatām, pane Helēna. Es to redzēju! Un es esmu tāda pati. Neesmu sliktāka, bet arī labāka ne. Tāpēc es nebraukšu jums līdzi. Palikšu šajā smirdošajā pilsētelē. Uz neilgu laiku. Sagrozīšu galvu kādam treknam idiotam, aptīrīšu viņu līdz pēdējai vīlītei un pazudīšu. Lai meklē mani pa visu plašo pasauli! Es, pane Helēna, ilgojos pēc skaistas un priecīgas dzīves!

Pane ar šausmām skatījās uz meiteni.

-    Ko tu runā, Soņa?

-    Viss ir labi, pane Helēna! Mēs noteikti vēl satiksimies. Meitene cēlās un gāja. Drīz tas nebūs, bet satiksimies. Varbūt tajā pašā Pēterburgā.

* * *

Pilsētas tirgus bija tipisks mazu provinciālu pilsētiņu tirgus. Te pārdeva visu sākot ar nobarotām cūkām un čigānu zirgiem un beidzot ar dārzeņiem un zagtu zeltu. Cilvēki te bija visdažādākie, raibumā un troksnī varēja sareibt galva. Skaļi lamājās poļu panes, kā šaudīklas skraidelēja čigānietes platos brunčos, cauri drūzmai svītas pavadībā augstprātīgi snāja turīgi kungi, šķendējās pārdevējas, visus pārkliegt centās pinkains noaudzis leijerkastnieks, no visa netīrā vairījās ebreji ar melnām platmalēm un peisakiem.

Soņa ar baudu slamstījās pa šo trakomāju. Uz brīdi viņa apstājās dīkdieņu barā, kas vēroja dresēta lāča izdarības. Pūlī bija šauri. Soņu piespieda pie kāda diža un tukla pana, meitene mēģināja tikt tālāk no viņa raženā auguma un pēkšņi manīja, ka pana lielā kabata duras viņai sejā. Soņa ieskatījās tajā un ieraudzīja kabatas portfeli. Viņa domāja tikai vienu sekundi. Veikli iebāza smalkos pirkstiņus atļukušajā kabatā, viegli izvilka maku, paslīdēja tam pašam panam zem kājām un žigli izlīda no pūļa. Apkārt skatīdamās, viņa sameklēja klusu vietiņu aiz šaurajām bodītēm, atvēra maku un, ieraudzījusi biezu asignāciju žūksni, iesmējās laimīgus bērna smieklus. Soņa pabāza maku zem svārkiem un no jauna ienira tirgus ņudzeklī.

Šoreiz viņa piestāja pie juvelieru veikaliņiem. Te publika bija mierīga, skaitā neliela, turīga. Visbiežāk gadījās laulāti pāri. Uzcirtušās sievietes bodītēs kaulējās, viņu pacietīgie vīri stāvēja blakus, nolemtībā vērodami sava untumainā vājā dzimuma kaprīzes.

Soņa iegāja vienā tādā bodītē, aizspraucās pie rotaslietām, kas bija saliktas īpašos galdiņos ar stiklu, un sāka alkatīgi pētīt kārdinošās preces. Blakus skaista jauna pane spīdzināja pārdevēju ebreju un savu jau paveco, krietni nogurušo viru.

-     Nē, poļu pane gražojās, šī kaklarota nekādi nepiestāvēs vakarkleitai. Jančik, kāpēc tu klusē? Vai tu nevarētu vismaz kaut ko man ieteikt šajā dzīvē?

Nosvīdušais Jančiks neveikli tusnīja, mēģinādams izspiest jel ko sakarīgu.

-      Kaklarota ir ļoti dārga. Varbūt piemeklēsim citu vakarkleitu?

-     Man patīk tieši tā, kuru es izvēlējos! Neuzdrīksties runāt man pretī! pane piecirta kājiņu un uzrunāja pārdevēju: Pan Solomon, ko jūs man ieteiktu?

-      Labāk par jūsu vīru es nezin vai spēšu ko ieteikt, viltīgi uzsmaidīja Solomons un ar prieku pievērsās Soņai. Ko vēlas burvīgā pane?

-    Es gribu šo gredzenu, viņa atbildēja.

-    Bet tas ir ļoti dārgs. Vai panei pietiks naudas pirkumam?

-     Pilnīgi pietiks. Soņa izvilka no svārkiem nozagto kabatas portfeli. Es vēlētos apskatīt vairākus gredzenus.

-    Pircējas vēlēšanās pārdevējam ir likums. Saimnieks pacēla galdiņa stiklu. Sakiet, pane, kam jūsu brīnišķīgās actiņas pievērsušas uzmanību?

-    Tam, tam un tam…

-    Mīļo jaunkundzīt, viss, ko jūs rādāt, ir ļoti dārgs prieks. Juvelieris vērīgi noskatīja meiteni. Vai jūs neesat nelaiķa Leibas meita?

-    Nē, pan Solomon, es neesmu nelaiķa Leibas meita.

-     Vai pans domā kaut kad pievērsties arī man? kundze ar kaklarotu bija sašutusi.

-     Katrā ziņā, pane. Kamēr jaunā valdzinātāja izvēlēsies gredzenu, esmu pilnībā jūsu rīcībā.

Soņa paņēma pirmo gredzenu, uzvilka pirkstiņā, pagrozīja spoguļa priekšā, acu priekšā. Novilka, mauca pirkstā otru. Ar acs kaktiņu redzēja, ka pārdevējs, apkalpodams laulāto pāri, patur viņu uzmanības lokā. Uzvilkusi trešo, augstprātīgi palūdza:

-    Kad pans Solomons būs brīvs, es vēlētos apskatīt vēl kaut ko.

-    Mazu mirklīti, pane.

Soņa pastūma tālāk gredzenus un sāka garlaikoti pētīt citas rotaslietas. Kaprīzā pane ņēmās skaļi strostēt savu pagalam apjukušo vīru:

-     Es nekad nekur vairs neiešu kopā ar tevi! Mūžīgi tu klusē un skopojies! Es esmu sieviete, man labi jāizskatās! Tu nedrīksti kaunēties, parādoties ar mani sabiedrībā!

Vīrs klusēja un svīda. Beidzot viņi aizgāja, neko nenopirkuši. Pārdevējs atgriezās pie jaunās simpātiskās meitenes.

-    Cik jums gadu, pavedinātāja?

-    Sešpadsmit, Soņa sameloja.

-   Jau sešpadsmit? Solomons bija patiesi izbrīnījies. Vai jaunkundzītei līgavainis ir?

-    Līgavaiņa nav, Soņa atsmaidīja pretī.

-    Ja nav, tad būs, pārdevējs priecīgi iepleta pirkstus. Man priekš jums ir izcils pāris mans dēls Moiša. Es jūs noteikti iepazīstināšu. Jūs taču arī esat jūdiete?

-     Vai tad nav redzams? Soņa joprojām smaidīja. Šos gredzenus nelieciet nost, neesmu vēl izvēlējusies. Bet es gribētu apskatīt šos četrus.

-    Jums ir teicama gaume, jaunkundzīt.

Solomons naski vilka ārā norādītos gredzenus, bet tajā brīdī veikaliņā ienāca divi citi skaļi laulātie pāri.

-     Ak, mans Dievs! priecīgs iesaucās pārdevējs, viņus ieraudzījis. Kas ienācis manā nabaga bodītē! Vai tiešām tik cienījami ļaudis pagodinājuši pieticīgo Solomonu?

Pārdevējs un viesi apkampās un sasveicinājās. Soņa, gredzenus pārcilādama, vienu neuzkrītoši iemeta savu plato brunču kabatā un pagriezās pret pārdevēju:

-     Piedodiet, pan Solomon, ja atļausiet, es atnākšu pie jums nākamreiz. Nevaru vien izvēlēties, tāpēc jāaprunājas ar mīļo māmulīti.

-     Saprotams, mana burvīgā! Solomons kā dziedāt nodziedāja, ierausdams gredzenus atvilktnē. Jebkuru dienu, kad vien vēlaties. Ne tikai es jūs gaidīšu, arī mans dēls Moiša jūs gaidīs!

-     Liels paldies, pan Solomon! Soņa cienīgi pamāja un, ārā iedama, nebēdnīgi pamirkšķināja: Sveiciens Moišam!

* X*

Soņa ieskrēja priekšnamā un ar acs kaktiņu paspēja ieraudzīt nepazīstamu smagnēju vīrieti ap gadiem četrdesmit, ģērbušos melnā uzvalkā ar vesti; korpulentais vīrs viesistabā dzēra tēju no apakštasītes. Feiga atstāja viesi un aši steidzās pakaļ Soņai. Viņa saņēma māsu pie rokas un ievilka blakus istabā.

-    Tas ir barons Loščiņskis, viņa čukstēja pie pašas auss. Bagāts, interesants, nav skops. Ieej pie viņa un pakoķetē.

Soņa neizpratnē vērās Feigā.

-    Kāpēc?

-     Tāpēc, ka tev jābeidz sēdēt man uz kakla. Pakoķetē, pasmaidi, ļauj, lai pieķer pie dupša. Viņam tas patīk.

Soņa spēji atvirzījās nost.

-    Traka esi palikusi? Viņš taču ir pretīgs!

Māsa satvēra viņas roku un stipri saspieda.

-    Klausi, ko es saku! Tēvs ir miris, laiks palīdzēt ģimenei. Ej! viņa asi pagrūda Soņu no mugurpuses.

Māsas atgriezās viesistabā, kur sēdēja barons. Soņa nostājās iepretī un lūkojās nekaunīgi, ar atklātu izsmieklu.

Barons atstūma apakštasīti un sajūsmā iepleta īsās resnās rociņas.

-     Kāds mazs jaukumiņš! Viņš paskatījās uz Feigu. Tad šī ir jūsu māsa, par kuru visi kaimiņi runā?

-    Jā, šī ir mana māsa Šeindla, mūsu lepnums, Feiga pamāja.

-    Cik tev gadu, meitenīt? barons jautāja Soņai.

-    Cik jums vajag?

Viesis iesmējās: Man, bērniņ, vajag tik daudz, lai tu būtu pietiekami saprātīga un neuzdotu nevajadzīgus jautājumus.

Barona kungs, iejaucās Feiga, meitene pieņemas prātā ne dienām, bet stundām. Un es jums garantēju, ka nebūs nekādu muļķību un netaktiskuma. Pagriezusies pret māsu, viņa klusā cietā balsī pavēlēja: Uzaicini panu Loščiņski savā istabā un parādi, cik labi tu spēlē klavieres.

Soņa klusēdama pagriezās un sāka kāpt augšā. Barons piecēlās un ar Feigas atļauju devās pakaļ. Pagriezusies un ieraudzījusi, kā padzīvojušais kungs elsdams pūlas tikt augšup pa stāvajām kāpnēm, Soņa klusi iesmējās.

Savā istabā meitene piegāja pie klavierēm, atvēra instrumenta vāku, atsēdās uz klavieru soliņa un pārlaida pirkstiņus pār klaviatūru. Barons nostājās aiz muguras, pievērsa skatienu graciozajai figūriņai un apstājās pie tievajiem pirkstiem, kas veikli skraidīja pa taustiņiem. Noglaudījis Soņai galvu, viņš nomurmināja:

-    Kas par pirkstiņiem! Tādus tik skūpstīt, mīļot, kodīt…

Meitene pārstāja spēlēt, piecēlās, iepleta pirkstus panam Loščiņski m pie pašas sejas.

-    Man ir zelta pirkstiņi, barona kungs. Ņemiet to vērā.

-    Ņemšu, bērniņ, barons, apskāvis Soņu ap vidukli, sēkdams ņēmās kaislīgi skūpstīt viņai rokas, acis, seju. Skaidrs, ka ņemšu! Traks var palikt… Neko vairs nesajēdzu… Mīļotā, ilgotā…

Soņa, smieklos mēģinādama viņu atvairīt, barona bikšu kabatā sataustīja ķēdīti, veikli pavilka vaļā kabatiņu un izvilka smagu zelta pulksteni. Aši iebāzusi to savos svārkos, viņa spēji atgrūda vīrieti:

-    Ko jūs atļaujaties, barona kungs!

-     Naudu, zeltu, bagātību… Prasi visu, ko gribi, tikai atļauj sev pieskarties, bērniņ, viņš vēl arvien murmināja, nespēdams atjēgties. Nedzen prom, neatsaki! Tu nevari iedomāties, cik brīnišķīga esi!…

-    Bet ko teiks jūsu sieva?

Barons apjucis blenza uz viņu.

-    Kāpēc viņai kaut kas būtu jāsaka?

-    Jūs viņu nemīlat?

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Spaidāt te mani!… Jums ar sievu nepietiek?

Pans Loščiņskis galīgā mulsumā pakāpās dažu soļus atpakaļ un paraustīja apaļīgos plecus:

-    Ar sievu pietiek, saprotams. Bet… tu esi tik jauniņa, tik brīnumjauka.

Soņa piegāja viņam klāt: 'Iad appreciet mani. Jūs man patīkat. Dūšīgs, bagāts, tādi man patīk.

Viņa mēģināja apkampt baronu, bet viņš pastūma meiteni nost, drudžaini parakņājās pa svārku iekškabatu, izvilka saburzītu naudas zīmi un sniedza meitenei.

-     Nopērc sev kādu našķi. Bet mēlīti gan turi aiz atslēgas. Lai viss paliek starp mums.

Un kā ripot noripoja pa trepēm.

Soņa brīdi pastāvēja ar domīgu smaidu sejā, izvilka no svārkiem smago zelta pulksteni un paslēpa nošu burtnīcu kaudzē. Tad piesēdās pie klavierēm, uzsita dažus akordus un izdzirdēja soļus uz kāpnēm kāds nāca pie viņas.

Tā bija Feiga. Viņa piegāja pie māsas no mugurpuses, brīdi klausījās mūziku, bet tad no visa spēka iesita viņai pa galvu.

Soņa palēcās, tomēr noturējās kājās, tad pacēla dūres pret māsu: Es tevi neieredzu.

-     Es tevi tāpat. Bet ņem vērā, es tevi lauzīšu, līdz būšu pielauzusi un padarījusi par paklausīgu mauķeli, kas nes ģimenei ienākumus.

Lejā noklaudzēja ārdurvis, un māsas izdzirdēja pamātes mundro balsi:

-    Meitenes, vai esat mājās? Ko darāt?

-      Mācāmies jaunu klavieru etīdi! Feiga līksmi atbildēja. Mums būtu jāparunā, pane Jevdokija.

-    Nevis pane Jevdokija, bet mamma. Kāpiet lejā, jāapspriežas.

Pamāte bija vieglās burās. Viņa sēdēja uz krēsla, kājas izstiepusi, un izsmējīgi skatījās uz meitenēm, kas kāpa lejā pa čīkstošajām kāpnēm. Uz galda viņai priekšā bija vīna pudele un glāze.

Kad meitenes apsēdās pie galda, viņa ielēja sev vīnu un iedzēra pāris malku.

-    Pirmais: ja riesities kā suņi, audzināt sākšu es. Gan tevi, mazā, gan tevi, garā klamza.

Aizvainojošā uzruna gandrīz uzrāva Soņu kājās, taču pamāte stingri paskatījās uz viņu un norādīja uz krēslu: Sēdēt! Un atcerieties, stervas, ka mājās jābūt mīlestībai un kārtībai! Viņa iedzēra vēl malku. Tagad par lietu. Viņas acis apstājās pie vecākās māsas. Panes Helēnas māja ir mūsu. Naudu es jau iemaksāju.

-    Tātad pane Helēna ir aizbraukusi? Soņa klusi jautāja.

-    Aizbrauks. Rīt. Jevdokija vēl arvien lūkojās uz Feigu. Tu, Feiga, vadīsi šo namu. Tas būs salons izmeklētai publikai.

-    Neviens godājams kungs neies uz tādu būdu. Māja jāsaved pienācīgā kārtībā, Feiga iebilda.

-    Savedīsim. Bet vispirms jādabū pieklājīgā izskatā tevi pašu, mīļā. Pieej pie spoguļa, paskaties uz sevi nu, īsta nevīža! Pamāte izvilka no atvilktnes paciņu prāvu naudaszīmju un nolika uz galda. Labas drēbes, tīkams parfīms, dārgas rotaslietas ar to salona saimniece atšķirsies no pārējās publikas!

-    Vai es arī skaitīšos pie salona? Soņa jautāja.

-    Tu būsi pie vīra, pamāte palūkojās uz viņu. Rīt pie mums vizītē ieradīsies Škoļņika kungs ar dēlu, domāju, ka tev puisis patiks.

-    Bet man ir tikai piecpadsmit, Soņa mēģināja iebilst.

-    Manu bērniņ, tev ir nevis "tikai" piecpadsmit, bet jau piecpadsmit. Un pēc mēneša būs visi sešpadsmit.

-     Nu, varbūt lai Sura līdz kāzām praktizējas salonā? Tur būs interesanti vīrieši, Feiga nedroši ierosināja.

Jevdokija iesmējās:

Noderēs gan viens, gan otrs. Salons atsevišķi, virs atsevišķi.

* * *

Soņa izgāja pa vārtiem un aizsoļoja pa zināmo ceļu uz skolotājas māju. Meitene apstājās pie pārtikas veikaliņa un vēroja, kā pajūgā tiek krautas aizbraucējas panes Helēnas mantas, kā nolīgtie viri steidzīgi un lietišķi iznes čemodānus, saiņus un nelielas mēbeles. Kā pane Helēna vezumā saliek akurāti iesaiņotos vērtīgākos un trauslākos priekšmetus.

Soņa stāvēja kā apburta, pār vaigu lēnām noritēja asariņa.

* * *

Meitene nesteidzīgi vilkās pa karsto putekļaino ielu un ar tukšu skatienu vēroja cilvēkus, veikalus, garām braucošos pajūgus, patiesībā viņa neredzēja neko. Pēkšņi Soņa pamanīja labi ģērbušos vīrieti, kurš pašapzinīgi un mierīgi šķērsoja ielu un iegāja vīnu veikalā, kaut kas viņa augumā šķita pazīstams. Un Soņa atcerējās: tas ir tas pats virsnieka kungs no policijas, kurš bija nospārdījis viņas tēvu līdz nāvei. Soņa saņēmās un iegāja viņam pakaļ.

Virsnieks stāvēja pie gara vīnu plaukta, izvēlēdamies dzērienu. Meitene piegāja viņam cieši klāt un arī sāka pētīt pudeles. Virsnieka kungs saērcināts nesapratnē atskatījās uz nekaunīgo skuķi un soli atkāpās. Soņa pagaidīja un atkal piestājās vīrietim cieši klāt. Policists beidzot bija izvēlējies vīnu; viņš izvilka no bikšu kabatas maku, samaksāja par pirkumu, iebāza kabatas portfeli atpakaļ un pagriezās, lai ietu ārā. Meitene zibenīgi un veikli pastiepa roku, iebāza slaidos pirkstiņus virsnieka kabatā un atkal stīvi raudzījās uz pudeļu plauktiem.

Kad virsnieka kungs bija aizgājis, Soņa nesteidzīgi pabāza kabatas portfeli zem jaciņas un ari izgāja no veikala.

Nākamajā dienā pana Škoļņika pajūgs ieripoja nelaiķa Leibas nama pagalmā. Nākamais vīratēvs un nākamais vīrs svinīgi ienāca viesistabā.

Pana Škoļņika dēls, kā izrādījās, ir divdesmit gadus vecs, kārns un putains jauneklis, nedrošs un bikls. Juzdamies saspringts, Šeit >ms ik pa brīdim ieknieba sev kārnajās ciskās, uzmeta skaistajai Soņai pa īsam dedzīgam skatienam, mulsi klausījās tēva daiļrunīgajā monologā. Tēvs turpretī bija īsts putrasbaļļa, viņš sēdēja brīvi kā mājās, ar baudu strēba tēju no apakštasītes un ar vēl lielāku patiku uzrunāja jauniņo meiteni un uzcirtušos Jevdokiju.

-     … Viņš man ir vienīgais dēls, mana cerība un laime. Galvenais manas dzīves uzdevums, pane Jevdokija, tagad atrast Šelomčikam skaistu un uzticīgu sievu. Mēs ilgi esam vērojuši visvisādas meitenes un nu laikam esam ieraudzījuši. Jūs pašas redzat, zēns man ir brīnišķīgs kautrīgs un maigs. Lai gan manam Šelomčikam jau divdesmit, viņam vēl arvien nav īstas saprašanas, kā rodas bērni! Tēvs pagriezās pret dēlu un mīlīgi paskatījās uz viņu. Saki, Izja, tu taču allažiņ domā, ka bērniņus atrod kāpostos?

-    Nē, vienmēr ne… jauneklis nosarka. Dažreiz to nezin kāpēc tur nav.

Feiga, kas līdz tam bija stāvējusi durvīs nokārtu galvu, iespurcās. Pamāte bargi paskatījās uz viņu, bet, redzēdama panu Škoļņiku skaļi smejamies, iesmējās arī pati.

Soņa klusēja, uzmanīgi un rāmi pētīdama pūtaino līgavaini.

-     Jūs redzat, kāda skaidrība un naivitāte! Škoļņiks vecākais sasita biezās plaukstas. Ceru, jūsu Suročka ir tikpat tīra jaunava un tāpat uzskata, ka mēs visi esam cēlušies no kāpostiem.

Viņš pagriezās pret meiteni un vērīgi uzlūkoja viņu.

-    Ko teiksi, meiten?

-    Jūs laikam nākat no kāpostiem, bet es pavisam noteikti no nātrēm, Soņa atteica, skanot vispārējiem smiekliem.

-     Gudriniece, ļoti jauka atbilde! līgavaiņa tēvs priecājās.

-    Ar tādu sievu mans Šeloms nepazudīs! Viņš pagriezās pret Jevdokiju: Ja jums nekas nav pretī, pane Jevdokija, lai mūsu bērni parunājas vieni paši.

-    Lai parunājas, pamāte piekrita. Sofočka, parādi kavalierim savu istabu!

* * *

Soņa un Šeloms klusēdami stāvēja viens otram pretī. Jauneklis nezināja, kā uzsākt sarunu. Soņa turpretī gaidīja viņa iniciatīvu un raudzījās vērīgi, ar izsmieklu. Beidzot meitene neizturēja, saņēma viņa roku, gandrīz ar varu apsēdināja krēslā. Pati apsēdās pretī.

-    Vai es tev patīku? viņa jautāja pavisam tieši. Šeloms nervozi norija siekalas un pamāja.

-    Ļoti.

-    Tu man arī, Soņa meloja. Tāpēc darīsim tā: vai tavs tēvs ir bagāts?

-   Skaidrs, ka ir. Mums pieder piecu šahtu akcijas! jauneklis ar lepnumu teica. Un vēl vairāki juvelieru veikali.

-    Tātad es dzīvošu pie jums.

-   Tu tā esi izlēmusi?

-    Tā es esmu izlēmusi. Es nevaru ciest savu pamāti.

-    Bet es savu tēvu mīlu, puisis atzinās. Soņa palūkojās stingri.

-    Tas ir slikti. Tev būs jāizvēlas starp tēvu un mani.

-    Kāpēc?

-    Abus vienādi stipri mīlēt nav iespējams. Šeloms apjucis saslējās.

-    Es mīlēšu abus uzreiz. Gan tevi, gan…

Viņš nepaspēja pabeigt. Soņa uzlika plaukstu viņam uz lūpām:

-    Paskatīsimies. Arī viņa piecēlās. Nu, vai teiksim, ka esam ar mieru?

Vai tu esi ļoti greizsirdīgs?

Kā tas ir? viņš nesaprata.

Tu dusmosies, ja es iešu ciemos pie savas māsas, sacīsim tā?

Ja pie māsas, nedusmošos. Bet pie citiem… Pie citiem dusmošos.

Soņa iesmējās un viegli paplucināja viņa vaigu.

Tev būs mēnesi jāpaciešas, greizsirdīgais, kamēr man būs pilni sešpadsmit.

* * *

Līgavas tērps, kurā Feiga vairākkārt jau bija laulājusies, Soņai bija par lielu. Līgava stāvēja uz krēsla viesistabas vidū, ap viņu rosījās Feiga, turēdama adatu rokā, bet mutē kniepadatas ar krāsainām galviņām. Pamāte sēdēja pie galda, kā ieradusi, dzēra vīnu, vērodama kleitas sagatavošanu. Feiga stāstīja:

-   Papiņš man nopirka šo kleitu pirms pieciem gadiem, kad precējos ar savu pirmo vīru Josju Cimmermanu. Toreiz tā bija pavisam balta, gandrīz caurspīdīga. Kad Josiks ieraudzīja mani šajā tērpā, viņš kļuva gandrīz traks un knapi varēja sagaidit nakti! Ak, jē, ko viņš ar mani darīja, kādus trikus taisīja! Lai gan arī otrais vīriņš, Veņa Kugelmans, ar īpašu tikumību gultā vis neizcēlās. Ziniet, ko viņš izdomāja? Jūs nespējat pat iedomāties, kādus cundurus viņš taisīja…

-  Ceru, tu nesāksi tagad demonstrēt tos cundurus? Meitene var neizturēt, Jevdokija mēģināja apturēt Feigu.

Feiga iesmējās: Oi, es nevaru! Pane Jevdokija, šī meitene drīz vien taisīs tādus cundurus, ka lai dievs dod mums tos izturēt! un jokodamās ieknieba māsai sānos. Varbūt man nav taisnība, māsiņ?

Soņa neapmierināta atgrūda viņas roku un ar gaišu eņģeļa smaidu sacīja:

-  Atšuj augstāk kreiso malu. Citādi saslauclšu visus ceļa putekļus.

Diena bija apmākusies, sijāja smalks lietutiņš. Pilsētas kapsēta izskatījās vientulīga un drūma.

Stāvēdama pie kapa plāksnes, zem kuras gulēja tēvs un māte, Soņa tikko dzirdami čukstēja:

-    Mīļā māmulīt, mīļais papiņ… Atvaino, papu, bet es runāšu ar mammiņu. Man ir tik slikti, tik vientuļi bez tevis. Atkal redzēju tevi sapnī, un atkal es miegā raudāju. Pēc trim dienām manas kāzas. Tā grib Jevdokija un Feiga. Mans līgavainis man nemaz nepatīk, bet cita ceļa nav. Es kļūšu par kārnā un stulbā Šeloma sievu. Bet pane Helēna ir aizbraukusi. Uz visiem laikiem. Un es

tagad esmu viena. Pavisam viena, māmulīt…

* * *

Soņas un Šeloma kāzas svinēja iebraucamās vietas restorānā. Restorāns bija liels un gaišs, viesu sanāca vismaz simts, publika bija raiba jo raiba sākot ar stīviem un klīrīgiem jūdu ortodoksāliem, kas valkā melnas platmales un peisakus, un beidzot ar jautriem un skaļiem poļu paniem, kas vaļīgi uzvedas un ātri reibst.

Apburošā jaunā Soņa sēdēja galda galā, viņai līdzās kaunīgi sarka un šņākuļoja laimīgais Šeloms. Līgavai un līgavainim attiecīgi blakus sēdēja tuvinieki.

Jevdokija nespēja apvaldīt savu vitālo ukrainietes dabu un seksualitāti, Feiga bija tvīksmes pilna un pavedinoša. Ik pa laikam viņa uzmeta skatienu skaistam un acīmredzami turīgam polim, kurš sēdēja iepretī. Panam gurdā ebrejiete nepārprotami patika, viņš ik pa brīdim pacēla savu vīna kausu, likdams Feigai saprast, ka labprāt turpinātu iepazīšanos. Panam Škoļņikam blakus kūkoja sieva, Šeloma māte, apaļīga dāma, kas daudz un gurdeni ēda un ne ar vienu nesarunājās. Līgavaiņa tēvs, jau kunga dūšā, sniedzās pāri dēlam un mēģināja runāties ar vedeklu:

-   Meitenīt, meitiņ manu! Es nebiju pazīstams ar tavu tēvu, žēl. Bet esmu pārliecināts: viņš būtu gauži apmierināts ar tavu izvēli.

I ii dzīvosi pie mums kā zem cāļumātes spārna, tev nekā netrūks. (i.tlvenais, un tas ir pats galvenais, lai tu mīlētu mūsu Šelomčiku, Initu viņam uzticīga sieva!

Tēta! Šeloms neizturēja. Tu ar savu dakšu sabakstīsi man visu ancuku!

Vai tev kauna nav, Šelom? pans Škoļņiks brīnījās. Tev nav kauna pārtraukt savu tēvu ar kaut kādām muļķībām, kad viņš runā ar tavu sievu par nopietnām lietām! Sabakstīšu uzvalku, nopirkšu citu! Bet neuzdrīksties pārtraukt tēvu!

-    Atvaino, tēta.

-   Kungi un kundzes! iesaucās pavecs ebrejs, kāzu mielasta vadītājs. Domāju, ir pienācis īstais brīdis iedzert uz pana Škoļņika un apburošās sievas panes Škoļņikas laimīgā Šeloma tēva un mātes veselību! Tēvam un mātei ir veicies vienam ar otru, lai nu tagad veicas arī jaunajiem ligzdiņā, ko vecāki viņiem savijuši. Priekā, panovel

Visi piecēlās kājās un iedzēra. Soņa pēkšņi ieraudzīja starp viesiem panu Loščiņski, to pašu, kurš nesen bija ieradies viņu mājās ar zināmu priekšlikumu. Blakus Loščiņskim sēdēja viņa sieva, vājina pelēka sieviete. Pats kārumnieks nenolaida no jaunās līgavas alkatīgu skatienu, degdams iekārē un kaislē.

-    Uz ko tu skaties? čukstus jautāja Šeloms, noliecies pie Soņas.

-   Tāpat vien… Uz ciemiņiem, viņa paraustīja pleciņus. Tik dažādi un tik pretīgi.

-    Kurš, piemēram?

-    Piemēram, tas tur, Soņa pamāja uz panu Loščiņski.

-   Kas tad viņā tik pretīgs? Šeloms pacēla uzacis. Tas ir mans tēvocis, mammas brālis.

Soņa izbrīnīta jauki iesmējās.

-    Es pajokoju! Es zināju, ka tas ir tavs tēvocis! Jauks, apburošs pans!

Pans Loščiņskis pa to laiku bija piecēlies un nu devās pie jaunlaulātajiem.

Feiga, šo manevru pamanījusi, uz mirkli saspringa. Bet tūlīt notvēra jaunākās māsas skatienu un saprata, ka uztraukties nevajag.

Pans Loščiņskis piegāja pie jaunā pāra, saņēma Soņas roku un pacēla pie sulīgajām, treknajām lūpām.

-    Dārgo māsas dēl, tev ir apburoša sieva.

-    Jūs arī viņai patīkat, līgavainis bija priecīgs.

-   Tas ir labi. Atļauj pasniegt jums mazu dāvaniņu. Viņš izvilka no kabatas pabiezu papīrā ietītu saini un nolika uz galda. Lai tava sieviņa nopērk par šo naudu tādu rotaslietu, kas skaistumā līdzinātos viņai pašai.

Soņa pacēla uz Loščiņski mulsu skatienu un klusi teica:

-    Pateicos, kungs. Centīšos izpildīt jūsu novēlējumu.

Orķestris sāka skaļi spēlēt jautru mazurku, viesi cēlās no galdiem un metās dejot.

Piecēlās arī Šeloms, paņēma Soņu aiz rokas un ieveda dejotāju barā. Viņa padevīgi ļāva sevi vadīt, bet pati vēroja sēdošos: Jevdokiju un Feigu, panu Škoļņiku un viņa gremojošo sievu, taču visbiežāk skatiens krustojās ar pana Loščiņska nekaunīgo un atklāto skatienu.

* * *

Šelomčiks laulības gultā raudāja. Raudāja rūgti, aizvilkdamies. Svaidījās apmetās uz vēdera, pēc tam uz muguras, saķēra sprogaino galvu, slaucīja asaras garajā baltajā naktskreklā, murmināja kaut ko neskaidru un sāpīgu.

-     Es nomiršu no kauna! To negodu es nepārdzīvošu! Es neesmu vīrietis… Esmu slābans kustonis. Tu mani nicināsi! Ienīdīsi! Apsmiesi! Piedod man… Piedod, mīļotā!

Istabas puskrēslā Soņa klusu stāvēja līdzās platajai gultai, ar izbrīnu un riebumu noskatījās jaunā vīra histērijā un lieca vaļā viņa pirkstus, kas centās ieķerties peņuārā.

Šeloms sabruka gultā, nometās ceļos un pacēla rokas.

-     Tikai neaizej! Nepamet mani! Man izdosies! Noteikti izdosies! Tas ir no uztraukuma! Es taču nekad neesmu bijis pie sievietes. Neej prom, piedod man! Tu vienīgā, mīļā, neaizstājamā Šeindla!

Soņa apņēmīgi apkampa viņu ap kārnajiem pleciem un piespieda apsēsties gultā.

-    Viss, nomierinies. Klausies. Vai tu vari uzklausīt mani, idiot? Noslauki puņķus. Puņķus noslauki! Viņa paņēma palaga stūri, noslaucīja vīram seju. Tā. Un nepinkšķi vairs.

-    Bet man kauns! ar pūlēm valdīdams raudas, Šeloms bilda.

-    Kauns būtu no svešiem, bet te svešu nav. Te visi savējie. Soņa uzšmaukstināja buču uz viņa slapjās galvas. Tagad klausies. Tā gadās visiem vīriešiem, īpaši pirmajā naktī. Bet pirmajai sekos otrā, un būs arī trešā… Mums jau īpaši nekur nav jāsteidzas. Saprati?

-    Bet kā tu zini, ka pirmajā naktī tā gadās? vīram bija radušās drūmas aizdomas.

Soņa atlaidās guļus un ar izsmieklu skatījās puisim tieši acīs.

-    Uzmini!

-    Vai tev kāds jau ir bijis?

-    Nē, tu tomēr esi idiots, Šelom. Pilnīgs idiots. Māsa pastāstīja, Feiga!

-    Kāpēc viņa tev to stāstīja?

-   Šelom, es tev tūlīt sadošu pa muti! Soņa piecēlās, apgāja gultai apkārt, apgulās otrā malā un uzvilka sev virsū paladziņu.

Šeloms kādu brīdi pasēdēja viens, tad apgulās. Mēģināja pieskarties sievai, bet viņa atgrūda roku.

Puisis pieklusa, un pēc brīža atkal bija dzirdamas viņa apspiestās raudas.

-    Bērni, kā jums tur iet? Vai viss labi? no lejas atskanēja pana Škoļņika balss.

-    Viss labi, pan Škoļņik! Soņa atsaucās. Jūsu dēls ir īsts ziķeris!

-     Paldies Dievam, paldies Dievam… Viņš mums ir labs zēns.

Mājā atkal viss apklusa, un Šeloms klusumā stingri nošņāca:

-    Neuzdrošinies manu tēti saukt par panu. Tev viņš ir tēvs, nevis pans. Tēvs! Saprati?

Soņa klusēja.

-    Vai tu saprati, es prasu? Šeloms nerimās. Kāpēc klusē?

-   Tāpēc, ka guļu.

X* *

Pa pilsētiņas bruģēto ielu traucās grezna divriteņu droška, tajā kā tronī sēdēja Soņa. Silts vējš sitās sejā, plivināja matus, lika uzsmaidīt dzīvei, garāmgājējiem, pilsētiņai.

Droška apstājās pie nelaiķa Leibas mājas, Soņa samaksāja važonim, viegli nolēca uz bruģa un iešāvās pa vārtiem. Tikpat straujā gaitā šķērsoja pagalmu un ieslīdēja dzimtās mājas durvīs. Viesistabā viņu gaidīja Feiga. Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa norādīja uz augšstāvu. Soņa saprotoši pamāja un paņēma māsu pie elkoņa; ievedusi viesistabas klusākajā kaktā, viņa piecirta kāju un nočukstēja:

-    Bet es negribu ar viņu. Negribu! Vecs, nobarojies. Viņš man pretīgs!

-    Tev taču neviens neliek ar viņu… Pagrozies, pasmaidi, parunājies, noskaņo uz labu naudu. Vai tad tu esi galīgi dumja?

-    Viņš ir alkatīgs.

-    Viņš ir bagāts, mazulīt. Ļoti bagāts.

-    Tu teici, ka viņš neesot skops. Bet viņš ir!

-    Visi bagātie ir skopi. Tas ir dzīves likums, meitenīt. Devīgu bagāto nav.

-    Kam tad viņš man vajadzīgs?

-    Viņš ir iemīlējies tevī. Pilsētā viņam ir astoņas juvelieru bodes! Atdos jebkuru briljantu, lai tikai varētu pagrābstīties ap tavu maigo augumu.

Feiga smiedamās apkampa māsu ap vidu, bet Soņa atgrūda viņu.

Ka tad. Grābstīsies un domās, kaut tikai nekas nebūtu jādod. Kad vīrietis grib sievieti, domas no galvas pārceļas lejāk, uz pavisam citu vietu, vecākā māsa pamācoši sacīja un pastūma meiteni. Ej.

Kāpdama uz otro stāvu, Soņa atskatījās un zobgalīgi noteica:

-    Viņš taču ir mana Šelomčika īstenais tēvocis!

-    Nu, brīnišķīgi! Feiga nosmēja. Stiprini dzimtas saites!

* * *

Soņa iegāja guļamistabā, pūlēdamās izturēties mierīgi. Pans Loščiņskis, ieraudzījis daiļo meiteni, piecēlās no krēsla un spēra pretī nedrošu soli.

-    Augstais Dievs… Kāds krāšņums… Kāds skaistums…

Soņa stāvēja pie guļamistabas durvīm un raudzījās uz baronu. Viņš spēra vēl soli, bet meitene ar žestu apturēja viņu.

-    Nenāciet vēl klāt. Papriekš parunāsim. Pans Loščiņskis piekrītoši pamāja.

-    Jūs patiešām esat iemīlējies manī?

-    Kas jums to teica, mazulīt? barons brīnījās.

-    Māsa, Feiga.

-   Nu… viesis saminstinājās. Laikam. Viņai gandrīz taisnība. Esmu kā bez prāta jūsu dēļ.

-    Un ko jūs no manis gribat?

-    Mīlestību.

-    Bet jūs taču zināt, ka esmu precējusies?

-    Skaidrs, ka zinu. Es arī esmu precējies.

-    Es esmu precējusies ar jūsu māsas dēlu, pan baron. Barons pienāca viņai klāt un nomurrāja:

-    Ja atteiksi man, būsi nodarījusi pāri māsas dēlam. Soņa iesmējās un panācās vēl tuvāk.

-    Tātad jūs gribat kļūt par manu mīļāko?

-    Tieši tā, pans Loščiņskis piekrita visā nopietnībā.

-    Bet par mīlestību jāmaksā.

-    Nenoliedzu. Cik jūs gribat?

-   Un cik jūs varat? Soņa zobgalīgi raudzījās uz pēkšņi nosvīdušo vīrieti.

-    Viss ir nosacīti. Es nevaru uzdāvināt jums veselu juvelieru veikalu!

-    Kāpēc nevarat? Jums taču ir astoņi.

-    Tas ir par daudz!

-    Par daudz mīlestībai? Soņa no sirds brīnījās.

-   Nē, es par juvelierveikaliem. Bija astoņi, atlika septiņi. Kā es paskaidrošu sievai, radiniekiem, draugiem?

-    Jā, tā ir problēma, meitene laipni papliķēja pa barona biezajiem vaigiem, tad pagriezās un devās uz durvīm. Pie sliekšņa viņa apstājās. Padomājiet, kā jūs visu to paskaidrosiet. Laiks

jums ir. Un pašapzinīgi izgāja no istabas.

* * *

Vakaros pilsētiņas galvenā ieliņa pārvērtās par savdabīgu pastaigu un modes skates vietu, kur demonstrēja tērpus, rotas, matu sakārtojumu. Nāca veselām ģimenēm, cits citu pazina un sveicināja. Vīrieši turējās uzsvērti pašapzinīgi un mierīgi. Sievietes tieši otrādi: zibināja acis uz visām pusēm, nez kāda iemesla dēļ pēkšņi sastinga un gandrīz ģība, sazin par ko smīkņāja, laikam juzdamās pārākas.

Soņa, ģērbusies greznā maigi rozā tērpā, gāja Šelomam zem rokas. Viņa juta vērīgos sev pievērstos vīriešu un sieviešu skatienus, uzsmaidīja rāmi un laipni. Šeloms lepni un maigi ik pa brīdim paraudzījās uz savu jauno efektīgo sievu. Jaunajiem aiz muguras gāja Šeloma vecāki. Panam Škoļņikam mugurā bija melns uzvalks ar vesti, ko greznoja kabatas pulkstenis ar resnu zelta ķēdi. Pane Škoļņika, kurai trūka gan gaumes, gan skaistuma, bija uzstīvējusi mugurā spilgti sarkanu kleitu un skatījās uz visiem pretimnāi ojiom ar augstprātīgu nicinājumu.

Visi skatās uz tevi, Soņai čukstēja jaunais vīrs. Tu esi visskaistākā.

Man patīk, ka tu to esi pamanījis, viņa mierīgi atbildēja.

Hjot tālāk, Soņa ieraudzīja pana Loščiņska vareno stāvu. Ari pans bija pamanījis viņu, viegli paklanījās un nozuda pūlī. Nebaidot pretī izpeldēja Jevdokija un Feiga. Pamāte bija apkārusies ii rotaslietām zeltu, sudrabu, dārgakmeņiem un mazliet atradināja bezgaumīgi izpušķotu Jaungada eglīti. Feigai mugurā bija uzsvērti vienkārša melna kleita, un tas izcēla viņu kopējā staigātāju pulkā. Abas sievietes ieraudzīja jaunlaulātos, izkusa smaidā un devās pretī.

-    Svētā Dievmāte! iesaucās Jevdokija, skūpstīdama pameitu.

Kas par skaistuli! Bet esi aizmirsusi radiniekus, vairs neienāc.

Kas noticis, meitenīt?

-    Ienirusi bagātībā un nekādi netiec vairs ārā no tiem mēsliem, Feiga izšāva, arī skūpstīdama māsu.

Kamēr pamāte bučojās un čivināja ar Šelomu, pēc tam ar Škoļņiku pāri, Feiga pavilka māsu sānis un diezgan ļauni apjautājās:

-    Paklau, mās! Patiešām esi aizmirsusi radiniekus, ko?

-    Man nepatīk tavs tonis, Soņa cieti atteica.

-    Bet man nepatīk tava nekaunība! Kāpēc tevi izdeva par sievu tam ķēmam?

-    Nu, kāpēc tad? jaunākā ar izsmieklu atjautāja.

-    Tāpēc, lai tu palīdzētu ģimenei. Pamātei ienākumu nav, es arī pagaidām esmu uz sēkļa.

-    Kā tad ar māju izmeklētai publikai?

-    Mājai vēl jāuzņem apgriezieni. Un tev, skaistulīt, tur jāparādās. Tas ir, jāpastrādā!

-    Man ir greizsirdīgs vīrs.

-    Tavs vīrs ir idiots! Tādu īpaši izvēlējāmies. Tāpēc neaizmirsti ģimeni un gatavojies iziešanai sabiedrībā. Par tevi, starp citu, regulāri apjautājas pans Loščiņskis. No tā barokļa ir ko ņemt.

Pienāca Šeloms un akurāti paņēma sievu zem rokas.

-    Atvainojiet, mēs iesim.

Feiga skaļi iesmējās:

-     Uz gultiņu steidzies? Un papliķēja zēnam pa vaigu. Saprotu tevi, puis. Sieva tev kā odziņa! Skaties, ka nesāk šķebināt. Salds drīz apnīk.

Puisis mulsi atskatījās uz tuviniekiem, uz Jevdokiju un negaidot paziņoja:

-    Man Šeindla neapniks. Es viņu mīlu.

Viņi devās tālāk un brīdi gāja klusēdami.

-    Tev māsa samaitāja noskaņojumu? Šeloms ieskatījās sievai sejā.

-    Kāpēc tā domā?

-    Redzu. Par ko jūs runājāt?

-    Vēlāk pateikšu, mājās.

-    Kaut ko stipri nelabu?

-    Mājās.

* * *

Soņa gulēja gultā un lielām melnām acīm nemirkšķinādama lūkojās griestos. Klusēja. Viņa izskatījās stipri nevesela, gandrīz vai slima. Šeloms sēdēja uzgultas malas un vērīgi, satraukti raudzījās sievā.

-     Kāpēc tu klusē? viņš pieskārās sievas bālajai rokai. Kas noticis, Šeindla?

Jaunā sieva klusēja, acis no tumšajiem griestiem nenovērsdama.

-    Esmu tavs vīrs, un tev ar mani jāaprunājas. Kas tevi nomāc, mīļā?

Soņa noliedzoši papurināja galvu, acīs sariesās asaras.

-    Problēmas ir, bet tu tās neatrisināsi, Šelomčik.

-    Kāpēc? Tās skar tevi?

-    Tās skar manas radinieces māsu un pamāti.

-    Viņām kaut kas noticis, vai arī viņas kaut ko grib?

Soņa klusēja, tad smagi nopūtās: Viņas grib, lai mēs viņām palīdzam.

Šeloms uz mirkli sastinga.

Viņas grib naudu?!

)a, viņas grib naudu, Soņa atbildēja klusi un vainīgi.

Viņs brīdi klusēja, kaut ko rēķinādams, tad precizēja:

Cik tad viņas grib?

Soņai pa vaigiem tecēja asaras, viņa tās notrausa ar naktskrekla piedurkni un papurināja galvu:

Nevajag. Es negribu runāt par to.

Kāpēc? Šeloms sapūtās.

Mēs sastrīdēsimies. Nauda vienmēr salaiž matos. Pat tuvus cilvekus.

Es tevi lūdzu, pasaki, cik daudz naudas viņas grib, vīrs neatlaidās.

Viņas grib, lai tu uz viņu vārda noraksti dažus tūkstošus rentes naudas. Par to viņas varētu daudzmaz ciešami dzīvot. Soņa paslējās, maigi aplika roku vīram ap kaklu. Tu taču man esi baK«>ls?

Bagāts neesmu es, bagāts ir mans tēvs, Šeloms atteica un rūpīgi noņēma roku no sava kakla.

Sieva aizvainota pavirzījās tālāk.

-    Tātad mēs abi esam nabagi?

- Nē, neesam nabagi, mēs esam bagāti! Bet ar rentes lietām nodarbojas mans tēvs.

Soņa ar pārmetumu palūkojās viņam acīs un klusi nočukstēja:

-  Es zināju, ka šo sarunu labāk nesākt. Atvaino… Viņa pagriezās uz sāniem, saķēra galvu rokās un sāka tikko dzirdami raudāt.

Arī Šeloms iekāpa gultā, vainīgi skūpstīja satraukto sievu un murmināja:

-    Piedod, mīļā! Es izdarīšu visu, ko tu teiksi! Piedod.

-    Liec mani mierā.

-  Es došu viņām naudu. Tikai neraudi, lūdzu. Saki, cik viņām jādod?

-    Nezinu. Dod, cik gribi.

Virs nokāpa no gultas, izņēma kabatas portfeli, noskaitīja vairākas naudaszīmes.

-    Ar to pietiks?

Soņa pagriezās pret viņu, novērtēja summu un nicinoši pasmīkņāja:

-    Lasies!

-    Par maz?

-    Lasies, es teicu! Un nepieskaries man vairs!

-    Bet, mīļā, es tik daudz vēl nepelnu, lai dotu tavām radiniecēm tūkstošus! Viņš atkal iebāza roku kabatā, izvilka pāris lielas naudaszīmes. Labi, iedod viņām šo. Tā ir liela nauda. Ļoti liela! Bet lai tuvākā pusgada laikā viņas man vairāk neprasa. Lai nediedelē.

Soņa cieši apkampa vīru, piespiedās klāt, sāka skūpstīt:

-   Pats mīļākais… pats labākais… Vienīgais… paldies tev. Pēkšņi viņa kļuva nopietna un stingri teica: Mums būs bērns. Ieraudzījusi vīra plaši ieplestās acis, apstiprināja: Jā, Šelomčik. Tu drīz būsi tēvs.

X* *

Viesistabā, no kuras jau bija atradinājusies, Soņa sastapa tikai Jevdokiju. Pamāte pārcilāja lādēs kaut kādus drēbju gabalus. Ieraudzījusi pameitu, izbrīnījusies lūkojās.

-    Kas noticis?

Soņa apņēmīgi ienāca iekšā un, atkritusi krēslā, nenolaida acis no pamātes. Pamāte darīja to pašu.

-    Vai tiešām tevi būs izdzinuši?

-    Gandrīz, pameita ar izsmieklu atbildēja. Ar pūlēm noturējos!

-    Par ko tad, interesanti?

-    Par jūsu diedelēšanu.

Ko tad es tev esmu lūgusi?

Naudu. Feiga prasīja. Škoļņikiem. Domāju, ar jūsu piekrišanu.

No otrā stāva kāds nāca lejā smagiem soļiem Feiga.

-    Vai tu tā esi, Šeindla?

-    Viņa, Jevdokija atbildēja. Saka, mēs kaut ko esot lūgušas tam idiotam Šelomam!

-    Pieņemsim, ka lūdzām. Palīdzību… Vecākā māsa bija nokāpusi un nostājās viešņai pretī. Kas ir? Atnesi kaut ko?

-    Atnesu, māsa atbildēja, brīdinājumu. Mans vīrs un mans vīratēvs brīdināja, lai turpmāk jūs abas ietu viņu mājai ar līkumu. Citādi jums radīsies problēmas ar policiju.

Soņa piecēlās un pašapzinīgi devās uz durvīm.

-    Un tā ir tava pateicība tēva mājai? pamāte nokliedza pakaļ.

Meitene apstājās, izvilka no kabatas sīku naudas zīmi un nolika

uz galdiņa pie durvīm.

-     Ar to jums pagaidām pietiks. Mani uz kādu laiku aizmirstiet. Ieradīšos, kad vajadzēs.

* * *

Dienas karstākajā darba laikā Škoļņiku mājā bija palikuši tikai kalpotāji un Soņa. Kā centīga sieva, kas turklāt gaida bērnu, viņa savā istabā sēdēja pie klavierēm un spēlēja etīdi. Viņa nedzirdēja, kā ienāca pans Loščiņskis un nostājās tai aiz muguras. Brīdi barons klausījās muzicēšanā, skatījās uz meitenes trauslajiem, gleznajiem pleciem, uz pirkstiem, kas tik viegli skraidīja pa taustiņiem. Soņa juta kāda klātbūtni, atskatījās un pārsteigumā nodrebēja.

-    Ko jūs te darāt? Kas jūs ielaida?

Loščiņskis piegāja viņai klāt, saņēma saujā garos pirkstiņus un pacēla pie lūpām.

-     Māja tukša, tikai kalpotāji… Bet es kā nekā esmu jūsu vīra radinieks. Viņš noskūpstīja Soņas plaukstu un teica: Fs apdomāju jūsu priekšlikumu, meitenīt. Esmu ar mieru nodot jums viena sava veikala akcijas. Bet ar atbilstošu norunu.

-     Vai norunu parakstīs notārs? Soņa zobgalīgi skatījās uz viņu.

-    Iedomājieties, jā. Es uzdāvināšu jums veikalu kā sava māsasdēla sievai. Bet jūs uz ilgiem gadiem paliksiet mana mīļākā.

Soņa, lūpas kodīdama, domāja.

-    Un kad darījums varētu notikt?

-    Kaut rit.

-   Nē, viņa noliedzoši pašūpoja galvu. Pēc desmit mēnešiem. Ja tas jūs apmierina.

-    Jūs esat stāvoklī?

Soņa neatbildēja, tikai klusēdama skatījās uz Loščiņski.

-    Es neieredzu savu māsasdēlu, viņš noteica. Viņš man atņēma pašu labāko. Sapni!

Barons pagriezās un strauji izgāja no guļamistabas.

* * *

Vēlu vakarā Soņa nogurusi klīda pa vāji apgaismotajām pilsētas ieliņām, rāmi un svešādi skatījās uz māju apgaismotajiem logiem, aizvērtajiem veikaliņiem, garāmgājējiem. Viņas vēders jau bija redzami apaļīgs, gaita kļuvusi piesardzīga un nesteidzīga, seja mierīga un maiga. Viņa aizgāja līdz bijušajai Helēnas mājai, apstājās un pa gabalu sāka vērot notiekošo.

Logi abos stāvos dega gaiši un aicinoši, pie atvērtajiem vārtiem ik pa brīdim piebrauca rati un faetoni, izkāpa lepni ģērbušies viesi, bija dzirdami smiekli un mūzika. Pēkšņi no mājas izskrēja Feiga, lai personīgi sagaidītu kādu svarīgu viesi, un Soņa pazina panu Loščiņski. Kad viņi iegāja iekšā, Soņa pagriezās un nesteidzīgi

devās atpakaļ, uzmanīgi nesdama savu dzīvības pilno vēderu.

* * *

Šeloms sēdēja viesistabā, klausījās Soņas izmisīgajos kliedzienos un kodīja jau tā līdz asinīm sakodītās plānās lūpas.

Dzemdību sāpes bija briesmīgas. Soņa no visa spēka žņaudzīja dūrītes, pirkstu gali spiedās delnās; viņa centās nekliegt, bet kliedzieni paši lauzās ārā. Apkārt rosījās bērnu saņēmējas, lēja mutes bļodās un lielos katlos ūdeni un nesa klāt, plēsa lielos gabalos baltus palagus. Beidzot atskanēja spalgs jaundzimušā brēciens, un viena no vecmātēm skaļi paziņoja:

-    Meitene! Slava Dievam un visiem svētajiem!

Istabā kļuva līksmi un viegli. Jaundzimušo steigšus aiznesa uz blakus istabu, kur to apskaloja un satina autiņos. Arī jauno māti saveda kārtībā. Soņa nogurusi vienaldzīgi skatījās uz vecmātēm, kas rosījās apkārt, un ar apkaltušām lūpām klusiņām teica:

-    Es pagulēšu, un atnesiet meiteni man… Pēc brīža: Saukšu viņu par Helēnu.

Viņa pagrieza galvu un ieraudzīja ienākušo Šelomu. Viņš skatījās ar mīloša cilvēka acīm un klusi raudāja.

* * *

Raudzību dienā Škoļņiku māja bija viesu pilna. Šķita, ka visa pilsēta sanākusi paskatīties uz jaundzimušo.

Soņa, ģērbusies baltā mežģīņu kleitā, sēdēja platā krēslā, turēja rokās mazītiņo meitiņu un ar žēlsirdīgu smaidu pieņēma dāvanas. Dāvināja daudz un bagātīgi. Sudraba un zelta traukus, naudu, satītu garenos rullīšos, skaistu gultas veļu un apakšveļu, dārgas mēbeles.

Maliņā grozījās Jevdokija un Feiga, ik pa brīdim uzmezdamas acis radiniecei. Pans un pane Škoļņiki stāvēja blakus vedeklai, pateicībā spieda rokas dāvinātājiem, zemu klanījās. Šeloms stāvēja otrā pusē un arī spieda rokas, tomēr visa viņa uzmanība bija pievērsta mīļotajai sievai. Vispārējā troksnī varēja saklausīt:

-    Apsveicam, pan un pane Škoļņiki!

-    Šelom, nākamajam jābūt puikam!

-    Šeindla, tu pēc dzemdībām esi kļuvusi vēl skaistāka!

-    Paskatieties, cik smuks pāris! Viņi kā radīti viens otram!

-    Kā tad meiteni sauks?

-    Skaidrs, ka ebreju vārdā! Par Sāročku, piemēram! Sāročka ļoti glīts vārds!

-    Runā, ka Šeindla gribot šo nosaukt par Helēnu!

-    Ak, tētīt… Kā nabaga meitene dzīvos ar tādu vārdu?!

Viesu barā parādījās barons Loščiņskis. Viņš bija bez laulenes un tiešā ceļā devās pie Soņas. Klātesošie ziņkārīgi atkāpās. Labajā rokā barons turēja greznu kārbiņu, pārsietu ar lentīti. Ar kreiso saņēma jaunās mātes pirkstiņus un pielika pie lūpām.

-      Apsveicu jūs, pane Šeindla! Jūs esat kļuvusi vēl apburošāka! Viņš pasniedza jaunajai dāmai kārbiņu. Ceru, ka šī kaklarota neapdzisīs, bet mirdzēs uz jūsu gleznā kakla!

-    Gribu redzēt! Soņa kaprīzi pieprasīja.

-    Jūsu vārds ir likums.

Barons nesteidzīgi atsēja lentīti, izņēma no kārbiņas pērļu kaklarotu, un klātesošie noelsās. Tā bija neticami skaista un dārga kaklarota, tā laistījās varavīksnes krāsās. Pans Loščiņskis aplika to Soņai ap kaklu un soli atkāpās, ļaudams klātesošajiem papriecāties. Škoļņiku pāris bez īpašas patikas skatījās uz barona dāvanu. Šeloms neapmierināts rauca pieri. Soņa bērnu atdeva miesās kuplai auklei un piecēlās no krēsla.

-    Panovel viņa uzrunāja klātesošos. Jūsu klātbūtnē es gribu pateikties panam Loščiņskim par dāvanu, par kādu esmu sapņojusi visu mūžu!

Un noskūpstīja baronu uz vaiga.

OTRĀ DALA

Škoļņiku māja saldi dusēja miega un sapņu dieva Morfeja apkampienos. Lielais pulkstenis viesistabas stūrī nosita nakts pirmo stundu. Soņa klusiņām piecēlās no gultas, uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm, kas veda uz otru guļamistabu, un uzmanīgi pavēra; vīrs gulēja gultā, rokas plaši atmetis, un skaļi krāca. Meitene uzvilka svārkus, uzmeta plecos jaku, uzāva mīkstas kurpes un pa grīdsegas klātām kāpnēm nokāpa apakšstāvā. Laikam izdzirdējusi soļus, no bērnistabas pēkšņi iznāca dūšīgā zīdītāja.

-    Kā meitiņa? Soņa čukstus vaicāja.

-    Nesen pabaroju, guļ. Aukle izbrīnīta lūkojās uz saimnieci. Uz kurieni tad jūs, pane?

-     Nenāk miegs. Paelpošu svaigu gaisu, Soņa atbildēja un devās uz durvīm.

Žigliem solīšiem Soņa apgāja apkārt mājai, cauri sakņu dārzam nonāca līdz vārtiņiem, kas ved uz upi. Bija tumšs, vēss, drēgns. Kurkstēja vardes, upē pa brīdim palēcās un noplunkšķēja lielas zivis.

No upes puses Soņai pretī panācās liela auguma vīrs, tas bija pans Loščiņskis. Viņš uzreiz apkampa meiteni un piespieda sev cieši klāt. Soņa iesmējās:

-    Nožņaugsi!

-    Mīļā, sirdsmīļotā, vislabākā!

Meitene atliecās atpakaļ.

-    Es varu pavisam mazu brīdi.

-    Nelaidīšu tevi. Es zaudēju prātu, barons piespieda viņu vēl stiprāk. Tu esi mana… Mana!

Viņa iesmējās atkal.

-    Neesmu tava. Esmu vīra! un nošmaukstināja viņu uz vaiga.

-    Man jāskrien. Citādi vīrs vēl pamodīsies!

-    Viņš guļ?

-    Kas cits viņam atliek?

-    Ak, tētīt, kā var gulēt, ja blakus ir tāda skaistule! Pans atlaida viņu, ieskatījās sejā. Gribi, es tevi nozagšu!

-    Negribu.

-    Bet ko tu gribi?

-    Dzīvot. Mīlēt. Baudīt dzīvi. Viņa viltīgi paskatījās uz panu.

-    Tu šodien bez dāvanas?

-   Ar dāvanu! Kā nu bez dāvanas! Loščiņskis iebāza roku kabatā un izvilka safjāna kārbiņu ar rotaslietu. Tas tev patiks!

-   Pans barons reiz man apsolīja viena veikaliņa akcijas. Varbūt pans ir aizmirsis?

-    Pans visu atceras. Bet visam savs laiks.

Kārbiņu neatvērusi, Soņa veikli paslēpa to zem jaciņas un pamāja:

-    Viss. Es skrienu.

Vīrietis saķēra viņu aiz rokas.

-    Tik ātri?

-     Bet tur taču ir tavs māsasdēls! Viņš gaida. Barons ar strauju kustību pievilka viņu sev klāt.

-    Ko es varu izdarīt tavā labā, lai visu laiku būtu tev blakus?

-    Visu laiku blakus? Soņa pārjautāja un kļuva domīga. Un pēkšņi izteica priekšlikumu: Varbūt aizbēgsim!

Barons apmulsa.

-    Uz kurieni?

-    Vienalga, uz kurieni. Pasaule ir plaša. Loščiņskis ar neizpratni un šausmām skatījās uz viņu:

-     Bet kā tad mājas, darījumi! Man taču ir juvelierveikali, tie jāuzrauga.

-    Pārdod. Par to naudu nopirksi jaunus veikalus citā vietā.

-    Tu to nopietni?

Soņa līksmi iesmējās: Joks! Un devās prom. Apstājās, graciozi pamāja. Padomā, pan baron! Varbūt jokā ir daļa patiesības!

Viņa ieslīdēja pavērtajos vārtiņos un kā ēna pārskrēja pāri pagalmam. Iegāja guļamistabā un ieraudzīja Šelomu sēžam uz savas gultas. Viņš piecēlās un bargi jautāja:

-    Kur tu biji?

-    Kāpēc tāds tonis? sieva brīnījās, novilkdama silto jaku.

-    Es prasu, kur tu biji!

-    Pie māsas Feigas. Pie radiniekiem, Šelomčik… Varbūt tu aizliedz man viņus apmeklēt?

-    Tādā laikā pie radiniekiem neiet!

-    Pie kā tad iet? Soņas jautājums bija izsmiekla pilns.

Šeloms apjuka.

Sieva pienāca klāt, maigi apskāva, ieskatījās acīs.

-     Tagad tu kliedz uz mani, bet vēlāk nožēlosi. Atvainojies, lūdzu.

-    Par ko?

-    Par toni. Lejā atskanēja bērna raudas. Redzi, bērnu esi pamodinājis. Atvainojies.

-    Tu patiešām biji pie radiniekiem?

-    Protams, es taču ilgojos pēc viņiem! Ar tevi man ir labi, bet arī māsu nevajag aizmirst.

Šeloms noskūpstīja viņas degunu, acis.

-    Atvaino, Suročka! Es patiešām laikam esmu idiots.

-     Baidos, ka uz ilgu laiku, sieva līdzjūtīgi noglāstīja viņam galvu.

* * *

Agrā rīta stundā Soņa stāvēja pie kapa plāksnes, zem kuras dusēja viņas vecāki, un klusi sarunājās ar māti.

-    Zini, māmulīt, esmu izlēmusi. Šodien atstāšu šo pilsētu, atstāšu vīru, uz visiem laikiem aizmirsīšu Jevdokiju un pat savu īsto māsu Feigu. Tu nevari iedomāties, kā man viņi visi apriebušies. Nespēju uz viņiem skatīties… Paņemšu meitiņu un sākšu citu, pavisam jaunu dzīvi. Kāda tā būs? Domāju, ka interesanta. Vismaz neviens nekādā ziņā mani netraucēs. Es būšu brīva. Dzīvošu, kā gribēšu. No manas agrākās dzīves nekas nepaliks pāri. Paliksi tikai tu, mana vienīgā un mīļā māmulīte. Tevi es neaizmirsīšu nekad.

X* *

Zīdītāja uz galdiņa rūpīgi tina autiņos bērnu. Soņa steigšus lika drēbītes lielā pītā grozā.

-    Tomēr ko lai es saku panam Šelomam? zīdītāja jautāja, neizpratnē sekodama ar skatienu jaunajai saimniecei, kas šaudījās no istabas istabā.

-     Viņš visu zina, Soņa atbildēja. Teiksi, ka aizbraucu uz kaimiņu pilsētu parādīt meitiņu dakterim. Tu taču zini, ka viņai ar vēderiņu viss nav kārtībā.

-    Neko tādu neesmu pamanījusi.

-    Būsi slikti uzmanījusi. Pateiksi, ka pret vakaru atgriezīšos.

Soņa iegāja vīra istabā, izčamdīja skapī viņa žaketēm kabatas,

izvilka naudu un paslēpa savu svārku dziļajās kabatās. Tad ķērās pie galda un kumodes atvilktnēm, atrada noslēptas naudaszīmes arī tur. Beigās naudas salasījās krietni daudz bieza un smaga paka.

Uz ielas pie mājas jau gaidīja līnijdroška ar diviem zirgiem aizjūgā. Zīdītāja iznesa pa vārtiem smago grozu ar Soņas pašas mantām, nodeva važonim un noņurdēja:

-   Aizbrauc kā uz visiem laikiem.

Kamēr važonis novietoja mantas, Soņa ar bērnu iesēdās droškā un uzsita jumtu, lai paslēptos no svešām acīm. Važonis saraustīja grožus, un pajūgs aizdrāzās pa nelīdzeno bruģi. Zīdītāja noskatījās pakaļ, līdz droška pazuda aiz līkuma. Tad lēni pārmeta krustu.

Pana Loščiņska nelielais faetons stāvēja netālu no dzelzceļa platformas. Barons mīņājās turpat, nepacietīgi meklēdams ar acīm Soņu. Beidzot, ieraudzījis strauji piebraucam līnijdrošku, pagājās pretī. Viņš palīdzēja meitenei izkāpt, pamāja savam kučierim, lai tas paņem bēgles mantas.

Barona un viņa kučiera pavadībā Soņa uzkāpa uz augstās platformas. Dežurants, jauns cilvēks švītīgā formā, piemeta roku pie cepures un ziņoja:

-    Vilciens pienāks pēc piecpadsmit minūtēm.

Kad kučieris bija aizgājis, pans Loščiņskis ielūkojās ar paladziņu aizklātajā meitiņas sejiņā un jautāja:

-    Ko darīsim ar Rivas jaunkundzīti?

-    Jaunkundzīte Riva būs mūsu abu kopējā meitiņa, ko mēs neprātīgi mīlēsim un bezgalīgi lolosim, Soņa atbildēja mierīgi un pārliecinoši.

-    Un ko tad, kad radīsies mūsu pašu bērni?

-   Tu tos gribi?

-    Gan gribu, gan arī varu.

-     Nu, tad uz priekšu, Soņa iesmējās. Kādi vēl jautājumi?

Beidzot pie perona skaļi pienāca vilciens, un bēgļi iekāpa vagonā. Kupejā Soņa tik tikko apvaldīja sajūsmu: tā bija atsevišķa un bagātīgi iekārtota samts, nospodrināts varš, sarkankoks. Loščiņskis uzsvērti lietišķi kārtoja bagāžu pa plauktiem.

* * *

Vilciens brauca lēni un mīksti, uz galdiņa klusi džinkstēja vīna kausi un pudeles. Bērns rāmi gulēja īpašajā grozā. Soņa iedzēra malku vīna un kaprīzi sarauca deguntiņu.

-    Kas tas par vīnu?

-    Negaršo? Tas ir ļoti dārgs vīns.

-    Dārgs? Kur tu ņēmi naudu dārgam vīnam?

-    Kā kur? barons bija sašutis. Es taču pārdevu visas savas akcijas!

-    Visas akcijas? Soņa iespiedzās no prieka. Visu veikalu akcijas? Kāpēc man neteici?

-   Tāpēc, ka nepaspēju. Tā ka naudiņas mums ir gana!

-    Ja tā, tad pasūti normālu vīnu.

Pans Loščiņskis gribēja paraustīt zvaniņu, bet Soņa apturēja viņu.

-    Aizej labāk pats, viņa kaprīzi pavēlēja. Citādi izsūtāmais atkal atnesīs kaut kādu suslu.

Barons izgāja. Soņa steigšus aizslēdza durvis, izvilka no plaukta apakšas vienu no lielajām Loščiņska ceļasomām, ar pūlēm dabūja vaļā aizslēgu. Izrakņāja visu, bet naudas tur nebija. Soņa izvilka otru ceļasomu, drudžaini atvēra un ieraudzīja to, ko bija meklējusi: bieza naudas paka gulēja gandrīz pašā virsū! Meitene paķēra to un tikpat drudžaini raudzījās apkārt, kur lai ieliek. Pie durvīm skaļi pieklauvēja.

-    Kas tur ir? Soņa iekliedzās aizlūstošā balsī.

-    Es, manu balodīt, atnesu vīnu, atskanēja barona balss.

-     Tūlīt, mīļais, es tikai mazliet savedīšu sevi kārtībā… Pacieties!

Viņa iemeta naudas paku grozā, kur gulēja Rivočka. Aši nolika vietā somas, pieglauda matus, sakārtoja kleitu un atvēra kupejas durvis.

-    Atvaino, mīļais, viņa apķērās baronam ap kaklu un palika karājamies, sievietei vienmēr jābūt skaistai sava mīļotā acīs!

-     Tu vienmēr izskaties lieliski, barons noskūpstīja viņu uz vaiga.

Viņš nolika atvērto pudeli un galdiņa, salēja vīnu tīrās glāzēs. Bēgļi saskandināja, iedzēra.

-    Nu? barons jautājoši paraudzījās uz Soņku.

-    Paldies, mīļais, pavisam cita lieta.

-    Zini, es pat izjutu zināmu labpatiku, kad pats personīgi izvēlējos tev vīnu.

-    Bet es garlaikojos… Tik ļoti, ka tikko spēju sagaidīt savu putniņu!

Vilciens sāka samazināt gaitu, aiz loga parādījās kādas pilsētiņas mājas.

Pavadonis, iedams cauri vagonam, skaļi ziņoja:

-    Stacija Pšibički! Kungi, stacija Pšibički! Stāvam desmit minūtes!

-    Kāda stacija? Soņa pēkšņi satraucās. Ko viņš teica?

-    Man šķiet, Pšibički, barons paraustīja plecus.

-     Ak Dievs, Pšibički! meitene uzlēca kājās. Kā es to aizmirsu? Pšibički!…

Viņa nervozi lasīja kopā savas mantas, noņēma no pakaramā cepuri, izņēma no somas jaciņu, paņēma rokās bērnu. Barons izbrīnījies skatījās.

-    Uz kurieni tad tu?

-    Es taču galīgi aizmirsu! Soņa izmeta. Pšibičkos mani gaidīs Jevdokijas māsa!

-    Kādas Jevdokijas?

-     Jevdokijas! Manas pamātes māsa! Esi aizmirsis, vai? Viņa atvēra kupejas durvis. Tūlīt būšu atpakaļ, un izskrēja vagona gaitenī, atstājusi panu Loščiņski pilnīgā apjukumā.

Soņa izskrēja stacijas laukumā, ieraudzīja puskarieti un metās klāt. Viegli uzlēca uz tās kāpnītēm un uzkliedza vedējam:

-    Aiziet!

-    Uz kurieni, kundze?

-    Pagaidām taisni, pēc tam pateikšu!

Vīrs piecirta zirgiem, un puskariete lielā ātrumā aiztraucās uz pilsētiņas šauro ieliņu pusi.

Pans Loščiņskis pa to laiku stāvēja pie vagona un satraukts skatījās pēc nozudušās meičas. Nozvanīja stacijas zvans, vilciens sāka kusteties. Barons vel mulsi skatījās uz visām pusēm un tad ielēca ejošā vilcienā.

* * *

Faetons drāzās pa Pšibičku ielām, gājējus biedēdams, vistas un zosis izgaiņādams. Beidzot bija klāt nomale, un važonis apturēja zirgus.

-    Cauri, tālāk nav kur braukt. Esam atbraukuši.

-    Vai Varšava tālu no šejienes?

-    Divdesmit verstis.

-    Aiziet!

-    Vai naudas pietiks?

Soņa iebāza roku jakas kabatā, izvilka vairākas naudaszīmes, pasniedza.

-    Vai pietiks?

-     Pēc stundas būsim Varšavā! Važonis priecīgs iesmējās un uzšāva zirgiem.

No vēja un kratīšanās pamodās Rivočka, sāka raudāt. Soņa ņēmās tīstīt meitiņu, spieda sev klāt, taču bērnam laikam bija auksti, tas raudāja aizvien skaļāk. Soņa novilka savu jaciņu, uzsedza bērnam, un beidzot tas apklusa. Puskariete zvārojās pa nelīdzeno ceļu, važonis kaut ko dungoja savā nodabā. Soņa iebāza roku grozā, sataustīja biezo naudas paku un apmierināta pasmīnēja.

* * *

Slimnīca bija pati labākā Varšavā: ar marmora grīdu, dārgiem lukturiem pie baltajām sienām un pat ar savu botānisko dārzu.

Soņas rīcībā nodotā palāta bija vislabākā bērnu nodaļā. Rivočka gulēja gultiņā un aizvilkdamās stipri klepoja. Līdzās stāvēja pavecs ārsts un Soņa. Ārsts skumji šūpoja galvu, reizēm uzmeta pārmetumu pilnu skatienu mātei.

-    Slikti, pavisam slikti.

-    Dariet kaut ko. Es labi samaksāšu. Soņas acis bija asaru pilnas.

-    Te nauda nelīdzēs, ārsts pasmīkņāja, bērnam ir abpusējs plaušu karsonis.

-    Kur tas radies?

-    Jums labāk zināms, kundze. Būsiet kaut kur saaukstējuši.

Soņa sāka klusi raudāt. Apsēdās uz krēsla pie meitas gultiņas,

noglaudīja karsto galviņu. Ārsts nopriecājās par viņas garajiem tievajiem pirkstiem un pienāca tuvāk.

-    Jums ir ļoti skaistas rokas.

-   Jā, viņa caur asarām piekrita un pasmīnēja. Skaistas… Soņa Zeltrociņa. Un pacēla acis uz ārstu. Dariet kaut ko. Lūdzu, pan doktor!

-    Vai esat jūdiete?

-Jā.

-    Te netālu ir sinagoga, ejiet lūgties. īpaši, ja esat grēkojusi.

-    Esmu, meitene čukstēja.

-    Tad aizejiet. Tas Kungs palīdzēs jūsu meitiņai.

Soņa paklausīgi sekoja ārstam uz durvīm.

Viņa nesteidzīgi gāja pa lielās pilsētas trokšņaino ielu, nevienu neredzēja savā ceļā, klusi raudāja.

Sinagoga atradās pavisam tuvu. Soņa pastāvēja kādu brīdi pie ieejas, tad devās iekšā. Tur nebija gandrīz neviena cilvēka. Soņa izvēlējās vientuļu vietiņu, aizvēra acis un sāka lūgties. Viņa lūdza

Dievam palīdzību, atbalstu, žēlastību. Un raudāja.

* * *

Riva klepoja aizvilkdamās un tik smagi, ka nebija iespējams noskatīties viņas mocībās. Meitenīte lāgiem skaļi ieraudājās, tad pēkšņi apklusa un atkal sāka klepot. Soņa bezpalīdzīgi sēdēja blakus, glaudīja mazulītei galviņu, mainīja mitru drāniņu uz pierītes.

Kapsēta mākoņainajā dienā izskatījās drūma. Plāksne uz mirušās Rivočkas kapa bija akurāta, pat grezna. Soņa pilnīgā vientulībā un atsvešinātībā stāvēja tās priekšā nelūgdamās, neko neteikdama. Skatījās savā priekšā un klusēja. Viņa pagriezās, lai ietu prom, un ieraudzīja to pašu ārstu, kurš bija ārstējis Rivu. Viņš iztālēm tai līdzjūtīgi paklanījās, pielicis rokas pie krūtīm. Soņa viņam nekā neatbildēja un devās uz kapsētas vārtiem.

Varšavas ielu skaļajā burzmā Soņa bez mērķa, tāpat vien, gāja uz priekšu. Viņu grūstīja, aizķēra lielo somu, ko viņa stiepa līdzi. Iedama pāri ielai, viņa nepamanīja pajūgu un tikai brīnumainā kārtā izvairījās. Soma aizlidoja tālu prom, no tās izkrita biezā naudas paka. Soņa vienaldzīgi pacēla to, ielika atpakaļ un gāja tālāk.

Iela, pūlis, troksnis un dārdoņa, ko sacēla garām braucošās karietes, viss bija nogurdinājis Soņu. Skvērā viņa sameklēja klusu stūrīti, apgūlās uz granīta apmales, somu starp kājām cieši iespiedusi, un aizmiga. Pamodās no tā, ka viņu kāds purināja pie pleca. Soņa atvēra acis, viņas priekšā stāvēja jauniņš policists.

-    Kundze, viņš vēl arvien purināja viņas plecu, te nedrīkst gulēt. Vai dokumenti jums ir?

Soņa nolaida acis un piepeši ieraudzīja, ka somas nav. Viņa apjukusi paskatījās uz policistu un klusi teica:

-    Man nozagtas mantas.

-    Kas nozaga? Kādas mantas?

-    Somu… Aizmigu, bet soma nozagta. Tur bija viss, nauda, dokumenti…

-    Palūgšu nākt man līdzi uz iecirkni, kundze.

X* *

Policists gāja pa priekšu, Soņa vilkās nopakaļ.

-    Pan policist, viņa pasauca.

Viņš atskatījās.

-    Man notikusi nelaime, meitene teica. Es šodien apglabāju savu mazo meitiņu.

Policists apstājās.

-    Cik jums gadu, kundze?

-    Sešpadsmit.

-    Un jau meita?

-    Agri izdeva pie vīra. Pie bagāta kunga. Puisis uzmanīgi paskatījās uz viņu, pasmaidīja.

-    Jūs esat skaista.

-    Biju. Tagad esmu nogurusi un briesmīga, Soņa piebilda un lūdza: Atlaidiet mani, policista kungs.

Policists padomāja un negaidot jautāja:

-    Esat izsalkusi?

-    Ļoti.

-    Ejam.

Viņi devās pāri laukumam, iegāja nelielā restorānā, apsēdās pie galdiņa un pasūtīja ēdienu. Meitene, lai arī izsalkusi, ēda bez steigas, smalki. Policists ar interesi un labpatiku vēroja viņu.

-   Tev ir labas manieres un ļoti skaisti pirksti.

-    Visi tā saka, viņa negaidīti teica. Bet manu tēvu nogalināja policists.

-    Par ko? puisis brīnījās.

-    Atnāca kratīt, virsnieks nopratināšanas laikā tēvam iesita, un viņš nomira.

-    Un mamma?

-    Mamma nomira jau agrāk. Es viņu ļoti mīlēju.

-    Tātad tu esi viena? Viņai sariesās asaras acīs.

-    Tagad viena. Pēc tam, kad esmu apglabājusi Rivočku. Policists norija kafijas malku un precizēja: Viena un bez naudas?

-    Nekas, Soņa atmeta ar roku. Būs nauda, būs viss.

Puisis iebāza roku bikšu aizmugures kabatā, izvilka kabatas portfeli, iedeva meitenei naudaszīmi.

-    Ņem. Būs pirmajam laikam.

-    Paldies, virsnieka kungs. Tāpat vien man neviens vēl naudu nav devis.

Viņš iesmējās.

-   Tātad es būšu pirmais! Viņš norēķinājās ar oficiantu un piecēlās. Laimīgi.

Ari Soņa piecēlās. Devās policistam pakaļ, ieraudzīja kabatas portfeli, kas rēgojās no kabatas, nemanot pastiepa garos pirkstus. Bet vienā mirkli atrāva roku un paraustīja puisi aiz elkoņa.

-    Jūsu kabatas portfelis… Skatieties, ka neizvelk.

Viņš pasmaidīja.

-    Policistiem nevelk ārā!

Policists aizgāja. Soņa smagi un bezpalīdzīgi atlaidās krēslā, pārlaida skatienu kafejnīcā sēdošajiem un ievēroja druknu panu, kas piedzēries snauduļoja pie galdiņa.

Soņa piecēlās un, ejot uz durvīm, graciozi paķēra piedzērušā pana cieši piebāzto somiņu.

* * *

Lokomotīvē jau bija uzdzīts tvaiks, vilciens gatavs atiešanai. Uz vagoniem mirdzēja nospodrināts uzraksts "Varšava-Maskava".

Soņa elegantā vieglā kažociņā devās pie konduktora. Uzrādīja biļeti un iekāpa vagonā. Kupejas bija izolētas un izskatījās kā mājīgas kabīnītes ar aizslēdzamām durvīm. Soņa iegāja savā kupejā, un viņai pretī, braši sasitis papēžus, piecēlās jauns galants junkurs.

-    Lūdzu, kundze.

-    Jaunkundze, Soņa izlaboja.

-    Piedodiet, jaunkundz, jaunais virsnieks atvainojās un nosauca savu vārdu: Junkurs Gorožaņskis.

-    Un kā sauc skaisto jaunkundzi?

-    Sofja Aleksandrovna.

Viņš novērtēja viņas eleganto apģērbu, modernos apavus, smalkos pirkstiņus un bija ļoti apmierināts.

-    Burvīgi. Sofja Aleksandrovna dodas uz galvaspilsētu?

-    Jā, pie tētiņa un māmuliņas.

-     Ak, mans Dievs, Gorožaņska rokas pasitās augšup. Cik brīnišķīgi tas skan pie tētiņa un māmuliņas! Piedodiet, viņš jautājoši skatījās uz skaisto meiteni. Jūsos rit dienvidnieku asinis?

-    Jā, esmu jūdiete.

-    Lieliski! Lieliski, ka jūs nekautrējaties to atzīt.

-    Kāpēc man būtu jākaunas par savu tautību? Soņa sabozās.

-     Nekādā gadījumā, jaunkundz, junkurs pietvīka. Es dievinu jūsu tautības cilvēkus. Man ir pat draugi viņu vidū. Bet no kurienes, atvainojiet, tik neparasta izruna? Jūs izglītojāties Krievijā?

-    Es izglītojos Parīzē, ar burvīgu smaidu sejā atbildēja Soņa un paskatījās pa logu. Vai nezināt, kas būs nākamā stacija?

-    Kļina. Maza pilsētiņa, diezgan mīlīga, lai gan ļaudis īstie mežoņi.

-    Kādā ziņā mežoņi?

-    Pārlieku daudz dzer. Un dzērumā tauta patiešām kļūst mežonīga. Gorožaņskim kaut kas bija ienācis prātā, un viņš iesaucās: Starp citu! Vai mums nevajadzētu kaut ko iedzert? Šampanieti, piemēram?

-    Kāpēc gan ne? Labprāt, meitene burvīgi pasmaidīja.

-    Vienu mirkli! Es pasūtīšu!

Soņa pagaidīja brīdi, ieklausīdamās gaiteņa trokšņos, katram gadījumam paskatījās pa kupejas durvīm un redzēja, ka Gorožaņskis mīļi runājas ar kādu jaunkundzi. Arī viņš pamanīja kupejas kaimiņieni, pamāja viņai, rādīdams, ka iet uz bufeti, un steigšus aizgāja.

Soņa žigli paskatījās zem plaukta, ieraudzīja diezgan prāvu junkura čemodānu un sāka skatīties vagona tumšajā logā. Drīz vien durvis atvērās, un kupejā ienāca vispirms oficiants ar sudraba paplāti, tad iespraucās ari satrauktais junkurs.

-    Cienījamā Solja Aleksandrovna! viņš iesaucās. Paņēmu pēdējās divas pudeles. Publika neganti noskaitās, iedzert grib visi!

Oficiants uzklāja galdiņu, uzlika šampanieti un izgāja. Junkurs pats atvēra pudeli un salēja glāzēs.

-    Par jauko un patīkamo iepazīšanos! Gorožaņskis iesaucās, paceldams kausu. Manā ne pārāk garajā dzīvē otra tik patīkama ceļojuma nav bijis.

Viņš korekti pacēla savu kausu pie ceļabiedres kausa, saskandināja un izdzēra vienā paņēmienā.

-    Ar ko nodarbojas tētiņš un māmiņa?

-   Māmiņa audzina bērnus, mēs viņai esam trīs. Bet tētiņš… tētiņam pieder juvelieru veikali.

-    Nu ja, virsnieks pamāja, tas ir jūsu tradīcijās. Atļaujiet!

Viņš ielēja vēl vīnu un atkal pacēla glāzi.

-    Personiski par jums, jaunkundz. Burvīgo, brīnišķīgo, noslēpumaino!

-     Jūs tā steidzaties, ka mums var nepietikt vīna, Soņa aizrādīja.

-    Nepietiks vagonā, nopirksim Kļinā, velns parāvis!

Viņš iztukšoja glāzi un cieši skatījās Soņā.

-    Atļaujiet man izteikt kādu neiedomājamu muļķību.

-    Izsakiet, Soņa pasmaidīja.

-    Jūs esat tik brīnišķīga, ka esmu ar mieru jūs bildināt. Ne uzreiz, protams, bet ar laiku.

-    Pēc trešās glāzes?

-    Nē, ne pēc trešās, ne pēc ceturtās. Ja es jūs bildināšu, es pārstāšu dzert vīnu, es dzeršu jūsu skaistumu. Bet tagad atļaujiet iedzert tieši par jūsu skaistumu, Solja Aleksandrovna!

-    Atļauju.

Junkurs pielēja savu glāzi ceturto reizi, izstiepās kā stīga un veikli izdzēra vienā paņēmienā.

-    Bravo! Soņa sasita plaukstas.

Pāris stundu vēlāk viņš gulēja, atgāzis galvu pret vagona dīvāna atzveltni. Soņa sēdēja blakus un skatījās uz retām blāvām uguntiņām aiz loga.

Beidzot vilciens sāka bremzēt. Ugunis aiz loga iemirdzējās košāk tuvojās stacija. Tā bija Kļina. Soņa aši piecēlās, izvilka no plaukta apakšas junkura čemodānu, paķēra savu nelielo somu un izgāja no kupejas.

Pavadonis uz perona, ieraudzījis eleganto dāmiņu ar somām, mīlīgi pabrīnījās:

-    Jūs nolēmāt izkāpt agrāk?

-    Jā, man te dzīvo radinieki.

Ar pavadoņa palīdzību Soņa aizkļuva līdz nelielajai stacijas mājai, iegrūda brīvprātīgajam palīgam nelielu naudiņu un devās uz stacijas laukumu.

Laukumā Soņa apņēmīgi soļoja cauri pūlim, stingri turēdama čemodānu. Negaidīti viņa ieraudzīja sev priekšā varenu gorodovoja stāvu un apjuka. Bet tas labsirdīgi pasmaidīja un sveicināja nakts viešņu:

-    Laipni lūdzam mūsu jaukajā pilsētā!

-    Pateicos.

* * *

Vilciens nosvilpa, gatavodamies uzsākt ceļu. No vagona izlēca samiegojies un izspūris junkurs Gorožaņskis un metās pie pavadoņa.

-     Piedodiet… te bija dāmiņa… mēs bijām vienā kupejā… Jūs viņu neredzējāt?

-    Noteikti redzēju, pavadonis sāka smaidīt. Pat palīdzēju nest čemodānu.

-    Tas bija mans čemodāns! Tas man nozagts!

-    Kas nozaga? Jaukā dāmiņa nozaga?

-    Kur viņa aizgāja? Uz kuru pusi?

-    Uz laukumu. Jādomā, ka pēc ormaņa.

-    Aizkavē atiešanu, draugs! Es tūlīt! junkurs iesaucās un metās uz staciju.

Izskrējis laukumā, Gorožaņskis uzdrāzās tieši virsū gorodovojam. Pirmajā brīdī apmulsa, tad priecīgs attapās.

-    Cienītais! Junkurs Gorožaņskis, man ir tas gods! Te viena dāmiņa… Nozaga manu čemodānu! Vai neredzēji, cienītais, dāmiņu ar čemodānu?

-      Kā tā nozaga? Dāmiņa?! gorodovojs bija pagalam apjucis.

-    Jā, dāmiņa. Skaista, jauna! Ar čemodānu!

-     Redz, kur šī ir! gorodovojs norādīja uz ormani, kurš tieši tobrīd sēja čemodānu pie ratiem. Un čemodāns ar* ir!

-    Mans! Tas ir mans čemodāns! junkurs iekliedzās un metās pie ormaņa ratiem.

Gorodovojs smagnēji lēkšoja pakaļ.

Gorožaņskis pieskrēja pie ormaņa un parāva aiz rokas.

-    Mīlīt! Paklau, mīlīt… tas ir mans čemodāns!

-    Kā tad tā? vīrišķis nesapratnē skatījās uz viņu.

-    Mans! Man to nozaga, iznesa! No kupejas!

-     Atvainošanu, jūsu cienība, kučieris pārliecinoši noteica un pastūma prom junkura roku, tas nav jūsu čemodāns, bet dāmiņas čemodāns.

-    Kādas dāmiņas? Viņa man to nozaga!

-    Nevaru zināt, kučieris palika pie sava. Dāmiņa atnesa to čemodānu, tātad viņa ir saimniece.

-    Klusēt! Nesarunāties! gorodovojs pēkšņi neizturēja. Dzirdēji, Mihejič, ko junkura kungs teica?! Kur tā dāmīte ir?

-    Ratos, kur citur viņa var būt! kučieris kļuva pielaidīgāks.

Tajā brīdī smaidīgā Soņa pabāza galvu un līksmi iesaucās:

-    Kas noticis, kungi? Vai kas atgadījies?

-     Viņa… Tā ir viņa, junkurs nočukstēja gorodovojam un metās klāt. Vai jūs pazīstat mani, jaunkundz?

-    Bez šaubām, junkur. Kas atgadījies?

-     jūs… jūs… Gorožaņskis nespēja pateikt meitenei tieši acīs apsūdzības vārdus, tāpēc uzrunāja gorodovoju: Paskaidrojiet, cienītais, jaunkundzei, kas atgadījies.

Gorodovojs spēra soli uz priekšu, nokremšļojās.

-    Junkura kungs apgalvo, ka jūs esot nozagusi viņa čemodānu.

-    Jūs to apgalvojat? acis Soņai kļuva apaļas kā pogas.

-    Jā es to apgalvoju. Tāpēc, ka tas ir mans čemodāns.

-    Jūs esat jucis! Kurš? Soņa izkāpa no ratiem. Vai šis?

-    Tieši tā.

-   Bet tas ir mans čemodāns, junkura kungs! meitene iesaucās. Kā jums nav kauna melot? Un koķeti piebilda: Varbūt jūs tādā veidā gribat mani aizkavēt?

-    Tas… ir… mans… čemodāns, Gorožaņskis kā skaldīt noskaldīja. Un aizkavēt jūs tagad nepavisam vairs netaisos.

-Žēl.

-     Sien vaļā čemodānu, Mihejič, gorodovojs izrīkoja, un rādi, kas iekšā.

Kučieris nesteidzīgi izpildīja policista pavēli un nolika čemodānu zemē. Visi noliecās.

-    Ver vaļā, policists rīkoja un pagriezās pret junkuru. Kas atrodas jūsu čemodānā, junkur?

-    Virskrekli, parādes mundieris, hroma zābaki.

-    Un jūsu čemodānā, jaunkundz?

-    Dažas kleitas, kurpes, blūzītes, peņuārs.

Mihejičs atvēra čemodānu, un visi ieraudzīja junkura parādes mundieri, virskreklus, zābakus…

-    Ak kungs! Soņa sasita rokas. Bet kur tad ir mans čemodāns?

-    Jūs tikko apgalvojāt, ka tas esot jūsu čemodāns! Gorožaņskis sabozās.

-    Jā, mans! Jo man ir tieši tāds pats čemodāns. Meitene sāka raudāt. Policista kungs, kur ir mans čemodāns?

-    Nevaru zināt, jaunkundz.

-    Kā nevarat? Kāpēc tad jūs te stāvat? Meklējiet, aizturiet!

-   Bet vai jums vispār bija čemodāns? Gorožaņskis indīgi jautāja.

-     Jūs neesat vīrietis, neesat virsnieks! Kā jūs varat turēt aizdomās sievieti? Vai tad es izskatos pēc zagles? Viņa pagriezās pret gorodovoju, Vai es izskatos pēc zagles?

-   Nē, jaunkundz. Ārēji nemaz.

-    Bet viņš to apgalvo!

Noskanēja stacijas zvans, junkurs pagrāba čemodānu un metās uz vilcienu.

-    Kur tad nu? iekliedzās Soņa, asaras šķiezdama. Bet kā ar manu čemodānu? Kur ir manējais? Viņa sāka raustīt gorodovoju aiz mundiera. Skrieniet, aizturiet vilcienu! Ļaundaris droši vien ir tur!

Policists gandrīz jau sāka skriet, taču vilciens aizslīdēja gar peronu, un dzīties tam pakaļ nebija jēgas.

Meitene nevaldāmi raudāja:

-    Ko lai tagad daru, ko lai iesāku?! Visas mantas, visas dārglietas palika čemodānā!

-     Jaunkundz, vienu mirklīti, gorodovojs mēģināja apturēt viņas raudas, kā tas gadījās, ka jūs paņēmāt tieši junkura čemodānu?

-   Jūs ari turat mani aizdomās?

-    Pagaidām es tikai jautāju, jaunkundz.

-    Man bija tieši tāds pats čemodāns, tāpēc jau to paķēru. Vai es varēju iedomāties, ka manu čemodānu būs nozadzis kāds nelietis? Soņa lūdzoši pieskārās policistam pie mundiera. Palīdziet, izdomājiet kaut ko!

-      Nebēdājieties tik briesmīgi, jaunkundz, viņš atbildēja. Ar jūsu čemodānu nekas ļauns nenotiks… ja vien tāds bija, bez šaubām.

-     Policista kungs, vai jums kauna nav? Jūs taču esat vīrietis. Turklāt interesants vīrietis!

Gorodovojs samulsis noklepojās:

-    Labi. Es tūliņ pat ziņošu visām stacijām, un ļaundari noķers, es domāju. Tad viņš pagriezās pret ormani: Aizved jaunkundzi, kur viņai vajag. Un neiedrošinies ņemt maksu! Uzzināšu labi nebūs.

Soņa šņukstēdama vilkās uz ratiem. Mihejičs uzsēdās uz bukas, ar grožiem uzsita zirgiem pa sāniem:

-    Aiziet, mīlīši!

Gorodovojs uz atvadām piesvieda roku pie cepures, tad lēni un domīgi aizsoļoja uz staciju. Lāgiem viņš atskatījās un pārmetoši grozīja galvu.

* * *

Rati iebrauca pilsētiņas šaurajās ieliņās.

-     Kur jābrauc, kundze? važonis atskatījās. Kāda radiniekiem adrese?

-    Nesagādāsim rūpes radiniekiem. Viesnīca te ir?

-    Ir, bet pagalam draņķīga. Vienās blaktīs.

-    Nekā labāka nav?

-    Ir tirgoņu nams. Tikai tur svešus neielaiž!

-    Gan jau! Brauc uz tirgoņu namu!

Mihejičs uzšāva zirgiem.

* * *

Divstāvīgais tirgoņu nams bija labi apgaismots un apjozts ar augstu dzelzs žogu.

Rati piebrauca pie parādes durvīm. Važonis paņēma Soņas somu un devās uz durvīm. Tur pasniedza somu pretī iznākušajam šveicaram, solīdam un ūsainam vīram, paklanījās un prom bija.

Soņa iegāja vestibilā, piegāja pie letes un nosauca portjē savu vārdu:

-    Solja Aleksandrovna Menžiņska. Te ir apmeties mans vīrs Menžiņskis Benjamiņš Albertovičs.

Kalpotājs pašķirstīja viesu grāmatu un noliedzoši pakratīja galvu.

-    Tāda nav.

-    Nevar būt, es saņēmu viņa telegrammu!

Portjē vēlreiz pārskatīja ierakstus un atkārtoja:

-     Benjamiņa Albertoviča Menžiņska kunga te nav, un piebilda: Pie mums, kundze, apmetas vienīgi tirgoņu klubam piederīgas personas.

-    Mans vīrs ir pirmās ģildes tirgonis! viešņa aizsvilās.

-    Nekādi nevaru palīdzēt, portjē noplātīja rokas. Un tālabad atvainojos.

-    Un ko man darīt?

-    Jums pašai labāk redzams. Mums te ir slēgts nams.

-    Bet es taču nevaru palikt naktī uz ielas!

Tajā brīdī no restorāna, kas atradās blakus vestibilam, iznāca stipri iereibis resnītis. Ieraudzījis apjukušo skaisto jauno sievieti, viņš uzsauca administratoram:

-    Kas atgadījies, mīļais?

-    Kundze, redziet… viņš mulsi norādīja uz Soņu, meklē vīru. Bet viņš te nemaz nav apmeties.

-    Vīru? kupcis rotaļīgi pārjautāja un piegāja pie Soņas. Jūs meklējat vīru, kundze?

-    Jā, savu vīru. Pirmās ģildes tirgotāju Menžiņski.

-    Kur tad šis pazudis?

-    Nezinu. Saņēmu telegrammu, ka viņš apmeties tirgoņu namā, bet te viņa nav. Nāksies nakšņot uz ielas.

-    Jums? Uz ielas? kupcis brīnījās un tad uzsauca administratoram: Vai mums brīvi numuri ir?

-    Ir, Viktor Aleksejevič. Ir lētāki, ir dārgāki.

-    Man vajadzīgs dārgs numurs, Soņa teica. Pats dārgākais.

-    Tas maksās lielu naudu, kundze.

-    Man ir nauda.

-     Klau, vai tu kurls esi? Slikti dzirdi? Viktors Aleksejevičs sašutis uzkliedza portjē. Atslēdz kundzei numuru, kādu viņa grib! Viņš noskūpstīja Soņai roku un nodūdoja: Gaidu jūs restorānā, kundze.

X* *

Viesnīcas numurs bija plašs, ar trim istabām.

Soņa izstaigāja visas istabas, pavēra vannas istabas durvis un apmierināta sāka izkravāt mantas. Spoguļa priekšā pielika sev klāt

vienu kleitu, tad otru, un uzsmaidīja savam atspulgam.

* * *

Savādi, bet restorānā ļaužu bija krietni daudz. Spēlēja čigānu orķestris, piesmēķēts bija gluži zils, visam pāri klājās sarunu troksnis un trauku šķindoņa.

Viktors Aleksejevičs uzreiz pamanīja zālē ienākušo meiču un metās viņai pretī.

Paņēmis zem rokas, viņš galanti pieveda to pie galdiņa, kur sēdēja vēl trīs tirgoņi.

-     Lūgtum, kungi! Mana sena paziņa, pagriezies pret Soņu, jautāja: Atvainojiet, kā jums bija…? Piemirsies.

-    Solja Aleksandrovna Menžiņska.

-     Solja Aleksandrovna! Mana sena darījumu biedra, pirmās ģildes tirgotāja Menžiņska sieva.

-    Bravo! tirgoņi nezin kāpēc aplaudēja un pēc kārtas skūpstīja viņai roku.

Viktors Aleksejevičs nolika viņai krēslu, un Soņa graciozi apsēdās.

-    Piedodiet, kā sauc jūsu laulāto draugu? apjautājās malējais, vājiņš, ar blēža acīm.

-     Menžiņskis Benjamiņš Albertovičs. Pirmās ģildes tirgotājs.

-    Jūds?

-    Jā, viņš ir ebrejs. Kristītais.

-     Es taču pazīstu Benjamiņu! Menžiņski! Nudien, pazīstu! iesaucās otrs tirgonis. Tāds garš, stalts! Viņam Ukrainā ir cukurfabrikas!

-    Ne tikai Ukrainā, Soņa pasmaidīja. Ari Polijā, piemēram.

-    Ap gadiem četrdesmit, vai ne?

-    Vairāk. Viņš ir gadus trīsdesmit vecāks par mani.

-    Ā… ap galdu nodūca līdzjūtīga nožēla. Vecis…

-     Kungi, Viktors Aleksejevičs to pārtrauca. Uzmanību, kungi! Pacelsim glāzes par mūsu krietnā kolēģa dzīvesbiedri par Sofju Aleksandrovnu! Apburošo, jauno, brīnišķīgo!

Visi vienprātīgi iedzēra; Viktors Aleksejevičs uz viešņas šķīvja lika bagātīgas uzkodas, viņa mīlīgi iesmējās: Gribat, lai es kļūstu resna?

-   Tas jums nekādi nedraud, Solja Aleksandrovna! Viņš ielēja sev mēriņu un izdzēra sausu. Ziniet, Solja Aleksandrovna… Viņam aizlūza balss. Jūs man trakoti patīkat! Esmu pat ar mieru izsaukt jūsu Albertu…

-    Benjamiņu.

-    Vai nav vienalga, kuru! Pieņemsim, Benjamiņu… Uz dueli Benjamiņu!

Meitene no sirds iesmējās.

-    Paskat tik, jūs savā dvēselē esat huzārs!

-    Huzārs? kupcis uzmeta lūpu. Ar ko tad huzārs labāks par kupci? Kungi! un ielēja atkal. Mūsu brīnišķīgā viešņa apgalvo, ka duelēties spējīgi tikai huzāri. Iedzersim, kungi, par kupčiem! Kurš nedzers, tas ir ienaidnieks!

Iedzēra atkal.

-   Jums ir ārkārtīgi skaisti pirkstiņi, resnulis sāka skūpstīt Soņai rokas. Izcili skaisti.

-    Zelta pirkstiņi, viņa skanīgi iesmējās.

* * *

Dažas stundas vēlāk piedzērušais kupcis mēģināja ievilkt Soņu savā numurā.

-   Es jūs lūdzu! Kaut uz dažām minūtēm. Lūdzu… Lūgtin lūdzu… Solja Aleksandrovna.

Viņa smiedamās centās tikt vaļā:

-    Viktor Aleksejevič, piedošanu! Mans numurs ir pavisam otrā galā. Cienījamais Viktor Aleksejevič!

-    Es jūs mīlu, vīrišķis murmināja, pūlēdamies iekļūt numurā. Es jūs precēšu. Aizsūtīšu pie visiem velniem jūsu Albertu un… apprecēšu! Kaut uzreiz, kaut rīt!

-    Viktor Aleksejevič…

-     Uz brītiņu! Vismaz uz pusstundiņu! Dārgā, mīļotā Solja… Sofočka… Manu skaistulīti

Viņam tomēr izdevās iestumt meiču savā istabā, un viņš to uzreiz aizslēdza.

-    Es jūs nelaidīšu ārā! Līdz mūža galam nelaidīšu ārā! Jūs būsiet mana mūžīgā gūstekne!

-     Tas nebūs labi, Viktor Aleksejevič. Esmu taču precēta sieviete.

-    Nospļauties man! Uz visiem nospļauties. Tagad es esmu jūsu vīrs!

-   Nu, labi. Soņa ieveda viņu dziļāk istabā. Tad apsēdīsimies un parunāsim nopietni.

Viņa nosēdināja vīrišķi krēslā, pati piemetās uz pufiņa iepretī.

-    Arī jūs man esat gauži iepaticies. Un esmu ar mieru pieņemt jūsu priekšlikumu.

-     Mīļā! Mana dārgā! viņš nokrita uz ceļiem un apraudājās. Esmu neizsakāmi laimīgs! Šī ir labākā diena manā mūžā!

Viņa piecēla resnuli, apsēdināja no jauna.

-    Vai atļausiet man uz brītiņu iziet?

-    Nē! Nekādā ziņā!

-    Bet man ir jāpārģērbjas, jāsagatavojas naktij. Jūs taču gribat redzēt savu sievieti skaistu?

-    Jūs esat visskaistākā… vissmukākā!

-    Atveriet durvis, un desmit minūtes vēlāk es piederēšu jums.

-    Patiešām? Nepiemānīsiet?

-    Vai es izskatos pēc krāpnieces?

-   Visi sievišķi krāpjas. Bet jums es ticu. Viņš ar pūlēm piecēlās un pielīgoja pie durvim. Pēc desmit minūtēm… Citādi pats aiziešu jums pakaļ, un tad runa būs ne pa jokam. Apsolāt?

Soņa noskūpstīja viņu uz vaiga un pamāja: Bez šaubām, mīļais.

Meitene aši iegāja savā istabā un tikpat aši sāka pārģērbties. Novilka vakarkleitu, apvilka vienkāršāku. Tad salika savas lietas somā, piesēdās uz gultas malas un paskatījās uz lielo pulksteni, kas sit stundas. Kad bija pagājusi pusstunda, viņa klusiņām izgāja gaitenī. Uzmanīgi pavēra tirgoņa numura durvis.

Tirgotājs, izstiepies neatklātajā gultā, gulēja ciešu miegu.

Soņa akurāti aizvēra durvis un apskatīja istabu, apsvērdama Viktora Aleksejeviča iespējas. No svārku kabatas izvilka vairākas naudaszīmes, tad parakņājās pa svārkiem, kas karājās skapī, un izvilka pamatīgu summu.

Piegājusi pie gulošā tirgoņa, Soņa sāka vilkt ārā zelta pulksteni. Tirgonis iztraucēts ieņurdējās, meitene sastinga. Kad krāciens atjaunojās pilnā sparā, viņa pulksteni tomēr izvilka un iebāza savas jakas kabatā. Pēc tam ar neiedomājamu piesardzību novilka no gulētāja pirkstiem divus milzīgus gredzenus ar dārgakmeņiem,

uzsedza paladziņu, nodzēsa gaismu un prom bija.

* * *

Viesnīcas foajē nebija nevienas dzīvas dvēseles. Samiegojies portjē, ieraudzījis meiteni izejam ar visām mantām, pārsteigts pajautāja:

-    Jūs braucat prom?

-     Kāpēc jūs tā domājat? Soņa izrādīja sašutumu. Man jāapmeklē radinieki, un pēc stundas es būšu atpakaļ.

-    Bet samaksa par numuru?

-    Jūs nedzirdējāt, ko es teicu? Viņa pasvieda kalpotājam atslēgu un piebilda: Pasekojiet Viktora Aleksejeviča numuram. Gāju garām un redzēju, ka istabas durvis stāv pusviru.

Viņa devās uz ārdurvīm, bet administrators apturēja.

-    Bet kāpēc jūs ar visām mantām?

-     Jūs domājat, ka šīs ir visas manas mantas? jaunkundzes uzacis parāvās uz augšu. Te ir dāvanas maniem radiem, kurus neesmu redzējusi piecus gadus.

Šveicars atvēra durvis, viņa pamāja vientuļam ormanim, uzlēca uz pakāpiena. Kad no tirgoņu nama bija pabraukuši kādu gabaliņu, Soņa pavēlēja kučierim:

-    Uz staciju. Un ātrāk!

* * *

Vilciens lēnām piebrauca pie Sanktpēterburgas stacijas perona.

Soņa līdz ar daudzajiem atbraucējiem izkāpa no pirmās klases vagona, uzsita knipi, aicinot nesēju.

-    Uz karietēm!

Nesējs iznesa pasažieres somu cauri Nikolajevskas stacijai līdz laukumam. Soņa ar skatienu izvēlējās vienu no greznākajām karietēm garajā rindā un ar žestu pavēlēja piebraukt tuvāk, tad samaksāja nesējam. Ormanis veikli novietoja somu bagāžas nodalījumā, uzlēca savā vietā un saraustīja grožus.

* * *

Pilsēta pārsteidza ar augstajiem namiem, plašajiem prospektiem un neticamo ļaužu daudzumu.

Soņa sēdēja karietē un ar izbrīnu vēroja galvaspilsētas dzīvi.

* * *

Viesnīca "Astorija" atradās blakus milzīgi lielai katedrālei ar kolonnām, laukuma vidū stāvēja piemineklis caram.

Ormanis piebrauca pie viesnīcas galvenās ieejas, nodeva mantas šveicaram un aizlaida, zvaniņus priecīgi šķindinādams.

Soņa šveicara pavadībā piegāja pie portjē letes.

-    Ko vēlaties, kundze? viņš laipni jautāja.

-    Jūs laikam domājat, ka lūgšu jums naudu? viešņa saērcināta atteica. Vēlos numuru.

-    Palūgšu dokumentu.

Soņa pasniedza pasi, portjē to uzmanīgi pētīja.

-      Kādu numuru vēlaties, Rudišternas kundze? Dārgāku vai vienkāršāku?

-    Apartamentus!

Portjē pārsteigumā pat noņēma brilles un izbrīnīts blenza atbraucējā:

-    Apartamenti aizņem pusi stāva, kundze!

-    Un nevis visu stāvu, ko?

-    Diemžēl ne.

-    Nu, tad iztiksim ar to pašu.

-    Piedodiet, bet par apartamentiem jāsamaksā iepriekš.

-    Kā vēlaties.

-    Cik dienu te uzturēsities?

-    Pagaidām trīs.

* * *

Apartamenti patiešām bija grezni. Soņa izstaigāja visas istabas, to bija ne mazāk kā piecas, pastāvēja pie plata loga, kas vērās uz īzaka laukumu; laukums bija ļaužu pilns, traucās karietes, vieglie rati ar atvāžamu jumtu, vezumi, majestātiski mirdzēja īzaka katedrāles zelta kupols.

Soņa nometa drēbes, iegāja mazgāšanās istabā un piepildīja vannu ar siltu ūdeni.

* X*

Soņu pamodināja it kā sapnī saklausīti zaglīgi soļi. Viņa paslējās, mēģinādama tumsā saskatīt ienākušo ciemiņu, ieklausījās istabā tiešām kāds bija.

Meitene izvilka no spilvena apakšas pistolīti, piecēlās un devās turp, no kurienes bija atskanējuši soļi. Gara auguma vīrietis rakņājās pa viņas somu. Soņa pastiepa ieroci uz priekšu un klusi pavēlēja:

-    Neatskaties!

Vīrietis sastinga, nolika atpakaļ mantas, ko bija izvilcis no ceļa somas.

-    Pacel rokas.

Svešais izpildīja pavēli.

-    Tagad pagriezies.

Zaglis pagriezās, un Soņai pārsteigumā aizrāvās elpa: šis vīrietis bija tik skaists, ka šaut uz viņu nebija iespējams.

-    Kā tevi sauc?

-    Miša. Precīzāk Ārons Fiksmans.

-    Ko tu te būtu pazaudējis, Āron?

Ar platu smaidu viņš raudzījās uz apburošo numura saimnieci.

-    Man šķiet, ka sirdi.

-    Es tūlīt izsaukšu portjē, un tevi aizvedīs uz policiju. Soņa, pistoli no vīrieša nenovērsdama, spēra soli tuvāk zvanam, kas atradās uz galda.

-    Nedariet tā, kundze, zaglis lūdza, es neko nepaspēju paņemt. Zvēru.

-    Parādi.

Zaglis izvērsa otrādi kabatas, parādīja tukšās rokas.

-    Ieroči ir?

-    Mēs ar stroķiem darbā neejam. Mēs esam mierīgas profesijas cilvēki.

Soņa uzmanīgi apskatīja viņu.

-    Tātad zaglis?

-    Zaglis. Strādāju pa dzīvokļiem, pa viesnīcu numuriem.

-    Kas tevi uzvedināja nākt pie manis?

-    Kā kas? Portjē. Teica, ka ļoti bagāta dāmiņa.

Soņa nolaida ieroci un pavēlēja.

-    Panāc tuvāk.

Puisis paklausīja.

-    Sēdies.

Viņš apsēdās.

-    Vai viens pats strādā, Āron?

-    Kāpēc viens? Kopā ar brāli.

-    Kur brālis?

-    Stāv uz šuhera[1]

Soņa kaut ko domāja, tad pasmaidija.

-    Varbūt tas ir liktenis. Tu man patīc. Tagad iesim, iepazīstināsi ar brāli.

-    Kāpēc?

Viņa līksmi iesmējās.

-    Paskatīšos uz jums abiem. Varbūt brālis man patiks labāk.

-    Nē-e, Fiksmans nosmēja. Es esmu smukāks.

* * *

Māja, kur brāļi dzīvoja, bija veca un nolaista, lai gan atradās šaurā pilsētas centra šķērsieliņā. Istabu te bija daudz, visās netīrība, salauztas mēbeles, segas un matrači pa grīdu.

Soņa ar riebumu pagājās pa dzīvokli, paskatījās uz brāļiem.

Ļova, Ārona jaunākais brālis, arī bija izskatīgs puisis, tomēr mazāks augumā un ne tik stalts.

-    Tad nu tā, Soņa it kā izdarīja kopsavilkumu. Šī nav māja, bet cūkkūts. Viņa izņēma no somiņas kārtīgu naudas žūksni un sniedza vecākajam. Te pietiks, lai aizvestu visas šīs drazas, izmazgātu grīdas un notīrītu sienas, nopirktu jaunas mēbeles. Ja zagsiet vainojiet paši sevi. Es protu runāt tā, ka bikses būs slapjas gan no priekšas, gan pakaļas.

-   Varena bābiņa, jaunākais brālis nosmēja dziļu smieklu. Ar krampi! Man patīk.

Soņa nikni paskatījās uz viņu.

-    Bābas pārdod saulespuķu sēklas tirgū, bet ar tevi runā jūsu saimniece!

-    Vai tu re! brālis nosvilpās. Tā jau nu būs saimniece! Kad vārīsiet kāpostus, saimnieces kundze?

-    Kad nopelnīsi naudu.

-    Cienītā, Ārons iejaucās, ne tik strauji, ka nepārraujies. Saimnieks mums visiem viens: tumša naksniņa un ass lauznītis!

Meiča brīdi klusēja, domādama, kā rīkoties, notrausa netīrumus un apsēdās izsēdētā krēslā. Ar mājienu norādīja brāļiem uz dīvānu iepretī. Brāļi paklausīja.

-    Tātad jūs strādājat divatā? Brāļi pamāja.

-    Kuru zagli vēl pazīstat?

-    Nu, Greizo Stjopku, Ārons paraustīja plecus, un tad vēl Ļekseju Šariku.

-    Sīki gariņi. Vai ir kādi nopietnāki zagļi?

-    Kam tev vajag? Ļova neizturēja.

-    Tāpēc, ka paši esat sīkaļas un ar sīkaļām biedrojaties.

-    Nopietni cilvēki ar mums kopā negrib neko darīt, Ārons pasmīnēja.

-    Kas ir tie nopietnie?

-    Tādi ir. Piemēram, Vasjka Briesmīgais. -Vēl?

-    Seņa Skaidrais.

-    Piestaigā un uzaicini viņus uz tikšanos.

-    Ar mums?

-    Ar mani.

-    Kas tu tāda esi, ka viņiem būtu jānāk?

-    Gan uzzināsi. Soņa piecēlās. Pateiksi, ka saucēja ir Soņka Zelta Rociņa.

-    Vai tu esi tā Soņka Zelta Rociņa?

-    Es. Kopš šodienas godāsiet mani tieši šajā vārdā. Viņa devās uz durvju pusi, Ārons nedroši sekoja.

-    Vai tu ej prom?

-    Un ko tu piedāvā?

-    Lai tu paliec, piemēram.

-    Šajā cūkkūtī?

-    Tu man esi iepatikusies…

-    Un man arī! nosmējās Ļova.

-     Kad savedīsiet kārtībā šo haviru*, tad arī palikšu, Soņa

atcirta un pameta brāļu Fiksmanu dzīvokli.

* * *

Nākamajā rītā Soņa, labi ģērbusies un eleganta, nesteidzīgi defilēja pa trokšņaino prospektu un ar smaidu atbildēja uz sajūsminātu vīriešu skatieniem, apstājās pie skatlogiem, tīksminājās par izliktajiem tērpiem un rotaslietām. Pārējo prospekta veikalu vidū īpaši izcēlās juvelieru salons ar efektīgu uzrakstu "A. SAVEĻJEVA BRILJANTI". Soņa iegāja.

Juvelieru salons patiešām bija bagātīgs. Atvilktņu galdi ar rotaslietām bija novietoti gar sienām tā, ka no logiem uz tiem krīt dienas gaisma, un klientam dārgakmeņi bija redzami visā krāšņumā. Pircēju nebija. Tikai pie vistālākās vitrīnas mīdījās kāds pavecāks kungs, ģērbies melnos garos svārkos, un ērcīgs kaut ko vērīgi pētīja.

Durvīs Soņu uzreiz sagaidīja ļoti laipns pārdevējs un pieveda pie vitrīnām.

No blakustelpas iznāca liela auguma vīrietis ar kuplu bārdu un paklanījās graciozajai pircējai.

-    Paldies, ka ienācāt mūsu veikalā. Ko kundze vēlas?

-    Vēlos paskatīties, Soņa atbildēja ar stipru ārzemnieces akcentu un sāka uzmanīgi aplūkot dārglietas.

Juvelierizstrādājumu bagātība un kvalitāte lika acīm žilbt.

-    Kundze nav krieviete? bārdainis painteresējās.

-    Esmu no Francijas.

Ļoti patīkami. Daudzi ārzemnieki ir mana veikala klienti sakot ar vāciešiem un beidzot ar jūsu tautiešiem.

Jūs ir Saveļjeva kungs? Veikala saimnieks?

-    Tieši tā.

Soņka pagājās gar vitrīnu rindu un parādīja uz dārgu kaklarotu.

-    Parādiet, lūdzu, šo…

-    Jums ir lieliska gaume, jaunkundz.

-    Kundze, pircēja izlaboja.

-    Atvainojiet.

Saveļjevs izņēma no vitrīnas kaklarotu un nolika kundzei priekšā.

Padzīvojušais kungs no attālā stūra pameta uz Soņku īsu ieinteresētu mirkli.

Viņa pagrozīja kaklarotu rokās, pielika pie kakla un palūdza:

-    Nelieciet atpakaļ. Es laikam to ņemšu.

-    Būsim ļoti pateicīgi.

-    Parādiet vēl šo.

Veikala saimnieks izņēma vēl vienu kaklarotu.

-    Un arī gredzenu, lūdzu.

-    Kā pavēlēsiet.

Divas kaklarotas un gredzens ar lielu briljantu grezni laistījās pircējas plaukstās, un Saveļjeva kungs, vērodams Soņkas manipulācijas, pasmaidīja:

-    Jums ir reti skaisti pirkstiņi.

-   Zelta, kundze pasmaidīja un palūdza vēl: Esiet tik laipns, parādiet arī šo kaklarotu un šo gredzenu!

Veikala īpašnieks labprāt izpildīja skaistās jaunās sievietes lūgumu. Tagad Soņas priekšā bija trīs kaklarotas un divi gredzeni. Viņa pētīja tos, valstīja rokās, skatījās, kā dārgakmeņi dzirkstī gaismā. Pie Saveļjeva piegāja viens no pārdevējiem un paziņoja:

-    Jūs lūdz pie rakstāmpults Morozova kungs.

-   Jā, jā, bez šaubām, Saveļjevs sarosījās un vainīgi piespieda roku pie krūtīm: Piedodiet, kundze, svarīgs klients, ieradies pats

Morozova kungs! Un norīkoja pārdevēju: Apkalpo burvīgo jaunkundzi, Aleksandr.

Pavecais kungs melnajos svārkos joprojām nebija aizgājis un, izlikdamies, ka pētī rotaslietas, uzmanīgi vēroja izvēlīgo pircēju. Saimnieks nozuda aiz smagā samta aizkara, un tajā pašā mirklī Soņa vienu kaklarotu nemanot ieslidināja savu plato svārku kabatā. Pēkšņi viņai šķita, ka šo manipulāciju ir manījis pavecais kungs melnajos svārkos. Viņa kaprīzi ar pirkstiņu paaicināja pārdevēju:

-    Atnāciet!

Puisis tuvojās un iztapīgi zemu klanījās.

-    Ko vēlaties, kundze?

-     Atliec to visu, es aprunāšos ar vīru, un vakarpusē mēs izpirksim.

-    Mums būs tas prieks, kundze, redzēt jūs viscienījamāko pircēju pulkā.

Viņš pacilāja kaklarotas un gredzenus un jautājoši paskatījās uz kundzi.

-    Man šķiet, te bija trīs kaklarotas.

-    Piedodiet? Soņka pietvīka.

-    Man likās, ka jūs apskatījāt trīs kaklarotas un divus gredzenus.

-     Tas ir, jūs grib teikt, ka es nozagt? pircēja kliegšus izkliedza, un viņas akcents bija vēl jūtamāks.

-    To es neteicu, kundze. Man vienkārši rādījās.

-     Krieviem ir paruna: ja rādās, pārmet krustu! Soņka sašutusi noteica un devās uz durvju pusi. Manas kājas jūsu draņķa bodelē vairs nebūs! Un ārdurvis aizkrita ar lielu blīkšķi.

Pārdevējs apjucis skatījās viņai pakaļ, turēdams rokās divas smagas kaklarotas un divus dārgus gredzenus.

Soņai pakaļ skatienu raidīja arī garajos svārkos tērptais kungs.

Brāļi Fiksmani savu māju bija saveduši pienācīgā kārtībā: sienas bija nokrāsotas, grīdas uzspodrinātas, istabas iekārtotas ar jaunām mēbelēm.

Lielajā istabā sēdēja paši brāļi un vēl pieci dažāda gadagājuma vīri vecumā no trīsdesmit līdz sešdesmit gadiem. Drūmi, nīgri, aizdomu pilni.

Straujā gaitā istabā ienāca Soņka, noskatīja ciemiņus un jautāja:

-    Kas jums nav pa prātam, kungi?

-    Stulbā sanākšana, izspieda pats vecākais, vīrs ar rētu pār visu seju, Vasjka Briesmīgais. Ko gribi, škvorka*?

-    Kā tu mani nosauci? meitene gāja viņam klāt.

-     Kā tad vēl tevi mūsu mēlē lai godā? Nu, par mannu vai masu[2], pieņemsim. Un kā vēl?

-    Šmīze, hanša, rakļa, šmoha.

Soņa ļaunām acīm skatījās uz zagli.

-     Nepievērs uzmanību, Soņa, Ārons mēģināja iejaukties. Viņš citādi ar sieviešiem nerunā.

-    Iegaumē, Soņka nenovērsa no Vasjkas savas lielās melnās acis. Mani sauc Soņa. Soņa, un nekā citādi. Iegaumējiet visi.

-    Soņka Zelta Rociņa, ja? nosmīkņāja piemīlīgais gaišmatis Seņa Skaidrais.

-    Jā, puisīt, tieši Soņka Zelta Rociņa.

-     Un ko Soņka Zelta Rociņa no mums grib?apvaicājās Šariks, jautrs un smaidīgs zaglis.

Soņa iebāza roku svārku kabatā, izvilka biezu žūksni rubļu un nolika uz galda.

-    Šī ir mana pirmā dalības nauda.

-    Kādai vajadzībai? Ārons brīnījās.

-    Zagļu atbalstam.

-     Nesapratu, izstīdzējušais Rudais Tima pat piecēlās kājās.

-    Kādu zagļu?

-     Kas nonākuši, piemēram, katorgā vai cietumā. Vai policijā. Mums ir jādomā par saviem brāļiem, jāpalīdz viņiem grūtos brīžos.

-    Tad mums ar' būs jāgrūž tev mūsu naudiņa? indīgi jautāja Vasjka Briesmīgais.

-    Es teicu: ne jau man! Tai jābūt mūsu kopīgai naudai.

-    Obščaks, ja? nozviedzās Ļova.

-    Lai būtu kopkase, Soņka piekrita.

-    Slīpēta ķēvīte! Sena Skaidrais šūpoja galvu. Katrs dos, cik var, bet šī ņems un nospers, un pūt astē!

-    Labi, Soņka savāca no galda savu naudu un iegrūda viņam.

-    Lai stāv pie tevis. Tagad tu esi mūsu kasieris.

-     Nē-e-e, Sena atvēcinājās un, atskanot vispārējiem smiekliem, paziņoja: Svešu neņemu. Vēl jo vairāk no zagļiem.

Vasjka smagi piecēlās un gāja uz durvīm.

-     Bijušas man tavas smadzenes… pakaļā iesmērētu. Un pie pašām durvīm izdarīja secinājumu: Tev nebūs gadījušies pareizie frajeri[3], Soņka. Mēs neesam šādi tādi zagļi, bet Pēterburgas zagļi. Neaizmirsti to, knīpele.

-    Nu, skaties, Soņa brīdināja, nokļūsi ķibelē, pats atnāksi ar pastieptu roku.

-     Zini ko, Soņka, viņai cieši klāt piestāja Greizais Stjopka,

-     zagļi ir brīva tauta. Ne par kādu naudu, ne ar kādu kopkasi, ko jūs ar šitiem žīdiņiem esat sagudrojuši, mūs nevar nopirkt. Mēs turamies kopā, bet galvenais katrs par sevi!

Zagļi cits pēc cita aizgāja, istabā palika tikai Ārons un Ļova. Klusēja. Pēc brīža Ārons pacēla acis uz Soņu un jautāja:

-     Nu, Soņka, gribēji piemānīt zagļus? viņa smaids bija ņirdzīgs. Tie ir cieti vīri, uz tādiem trikiem neuzķeras.

Soņa klusēja, par kaut ko saspringti domādama, tad teica:

-    Ir vajadzīgs savs cilvēks bankā. Vislabāk kasieris. Vai tāds ir?

-    Kādā bankā? Ļova pārjautāja.

-    Lielā…

-    Viens it kā ir, Ārons paraustīja plecus, bet nav no mūsējiem. Kā tu viņam piebrauksi?!

-    Sameklē viņu. Kā piebraukt tā būs mana problēma. Nauda

visiem patīk gan zagļiem, gan kasieriem.

* * *

Vakarā nama slieksni pārkāpa apsolītais kasieris. Tas bija sīks sažuvis vīriņš ar mazām šaudīgām acīm. Viņš ar aizdomām skatījās gan uz skaisto jauno sievieti, gan uz brāļiem.

-    Kad bankā vismazāk klientu? Soņa jautāja kasierim.

-    Pusdienas laikā. Divpadsmitos dienā.

-     Tātad shēma būs tāda, viņa sāka paskaidrojumu. Pusdienas laikā pie jums uz banku aizies Ārons.

-    Kāpēc? zaglis nesaprata. Paņemt kasi?

-    Noguldīt kasē.

-    Naudu?

-    Jā, naudu.

-    Kāpēc? Un kur tad man tāda nauda, lai to noguldītu bankā?

-    Es tev iedošu. Soņka visiem spēkiem centās nezaudēt pacietību un turpināja paskaidrojumus. Tu stāvi, gaidi savu rindu.

-    Tas ir, pie manis? kasieris precizēja.

-     Pie jums. Tajā brīdī zālē parādās Ļova… Viņa saņēma to pie rokas, nolika blakus Āronam. Un arī nostājas rindā pie jūsu kases, kasiera kungs.

-    Kāpēc? kasieris brīnījās. Kāpēc vienā un tajā pašā kasē? Blakām taču ir arī citas!

-    Nepārtraukt! Soņka uzkliedza. Tu, Ļova, stāvi rindā pie kases burtiski piecas minūtes un tad ej prom.

-    Kāpēc?

-      Pieņemsim, ka esi pārdomājis un negribi vairs noguldīt naudu šajā bankā. Tagad klausies tu, Arončik: kad Ļova tuvojas durvju sargam, tu sāc kliegt, ka viņš aplaupījis banku.

-    Bet viņš taču neko nav paņēmis! kasieris un Ārons iesaucās gandrīz vienlaicīgi. Viņš ir tukšā!

-    Tur jau ir tā lieta, Soņa iesmējās. Sākas panika, Ļovu aiztur sardzes vīrs, viss apkalpojošais personāls skrien skatīties uz laupītāju. Bet jūs, kasiera kungs, pa to laiku dodat Āronam naudas paciņas, viņš tās liek platajās kabatās un mierīgi iziet no bankas. Es uzsveru mierīgi.

-    Un kas notiek ar mani? Ļova nesaprata.

-     Ar tevi? meitene pasmaidīja. Tevi aizved uz policijas iecirkni, pārmeklē, nekādu naudu neatrod un palaiž vaļā.

Bija īsa pauze, pēc kuras Ārons nočukstēja:

-    Braši. Un ko tu pa to laiku darīsi?

-    Es pa to laiku sēdēšu ormaņa ratos un gaidīšu tevi, mīļais. Tu izvelsies no bankas, sēdīsies man blakus, un mēs laidīsim uz labu krogu apmazgāt krietnu darbiņu.

-    Nu, Soņka, tev nu gan ir pauris!

-   Uz kuru krogu? Ļova jautāja. Es taču arī pēc policijas steigšos uz turieni.

-     Visu pastāstīšu, Soņa drošināja un pagriezās pret kasieri: Jūs izturieties mierīgi, rāmi, neraustieties. Pirms pienāks nakts, jūs savu daļu dabūsiet.

Bija pāri pusnaktij. Kasieris bija devies mājup, Ļova aizgāja gulēt kādā no istabām. Soņa un Ārons sēdēja viesistabā, dzēra vīnu un pustumsā klusi sarunājās.

-    Vai jūs ar Ļovu tā arī dzīvojat divatā?

-   Kas tad vēl mums vajadzīgs? Ārons paraustīja plecus. Mēs taču esam brāļi. Svešus neielaižam.

-    Bet tēvs?

-    Raktuvēs. Līdz mūža galam cērti vicinās.

-    Vai nositis kādu?

-     Ne vienu vien. Ārons iesmējās apslāpētu smieklu, norija siekalas, paklusēja. Bet māte… Kad tēvu aizdzina pa etapu, viņa ķērās pie stiprā. Tā ari pazuda kaut kur.

-    Tātad ar zagļiem jūs nedraudzējaties.

-    Kā tad ar viņiem var draudzēties? Šodien draudzēsies, bet rit viņš tev iedurs nazi ribās.

-    Es runāju par kaut ko citu. Būtu pareizi izveidot zagļu arteli.

Arons pārsteigumā pat nožagojās.

-    Soņa, ko tu runā? Pirmkārt, kas tev atļaus ko tādu darīt? Policija nolasīs visus vienā paņēmienā. Otrkārt, vai tas maz iespējams salasīt visus zagļus vienā artelī? Viņi taču cits citam rīkli pārkodīs! Un pēkšņi Ārons sāka taustīties ap Soņu, mēģinādams apskaut. Labāk es tev gultā tūlīt parādīšu tādu arteli, ka līdz rītam neatjēgsies!

Soņa atgrūda viņu un saērcināta paskaidroja: Arončik, tu esi reti sastopams idiots, lai gan ebrejs. Artelī katrs strādās savā profesijā. Tu ar Ļovu, piemēram, vazāsies pa viesnīcām. Vasjka Briesmīgais tīrā laupīšana. Sena Skaidrais ar savu bandu darbs pa vasarnīcām. Tas pats Sena Skaidrais uzņemsies sazagtā tālāk pārdošanu.

Puisis skatījās uz meiteni ar neslēptu izbrīnu.

-    Runā kā no grāmatas, bet ne velna tev no tā nesanāks.

-    Paskatīsimies, Soņa pamāja un piecēlās.

Ārons mēģināja viņu aizturēt.

-    Vai tiešām tu iesi prom?

-    Gribi, lai palieku?

-    Gribu.

Soņa padomāja un uzsmaidīja viņam.

-    Neesmu vēl gatava. Lai paliktu, man jāiemīlas. Bet iemīlēties tevī man pagaidām nav nekāda pamata.

-    Kāpēc nav?

-    Padomā. Tu esi jau liels zēns, galvai vajadzētu strādāt.

-    Nu, Soņa…

Viņa vēlreiz atgrūda puisi:

-    Dulburis tu esi, Āron. Un izgāja no dzīvokļa.

* * *

Rīts bija skaidrs, saule meta žilbinošus atspulgus namu logos un vitrīnās. Prospekta vienā pusē atradās kažokādu veikals, otrā pusē "Baltijas" banka. Soņa piebrauca dārgā karietē, lika važonim gaidīt un pazuda veikala durvis.

Viņa bez steigas staigāja starp pārdošanai izliktajiem kažokiem, puskažociņiem un citiem kažokādas darinājumiem, acu no "Baltijas" bankas nenolaizdama.

Uzmācīgs kalpotājs staigāja viņai līdzi pa pēdām, līdz Soņa diezgan asā tonī pateica: Lieciet man mieru, cienītais. Es gribu apskatīt visu.

Kalpotājs atkāpās, un tagad Soņa mierīgi varēja novērot, kas notiek pie bankas.

Viņa redzēja, kā pie ieejas nesteidzīgi pieiet Ārons platās biksēs, kā šveicars sardzes vīrs, aizdomīgi nopētījis viņa bikses, tomēr viņu ielaiž.

Visapkārt valdīja klusums, miers un gandrīz vai bezrūpība.

Policists, piegājis pie šveicara, pārmij dažas replikas, neko sliktu nepamana un nesteidzīgi aiziet.

Un nu nāk Ļova.

Vaļīgā Pēterburgas dendija gaitā, labi ģērbies, pat uzcirties, viņš

diezgan nekaunīgi pastumj šveicaru ar spieķi un ari ieiet bankā.

* * *

Ļova iegāja lielajā vestibilā, ātri aptvēra, kur kas ir, un devās pie kases. Tieši pie tās kases, pie kuras jau stāvēja Ārons.

Ārons pa to laiku sarunājās ar kasieri.

-     Es lūdzu skaidri un gaiši pateikt, ar kādiem procentiem es varu noguldīt pie jums nopietnu naudas summu.

-    Kādu tieši?

-    Pieņemsim, desmit tūkstošus.

-    Uz cik ilgu laiku?

-    Vai tam kāda nozīme?

-    Ir gan. Bankā it visam ir nozīme.

Ļova neizturēja un, paliecies uz priekšu, diezgan rupji pārtrauca dialogu:

-    Piedodiet, cik ilgi man šitās blēņas būs jāklausās?

-     Kādas blēņas? Ārons izrādīja sašutumu. Jūs nopietnu sarunu saucat par blēņām? Te ir banka, starp citu, un te neviens nekur nesteidzas.

-    Bet es, rau, steidzos, mīļais kungs.

-    Steigties varat arī citā vietā.

Ļova sašutis pamīņājās Āronam aiz muguras un tad apņēmīgi devās uz izeju.

Ārons ar acs kaktiņu sekoja viņam līdzi un, kad brālis bija izgājis pa smagajām koka durvīm, izmisīgi iebļāvās, uz viņa pusi rādīdams:

-    Aplaupīja! Banku aplaupīja!

-    Kas aplaupīja? Viņam uzreiz metās klāt vairāki bankas apsargi, kas pirms tam bija nepārprotami garlaikojušies.

-    Tur tas kungs! Tas, kurš te uztraucās! Turiet, viņš aplaupīja!

Bankā sākās panika un troksnis, bankas ierēdņi uzreiz metās

skatīties uz laupītāju, kurš jau bija saķerts un tika vests atpakaļ.

Kasieris pa to laiku rauša ārā no seifa cieši apsietas banknošu pakas un aši deva tās Āronam. Ārons prasmīgi bāza tās plato bikšu kabatās.

Policisti, apsardzes vīri, bankas kalpotāji stiepa nabaga Ļovu pie bankas uzraudzītāju letes, bet Ļova kliedza kā aizkauts: Ko jūs no manis gribat? Es neko neesmu zadzis! Pārmeklējiet mani! No galvas līdz kājām pārmeklējiet!

Ārons izmantoja vispārējo sajukumu un aši metās prom, un ārpusē viņu ierāva karietē Soņa. Kučieris uzšāva zirgiem, un pajūgs aizjoņoja pa prospektu.

Apmeklētāju restorānā nebija daudz. Soņa un abi viņas līdzzinātāji veiksmīgo bankas aplaupīšanu svinēja pieticīgi: uz galda bija divas franču šampanieša pudeles un augļi.

Ārons tikko valdīja smieklus, atstāstīdams šodienas piedzīvojuma sīkumus: Kā es iebļāvos: "Aplaupīja!" Es kliedzu, bet mūsu kasieris kļūst balts kā krīts un čukst man: "Nebļauj tik skaļi!" Kāpēc, es prasu. Bailes, saka… Un tik met ārā naudu, un tik met.

-      Bet mani tie sargi sagrābuši un velk iekšā, Ļovka atminas. Viens bija gatavais bullis! Es viņam saku: sāp taču. Bet šis mierina: tūlīt tev, maitas gabals, sāpēs vēl vairāk! Kad kabatas būs jāizgriež uz āru!

-    Vai tas, kurš stāvēja pie durvīm?

-    Nē, tas, kurš atskrēja. Es viņam saku: neesmu zadzis, kabatā nav ne graša! Bet netic, velk. Kad sāka izčamdīt, neko citu kā vecu kabatas drānu neatrada! Kur ir tie tūkstoši, ko nospēri? Meklējiet, es atbildu. Ja atradīsiet, viss būs jūsu!

Ari Soņa viegli trīcēja vai nu no nervu saspīlējuma, vai no prieka.

-    Bet es sēžu karietē un gaidu, kad Arončiks izskries. Važonis neko nesaprot un tik mierina. Kas jums kaiš, jaunkundz, šis prasa. Kāpēc jūs tā drebat? Ko jūs tik satraukta gaidāt? Laikam tak mīļāko? Jā, es saku, mīļāko.

-    Un kas man vainas kā mīļākajam? Ārons bija gandrīz sašutis.

-   Tagad tu vari būt mīļākais. Gandrīz. Soņa izslējās un stingri noskūpstīja viņu uz lūpām.

-    Bet mani? Ļova izlikās aizvainots.

-    Var tevi ari. Soņa maigi noskūpstīja viņu uz pieres. Pacēla glāzi un saskandināja ar puišiem. Kad visi zagļi apvienosies, ne tādas lietas vien griezīsim!

-     Atkal, ko? Negribu ne ar vienu apvienoties, pie velna! Ārons bija noskaities. Gribu par sevi būt. Trijatā nogrābām, uz trijiem sadalām un kārtībā. Nu, vēl kasierim.

Soņa neielaidās strīdā, pagrieza galvu uz melnos svārkos ģērbta paveca vīra pusi. Tas bija tas pats, kurš bija stāvējis Saveļjeva juvelieru veikalā. Viņš vērīgi raudzījās uz trijotni.

Soņa pieskārās Ārona piedurknei.

-    Tur tas kungs… viņš visu laiku skatās uz mūsu pusi. Liekas, es viņu pazīstu.

Ārons paraudzījās uz kunga pusi un klusi iesvilpās.

-      Vai traks! Tas ir pats slavenākais zaglis Levits Sandanovičs. Nu jau viņš vairs nestrādā. Bet padomu var dot jebkurā jautājumā. Kā tad tu vari viņu pazīt?

-    Bija reiz darīšana.

Pēkšņi Levits Sandanovičs piecēlās un nāca pie viņiem.

Pie galdiņa viņš eleganti pacēla platmali un paklanījās.

-     Sveicināti, kungi. Neņemiet ļaunā, ka iztraucēju jūsu jauko sarunu. Bet es tikai uz pāris vārdiem. Viņš vērīgi paskatījās uz Soņku un vaicāja: Jūs mani neatceraties?

-    Atceros.

-    Jauki. Jūsu profesijas cilvēkiem atmiņa ir pati svarīgākā īpašība, un ar zināmu nicinājumu paraudzījās uz brāļiem Fiksmaniem. Šie ir jūsu kolēģi?

-    Draugi.

-    Es arī viņus pazīstu. Nav jūsu līmenis, kundze.

-    Kāpēc tā domājat, Sandanoviča kungs?

-    Man reiz bija tas gods vērot, cik spoži jūs strādājāt juvelieru veikalā. Jums piemīt patiess talants, kundze, jums ir liela nākotne. Bet šie jaunekļi… un zaglis vēlreiz paskatījās uz brāļiem. Viņi ir, kā Odesā mēdz teikt, ierindas urkas. Vai zināt, kas ir urkas? Tie, kundze, ir ļoti zema lidojuma putniņi. Uzknābā to, kas zemē pamests. Bet ne augstāk un ne tālāk.

-    Varbūt apsēdīsieties? Ārons piedāvāja.

-     Savu jau esmu atsēdējis, jaunais cilvēk, vecais zaglis bija asprātīgs. Pietiek. Viņš maigi pieskārās Soņkas matiem. Bet ar jums, meitenīt, es ļoti vēlētos satikties. Mums varētu būt ļoti sirsnīga un noderīga saruna. Starp citu, cik jums gadu?

-    Septiņpadsmit.

-     Jums ir tikai septiņpadsmit? Levits Lazarevičs iesaucās. Ak, mans Dievs, jums vēl viss priekšā! Jūs tikko uzsākat savu spožo ceļu!

-    Spožo? Soņa brīnījās.

-    Tieši tā! Es visu redzu! Ar laiku par jums tiks sacerētas leģendas! Tātad kur mēs satiksimies?

-    Es varu nosaukt viesnīcu, kurā esmu apmetusies.

-     Ai, nē, tikai ne viesnīcā. Tiklīdz esmu viesnīcā, man uzreiz gribas ielaist roku kādā bagātā kabatā.

-    Var pie mums, ierunājās Ļova.

-     Pie jums? Levits pārjautāja un padomāja. Labi, atnākšu pie jums. Gribas paskatīties, kā dzīvo brāļi Fiksmani, kamēr viņu papucītis Sibīrijā rok pasaules noderīgākos izrakteņus!

TREŠĀ DALA

Soņka sēdēja restorāna tālākajā kaktā un klusi raudāja. Viņa centās, lai pie tuvākajiem galdiņiem sēdošie viesi nepievērstu uzmanību viņas bēdām, taču darīja to tik prasmīgi, ka sabēdājušos skaisto meiteni pamanīja visi. īpaši viņa piestrādāja, lai pamanītu blakus galdiņš, pie kura plītēja pieci braši huzāri.

Drīz vien pie raudošās dāmiņas tika aizsūtīts viesmīlis ar dārga franču šampanieša pudeli no viņu galdiņa.

-      Atvainojiet, jaunkundz! Virsnieku kungi sūta dāvanu, lai jums uzlabotos noskaņojums. Viesmīlis atvēra pudeli, piepildīja glāzi un aizgāja.

Soņka nepacēla savu kausu uzreiz, viņa izslaucīja acis ar mežģīņotu lakatiņu, sadūrās skatieniem ar staltu skaistu huzāru, pateicīgi uzsmaidīja un pielika šampanieti pie lūpām. Tad ar neko neredzošu, skumju skatienu sāka vērties logā, raudzīties uz naksnīgo Pēterburgas ielu ar garāmgājējiem un ekipāžām, kamēr pie viņas galdiņa, pārējo mudināts, pienāca tas pats staltais huzārs.

-     Atvainojos, jaunkundz! Kņazs Orlovskis, viņš samtainā balsī nosauca savu vārdu. Vai atļausiet piesēst uz mirklīti?

-    Kā vēlaties.

Huzārs jau bija diezgan pamatīgā dūšā, tāpēc lāgā netika galā ar krēslu. Viņš piesēdās meitenei tuvu klāt.

-    Vai es jūsu skumjās nevaru kaut kā palīdzēt? viņš vaicāja.

-    Jūs jau esat palīdzējuši, Soņka pamāja uz pudeles pusi.

-    Ak kungs, tāds sīkums! huzārs iesaucās. Ja jums nodarījis pāri vīrietis, esmu ar mieru izsaukt viņu uz dueli! Nosauciet viņa vārdu un adresi, un es esmu viņa rīcībā!

-    Nē, meitene pašūpoja galvu, acis atkal pielija asarām, viss ir vienkāršāk… Viņa mirkli klusēja un tad atzinās: Mani apzaga.

-    Kas? Kad? Orlovs sašutis iekliedzās. Kur tas varēja atgadīties?

-    Ņevas prospektā…

-    Vai iegaumējāt viņa seju?

-   Diemžēl ne! Meitene nespēja savaldīt asaru plūdus. Es nopirku māmiņai… viņai aprit piecdesmit… rotaslietu… uz dzimšanas dienu… Kāds cilvēks izrāva man somiņu… un aizskrēja.

Huzārs mulsi un līdzjūtīgi skatījās raudošajā brīnumā, nesaprazdams, kā varētu palīdzēt.

-    Tātad kā varu palīdzēt, cienītā?

Viņa pasmaidīja ar asarām acīs:

-    Laikam nekādi… Ar līdzjūtību.

Orlovskis piecēlās visā savā raženajā augumā.

-    Summu un veikala adresi! Es nekavējoties aizsūtīšu turp cilvēku, un drīz vien viņš ar pirkumu būs klāt! Kādu rotaslietu jūs nopirkāt māmuļai?

-    Jūs mani samulsinājāt, kņaz. Vai tad es izskatos pēc nabaga lūdzējas?

-     Jūs, cienītā, izskatāties kā jauks bērns, kam nodarīts pāri. Un kopš šā brīža es būšu jūsu aizstāvis. Viņš no jauna apsēdās. Starp citu, vai jums ir… līgavainis?

-    Nav, Soņa pašūpoja galvu. Tagad vairs nav. Viņš gāja bojā Kaukāzā cīņās ar kalniešiem.

-    Tātad pats liktenis izrāda mums pretimnākšanu. Piedodiet, kā jūs sauc?

-    Sofja.

-     Burvīgi! Rīkosimies tā, Solja, viņš vēlreiz apņēmīgi piecēlās. Vispirms dosimies uz juvelieru veikalu pēc dāvanas jūsu māmiņai.

-    Orlovska kungs, man patiešām ir neērti, meitene mēģināja viņu apturēt.

-    Lūgšu nerunāt man pretī! viņš pavēloši uzsauca. Pēc juvelieru veikala es vēlētos jūs redzēt savā mājā, lai varam novērtēt mūsu nākamās mājvietas ērtības un omulību.

-    Man ir sava māja, kņaz.

-     Nojaušu, ka neesat mani sapratusi. Es vēlos iepazīstināt jūs, cienītā, tieši ar manu māju, kam nākotnē jākļūst arī par jūsu mājām!

Viņš piegāja pie draugiem un skaļi paziņoja:

-     Kungi! Esmu spiests jūs atstāt ļoti svarīga iemesla pēc. Sofi jaunkundzei gadījusies liksta, un man nav tiesību neņemt dalību viņas liktenī. Tāpēc lūdzu atvainot mūs.

Kņazs atvadījās, palīdzēja Soņai piecelties, un viņi izgāja no zāles, izbrīna un sajūsminātu skatienu pavadīti.

* * *

Kariete traucās pa Ņevas prospektu, aiz loga zibēja skatlogi, ugunis, garāmgājēji.

Kņazs Orlovskis maigi turēja savā rokā meitenes glezno, cimdā tērpto rociņu un nenovērsdamies sajūsmināts lūkojās Soņai sejā.

-    Nē, jūs tomēr esat absolūts brīnums! Burvīgs brīnums!

-    Pateicos, meitene nolaida plakstus.

-    Un ziniet, jūsu izruna ir pikanta. Vai franču asinis?

-    No vecmāmiņas puses.

-    Ilgi dzīvojāt ārzemēs?

-    Līdz desmit gadu vecumam.

-     To var just. Mēs esam vienkāršāki! Vispirms jau vīrieši, es domāju. Lai gan, ziniet, es bezgalīgi mīlu savu nelaimīgo, Dieva aizmirsto Krieviju.

-    Kāpēc nelaimīgo? Soņa pagrieza galvu.

-   Tāpēc, ka te vienas nejēdzības! Visriņķī apkārt! Zog, ņem kukuļus, dara pāri vientiešiem un nevarīgajiem!

-    Vai jums nekad nav gribējies aizbraukt no Krievijas?

-    Nekad. Esmu krievu virsnieks! Ja Dievam Tam Kungam labpatiksies, ka eju bojā, tad tikai šeit, krievu zemē. Vai kaujā par

Krievijas godu. Apmēram kā jūsu nelaiķis līgavainis cīņā ar tādiem, kas pieder pie citas ticības. Kņazs, piebikstījis kučierim, pavēlēja: Apturi pie Saveļjeva kunga veikala.

-    Nē, nē! Soņka sarāvās. Nekādā gadījumā! Pie Saveļjeva es nedrīkstu!

-    Kāpēc, cienītā?

-    Viņš ir mans tēvocis… no tēva puses. Negribu, ka viņš uzzina par manu piedzīvojumu.

-    Par kādu piedzīvojumu? huzārs bija gandrīz sašutis. Par mūsu pazīšanos?

Meitene iesmējās un maigi pieskārās viņa rokai.

-    Nē, kņaz. Par to, kā es pazaudēju savu pirkumu.

-    Brauc tālāk! Orlovskis pavēlēja un maigi noskūpstīja ceļabiedrei roku. Šķiet, ka esmu galīgi zaudējis galvu. Mani apbur ne

tikai jūsu skaistums, Sofī, bet arī pašcieņa.

* * *

Kņaza Orlovska nams bija majestātisks. Tas bija sens dzimtas savrupnams ar vārtu sargiem, sulaiņiem un gāzes lukturiem visā žoga garumā.

Kariete ieripoja tieši pagalmā, vairāki kalpotāji tūlīt palīdzēja Soņkai un kņazam izkāpt un klanīdamies pavadīja līdz parādes durvīm.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā, un Soņas acīm atklājās dižciltīgā nama brīnišķīgais skaistums.

-    Ceru, ka jums te būs mājīgi, Orlovskis izmeta un skaļi uzsauca: Afanasij! Kur tu paliki, draņķi?!

Draņķis Afanasijs, liela auguma sulainis ar baltu bārdu, nesteidzīgi un pašapzinīgi iznāca no blakus istabas un nolieca galvu.

-    Klausos, kņaz.

-    Tu labāk izpildi, nevis klausies! Šampanieti un visu, kas tādos gadījumos pienākas!

-    Klausos.

Afanasijs aizgāja. Orlovskis pienāca Soņai klāt un ieskatījās acīs.

-    Jūs, cienītā, neatbildējāt. Vai jūtaties šeit labi?

-    Pavisam labi, meitene atteica bez jebkādām emocijām. Vai jūs te dzīvojat viens?

-    Jā, šī ir mana māja. Vecāki ņēma vērā mana huzāru dienesta īpatnības un nošķīra mani. Man te ir gan skumji, gan jautri šad un tad. Taču laimīgs jūtos pirmo reizi mūžā! Esmu iemīlējies jūsos, cienītā.

Huzārs piecēla Soņu kājās un stipri piespieda sev klāt.

-   Vai dzirdat mani? Es mīlu jūs! Un gribu to apliecināt tūlīt pat, šajā brīdī!

Meitene spēcīgi un noteikti atstūma viņu.

-    Vai varu runāt ar jums atklāti?

-    Tikai tā! Lūdzu, stāstiet.

-    Es jums stāstīju par bojā gājušo līgavaini?

-    Jā, cienītā. Un šajā sakarā pieņemiet manu līdzjūtību vēlreiz. Dzīve tomēr turpinās, cienītā. Jūs taču negatavojaties ieslodzīt sevi klosterī?

-    Negatavojos. Bet man vēl nedēļu jāstaigā sērās. Turklāt…

-    Kas turklāt?

-    Es biju uzticīga savam mīļotajam, tāpēc esmu saglabājusi gan dvēselisko, gan miesisko tīrību.

-    Ak, Dievs! Mans Dievs!… Huzārs nokrita ceļos, apskāva meiteni ap vidu un sāka kaislīgi skūpstīt viņas kleitu, apavus. Laime… mīlestība… prāta aptumsums… Es nevienam, dzirdiet, nevienam jūs neatdošu! Mēs salaulāsimies, tiklīdz būs beigušās jūsu sēras! Mana sirdsmīļotā!

Viņiem aiz muguras kāds noklepojās, tas bija sulainis Afanasijs ar paplāti rokās.

-    Ko tu gribi, draņķi? kņazs bija saērcināts.

-    Šampanietis, jūsu labdzimtība.

-    Noliec un lasies.

Sulainis izpildīja pavēli: nolika paplāti uz galda un izgāja.

Orlovskis ielēja šampanieti glāzēs un vienu sniedza meitenei.

-    Kņaz, varbūt jums jau pietiek?

-    Jūsuprāt, esmu piedzēries? kņazs sapūtās.

-    Zināmā mērā jā.

-      Paklausieties, jaunkundz… Lai kāda izveidotos mūsu kopdzīve, nekad… vai dzirdat?… nekad neuzdrošinieties dot man nevajadzīgus padomus. Es tos ne tikai nepieņemšu, bet varu ārkārtīgi sadusmoties un uzvesties nelāgi!

Soņa pastiepa pretī savu glāzi un pasmaidīja.

-    Es pieņemu zināšanai jūsu vārdus, kņaz.

-    Gudriniece! Par to es vēl vairāk jūs mīlu!

Orlovskis iztukšoja savu glāzi, neapmierināts paskatījās, kā Soņa savējo tikko pieliek pie lūpām, un jautāja:

-    Jums patiešām patika kaklarota, kas domāta jūsu māmiņai?

-    Jūs gribat, lai vēlreiz pateicos?

Viņš nosmīnēja nepatikas un dzēruma pilnu smīnu.

-    Es gribu to redzēt tūlīt pat uz jūsu tievā kakliņa.

-    Bet tā taču ir kaklarota manai māmiņai!

-    Cienītā… Jau kuro reizi jūs pieminat savu māmiņu. Ja es novērtēšu šo kaklarotu uz jūsu kakla, tad jau rīt pasniegšu jums, mana jaukā, citu, kas nebūs sliktāka ne par matu, bet varbūt pat daudz labāka!

Soņa izņēma no somas kārbu un aplika kaklarotu sev ap kaklu. Tā saulaini iedzirkstījās visās varavīksnes krāsās.

-    Es jūs lūdzu… huzārs apreibis čukstēja, pieliecies Soņai pie auss. Vienā gultā… kā brālis un māsa… Nekāda grēka, jo saprotu…

lūdzu, neatsakiet. Kņaza goda vārds…

* * *

Kņazs gulēja ciešā miegā, spilvenu apkampis. Soņka uzmanīgi piecēlās, paskatījās apkārt.

Namā bija tukši un klusi. Ne čaboņas, ne skrapsta, ne soļa trokšņa.

Meitene izslīdēja no gultas un neapģērbusies, tāpat peņuārā, aiztipināja pie Orlovska mundiera. Izčamdīja visas kabatas, izvilka cieši piebāzto portmoneju un pieķēra klāt vēl dažas naudas zīmes.

Iespiedusi padusē savu somiņu, viņa citu pēc citas akurāti izvilka un pārlūkoja inkrustēto galdu atvilktnes.

Vērtību te bija vairāk nekā vajag: zelta rotaslietas, sudrabs, dārgakmeņi gan ietvarā, gan bez tā.

Soņka visu stūķēja savā somiņā, pamanīdamās pat šo to pielaikot, un dažas lietiņas tā arī atstāja sev uz pirkstiņiem un ap kaklu.

Pēc tam Soņa atvēra trauku skapīti, un viņai aizrāvās elpa, tik daudz te bija zelta tasīšu, karotīšu, vāzīšu, bļodiņu. Sabāzt to visu somiņā bija nereāli. Tad viņa novilka no kāda spilvena pārvalku un sabāza tajā visu, kas gadījās pa rokai.

Un pēkšņi viņa nodrebēja. Atskatījās aiz muguras stāvēja Afanasijs un ar mēmu ziņkāri vēroja nakts viešņas izdarības.

Meitene aizvēra acis, apsēdās uz grīdas un pēkšņi ieraudājās izmisīgi, kā bērns.

-    Mans Dievs… Ak, mans Dievs, cik tālu es esmu nonākusi! Viņa paskatījās uz sulaini. Piedod man, bet es nevarēju rīkoties savādāk! Tavs saimnieks… viņš taču ir cietsirdīgs, nežēlīgs cilvēks… Viņš šodien atņēma man nevainību! Es brīdināju viņu, lūdzos, bet viņš tik un tā paņēma mani ar varu. Ko citu es varēju darīt?

-    Es jūs neizlaidīšu, kamēr saimnieks nebūs pamodies, sulainis noteica klusi un skaidri.

-     Jums jau nemaz nav tiesību citādi rīkoties, asariņas slaucīdama, meiča piebalsoja. Jūs kalpojat pie kņaza, un jūsu pienākums ir rīkoties tieši tā… Briesmīgākais ir tas, ka kņazs pamodies pat neatcerēsies, kādam negodam, kādam kaunam ir pakļāvis mani! Viņš ir nemaņā piedzēries un briesmīgi nekaunīgs! Viņš ir dzīvnieks!

-    Jums nevajadzēja nākt viņam līdzi, Afanasijs pamāja.

-    Jā, tā ir maksa par vieglprātību. Soņka izslaucīja acis, nošņauca degunu. Vai es varētu palūgt tēju?

-    Iesim uz virtuvi, sulainis pamāja un devās uz iekštelpām.

* * *

Virtuvē Afanasijs salēja smaržīgo stipro tēju zeltītās tasītēs un piebīdīja viešņai tuvāk trauku ar cukura graudiem. Soņka, iedzērusi pāris malku, pacēla acis.

-    Jūs domājat, ka esmu zagle?

-    Policijas iecirknī noskaidros.

-    Jūs gatavojaties mani tur nodot?

-   Domāju, ka saimnieks to izdarīs. Vai arī piekaus līdz nāvei un izmetīs tuvākajā sētmalā.

Meitene atkal iemalkoja tēju, mazliet applaucēdama lūpas.

-    Šī ir mana, viņa ar pirkstu norādīja uz vienu no kaklarotām, kas bija viņai ap kaklu. Kņazs man nopirka juvelieru veikalā.

-    Viena jūsu, otra zagta.

Soņka to noņēma un nolika uz galda.

-     Lūdzu… Viņa ar pirkstiņiem parīvēja deniņus un pasūdzējās: Šausmīgi sāp galva. Vai jums no farmācijas nekā nav?

Afanasijs piecēlās, paņēma no plaukta koka kastīti un nolika meitenei priekšā.

-    Meklējiet pati. Es tur neko nesaprotu.

Soņka ilgi un rūpīgi lasīja pulverīšu un pudelīšu nosaukumus, līdz beidzot bija atradusi meklēto.

-    Vai tev, mīļais, nebūtu par grūtu atnest manu somiņu? Tur man palika lakatiņš.

"Mīļais" paklausīgi devās uz guļamistabu, bet meitene aši iepilināja kaut ko viņa tasē un pielēja vēl tējas stiprumu.

Afanasijs nolika somiņu viņai priekšā, apsēdās pretī un ar interesi sāka vērot glīto dāmiņu. Viņa no flakona uzpilināja kaut ko uz sava mutautiņa stūra un sāka maigi masēt deniņus. Sulainis paņēma savu tasi, iedzēra pāris malku. Mazliet pabrinljās par garšu, drošibas labad iedzēra vēl. Un pēkšņi sāka gāzties slīpi.

Soņka paguva saķert viņu, uzstūma drukno augumu atpakaļ

vietā un steigšus devās uz kņaza guļamistabu.

* * *

Soņa stingrā un drošā soli iznāca pagalmā, redzēja, ka no sarga būdas pabāž galvu sargs, un uzsauca:

-     Kņazs guļ. Piekusis!… Pasaki viņam, ka baronese Ņežinska gaidīs viņu ik dienas restorānā Moikas ielā. Viņš zina. Un aši izgāja pa vārtiem.

Soņa ātrā soli gāja pa ielu, lūkodamās pēc ormaņa. Izdzirdusi pakavu klaboņu, pacēla roku.

-    Uz kurieni jaunkundze grib braukt?

-    Pateikšu.

Tajā bridi atvērās faetona durtiņas, un kāda roka ar spēku ierāva meiteni iekšā.

Faetonā sēdēja divi. Viens no vīriešiem aizspieda Soņkai muti un čukstus brīdināja:

-    Nedomā kliegt, un nozibināja gar acīm naža asmeni.

Ormanis uzšāva zirgiem, un pajūgs aizjoņoja Pēterburgas naktī.

* * *

Vasjka Briesmīgais un viņa pārinieks ievilka Soņu lielā, diezgan nesakoptā istabā un nogrūda zemē.

Kritienā somiņa ar sazagtajām mantām izlidoja Soņai no rokām, tūlīt arī atsējās pie vēdera piesietā spilvendrāna ar apzeltītajām karotēm, tasītēm un apakštasītēm. Viss izbira pa netīro grīdu.

-    O-o-o, Vasjka novilka. Tā jau mēs domājām, ka būs laupījums. Viņš pieliecās pie gūsteknes. Tu, kurva*, to kņaziņu esi pamatīgi aptīrījusi.

Soņka ar pūlēm piecēlās sēdus, paskatījās uz vienu, tad uz otru uzbrucēju. No blakus istabas ienāca vēl viens vīrišķis pamatīgs, drūms, ar uzrotītām piedurknēm kā miesniekam.

Otrs uzbrucējs, kas bija faetonā, ņēmās lasīt kopā guvumu un rūpīgi salika visu uz palodzēm.

Vasjka notupās meitenes priekšā un atņirdzās.

-     Bet mēs tevi izošņājām. Redzējām, kā tu iegāji krogā, kā izvilki no turienes kņazēnu, kā jūs gājāt uz juveliera bodi. Visu noskatījāmies, Soņka. Tā ka no mums tu, mīļā, nenoslēpsies. Tev tagad nāksies strādāt mūsu labā.

-     Nenāksies, meitene pasmīkņāja. Drīzāk jūs dabūsiet rukāt manā labā.

-    Dzirdēji? Vasjka pagriezās pret biedriem. Dikti gudra. Un negaidot zibenīgi un stipri iesita viņai pa seju.

Soņkas galva sašūpojās un nokārās uz krūtīm. Vasjka Briesmīgais to pagrieza, ieskatījās acīs.

-    Ko tu teici, kurva? Varbūt atkārtosi.

Viņa piedurknē noslaucīja pārsisto lūpu un vēlreiz pasmīnēja.

-    Tu, Vasjka, nožēlosi padarīto.

Tas domīgi klusēja kādu brīdi, tad pamāja drūmajam:

-    Ved šurp.

Drūmais pazuda otrā istabā, bet drīz vien izveda asiņaino Ļovu. To nometa blakus Soņai.

-    Kad tevi lencām, pie viena noķērām arī radnieciņu, Briesmīgais paskaidroja un teica: Ļova, atkārto, ko tu mums nesen teici.

Ļovka paskatījās uz meiteni un noliedzoši papurināja galvu.

-     Soņa, pret viņiem nevajag iet. Viņi ir spēks… Jāliekas zem Vasjkas. Darīsim ar viņa ziņu. Mēs ieminam taciņu, viņš pa to iet. Tā būs drošāk, Soņa. Esi gudra žīdiete.

Vīri skaļi nosmējās.

-    Ārons arī tur ir? viņa jautāja.

-   Pagaidām vēl nav, Vasjka atbildēja. Bet drīz būs. No mums ne vella neizspruksi.

-    Iedod ūdeni, Soņa palūdza.

-    Atnes, Vasja izrīkoja vienu no līdzgaitniekiem.

Otrs vīrietis iedeva meitenei nodzerties, viņa smagi piecēlās, izskaloja asiņaino muti, izspļāva izlietnē istabas kaktā.

-    Kāpēc uzreiz jāsit? viņa jautāja Vasjam. Vispirms taču var parunāt, tikai pēc tam dūres vicināt.

-    Ar ko runāt? Ar tevi? Tu vazaņķe kuce, draņķa bāba, vai ar tevi par kaut ko var runāt?!

-    Vasj, varbūt es pielikšu roku? dūšīgais bendesmaiss prasīja atļauju.

-     Paspēsi. Vasja no jauna pagriezās pret Soņku. Par ko tad ar tevi būtu jārunā, lielmātiņ? Vai par to, kā pagūlies kņaziņam apakšā un kā iztīrīji viņam kabatas? Nu, iztīrīji, un kāda jēga? Visa jūsu manta tagad ir mūsu manta.

-     Uz neilgu laiku, Vasjka. Atdod to, kas nav tavs, laid vaļā ar labu mūs abus ar Ļovku un rīt nāc aprunāties.

-    Ar tevi?

-    Ar mani. Agri vai vēlu tikpat tas būs jādara.

Vasja ar nožēlu paskatījās uz viņu un pagriezās pret draugiem:

-    Nē, tas sievišķis nesaprot. Un palūdza drūmajam: Ņirga, piestrādā pie dāmītes. Varbūt pēc tam kaut ko sapratīs.

Miesnieks Ņirga aizvilka Soņu blakusistabā, un tur atskanēja dobji belzieni.

Drīz vien Ņirga atgriezās.

-    Stingrs bābietis. Ne vaida, ne skaņas, ne lūguma. Viņš lupatā noslaucīja sarkanās rokas un ierosināja: Lai maķenīt paguļ. Attapsies sāksim no jauna.

-     Pažēlojiet meiteni, žēli lūdza Ļovka. Viņai taču ir zelta smadzenes!

-    Un ko tad mēs darām? Vasja iezviedzās. Tieši smadzenes jau iepravījam!

Logā jau bija manāma palsa gaisma, kad Soņa nāca pie samaņas.

Ar pūlēm pagriezusies no vieniem sāniem uz otriem, viņa ar vēl lielākām pūlēm piecēlās sēdus. Paskatījās visapkārt istabā nebija neviena cilvēka.

Viņa uzmanīgi pavēra durvis uz lielo istabu un ieraudzīja guļošos vīriešus kur kuru. Vasja un dūšīgais Ņirga gulēja uz dīvāna, kāds cits tieši uz grīdas blakus kunkstošajam Ļovkam.

Viņš ieraudzīja Soņu, ar acīm vien parādīja, lai viņa šurp nenāk, un atsāka klusi kunkstēt.

Soņa tomēr uz pirkstgaliem piegāja pie palodzes, kur bija sagāzts viss viņas guvums, iebāza somiņā kaut ko no dārglietām un atgriezās savā istabā.

Piegāja pie loga, mēģināja to atvērt. Bet logs nepadevās, tas bija cieši aiznaglots.

Tad Soņka piezagās pie vēl kādām nelielām durvīm, pagrūda tās.

Šīs bija durvis uz tualeti.

Viņa uzkāpa uz kaut kādas kastes, pasniedzās līdz logam, kas atradās pie pašiem griestiem, pavilka uz savu pusi.

Logs atvērās. Soņa ieķērās rāmī, ar neticamu spēku pievilkās pie plakanās palodzes un uzrāpās uz tās. Tieši priekšā bija sarūsējušas ugunsdzēsēju kāpnes, kas veda lejup. Soņa ar kāju sataustīja augšējo pakāpienu un sāka kāpt.

* * *

Viņai izdevās aiziet līdz brāļu mājai nepamanītai. Pēc stundas Soņa jau gulēja gultā, blakus uz krēsliem sēdēja sadrūmušais Ārons un domīgais Levits Sandanovičs.

Tā izskatās, meitenīt, ka Pēterburgas zagļi pieteikuši jums karu, sirmgalvis teica. Bet tas ir vismaz bīstami, ja ne nāvējoši.

-    Ļovkas žēl, Soņa sacīja. Par to, ka es aizbēgu, viņu var nosist.

-    Nositīs ar', varat nešaubīties, Levits Lazarevičs nopūtās.

-    Varbūt es iešu pie Vasjas? ierunājās Ārons.

-    Laba ideja, Levits piekrita. Glabāsim uzreiz divus brāļus Fiksmanus, nevis vienu. Būs mazāki tēriņi.

Vecais zaglis brīdi klusēja, tad teica: Ir viena maza ideja, bet to vajag pamatīgi apdomāt. Smadzenes vairs nav agrākās, ierūsējušas… Tomēr dodiet man dažas dienas, un es varēšu ieteikt jums kaut ko oriģinālu.

Viņš piecēlās un lūdza Āronam: Pavadiet mani, jaunais cilvēk. Baidos tumsā paklupt un izbārstīt paliekas no tā, ko tautā sauc par pelēko vielu. Pasmaidīja, piemiedza ar aci Soņai: Es taču, bērniņ, savā laikā gandrīz dabūju medicīnas doktora grādu.

Levits Sandanovičs un Ārons iznāca no drūmās kāpņu telpas, šķērsoja plašo pagalmu un jau uz ielas, žogmalā, ieraudzīja cilvēku, kas sakņupis gulēja uz kalto akmeņu bruģa.

-    Ja intuīcija mani neviļ, vecais teica, tam jābūt jūsu brālim.

Ārons ar šausmām piegāja pie gulošā un ar pūlēm apgrieza to otrādi.

Tas bija Ļova. Ar zilu seju, sadauzīts līdz nepazīšanai.

-    Tagad, Levits Lazarevičs pēc pauzes skumji pamāja, mana pelēkā viela ir pamodusies un sāk strādāt. Tagad, jaunais cilvēk, atgriezīsimies pie mūsu gudrās Soņečkas. Mēs noteikti kaut ko izdomāsim.

-     Es nositīšu… Ārons murmināja, dūres vīstīdams. Katru dienu pa vienam, līdz visus būšu nositis.

-    Tieši pie tādas shēmas mēs lūkosim nonākt, Levits Lazarevičs piekrita un atzinīgi uzsita viņam uz pleca. No jums, jaunekli, sāk izvējoties tas muļķis, kas jūsos sēdēja, un nogulas rada ļoti patīkamu iespaidu.

Soņa, segā ietinusies, stāvēja pie loga, skatījās uz vakara krēslā grimstošo nama pagalmu un saspringti domāja. Levits Lazarevičs un Ārons sēdēja šajā pašā istabā un gaidīja viņas lēmumu.

-     Nē, viņa beidzot pagriezās pret tiem, es uz slepkavību neiziešu. Es negribu atlikušo mūžu pavadīt katorgā.

-    Mīļo meitenīt, vecais vīrs mierinoši teica, katorga diemžēl neies jums ar līkumu tik tā, agri vai vēlu jūs tur nokļūsiet. To jums saku es, vecais gudrais zaglis.

-    Tātad vēl kādu laiciņu padzīvošu brīvībā.

-     Ja izdosies. Tomēr jādomā, ka visdrīzākajā laikā jūs nonāksiet mūsu Dieva Tā Kunga laipnajos un mūžīgajos apkampienos. Nosistais Ļovočka savlaicīgi atnesis mums visnoderīgāko vēsti. Jārīkojas. Šodien pat. Rīt būs par vēlu.

Soņka iekāpa atpakaļ gultā un nopūtusies jautāja: Kas mums jādara?

-     Mana spēle sen jau zaudēta, un šeit esmu tikai padomdevējs. Levits Lazarevičs ielēja no tējkannas atdzisušo tēju, nesteidzīgi iemalkoja. Aptuveni tas pats, ko vēlas nostrādāt Ārons, tikai daudz elegantāk. Jānovāc visu zagļu bandu vadoņi, bet pēc tam visas šīs bandas jāpaņem ar kailām rokām un jāpakļauj sev. Viņš pagriezās pret Āronu: Cik tādu bandu Pēterburgā aptuveni ir?

-    Nopietnu? Ārons precizēja.

-    Sīkmaņas mēs neņemam vērā.

-   Tā ap divdesmit.

-   Tātad divdesmit rīkļurāvēji steidzamības kārtā jānosūta interesantā ceļojumā, no kura nekad vairs neatgriežas.

Soņka ar izsmieklu vērās vecajā zaglī.

-    Vai to pašu jūs varat pateikt saprotamā valodā?

-    Saprotamā cilvēku valodā? vecais klusi iesmējās. Cilvēku valodā par tādām lietām nerunā. Tad jautāja: Vai jums ir kaut kas, ko var dārgi pārdot?

-    Varam dabūt, bet tas prasīs laiku, Ārons atbildēja.

-    Ir zelts, sudrabs, akmeņi. Soņa paņēma savu somu. Šo to es tomēr paspēju aiznest.

-    Vai tūkstošus divdesmit piecus par to dabūsim?

-    Domāju, ka dabūsim.

-    Bet kāpēc tieši divdesmit piecus? Ārons nesaprata.

-     Uzklausiet manu rēķinu, jaunais cilvēk, Sandanovičs pagriezās pret viņu. Divdesmit zagļiem nepieciešami divdesmit cienījami pristavi. Tas ir katram pa tūkstotim. Sareizinām un kas iznāk?

-    Divdesmit tūkstoši.

-    Pareizi, tu labi rēķini.

-    Un kur tos piecus?

-    Man ienāca prātā, ka būtu labi tos mūsu zagļus salādēt vecā caurā baržā un aizsūtīt pavizināties pa Somu līci.

-    Un tad?

-    Ūdens ir pats svētākais šķidrums pasaulē. Tas pieņem kā taisnos, tā grēciniekus. Un vēl nešaus taču nost zagļus! Troksnis būs tāds, ka labāk to nepiedzīvot. Bet ūdens aprij un cauri.

-    Piecus tūkstošus par cauru baržu? Ārons iesaucās.

Vecais pārmetoši paskatījās uz Soņu un noklakšķināja mēli.

-    Būšu pārslavējis jauno cilvēku. Un tad paskaidroja: Barža vispār nemaksā neko, bet cilvēkam, kurš stāvēs pie stūres un vadīs to cauro tupeli, jāsaņem krietna nauda! Par labu darbu jāmaksā laba nauda, nevis jāknauzerējas. Iegaumē to, Āron, nākotnei. Ja vien tev tāda būs.

-    Saimnieks arī noies dibenā līdz ar zagļiem? Soņa izbijusies jautāja.

-    Ja galīgs idiots, tad noies. Bet es ceru, viņš izdomās kaut ko, kas palīdzēs izglābties. Tās ir viņa problēmas, bērniņ!

Pēc pauzes Soņa, šā plāna samulsināta, klusi jautāja: Bet pristavi… viņi to darīs?

-     Pristavi? Levits pārjautāja. Viņi saķers visus zagļus līdz pēdējam. Kur tad šie paliks? Pirmkārt, nauda. Otrkārt, policijai šī

nežēlīgā publika tā apnikusi, ka viņi būs pateicīgi mums. Šis būs

tas retais gadījums, kad mēs ar policiju darīsim vienu darbu.

* * *

No malas, jādomā, skats bija vairāk nekā savāds: Ņevas krastmalā, pilsētas nomalē, stāvēja veca, daudz pieredzējusi liellaiva. Pa ļodzīgām dēļu laipām pastiprinātā policijas uzraudzībā uz laivu soļoja skumjš divdesmit cilvēku bariņš.

Laiks bija, kā jau Pēterburgā: pūta vējš, smidzināja apnicīgs, smalks lietus. Dīkdienīgu skatītāju bija daudz, bet neviens nesaprata, kas notiek. Soņka un Ārons arī bija vērotāju pulkā. Bet viņi sēdēja segtos ratos un skatījās uz notiekošo caur slapju stiklu.

Starp tiem, kas konvoja uzraudzībā devās uz liellaivu, bija Vasjka Briesmīgais, Greizais Stjopka, Ļeksejs Šariks, Seņa Skaidrais un citi redzamākie pilsētas zagļi.

Greizais Stjopka pacēla galvu pret liellaivas īpašnieku, kurš stāvēja augšā, un uzsauca: Kur vedīsi, saimniek?

-    Kur gribēsiet! uzrunātais atieza zobus. Jūsu te daudz, mēģināsim izgrozīties.

Pēkšņi Vasjka Briesmīgais metās no laipām ūdenī.

-    Turi ciet! kāds policists izmisīgi iebļāvās.

Vasja platiem vēzieniem sāka irties šķērsām straumei uz otru krastu.

-    Atpakaļ! Mēs šausim! atskanēja komanda. Briesmīgais peldēja tālāk.

-    Uzmanību! atskanēja komanda. Uzvilkt gaiļus! Šaut! Atskanēja sausi sprakšķi, pūlī kāds izbailēs iekliedzās. Ap bēgli

uzšāvās mazas ūdens piltuvītes.

-    Šaut!

Šāvieni atskanēja atkal, ūdenī lēkāja mazas strūklaciņas.

-    Šaut!

Karietē Soņa, Āronam rokā ieķērusies, nenolaida acu no bēgošā zagļa.

-    Aizbēgs, viņa nočukstēja.

-   Ziepes būs, ja aizbēgs, puisis pašūpoja galvu un nevietā jaulaja: Bet kāpēc zagļus vajadzēja dzīt uz baržu? Vienkāršāk būtu bijis uz raktuvēm vai ar lodi.

-    Idiots tu esi, Āron, Soņka iedzēla. Kā teica Levits Lazarevičs, ūdens ir pats svētākais šķidrums pasaulē!

Tajā bridi atskanēja vēl viens šāviens, Vasjka negaidot pašāva gaisā rokas, spēji pagrieza galvu uz šāvēja pusi un pēkšņi pagāja zem ūdens. Ritēja sekundes, gaidīja dīkdieņi krastmalā, gaidīja policisti ar šautenēm rokā, taču zaglis vairs neuzpeldēja.

-    Turpināt iekāpšanu! iekliedzās vecākais policists, un kustība uz laipām atsākās.

* X*

Soņa sēdēja spoguļa priekšā, ar krēmu ieziezdama seju, kad Ārons burtiski ielidoja guļamistabā. Viņam rokās bija vairāki laikraksti.

-    Lasi, ko raksta! viņš iesaucās. Visa pilsēta spicē ausis! Par mūsu darbiņu raksta! Visās avīzēs!

Soņa nesteidzīgi nolika krēma trauciņu, rūpīgi paņēma rokā vienu laikrakstu, atvēra. Pirmajā lappusē lieliem burtiem bija rakstīts:

SANKTPĒTERBURGAS POLICIJA IZNICINĀJUSI ZAGĻU VADOŅUS

-    Lasi skaļi, Ārons lūdza.

Vakar pilsētas policija veica ārkārtēju operāciju, lai atstātu bez vadības zagļu sabiedrību. Jādomā, ka operācija tika turēta stingrā slepenībā, jo nekāda informācijas noplūde nenotika. Paši autoritatīvākie zagļi tika saķerti savos zagļu perēkļos, kopā viņu bija cilvēku divdesmit, un viņi steidzami tika nogādāti uz Manuilova kunga veco baržu. Kāpēc tieši šī liellaiva tika izraudzīta operācijas pabeigšanai, atliek tikai minēt…

-    Kas tur ko minēt? Arons neizturēja. Tāpēc, ka caura! Soņa uzmeta viņam izsmiekla pilnu skatienu un turpināja:

Iekāpšanas laikā pats pārdrošākais un nežēlīgākais zaglis ar iesauku Vasjka Briesmīgais mēģināja bēgt. Policisti sāka šaut, un zaglis bija pagalam. Barža izgāja līcī, tur tās pēdas ir pazudušas. Ir domas, ka visi zagļi noslīkuši, jo barža bija veca un nolietota, bet līcī tajā laikā plosījās vētra.

Vēl kāda notikuma detaļa. Runā, ka minētās baržas īpašnieks Manuilova k-gs redzēts sveiks un vesels. Patiešām gan: mūsu sirgstošais laiks sniedz mums pašus neticamākos pārsteigumus…

Arons sažņaudza dūres.

-    Tas par tevi, par Ļovku… Par visiem!

Soņa klusēja, paņēma krēmu un atkal darbojās ap seju. Arons apsēdās blakus.

-    Ko tu klusē, Soņa?

-   Nekā tāda manā dzīvē vairs nedrīkst būt, viņa klusi noteica un izlīdzināja krēmu uz sejas.

Arons nobāla un negaidot saķēra meiteni aiz krekla apkaklītes.

-    Viņi bija slepkavas! Nevis cilvēki, bet zvēri! Zini, cik asiņu uz viņu rokām?

Viņa rāmi atvilka puiša rokas no apkaklītes.

-    Un uz tavām?

-    Es esmu štopors, štopirila[4]! Es zogu, nevis nogalinu!

-    Tu nogalināji. Un es līdz ar tevi. Mēs abi kopā nogalinājām divdesmit cilvēku. Arī uz mūsu rokām tagad ir asinis.

-    Viņus vajadzēja nogalināt.

-     Ne jau mums bija jāsoda. Virs mums stāv Tas, Kurš spriež tiesu. Un es savas rokas asiņainās lietās vairs nesmērēšu.

* * *

Bija vējains un drēgns. Soņka zem liela lietussarga gāja pa prospektu. Likās, viņa nevienam nepievērš uzmanību. Lietussargs spēcīgajās vēja brāzmās reizēm apliecās otrādi, viņas kleitas apakšmala bija slapja, ari kurpes bija izmirkušas, bet meitene tomēr gāja uz priekšu.

Blakus piebrauca neliels pajūgs, no ratiem izbāza galvu Levits lazarevičs.

-    Sofjas kundze, viņš pasauca, vai nevēlaties paglābties no sliktā laika manā ekipāžā?

Viņa domāja tikai mirkli, tad pārkāpa pāri lielai peļķei un ienira zem ratu pārjūma.

-    Vai kaut kas atgadījies? sirmgalvis līdzjūtīgi jautāja.

Viņa neatbildēja, atspieda galvu viņa piedurknē un klusi ieraudājās.

Sandanovičs klusēdams glāstīja viņai muguru un pa brīdim nopūtās.

* * *

Šajā naktī Ārons un Soņka apkampušies gulēja vienā gultā. Aiz loga ārdījās vējš un lietus, raustīja ieplīsušos logu stiklus, skaļi dauzīja parādes durvis, kas nevērās ciet.

Jaunie ļaudis neko nedzirdēja, viņi gulēja ciešu miegu, notikumu un mīlestības nogurdināti.

* * *

Nākamajā dienā mājas viesistabā sanāca neierasti daudz cilvēku. No malas tā izskatījās kā dīvaina pieņemšana, kurā piedalās tikai vīrieši. Nopietnu kriminālo aprindu vīru te bija ap trīsdesmit. Piemetās kur kurais: daži sēdēja tieši uz grīdas, citi uz palodzēm, vēl citi uz krēsliem. Uzaicināto vidū bija arī drūmais Ņirga, kurš reiz bija sitis Ļovu un Soņku.

Levits Lazarevičs, pavisam nemanāms, sēdēja tālākajā kaktā. Ar pledu aizsedzies, viņš vērigi pētija zagļus. Ārons atradās blakus Soņkai. Viņa mierīgi stāvēja visu šo salašņu vidū trausla, gracioza, šķietami bezpalīdzīga. Uzmanīgi pārlaidusi skatienu sanākušajiem, viņa ar vieglu smaidu teica: Laikam ir visi?

-   Tev labāk redzams, atklāti naidīgi izgrūda zaglis ar iesauku Smukulītis. Kuru sauci, tas atnācis.

-     Tad jau būs visi, meitene secināja. Vispirms es gribētu pieminēt mūsu dārgos brāļus, ko ļauni cilvēki nesen novāca.

-    Kā tu zini, ka viņus novāca? Smukulītis atkal pacēla balsi. Varbūt viņi ņems un atgriezīsies. Tad nu gan būs pigori!

-    Paklusē, Smukulīt, Ņirga viņu aprāja. Lai dāmiņa pavingrinās.

-    Zagļu vadoņu bojāeja mums ir liels zaudējums, Soņa turpināja, nepievērsdama uzmanību replikām.

-    Mums kuram tas būtu? nosmīnēja Bigulis.

Tajā brīdī Soņka uzsprāga.

-    Mums tas nozīmē visiem! Man, tev, visiem tiem, kuru te nav. Mēs esam viena ģimene. Mums katram savas intereses, savas kaislības, savi talanti, savs liktenis. Bet mūs tik un tā sauc vienādi par zagļiem. Un mēs esam atbildīgi par to, kas ar katru no mums notiek. Ja dzīvosim un strādāsim bez savstarpējas palīdzības un atbalsta, mūs izķers, iesēdinās un nobeigs! Sasēdinās caurā baržā, izvedīs kādā līcī un noslīcinās, kā apslīcināja mūsu brāļus, ar kuriem mēs lepojāmies un no kuriem mācījāmies. Tāpēc es aicinu nemeklēt naidniekus starp savējiem, nevajāt un nesist citam citu nost skaudības vai aizdomu dēļ, bet gan palīdzēt izdzīvot. Mēs esam biedri. Viena ģimene. Tas ir mūsu spēks, mūsu glābiņš un nākotne!

Pēc meitenes kaismīgās runas istabā iestājās smags un domīgs klusums, bet mazais Timka pēc brīža teica:

-     Gribētos dzirdēt, ko saka cienījamais zaglis Levits Sandanovičs.

Visi pagrieza galvas uz Levita Lazareviča pusi, viņš negribīgi iin lēni piecēlās, nokrekšķinājās, paklanījās.

Ar zagļiem jārunā, kājās stāvot.

Lai laikus aizlaistos? Smukulītis gribēja būt asprātis.

Lai izrādītu cieņu un godu profesijas brāļiem. Sandanovičs brīdi klusēja, tad paraustīja plecus. Ko es, vecs un slims zaglis, varu teikt pēc tiem vārdiem, ko pateica šī skaistā un no skata Irauslā meitene Soņa jeb Soņa Zelta Rociņa, kā viņu pie mums godā… Cienījamie zagļi, teikšu tikai vienu, pašu svarīgāko. Meitenei taisnība. Dzīvot nošķirti mēs nevaram. Jo mūs samīs kā kuslus kaķēnus. Tas nu ir mans sakāmais, ja kādu tas interesē. Un vēl kaut ko gribu teikt jūsu ausīm, zagļu kungi. Mēs nevaram pieļaut pat domu, ka mūs vadītu sieviete. Tas nevar būt, jo tādas sievietes nav bijis. Bet nu ir tas retais un droši vien laimīgais gadījums, kad tāda sieviete radusies. Izrādiet viņai cieņu, pacietību un sapratni, kungi.

* * *

Bija vēls rudens, laiks tāds, ka saimnieks savu suni nedzen ārā vējš, lietus, aukstums; un pēterburdziešu vasarnīcas, kas atradās kilometrus desmit no pilsētas, šķita tukšas un izmirušas.

Uz ceļa, kas veda uz ciemu, parādījās trīs pajūgi. Tie brauca ātri un droši, it kā labi pazītu šīs vietas.

Pajūgi apstājās pie divstāvu mājām, kas slēpās aiz augstiem žogiem. Izkāpa cilvēki, galvenokārt vīrieši spēcīgi un drūmi. Vīrieši bija deviņi, starp viņiem arī Smukulītis, Ņirga un Bigulis. Bija arī Soņka. No garā melnā mēteļa kabatas viņa izvilka greznu pulkstenīti un izrīkoja: Sadalāmies pa trim, pēc stundas visiem jāatgriežas. Man nāks līdzi Ārons un Smukulītis.

Uzbrucēji aši sadalījās pa trim un bez kavēšanās devās uz izraudzītajām mājām. Katrai grupai bija līdzi vairākas izturīgas ādas somas.

Soņkas komanda piegāja pie tuvākajiem vārtiem, Arons paraustīja vārtiņus viss bija aizslēgts. Daudz nedomādams,

Smukulītis pārlēca pār žogu, atvēra vārtiņus no iekšpuses, un kompānija bez trokšņa iegāja vasarnīcas pagalmā.

Māja bija tukša un klusa. Ārons metās pirmais, aizraudams ari pārējos. Uzkāpa verandā, mēģināja atvērt durvis tās bija ciet. Ārons pieliecās pie atslēgas cauruma, ar mazo lauznīti pabikstīja, un durvis čīkstēdamas atvērās.

Kad zagļi bija iekšā, Smukulītis sadabūja divus petrolejas lukturus un aizdedza.

-    Es eju uz otro stāvu, Soņka klusi teica, paņēma vienu lukturi un kāpa augšā.

* * *

Augšstāvā bija trīs vai četras istabas. Apgaismodama ar lukturi ceļu, Soņka iegāja tuvākajā istabā. Izskatījās pēc bērnistabas. Zagle profesionāli veikli vēra vaļā galdu un skapīšu atvilktnes, bet neko vērtīgu neatrada. Katram gadījumam paķēra bērnu aproci un pāris sudraba karotītes, un devās uz nākamo istabu.

Soņa vispirms atvēra drēbju skapjus un pārsteigumā gandrīz iesvilpās: tur bija dārgi kažoki, mēteļi, cepures, apavi.

Meiča vilka ārā apģērbus un tajā brīdi saklausīja kāda cilvēka klusus soļus. Viņa sastinga. Soļi tuvojās klusi, zaglīgi.

Soņa saērcināta jautāja:

-    Kas te ir? Vai tu, Āron? Gaidi lejā, es pasaukšu!

Bet atbildēja sievietes balss:

-    Kas te ir? Ko jums vajag?

Meitene piespiedās pie sienas aizdurvē un brīdī, kad nācēja pārkāpa pār slieksni, pacēla lukturi.

Pārsteigumā Soņa iekliedzās. Viņa nevarēja kļūdīties tā bija pane Helēna.

-    Ko jūs te darāt? stingri noprasīja kundze. Ko jums vajag?

-     Pane! skaļā čukstā izdvesa Soņa un metās pie sievietes.

-    Ak, mans Dievs, pane Helēna, tā esat jūs!

-     Kas jūs esat? kundze bija apjukusi, tomēr pazina Soņu.

-    Sura? Vai tiešām jūs?

Es, pane Helēna! Tā esmu es Sura! Soņa Zelta Rociņa. Vai pazināt?

Ak, tētīt, kā es izbijos… Ko jūs te meklējat, Soņečka?

Jūs, pane Helēna! Jūs meklēju. Vairākus gadus meklēju un nu esmu atradusi.

-    Bet kas ir tur lejā? Ko tie grib?

-    Mani biedri. Viņi palīdzēja man atrast jūs.

-    Neko nesaprotu.

-    Gaidiet mani te, tūlīt būšu.

Soņka noskrēja pa trepēm, klusām pasauca: Āron! Smukulīt! Šurp!

-    Soņa! Ārons atsaucās. Te būs labs ķēriens.

-    Nāc šurp, es teicu!

Vīri nelabprāt un izbrīnīti atstāja iesākto un devās pie Soņas.

-    Ātri uz ielas, gaidiet mani tur.

-    Kas noticis? Smukulītis nesaprata. Uzskrēji kādam virsū?

-    Vēlāk paskaidrošu. Aši uz ielas! Un nedomājiet te kaut ko paņemt.

Zagļi pilnīgā nesapratnē izgāja, bet Soņa atkal uzskrēja augšā.

Helēnas kundze mulsumā stāvēja pie kažoku un mēteļu kaudzes uz grīdas un jautāja meitenei:

-    Ko tas nozīmē? Kāpēc tu to visu esi izsviedusi?

-   Es meklēju sev atbilstošu apģērbu. Soņa ātri attapās. Nospriedu, ka jūsu te vairs nav, bet ārā vējš un lietus. Redzat, kas man mugurā? Bet es noteikti visu būtu jums atdevusi! Es zvēru, pane Helēna!

-    Bet kā tu uzzināji, ka esmu tieši šajā vasarnīcā?

-    Kaimiņi pateica.

-    Laikam Marja Petrovna?

-    Neatceros… Jauka paveca dāma.

-      Jā, laikam Marja Petrovna. Es vairāk nevienam neesmu stāstījusi, ka vasarnīcā uzkavēšos vēl dažas dienas. Nogurstu no pilsētas, Soņečka, nav ko elpot. Bet te tik viegli, labi. Pat mūsu Povonzkos tik labi nebija!

-    Jā, protams… Bet vai viena nebaidāties?

-    Kas man ko baidīties? Esmu par vecu, lai nopietni baidītos no kāda. Ja ari apzags vai nositis, nedod Dievs, tad tāda būs bijusi Dieva griba.

Helēnas kundze un Soņa sakāra kažokus un mēteļus atpakaļ skapī, un kundze iejautājās: Sen kopš aizbraucāt no Polijas?

-    Sen, jau trīs gadus.

-    Dieviņ tētiņ… Un ko darījāt visu šo laiku?

-    Visu ko. Galvenokārt ar tirdzniecību.

-    Tātad tēvā atsitusies. Ko tirgojāt?

-    Visu, kas gadījās pie rokas.

-    Nu, gluži kā nelaiķis Leiba! Bet vīrs, bērni?

Soņa pasmaidīja.

-    Bija gan vīrs, gan bērni. Viss bija, pane Helēna.

-    Bet kālab tik skumji? Izšķīrāties ar vīru?

-    Izšķīros.

-     Varbūt pasēdēsim, parunāsimies? kundze priecīga ierosināja. Es iekuršu kamīnu, uzsildīšu tēju. Palieciet pa nakti, Sura… Atvainojiet, Soņa. Atceros, jums nepatika jūsu vārds.

-   Nākamreiz. Meitene saņēma pavecās sievietes roku, noskūpstīja. Esmu jūs atradusi un nu vairs nepazaudēšu. Es noteikti atgriezīšos, pane.

-    Vai adresi vismaz iegaumējāt? Jums, jaunajiem, ir caura atmiņa. Un atgādināja: Apvedkanāls, sešpadsmitā māja.

-    Atceros, paldies!

Soņa vēlreiz noskūpstīja kundzei roku un strauji izgāja no istabas.

* * *

Trīs pajūgi ātrā gaitā brauca uz pilsētu. Lietus nemitējās, vējš braucējiem meta pakaļ dubļus un vecās lapas.

Visu ceļu Soņa domīga klusēja, Ārons satraukts ik pa brīdim paskatījās uz viņu. Neizturēja un jautāja: Kas tur bija? Ko tu redzēji, Soņa?

-    Savu bijušo dzīvi, viņa klusi atbildēja.

-    Ko-o?

-    Dzīvi, kas vairs neatgriezīsies.

-    Neko nesapratu.

-    Un nevajag ar'. Tā ir mana dzīve.

-    Kāpēc neļāvi paņemt mantas? Smukulītis ir noskaities. Pārējie arī neapmierināti.

Soņa pagriezās pret viņu un ļoti skaidri pateica: Liec aiz auss, dumiķīt: no bijušās dzīves, tāpat kā no kapiem, neko nedrīkst aiznest. Tas ir nāves grēks, Āron.

* * *

Diena bija apmākusies, logos sijājās smalks lietus. Soņka sēdēja dziļā krēslā, ietinusies šallē. Priekšnamā atskanēja skaļa zābaku klaudzoņa, un viņa smaidīdama izgāja pretī bija atgriezies Ārons. Pamatīgi piedzēries. Meitene mēģināja apkampt Āronu, bet puisis viņu rupji atgrūda un gāja dziļāk. Soņa sekoja.

-    Kas tad tev?

-    Esmu noguris! Vai vīrietim ir tiesības nogurt vai nav? Tāpēc liec man mieru.

-    Tu atkal esi piedzēries?

-    Nevis piedzēries, bet iedzēris.

-    Tev nevajadzētu dzert, Arončik.

-    Kāpēc ne?

-    Mana bērna tēvam jābūt nedzērušam un labam.

Ārons pārsteigumā pat piecēlās kājās.

-    Kas par bērnu?

-    Mūsu. Mums drīz būs puisītis. Vai meitiņa.

Puisis izbrīnījies skatījās, acu nenovērsdams.

-    Kur tu ķēri, ka tas ir mans bērns?

-    Kā bērns tad?

-     Kā es varu zināt? Varbūt Levita Lazareviča. Tev jau ar viņu īpašs amzieris.

-    Ko tu teici?

-    To, ko dzirdēji.

Ārons piecēlās, bet nevarēja lāgā nostāvēt.

-    Zini ko, tu, Soņka Zelta Rociņa, neesi man nekāda sieva. Un svešus bērnus es netaisos audzināt!

Piecēlās arī Soņka.

-    Tad tā tu man atbildi?

-    Tā es tev atbildu. Varbūt tev pāri gājuši visi mūsu "biedri". Viss zagļu eskadrons nojājies!

Tajā brīdī Soņka viņam iesita no visa spēka, tieši pa muti.

No tāda zvēliena Ārons galīgi apstulba, bet tad ierēcās, metās meitenei virsū un nogāza uz grīdas. Viņš sita nežēlīgi un ilgi, kā jau dzērumā. Viņa aizklāja seju, pierāva klāt ceļgalus, lai sitieni netrāpa pa vēderu, nekliedza, tikai centās izvairīties un smagi vaidēja.

* * *

Karla fon Mela juvelieru veikals, pats bagātākais pilsētā, atradās tieši Fontankā.

Pusdienlaikā pie tā apstājās divzirgu kariete, no tās uzkumpuša sulaiņa pavadībā izkāpa eleganta dāma ar plīvuru pār seju un devās iekšā. Šī dāma bija Soņka, bet sulaiņa lomā neviens cits kā Smukulītis. Viņš palika gaidīt Soņu uz ielas, nemanāmi piemiedza aci Ņirgām, kurš sēdēja kučiera vietā.

Tikko Soņa bija iegājusi veikalā, viņu tūdaļ saņēma labi iedresēts pārdevējs, kurš palīdzēja novilkt dārgo kažoku un pieveda pie slaidā un kalsnējā Karla fon Mela, minētā veikala īpašnieka.

-     Laipni lūdzu, cienītā, vācietis galanti paklanījās un ar jūtamu akcentu teica: Kas jūs atvedis uz mūsu veikalu? Ziņkāre vai vēlme nopirkt kaut ko?

Soņka nevērīgi pasniedza viņam savu vizītkarti, un vācietis izbrīnījies iepleta rokas.

-     Jūs esat doktora Lifsica laulātā draudzene? Paša slavenākā pilsētas psihiatra sieva?

Apmeklētāja augstprātīgi klusēja, nesteidzīgi iedama gar letēm.

Vēlos apskatīties, bet pirkt pēc tam. Parādiet man savu jaunāko kolekciju, viņa pavēlēja, jauki izrunādama guturālo "r".

Kaklarotas? Gredzenus? Brošas? fon Mels bija patīkami pārsteigts par pircējas vērienu.

-    Visu, kas ir.

Vācietis mīļuprāt ņēma ārā visdārgākās un modernākās rotaslietas un lika tās bagātajai klientei priekšā. Soņa vērīgi un kritiski pētīja visu piedāvāto, šo to nepieņēma un atstūma sānis, beigās atstāja divus gredzenus, trīs kaklarotas un trīs ļoti dārgas, briljantiem nosētas piespraudes.

-    Šos es ņemu.

-    Summa pieklājīga trīsdesmit tūkstoši rubļu.

-    Jūs nedzirdējāt?

-    Atvainojiet. Kā vēlaties maksāt? laipni izlocījās ieintriģētais veikala īpašnieks. Skaidrā naudā vai ar rēķinu?

-    Ar rēķinu. Rēķinu uz mana vīra, Samuila Lifsica, vārda.

-    Kad pavēlēsiet nogādāt pirkumu jums?

-    Šodien uz trijiem dienā. Adrese vizītkartē norādīta.

Soņa palūkojās mazā greznā pulkstenīti.

Pārdevējs tūlīt ņēmās viņai apvilkt dārgo kažoku. Karls fon Mels pats personīgi vēlējās pavadīt jauno pircēju līdz ārdurvīm. Smukulītis palīdzēja iesēsties karietē, Ņirga uzšāva zirgiem, un kariete aizjoņoja uz Ņevas prospekta pusi. Veikala īpašnieks, uzticības pilnais vācietis Karls fon Mels, noskatījās pakaļ laipni un pateicīgi.

* * *

Doktors, vīrs ar elegantu profesora bārdiņu, skatījās uz jauno skumjo apmeklētāju ar izpratni un līdzjūtību. Viņa nomākta sēdēja uz krēsla maliņas.

-   Esmu daudz jaunāka par savu vīru, Soņa stāstīja. Starpība vairāk nekā trīsdesmit gadu. Viņš beidz mani nost, un tam neredz gala: ar greizsirdību, aizdomām, skopulību! Viņš ir slims. Nopietni slims. Psihiski. Viņš ir patoloģiski rijīgs. Jūs nespējat iedomāties, kas ar viņu notiek, kad runa ir par naudu! Viņam šķiet, ka es to šķiežu pa labi un pa kreisi, ka it kā pērku dārgas rotaslietas, dāvinu tās draudzenēm, mīļākajiem, vienkārši nejauši sastaptiem kungiem… Viņš ir spējīgs ielauzties pie svešiem cilvēkiem un pieprasīt apmaksāt kaut kādus rēķinus, ar kuriem man nav nekāda sakara! Soņa neizturēja un apraudājās. Es nespēju ar viņu vairs dzīvot, viņš mani nobeigs. Man kauns ar viņu rādīties sabiedrībā! Es jūs lūdzu, doktor, izmeklējiet viņu, izārstējiet! Es taču patiesi mīlu viņu. Bet slimība neļauj man sajust viņu kā cilvēku, kā vīrieti, kā manu vienīgo pavēlnieku…

-    Jā, ārsts ar sapratni nopūtās, tas simptoms man pazīstams, un viņš paskatījās uz brīnumskaisto meiteni. Pierakstiet viņu uz pieņemšanu.

-   Viņš negribēs. Šurp viņu var atvest tikai ar mānīšanu.

-    Piemēram?

-    Piemēram, jums it kā būtu jāapmaksā mani rēķini par dārglietām.

Ārsts iesmējās: Tie nu gan ir murgi. īsti murgi!

-   Redziet, tādos murgos es dzīvoju, doktor.

-   Tātad man būtu jāsamaksā jūsu rēķini? Un par kādu summu, pieņemsim?

-   Nu, teiksim, par trīsdesmit tūkstošiem rubļu.

Livšics iesmējās vēl skaļāk.

-    Jautājums vienīgi, kad un kam es varētu pirkt rotaslietas par tādu summu! Nevienam! Pat savai mīļotajai Sārai es neko vairāk kā par simt rubļiem neesmu dāvinājis.

-     Lūdzu, Soņa lūdzoši raudzījās uz viņu, palīdziet! Piespēlējiet man: it kā es jau būtu nopirkusi rotaslietas par trīsdesmit tūkstošiem. Bet es neesmu tās pirkusi. Lūdzu… Viņa nolaida skatienu un klusi atzinās: Esmu stāvoklī jau ceturtajā mēnesī.

Doktora nams, kas vienlaikus kalpoja arī kā dziednīca, atradās pavisam netālu no Ņevas prospekta, tāpēc Karla fon Mela pajūgs ieradās norādītajā vietā tieši noteiktajā laikā trijos dienā.

Juvelierveikala īpašnieks, ko pavadīja žirgtais pārdevējs, izņēma no ratiem dārglietu kārbu, un tajā brīdī pa mājas vārtiem viņiem pretī iznāca sulainis Smukulītis un kučieris Ņirga.

-    Jūs pie Sofjas Andrejevnas kundzes? Ņirga noprasīja dobjā basā.

-    Tieši tā, vācietis smaidīja pretī. Esmu atvedis rotaslietas, ko Lifsica kundze manā veikalā izvēlējās.

-    Kundze jūs gaida.

Dūšīgais pārdevējs palika pie ratiem, bet fon Mels Smukulīša pavadībā iegāja doktora namā. Priekštelpā jau stāvēja Soņka. Ar atklātu un līksmu smaidu viņa ieveda vācieti kādā istabā.

-    Jūs esat punktuāls īsteni vāciskā garā, viņa sacīja, palaizdama juvelieri pa priekšu.

-    Es jau arī esmu vācietis, viņš priecīgi iesmējās, nolika kārbu uz galda un vēra vaļā. Man jums jāatzīstas, ka reti nācies sastapt dāmu ar tik izsmalcinātu un kaprīzu gaumi. Jūs izvēlējāties pašas skaistākās lietas, kādas vien ir manā veikalā. Esmu pat ar mieru piedāvāt jums nelielu atlaidi.

-    Pateicos.

Soņka izņēma dārglietas, pielika kaklarotu pie krūtīm, pielaikoja piespraudes, papriecājās par gredzeniem.

-    Cik tas maksā, ja atrēķina atlaidi?

-    Divdesmit astoņus tūkstošus rubļu, kundze.

Jaunā sieviete piegāja pie durvīm un norādīja uz istabu garā gaiteņa pašā galā: Tur kabinetā jūs gaida mans vīrs. Ieejiet, un viņš samaksās.

-    Atvainojiet, kā sauc jūsu vīru?

-    Lifsics Samuils Emiļjevičs.

-    Nu, saprotams, Samuils Emiļjevičs! vācietis saņēma dāmas roku, noskūpstīja. Vēlreiz pateicos. Kā saka pie mums Vācijā dankeschonl

-    Bitte schonl viņa atbildēja ar apburošu smaidu.

Tiklīdz Karls fon Mels bija izgājis no istabas un pavēris doktora kabineta durvis, Soņka aši pagrāba dārglietu kārbu un pamāja Smukulītim, kurš jau stāvēja, gatavs skriet.

Skriešus viņi laidās pa kāpnēm lejā, pirmajā stāvā padrāzās garām medmāsām, kas veda uz procedūrām kādu nelaimīgo, un izmetās pagalmā. Ielēca karietē. Ņirga no visa spēka uzšāva zirgiem pa muguru, un kariete aizjoņoja; vienīgi pārdevējs, kas sēdēja fon Mela pajūgā, izbrīnījies noraudzījās tai pakaļ.

* * *

Karls fon Mels iegāja kabinetā, laipni paklanījās.

-     Sveicināti, doktor Samuil Lifšica kungs. Es esmu Karls fon Mels. Jūsu sieva par mani ir runājusi?

Lifsics ar interesi skatījās uz viņu, pamāja, norādīja uz krēslu.

-    Ir runājusi. Un diezgan sīki. Sēdieties.

-    Pateicos.

Vācietis apsēdās un, smalkjūtīgi gaidīdams, nenovērsa skatienu no psihiatra.

-    Stāstiet, ārsts rosināja.

-    Vai viņa nosauca summu?

-    Jā, trīsdesmit tūkstošus rubļu.

-    Aiz cieņas pret jums un jūsu burvīgo kundzi es piedāvāju atlaidi. Tagad summa ir divdesmit astoņi tūkstoši.

-    Brīnišķīgi. Un kas tajā sumā ietilpst?

-    Divas kaklarotas, trīs gredzeni un trīs piespraudes.

-    Viņa to nopirka?

-    Jā, viņa nopirka. Rotaslietas atrodas te, viņas istabā.

-    Pat tā?! Un kur tad problēma?

-    Jums jāsamaksā.

Ārsts apjuka: Man?!

-    Jums. Tā teica jūsu sieva.

Ārsts piecēlās un ar profesionāļa smaidu sejā pagājās pa kabinetu.

-    Tik interesanta gadījuma manā praksē nav vēl bijis. Viņš apstājās vācieša priekšā un jautāja: Sakiet, cienītais… Bet kāpēc tieši man jāmaksā par jūsu sievas pirkumiem?

Vācietis izbrīnījies blenza uz viņu: Nesaprotu.

-    Sieva izvēlējās pirkumus, vai ne? -Jā.

-    Jūs tos atzinīgi novērtējāt.

-    Viņai ir izcila gaume.

-    Nu, tad arī maksājiet par viņas izcilo gaumi!

-    Bet kāpēc es? Karls fon Mels pielēca kājās.

-    Kas tad es?

-    Jūs! Skaidrs, ka jūs!

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka jūs esat burvīgās jaunās sievietes vīrs.

-    Es esmu viņas vīrs? -Jūs!

-    Un kas jūs esat?

-    Es esmu vācietis! Fontankas juvelieru veikala īpašnieks!

-    Un es, jūsuprāt, esmu imperators Napoleons?

-    Kāpēc? Manuprāt, jūs esat doktors Lifsics.

-    Bet jūs esat prātā jucis! Lifsics galīgi zaudēja savaldīšanos. Un jūs sen jau laiks ārstēt! Jūsu sieva man visu par jums pastāstīja!

-   Mana sieva? Viņa neko nevarēja pastāstīt. Viņas šeit nav, viņa ir Vācijā. Es pagaidām esmu šeit viens!

-    Un kas tad ir tā jaunā sieviete?

-    Tā, kura pirka briljantus? Jūsu sieva. Jūsu jaunā skaistā sieva!

-    Mana sieva ir Sāra! Viņa ir veca! Un briljantus nekad nav pirkusi!

-    Maksājiet man naudu, divdesmit astoņus tūkstošus! iekliedzās satracinātais vācietis.

-   Sanitāri! doktors Lifsics metās pie durvim. Sasieniet viņu, viņš ir traks! Uz slimnīcu!

Kabinetā iedrāzās trīs sanitāri, uzklupa pārbiedētajam juvelierim un sasēja viņu jo cieši ar stipriem palagiem.

* * *

Drīz vien Soņa jau bija viesnīcā. Smukulīša un Ņirgas pavadībā viņa devās uz savu numuru un negaidīti ieraudzīja gaitenī Āronu. Viņš mēģināja apturēt meiču, bet viņa zagļiem īsi pavēlēja: Aizvāciet viņu.

Abi saķēra Āronu, viņš lūdza: Tikai divus vārdus, Soņa…

-    Es jau visu zinu.

-    Nezini. Es gribu, lai tu man piedod.

-    Bet es gribu, lai tu vācies prom.

-   Soņa!

-    Lasies!

Zagļi atkal ķērās pie Ārona, un Ņirga gribēja zināt skaidri:

-    Soņa, vai ieklapēt šo?

-    Laidiet vaļā. Dzīve jau tāpat viņu ir situsi.

Kad Āronu veda prom pa gaiteni, viņš pagriezies nokliedzās:

-   Skaties, kuce, ka nenožēlo! Pati atrāposi, bet būs par vēlu to pazemojumu es nepiedošu, nepieņemšu! Un tavu izdzimteni neatzīšu!

Zagļi atskatījās uz saimnieci, un viņa pamāja: Sadodiet šim, bet tā, lai nepaliek par kropli.

* * *

Viesnīcas numurs, kurā bija apmetusies Soņa, bija plašs un diezgan dārgs. Zagle gulēja uz krāšņa dīvāniņa un lasīja, kad pie durvīm pieklauvēja. Ņirga, kurš priekštelpā snauda un pildīja miesassarga pienākumus, aši piecēlās un cauri durvīm noprasīja, kas tur ir.

-   Lūdzu, atveriet, atbildēja vecīga balss. Vai šī ir tā vieta, kur pieņem bezpajumtniekus un nosalušos?

Soņa uzreiz pazina vecā zagļa Levita Sandanoviča balsi un pieskrēja pie durvīm.

Ņirga ielaida veco, un meitene iespiegdamās metās viņam ap kaklu.

-    Nu, nu, rāmāk! vecais ņurdēja. Ja domā, ka man ir divdesmit, tu smagi kļūdies.

Sandanovičs ienāca numurā, atdeva Ņirgām smago spieķi un slapjo platmali, bet pats labpatikā atlaidās krēslā.

-    Gribu uzdot jums jautājumu, meitēn! Kāpēc tā iznācis? Jauna un skaista dāma mitinās lepnos, dārgos apartamentos, uzturas, jādomā, skaistu vīriešu sabiedrībā, bet vecam ebrejam tiek vienīgi viņa trumi, slikts laiks un briesmīgas vecenes?

Soņa iesmējās: Paies laiks, un ari es kļūšu veca, ari man būs trumi un briesmīgi veči.

Levits Lazarevičs pasmaidīja.

-     Vai nav brīnums? Jūs vēl neesat veca, bet briesmīgais vecis jau atnācis!

Meitene piesēdās blakus, apkampa viņu.

-    Esmu noilgojusies.

-    Iegaumējiet, jaunkundz: sentimentalitāte ir zagļa pats galvenais ienaidnieks. Saņemiet sevi rokās, bērns. Pat manā klātbūtnē. Un vēl nekad neiemīlieties! Iemīlējies zaglis ir pats dumjākais radījums pasaulē. Tādā stāvoklī viņam ir tikai viens ceļš uz katorgu. Vecais virs iesmējās un viltīgi jautāja: Atzīstieties, mana jaukā, tā bijāt jūs, kas iespundēja Kārlu fon Mela kungu psihiatriskajā?

-    Kur jūs to ņēmāt?

-     Jūsu skaidrajās acīs! Zaglis izņēma no kabatas saburzītu avīzi un nolika uz dīvāna. Man, vai zināt, jūsu izlēciens patīk, tas ir izsmalcināts un talantīgs.

Ņirga bija atnesis paplāti ar tējas servīzi un ar savām milzīgajām neveiklajām rokām lēja tasītēs tēju.

Sandanovičs mīlīgi paskatījās uz meiteni, nolaida skatienu zemāk uz viņas vēderu.

-    Ko gaidām puiku, meiteni?

-    Ko Dievs dos.

-     Bet, lai bērns piedzimtu vesels un mierīgs, profesija uz laiku jāaptur! Tāds ir mans padoms, bērniņ.

-    Mēģināšu.

-    Ko nozīmē mēģināšu? Vai jūs nespējat apstāties?

-    Grūti. Tā ir kā kāršu spēle. Neiziesi kādu dienu darbiņā un jūc prātā.

Sandanovičs ar sajūsmu raudzījās uz Soņku.

-    Varu secināt, ka esat kļuvusi par īstu zagli. Tomēr īstai zaglei dažreiz jākļūst par sievieti. Vai nu tad, kad mīl, vai tad, kad nes sevi jaunu dzīvību.

* X*

Numurs viesnīcā "Astorija" bija grezns daudz istabu, pie visām sienām spoguļi, smagas kristāla lustras.

Soņa tieši tajā brīdī sēdēja pie trimo un mēģināja apvīlēt savus garos, labi koptos nadziņus, kad atskanēja klauvējiens un numurā ienāca jauniņa istabene.

-     Reida kundze, viņa teica, pie jums kungs no juvelieru veikala.

-    Aiciniet iekšā.

Numurā ienāca jauns cilvēks ar labām manierēm, modernā apmetnī. Viņam rokās bija neliela kārba, pārsieta ar košu lentīti. Apmeklētājs zemu paklanījās:

-    Ivans Studeņeckis, pārdevējs.

-     Sofja Vladislavovna. Lūdzu, burvīgā meiča jauki pasmaidīja, pavērsdama pret viņu savu dekoltē. Nāciet un parādiet.

Jaunais cilvēks nolika futrāli uz galdiņa, atsēja lentīti un uzmanīgi izņēma visās varavīksnes krāsās zaigojošu dārglietu.

Soņkai iemirdzējās acis.

-    Burvīga.

-    Jā, kundze, pārdevējs piekrita, sajūsmināts skatīdamies uz pircēju, īsts brīnums.

Viņa paņēma kaklarotu rokās, mīļi pētīja to, grozīja gan spuldzes gaismā, gan saules gaismā pie loga.

-    Kāda ir šī brīnuma cena? jaunā sieviete nodūdoja.

-      Cena ir neiedomājama… Simt divdesmit tūkstoši rubļu, pārdevējs atbildēja un tūlīt piebilda: Bet ir tā vērta. Eiropā tādu, jādomā, nav vairāk kā desmit eksemplāru.

-    Es ticu, Soņa pamāja un atkal priecājās par kaklarotu, tad koķeti paraudzījās uz jauno vīrieti. Bet ja es palūgtu jūs izdarīt man pakalpojumu?

-    Kādu, kundze? Izdarīt jums pakalpojumu tā būtu laime.

-     Paldies, mīļais. Lieta tāda, ka mans vīrs ir vecs un visnotaļ skops kungs. Viņam pat neliela atlaide šķiet dāvana. Ne tik daudz materiāla, cik morāla.

-    Un kāda atlaide būtu pa prātam jūsu cienītajam?

-    Pavisam neliela. Tikai desmit tūkstoši rubļu.

Pārdevējs, joprojām ar sajūsmu raudzīdamies jaunajā sievietē, gandrīz čukstus noteica: Sofja Vladislavovna, es lūdzu man visžēlīgi piedot… bet, ja liktenis būtu aplaimojis mani ar tādu sievu kā jūs, es ierīkotu briljanta vannu, kurā spoguļotos kundzes lieliskais augums.

-    Jūs man glaimojat, Soņa nolaida acis.

-     Es runāju no sirds, Sofja Vladislavovna. Esmu jūsos iemīlējies.

-     Ai, nē! meiča iesmējās un pacēla daiļos pirkstus. Esmu precēta sieva un cenšos nekrāpt savu laulāto draugu, lai gan īpašu jūtu pret viņu man nav.

-    Vai atļausiet vismaz retumis jūs apciemot?

-    Paskatīsimies… Bet vispirms par atlaidi.

Pārdevējs, vēl arvien acu no viņas nenolaidis, kā hipnozē teica:

-    Protams, mans saimnieks var mani pat atlaist par patvaļību, bet es jums samazinu cenu par pieciem tūkstošiem. Lai jūs varētu nēsāt šo kaklarotu un mirdzēt tajā.

Soņka ar smaidu noskūpstīja nosarkušo pārdevēju uz vaiga.

-    Jūs esat brīnumjauks! Viņa atvēra atvilktni, ielika tur futrāli ar kaklarotu un vienlaikus izņēma naudas somiņu. Esiet uzmanīgs, naudai patīk, ka to skaita.

Viņa apsēdās uz pufa, pārdevējs nometās blakus, it kā nejauši apskaudams meitenes šmaugo vidukli.

Soņa sāka skaitīt simtrubļu banknotes.

-    Piecsimt… divi tūkstoši., seši tūkstoši… desmit… trīspadsmit… tūkstoši…

Pēkšņi pie durvīm klauvēja. Pārdevējs uzreiz atlaida meitenes vidukli un piecēlās. Soņa iebāza naudas somiņu un saskaitīto naudu dziļāk atvilktnē un dusmīgi uzsauca:

-    Kas tur ir?

Numurā atkal ienāca tā pati istabene.

-    Piedodiet, kundze, bet jūs lūdz iznākt ārā.

-    Kas? Soņa bija saērcināta.

-    Kaut kāds kungs. Saka, runa esot par pilnvaru no jūsu vīra.

-    Kā vienmēr nelaikā. Meitene piecēlās un lūdzoši bilda jaunajam vīrietim: Patiešām, uz piecām minūtēm! Tad izņēma no atvilktnes naudas somiņu un atvainojās vēlreiz: Naudu tomēr paņemšu… Es taču galīgi nepazīstu jūs.

-    Protams, Sofja Vladislavovna! Es jūs saprotu.

Soņa steigšus pārlaida acis numuram, kaut ko atcerējās.

-    Lai jums nebūtu garlaicīgi, viņa paņēma grāmatu, ko tikko bija lasījusi, un sniedza pārdevējam. Saistošs romāns, franču beletristikas šedevrs. Franču valodu protat?

-    Bez šaubām, kundze.

-    Nu, tad palasiet, būs interesanti. Viņa vēlreiz nomutēja pārdevēju uz vaiga un izgāja.

Jaunais cilvēks pavadīja viņu ar mīlestības pilnām acīm un atvēra romānu.

Stingri turēdama rokās somiņu, Soņa steigšus kāpa lejup pa platajām kāpnēm. Pie "Astorijas" ārdurvīm stāvēja pieklājīgi ģērbtie

Smukulītis un Ņirga. Soņa jau devās pie viņiem, kad notika neparedzētais. Viņai pretī nāca neviens cits kā kņazs Orlovskis. Kā arvien, viņš bija pamatīgās burās.

-    Dieviņ tētiņ! viņš iesaucās, rokas izpletis. Vai tik tā neesat jūs, ilgotā?

Soņka apstājās, stingri noprasīja: Ko jūs vēlaties?

-    Tā taču esat jūs! huzārs iesaucās. Noteikti jūs! Vai atceraties nakti manā pilī?

-     Lieciet man mieru! Soņa atgrūda kņazu. Jūs esat piedzēries.

-    Bet jūs esat zagle. Un es nekavējoties izsaukšu policiju.

Viņš ar acīm sāka meklēt policistu, bet tajā brīdī piesteidzās

Ņirga un Smukulītis.

-     Grāfien, uzkumpušais teica, jūs gaida vīrs. Pēc stundas jums ir pieņemšana!

-     Kāds vīrs? Kāda pieņemšana? Neviens neko nenokavēs! kņazs skaļi kliedza, turēdams meiču aiz rokas. Tūlīt mēs visu noskaidrosim!

-    Ko jūs atļaujaties? Soņka atgrūda huzāru vēl stiprāk. Jums būs darīšana ar manu vīru, grāfu fon Reidu!

-    Ar kādu grāfu?

-    Grāfs fon Reids šodien pat uzmeklēs jūs, un jums būs jāatbild par savu izlēcienu duelī!

-    Tad es ar prieku sacaurumošu viņa izkurtējušo pauri!

-     Vai viņš jūsējo! Soņka izmeta un kopā ar abiem zagļiem izsteidzās ārā.

* * *

Jaunais cilvēks pa to laiku vēl arvien sēdēja viesnīcas "Astorija" numurā un aizrautīgi lasīja grāmatu. Beidzot viņš attapās, paskatījās pulkstenī un atklāja, ka jau pagājusi vairāk nekā stunda. Nolicis lasāmo, viņš palūkojās gaitenī, bet tur nebija neviena cilvēka, un viņš ienāca atpakaļ. Uzmanīgi atdarīja atvilkni, kurā vajadzēja atrasties futrālim ar dārglietu. Futrālis bija vietā.

Pārdevējs atvēra to un ieraudzīja: kaklarotas nav. Drudžaini pārmeklējis atvilktni vēlreiz, viņš neatrada ne kaklarotu, ne naudu.

Nelaimes putns saguma uz pufa šausmās un izmisumā.

* * *

Dzemdības notika nevis hospitālī, bet viesnīcas numurā, kur Soņa bija apmetusies jau diezgan pasen. Cilvēku bija daudz: turp un atpakaļ skraidīja bērnu saņēmējas, klusēdami notiekošo vēroja zagles draugi Ņirga, Smukulītis, mazais Timka. Kā allaž nemanāms un kluss kaktiņā sēdēja Levits Sandanovičs.

Beidzot atskanēja jaundzimušā spalgais kliedziens, un viena no vecmātēm, pabāzusi galvu no dzemdētājas istabas, priecīgi paziņoja: Meitene!

Smukulītis sarūgtinājumā nospļāvās, bet Levits Lazarevičs, uz viņa pusi palūkojies, noteica:

-    Meitene, tātad nākotnē māte. Un, ja māte, tad laidīs pasaulē

jūs, idiotus. Tā ka uz māti labāk nespļaujiet!

* * *

Levits Lazarevičs no Soņkas atgriezās mājās vēlu. Ieliņa bija šaura un tumša. Līdz mājai, kur vecais zaglis dzīvoja, bija atlicis pavisam nedaudz, kad viņam pretī iznāca liela auguma vīrietis garā melnā mētelī un naga cepurē. Sandanovičs ar veca vīra pusaklajām acīm paskatījās uz negaidot iznirušo stāvu un sasita rokas.

-    Āron? Jūs nevarat iedomāties, bet intuīcija jau sen man teica, ka tieši te es jūs reiz satikšu. Ko jūs vēlaties, jaunais cilvēk?

Ārons bija diezgan iereibis. Viņš apgāja vecajam apkārt un atbildēja:

-    Parunāt.

-    Pati labākā vieta. Jūs, protams, vēlaties pateikt man kaut ko ļoti patīkamu?

-    Es nemaz citādi neprotu. No kurienes nāc, vecais kraķi?

-   Nu, katram cilvēkam ir tiesības uz noslēpumu. Tāpēc jūsu jautājumu uzskatu par muļķīgu un atbildēt uz to netaisos.

Levits Lazarevičs gribēja paiet garām, bet puisis viņu apturēja.

-    No Soņkas klamzā?

-    Labi, ja esat tik neatlaidīgs, atbildēšu nāku no Sofjas jaunkundzes.

-    Ko tur darīji?

-     Dzēru tēju, sarunājos, priecājos par mazuli. Jūs taču zināt, ka jaunkundze dzemdējusi?

-    Tavējo, vai?

Sirmgalvis skumji paskatījās uz Āronu ar ilgu skatienu, nopūtās.

-    Zināju, ka jūs esat dumjš, bet nedomāju, ka tik briesmīgi.

Viņš atkal mēģināja paiet iereibušajam garām, bet tas viņu vēlreiz strauji apturēja.

-    Atbildi, ko darīji pie Soņkas?

-    Man liekas, es jau atbildēju.

-    Vai tevis dēļ viņa mani pameta?

-    Kur jūs tādas muļķības esat ņēmis, Āron?

-   Tu viņu pataisīji par galveno starp zagļiem. Bet es paliku tikai tā par notēs puļķi. Sievišķis nedrīkst būt galvenais!

-    Skatoties, pār ko galvenais. Pār jums, protams, ne. Kā var būt galvenais pār to, kura nemaz nav?

-    Es būtu tas, kura nav?

-    Kā jūs domājat, jūs esat? Ak, Āron, nesmīdiniet mani dzīves beigu galā! Gribu nomirt kā nopietns cilvēks. Jūs taču tagad sitīsiet mani?

-    Nē, lakstošos ap jums!

-    Sitiet, ja nebaidāties par sevi, Āron.

Ārons iesita tik stipri, ka vecais nokrita. Puisis ņēmās sist gulošo lamādamies, elsdams un slīdēdams pa dubļiem.

Vēlu naktī pie policijas iecirkņa durvīm pieklauvēja dubļiem un asinīm nošķiedies Ārons. Samiegojies apakšiecirkņa uzraugs viņu saņēma ar aizdomām un nepatiku:

-    Kas esi? Ko vajag?

Ārons ar visiem pieciem iegrāba savos pinkainajos matos un pameta ar roku uz durvju pusi.

-    Tur ir nosists cilvēks.

-    Kāds cilvēks? Kur?

-    Kaimiņu sētā. Viens nosists vecis.

Policists piegāja pie Ārona un ar aizdomām ieskatījās tam sejā.

-    Kā tu zini, ka tas ir vecis?

-    Ieskatījos.

-    Uzvārds?

-   Vai nosistā?

-    Tavs.

-    Ārons Fiksmans.

Iecirkņa uzraugs lāgā nesaprata, par ko šis cilvēks runā.

-    Vai tu nositi, vai?

-   Nē-e! Ārons smagi pagrozīja galvu. Kāpēc es? Laikam dzērumā nozvetējuši.

-    Un pats?

-    Esmu druscīt dūšā… Bet sitis neesmu. Policists paņēma smago šineli un uzmeta plecos.

-    Ejam, parādīsi.

-    Pagaidi, Ārons nedroši pieturēja viņu. Pēc tam parādīšu. Papriekš gribu ko pastāstīt.

Policists negribīgi apsēdās.

-   Nu, runā.

-    Es zinu, kas nosita! Es vispār daudz ko zinu, viņš caur pieri paskatījās uz policistu, pasmīnēja. Par Soņku Zelta Rociņu esi dzirdējis?

-    Kas tā tāda?

-   Zagle, briljantniece. Galvenā visā pilsētā. Viņas cilvēki Levitu nosituši.

-     Levitu? policists nespēja ticēt tam, ko dzirdējis. Levitu Sandanoviču nosituši?

-    Es tak saku! Bet Soņku vajag ņemt ciet. Ja ne, aizlaidīsies, un neatradīsiet.

Iecirkņa uzraugs beidzot bija atjēdzies, paņēma no skapja rokudzelžus, saslēdza Ārona roku ar savējo.

-    Braucam. Galvenajā iecirknī visu pateiksi.

CETURTĀ DAĻA

"Astorijas" izslavētajā numurā bija sapulcējusies visa Soņas zagļu komanda: Smukulītis, Ņirga, Bigulis, Timka un vēl daži. Ārons arī bija klāt un sēdēja netālu no Soņkas kluss un sadudzis. Viņa brīdi klusēja, grīdā lūkodamās, tad pacēla acis.

-     Sandanoviču nogalināja savējie, viņa teica nomāktā balsī. Un mums ir jāuzzina, kurš bijis tas zemiskais nelietis.

-    Kā to var uzzināt? ierunājās Smukulītis. Pat ja tas draņķis ir mūsu vidū, viņš jau neatzīsies.

-    Viņš ir mūsu vidū, Soņa teica.

Zagļi saausījās, sastinga. Blakus istabā ieraudājās mazulis, un auklīte iesteidzās pie viņa. Zagļi saskatījās savā starpā.

-    Soņa, ko tu te cel ļembastu? Tie ir nepatiesi apvainojumi! Ņirga bija sašutis. Gribi, lai starp mums ceļas naids?

-    Nē, tieši otrādi, es gribu, lai mēs kļūstam vēl draudzīgāki. Šo riebekli uzrādīt ir tas pats, kas izraut sāpošu zobu. Viņa vērīgi noskatīja visus sēdošos. Kurš pirmais atnesa ziņu, ka Levits nogalināts?

Visi paskatījās uz Āronu.

-     Tu domā, ka tas draņķis esmu es? viņš nervozi norija siekalas.

-    To es neesmu teikusi, Soņka atbildēja. Kā tu uzzināji, ka vecais ir beigts?

-     Kā uzzināju? Nejauši ieraudzīju, un tā ar' pazinu. Un tad policijā…

-    Ko policijā? Tu biji policijā?

-   Nu, aizgāju, paziņoju… Lai nav aizdomu.

-    Kādu aizdomu?

-     Aizdomu uz mums, uz zagļiem. Lai meklē slepkavu citā vietā.

-    Kāpēc nenāci uzreiz pie mums?

-    Esmu atnācis. Re, kur esmu jūsu priekšā. Arons piecēlās.

-    Ja esmu te svešinieks, tad man īstais laiks lasīties prom. Citādi, tā tik skaties, vēl uzvels visu man.

-   Sēdi! Soņa pavēlēja.

-    Ko te komandē?! Ārons bija sašutis. Ne es tev kāds vīrs, ne kompanjons. Ko viņa grib? Un vispār, kāpēc jūs, zagļi, bābai pakļaujaties? Salaiž ragos, sarīda, un meklē nu vainīgo!

Meitene pavilka galda atvilktni un izņēma melnu cepuri ar ādas nagu.

-   Tava?

-   Nu, mana, Ārons atbildēja pēc mirkļa un nobālēja. Kāpēc tā ir te?

-   Tev tā nokrita.

-    Kur?

-    Tur, kur tika nogalināts Levits Lazarevičs.

-    Atkal jau! Ārons metās uzbrukumā. Vīri, aizstāviet mani no tās riebekles! Neesmu nogalinājis Sandnoviču! Zvēru!

Soņa paņēma cepuri, izgrieza uz otru pusi, un visi ieraudzīja uz oderes tumšus sakaltušu asiņu traipus.

-   Viņš pats man nāca virsū! nāvīgi pārbijies, puisis atrāva vaļā krūtežu. Aiz greizsirdības! Viņš man uzklupa, es aizstāvējos! Viņas dēļ man uzklupa! Soņkas dēļ! Viņa ir slepkava, nevis es, viņa visu savārīja! Es neesmu nogalinājis!

-   Kāpēc gāji uz policiju? Smukulītis sagrāba viņu aiz apkakles.

-    Paziņot? Vai uzdancot čečotku?

-     Neesmu dancojis! Neesmu ziņojis! Ārons iebļāvās. Vai citādi būtu šurp nācis?

-     Un kāpēc tad tu atnāci? zaglis nelaida viņu vaļā Lai nedomātu, ka tu tas vainīgais? Vai arī izošņāt nāci?

-    Tavuprāt, es esmu stukačs? Domā, es esmu tas paskudaV. Tas 5nirs[5]7 . Ārons metās uz durvīm. Laidiet mani! Negribu redzēt jūsu purnus!

-    Turiet viņu, Smukulītis turpināja rīkoties.

Ņirga ar Biguļa palīdzību saķēra puisi un ievilka blakus istabā.

-    Nez, ko šis policijā būs sagvelzis? Smukulītis klusi teica.

-     Gan jau nu būs sagvelzis, Soņa pasmīnēja. Tāpēc visiem jānoiet pagrīdē, bet man steigšus jābrauc prom.

Blakus istabā bija dzirdami dobji būkšķi un vaidi tur Ņirga "strādāja" ar Āronu.

Atkal ieraudājās bērns.

* * *

Tā izskatījās kā labi sagatavota un pārsteigumam domāta operācija: pie viesnīcas "Astorija" ārdurvīm vienlaikus pieripoja vairāki segti rati, no tiem izbira vai divi desmiti policistu un visi barā metās iekšā. Policisti skrēja uz to stāvu, kur dzīvoja Soņka. Pārbiedētie viesnīcas kalpotāji izklīda vienā mirklī, lai nemaisītos policistiem pa kājām, viesnīcas viesi pārsteigti grieza ceļu, apkalto papēžu klaboņa skanēja pa visiem stāviem.

Kad pirmie policisti atgrūda numura durvis, viņi neatrada neko citu, kā sīkas izmētātas lietiņas un izgrūstītus krēslus, uz kuriem zagļi vēl nesen bija sēdējuši.

* * *

Soņka izkāpa no līnijdroškas un, spiezdama pie krūtīm satīto mazuli, Ņirgas pavadībā piegāja pie nama ārdurvīm. Ņirga pieturēja meiču zem rokas, palīdzēja viņai uzkāpt trešajā stāvā un parāva zvana aukliņu pie kādām durvīm. Durvis atvēra nepazīstama dāma gados un izbrīnījusies teica:

-    Sveicināti. Pie kā jūs?

-    Pie panes Helēnas. Viņa taču dzīvo šeit? Sieviete sasita rokas:

-    jūs esat Soņa? Protams, pane Helēna šeit dzīvo! Esat īstajā laikā, viņa patlaban ir mājās.

-    Ej, gaidi mani lejā, Soņa pār plecu teica pavadonim un pārkāpa slieksnim.

-    Kas tur atnācis? atskanēja Helēnas kundzes balss.

-    Pie tevis, Ļena. Pārsteigums! māsa atbildēja.

Garajā gaitenī parādījās Helēnas kundze, ieraudzīja Soņku un metās pretī.

-     Dieviņ tētiņ! Tas nu gan ir pārsteigums! Viņa apkampa, noskūpstīja meiteni un uzmanīgi paņēma činkstēt sākušo bērnu.

-    Kas tad te mums ir?

-    Meitiņa, Soņa pasmaidīja. Taba.

-    Taba, Tabiņa… Neparasts vārds.

Viņas iegāja dziļāk.

-   Jā, Helēnas kundze pēkšņi atcerējās. Neesmu taču jūs iepazīstinājusi. Viņa atskatījās uz sievieti, kura bija atvērusi durvis.

-    Šī ir mana māsa, pane Marija, es tev par viņu daudz esmu stāstījusi. Marusja, tas nekas, ja Soņa sauks tevi par pani?

-   Tas pat būs jauki, māsa pasmaidīja un izgāja. Helēna pacēla mežģīnēm rotātās sedziņas malu un ieskatījās mazulītei sejā.

-    Glīta meitenīte. Līdzīga mātei.

-    Pane Helēna, Soņa pārtrauca viņu, man ir pavisam maz laika. Ja drīkst, runāsim par lietu.

-    Par lietu? Protams, drīkst.

Viņas apsēdās viena otrai pretī, un meitene pēc klusuma mirkļa teica:

-    Man steigšus jāaizbrauc no Pēterburgas.

-    Vai kas atgadījies?

-     Ir atgadījies. Izveidojusies tāda situācija, ka man jāaizbrauc vienai, bez bērna.

-     Tu gribi viņu atstāt? Helēnas kundzes uzacis parāvās uz augšu.

-    Jā, es gribu atstāt viņu jūsu gādībā.

Kundze bija acīmredzami apjukusi: Bet man nekad nav bijis savu bērnu… tas ir, bērna.

-    Ja nav bijis, tad nu ir.

Helēnas kundze tik un tā neko nesaprata.

-     Bet kas noticis, Soņečka? Vai tas nekas, ja es tevi tā uzrunāju kā savu meitiņu?

-    Tagad jums būs divas meitiņas es un Taba. Kundze vēlreiz ieskatījās satītajā bērnā.

-    Guļ. Viņa pacēla acis uz meiteni. Vai varu uzdot tev ne pārāk smalkjūtīgu jautājumu?

-    Protams, pane Helēna.

-    Ar ko tu nodarbojies? Kāda ir tava profesija?

Soņka kādu brīdi raudzījās sānis, tad pasmaidīja: Ja es pateikšu, jūs nokritīsiet no krēsla.

-    Nenokritīšu. Es nojaušu, viņa vērīgi ieskatījās Soņai acīs. Tu toreiz… tieši sava "darba" dēļ biji vasarnīcā?

-    Jā, meiča pamāja, esmu zagle.

-    Kas?!

-    Es, pane Helēna, esmu zagle.

-    Tu par to tik vienkārši… Tu tik vienkārši par to runā? Soņa paraustīja plecus.

-    Melot es varu jebkuram, tikai ne jums.

-    Bet kāpēc tā noticis?

-    Tas būtu garš stāsts, bet man nav laika. Soņa piecēlās. Helēnas kundze viņu apturēja.

-    Es neticu. Jūs mānāties.

-    Es teicu patiesību.

-    Bet kāpēc, kāpēc jūs izvēlējāties tādu ceļu?

-    Ceļu neizvēlas. Soņa saņēma kundzes roku, piespieda sev pie sejas. Tas tiek piešķirts no augšienes.

-    Dievs jūs par kaut ko sodījis?

-    Domāju, ka Viņš mani ir apbalvojis, meitene nopietni atbildēja. Jā, es riskēju ik mirkli. Bet tā ir tā dzīve, kas velk uz priekšu ar tādu spēku, ka man reibst galva. Un ticiet man, pane I lelēna, esmu laimīga par savu likteni. Citu likteni es negribu.

Abas kopā viņas aizgāja līdz durvīm, un Soņka uz atvadām teica:

-    Naudas grūtību nebūs ne jums, ne meitiņai. Es pielikšu visas

pūles. Noskūpstījusi uz vaiga veco kundzi, viņa izgāja.

* * *

Sanktpēterburgas-Maskavas vilciens jau stāvēja Nikolajevskas stacijā, gatavs atiešanai. Aizbraucēji nesteidzīgi un ar pašcieņu gāja uz vagoniem, pavadoņi stāvēja pie vagoniem, nepieejami un svinīgi.

Perona galā un tālāk visa vilciena garumā staigāja policisti. Turpat snāja arī slepenpolicijas aģenti un okšķeri, atšķirdamies ar asu skatienu un raksturīgu apģērbu platmalēm un vienādiem gariem mēteļiem.

Soņka eleganta vīrieša pavadībā arī devās uz savu vagonu; vīrietim rokā bija neliela ceļasoma. Viņa izskatījās kā nedaudz koķetīga, tomēr cienījama dāma ar smalku gaumi. Elegantais vīrietis modernajā mētelī bija neviens cits kā Smukulītis.

-    Negrozi galvu, Soņka ar smaidu viņam teica. Šādā izskatā tevi nepazīs neviens. Saņem manu roku, noskūpsti.

Smukulītis diezgan neveikli izpildīja viņas pavēli un ar samocītu smaidu jautāja:

-    Ko darīt ar Āronu?

Soņka kādam valšķīgi uzsmaidīja, tad pagrieza jauko galviņu pret savu pavadoni:

-    Ko tad ar viņu lai dara? Lai dzīvo.

-     Nedrīkst, Smukulītis nogrozīja galvu. Izlaidīsi viņu brīvībā, viņš iegāzīs visus.

-    Izlem pats.

-    Iznāk, ka es Pīterā tagad būšu galvenais?

-    Tā iznāk.

Kādu bridi viņi soļoja klusēdami, un Smukulītis atgriezās pie sava jautājuma:

-    Varbūt šo iespundēt?

-    Kuru tad? Soņka izklaidīgi jautāja.

-    Nu, Arončiku.

Viņa iesmējās.

-    Kā grāfu Monte-Kristo?

-    Kas nu šis par grāfu, zagļa smaids bija nelāgs. Slkmanis, niekaļa. Iespundēsim pagrabā, lai guļ un rij… Lai dzīvo.

-   Tev labāk redzams.

Viņi piegāja pie vagona, Smukulītis pasniedza pavadonim Soņas iekāpšanas karti. Pavadonis pārbaudīja un ielaida jauno dāmu vagonā.

* * *

Kupejā Soņa bija viena. Viņa noģērba kažociņu, pastūma ceļasomu dziļāk zem sola. Apsēdās pie galdiņa un domīga raudzījās uz stacijas laternām, kas lēnām slīdēja gar logu, vilciens uzņēma gaitu. Pie durvīm pieklauvēja, un kupejā ielūkojās pavadonis:

-     Ko kundze vēlas? Paēst vai varbūt vīnu? Mums ir lielisks franču vīns, izturēts desmit gadu.

Viņa paraustīja vājos gleznos pleciņus, uzsmaidīja:

-    Labāk vīnu.

-    Vienu mirkli, cienītā kundze!

Pavadonis aizgāja, atstājis kupejas durvis pusviru. Soņka atkal sāka skatīties logā un atspīdumā ieraudzīja, kā viņas kupejai paiet garām jauns stalts kungs dārgā mēteli un ar spieķi rokā. Viņa uzreiz mainīja pozu: pagrieza seju pret vagona durvīm, pārmeta vienu kāju pār otru, lai katrs, kas vēlas, redzētu viņas modernos augstu šņorējamos zābaciņus. Pēc brīža tas pats jaunais cilvēks aizgāja pretējā virzienā, uzmezdams intereses pilnu skatienu vientuļajai sievietei.

Atgriezās pavadonis ar paplāti, uz kuras bija dārga vīna pudele, divas glāzes un augļi.

Kāpēc divas glāzes? Soņa brīnījās.

Priekšā garš ceļš, pavadonis paskaidroja, ar pudeli darbodamies, var taču gadīties, ka ienāk kāds ciemos.

Soņa nekādi nereaģēja uz šo repliku un, kad pavadonis aizgāja, paņēma pilno glāzi un pielika pie lūpām. Pēkšņi kupejas durvis stāvēja tas pats jaunais kungs, turēdams rokās vīna pudeli un divas glāzes.

-    Ļoti lūdzu atvainot mani, viņš teica ar brīnumjauku smaidu,

-    bet es galīgi neciešu vientulību. Vai jūs neatļautu kaut dažas minūtes pavadīt jūsu sabiedrībā?

Soņka ar vienaldzīgu sejas izteiksmi norādīja uz sēdekli pretējā pusē:

-    Laipni lūdzu.

Jaunais cilvēks pateicīgi paklanījās un apsēdās mīkstajā krēslā.

-    Ko dzerat?

-      Vīnu. Soņa paņēma rokā pudeli, pārlaida acis etiķetei.

-    Šķiet, tīri labs.

-   Varam mainīties, jaunais cilvēks ierosināja un nosauca savu vārdu: Mihails.

-    Solja Menžiņska.

-    Jūs esat poliete?

-    No tēva puses. Viņa paņēma vīna kausu, ko jaunais cilvēks bija piepildījis, un iedzēra mazu malciņu. Mans ir maigāks, pamēģiniet.

-    Uzskatīšu par godu.

Saskaroties nodzinkstēja kristāla glāzes, viņi iebaudīja vīnu no Soņas pudeles, viņu sejās iegūla daudznozīmīga un vērtējoša izteiksme, un pēkšņi abi iesmējās.

-    Ar jums ir neticami viegli un vienkārši, Mihails teica.

-    Ar jums arī. Un ar ko nodarbojas Mihaila kungs? meitene palūkojās uz jauno cilvēku.

-    Mana dzīve ir garlaicīga un neinteresanta, Mihails nopūtās.

-    Esmu divu Maskavas banku akciju līdzīpašnieks.

-    Vai tad darboties ar naudu ir garlaicīgi un neinteresanti? Soņa šķelmīgi jautāja, pamanījusi jaunā vīrieša pirkstā gredzenu ar lielu briljantu.

-    Kad tās ir daudz un tā galvenokārt nav tava, tu pārstāj to uztvert kā naudu. Papīrīši, nekas vairāk.

-    Tātad jūs esat trūcīgs cilvēks? Soņa vaicāja ar nepārprotamu ironiju.

-   Viss ir nosacīti Mihails satvēra Soņas roku un sāka uzmanīgi aplūkot viņas dārgos gredzenus. Es, piemēram, nevaru atļauties nopirkt sev tādas greznumlietas.

Soņka iesmējās: To jums nemaz nevajag. Jūs esat vīrietis!

Vīrietis arī pasmaidīja.

-    Kāpēc gan ne? Vīriešiem arī patīk rotaslietas. Varbūt ne tik lielā skaitā, tomēr skaists gredzens pirkstā tas vienmēr ir cienījami. Un viņš smalkjūtīgi pamirdzināja savu gredzenu.

-    Jūs runājat ļoti skaistā valodā, Soņa novērtēja.

Ciemiņš mulsi paraustīja plecus.

-    Tas nav mans nopelns, tētiņš un māmiņa piestrādāja. Viņš atkal saņēma meitenes roku. Skaisti, un galvenais, ka nav pakaļdarinājums.

Soņa ieinteresēta paraudzījās: Jūs orientējaties rotaslietās?

-    Daudzmaz orientējos.

-    Tātad esat gan baņķieris, gan juvelieris?

-    Vairāk tomēr baņķieris.

Meitene pēkšņi uztvēra spēles intrigu.

-    Bet man šķiet, ka neesat ne baņķieris, ne juvelieris.

-    Un kas tad? jaunais cilvēks iepleta acis.

-    Noslēpumains kungs.

-    Esat nolēmusi atminēt manu noslēpumu?

-   Nē, viņa pašūpoja galvu. Tagad ne. Bijis vairāk laika mēģinātu.

-   Es to būtu vēlējies, viņš maigi saspieda Soņas roku. Skaistas rotas, skaisti pirksti… Esat precējusies?

Vai tādas sievietes mēdz būt brīvas?

Domāju, ka ne. Rotas vīrs dāvinājis?

Jā, viņš ir diezgan turīgs kungs.

-   Tas bija viņš, kas jūs pavadīja?

Jautājums palika bez atbildes, Soņa paskatījās Mihailam acīs un negaidot jautāja:

-   Vai jums Maskavā ir labs juvelieris?

-    Bez šaubām, ir. Gribat kaut ko pirkt?

-  Es vēlētos kaut ko piedāvāt. Viņas skatiens apstājās pie Mihaila sejas. Jūs man palīdzēsiet?

-    Pacentīšos.

-   Iedzersim par to, viņa pacēla kausu un pēkšņi kaut ko atcerējās. Piedodiet, tūlīt būšu atpakaļ.

Soņa aši izgāja no kupejas un devās uz tambura pusi. Viņa izņēma no kabatas nelielu spogulīti un, izlikdamās piekārtojam kaut ko, pagrieza to pret savu kupeju. Soņa ieraudzīja, ka Mihails zibenīgi pabāž galvu un uzmanīgi paskatās, kā jaunā sieviete aiziet, un atgriežas kupejā. Mihails izņēma no kabatas nelielu flakoniņu, steigšus iepilināja Soņas glāzē dažus pilienus un mierīgi apsēdās nepiespiestā pozā. Beidzot Soņka atgriezās, Mihails paņēma savu glāzi, pasniedzās uz meitenes pusi:

-   Nu, par to, lai jums viss izdodas. Viņa jau gribēja saskandināt, taču pēkšņi atcerējās vēl kaut ko.

-     Jods ar ārā, viņa šķendējās, man ir neliela problēma. Vai jūs nevarētu sameklēt pavadoni?

-    Kas atgadījies?

-    Vajag, lai viņš mani pamodina, kad brauksim cauri Tverai.

-   Tūlīt paskatīšos.

Mihails izgāja. Soņka žigli samainīja glāzes un gaidīja atgriežamies ceļabiedru. Vīrietis atgriezās un ar nožēlu paraustīja plecus:

-    Neatradu. Bet domāju, ka viņš noteikti atnāks. Paņēma "savu" glāzi un atkal sniedzās uz Soņas pusi: Līdz dibenam!

-    Jūs ari.

Saskandināja; abi izdzēra sausu.

-    Un kas jums ir Tverā? Mihails izrādīja interesi.

-    Krustmāmiņa, man kaut kas viņai jāiedod.

-    Briljanti? viņš viltīgi piemiedza aci.

-     Jums nu gan gribētos visu zināt? Soņa jokodamās viegli pagrūda viņu un pēkšņi nožāvājās. Viss, izklīstam, man ļoti nāk miegs. Laikam esmu nogurusi.

-    Varbūt palīdzēt? Mihails gādīgi pieliecās.

-    Pati. Ejiet… Viņa bez kavēšanās atslīga dīvānā un iemiga.

Jaunais cilvēks aizvēra kupejas durvis, mirkli pastāvēja blakus

aizmigušajai sievietei, katram gadījumam papliķēja viņai pa vaigu un vilka nost Soņas gredzenus. Mihails strādāja veikli, un minūti vēlāk Soņka jau dzirdēja noklaudzam kupejas durvis. Viņa pagaidīja brītiņu un atvēra acis. Vēl pēc brīža izgāja gaitenī un gandrīz uzreiz atrada vajadzīgo kupeju: durvis bija pavērtas, bet Mihails gulēja ciešā miegā, neveikli uzmeties uz lāvas, nepaguvis pat noslēpt Soņai novilktos gredzenus. Soņa nesteidzīgi savāca tos, novilka no Mihaila pirksta viņa gredzenu un atgriezās savā kupejā.

* * *

Bija liela diena. Soņka sēdēja pie loga un vēroja garām slīdošo rāmo, vienmuļo Krievijas dzīvi. Uz viņas pirkstiem mirdzēja gredzeni kā agrāk. Pie kupejas durvīm pieklauvēja, ienāca Mihails. Seja izskatījās savītusi, acis apsarkušas. Viņš aizvēra durvis un apsēdās meitenei pretī.

-    Kā tevi sauc?

-    Solja. Soņka ar izsmieklu raudzījās viņā.

-    Bet īstais vārds?

-    Soņka.

-   Tu arī esi zagle?

Meitene klusēja, acu no viņa nenovērsdama. Viņš saviebies berzēja deniņus.

-    Kā tu pamanījies apmainīt glāzes? Tikko iegāju kupejā un kā bezdibenī… Viņš paskatījās uz meitenes pirkstiem, tad uz saviem. Kur mans gredzens?

Viņa izņēma no somiņas gredzenu, nolika uz galdiņa. Mihails paņēma zaudēto un muļķīgi iesmējās.

-    Ir nu gan, pirmo reizi uzrāvos uz savējo, uz blatņačku. Viņš sarauca pieri. Nē, nu kā tu izrēķināji, ka es ari esmu somiņu zaglis?

-    Tu pārāk cītīgi pētīji manus gredzenus.

Jaunais cilvēks saprotoši pamāja, un pēkšņi pār viņu nāca apskaidrība:

-    Kā tu teici? Soņka? Vai tik tu neesi tā Soņka, kuras dēļ Pēterburgā visi zagļi lien vai no ādas laukā, Soņka Zelta Rociņa? Tu tā

esi?

Soņka klusēdama papliķēja puisim pa vaigu:

-    Kas daudz zina, tas slikti guļ.

Mihails sajūsmināts skatījās uz viņu.

-    Skaista! Tik skaista, ka garām nepaiesi. Varbūt tāpēc pie tevis iegriezos. Turklāt, izrādās pati Soņka, Soņka Zelta Rociņa. Tas nu gan ir! Viņš piecēlās, braši sasita papēžus. Gribu oficiāli stādīties priekšā. Mihails-Mihels Bluvšteins. Godīgs, neprecējies, izveicīgs zaglis.

* * *

Bija vakars, kad Soņka un Mihails Bluvšteins ar važoni piebrauca pie "Metropoles", pašas greznākās Maskavas viesnīcas. Divi šveicari tūlīt veikli izņēma no bagāžas nodalījuma atbraucēju mantas un ieveda viņus krāšņā vestibilā ar augstiem griestiem.

Atbraucēji-noziedznieki piegāja pie administratora letes, Soņka pasniedza pasi un lauzītā krievu valodā teica: Sofja Vladislavovna Menžiņska ar vīru Mihailu Bluvšteinu.

Viņiem pasniedza viesu kartes, un šveicari nesa augšā mantas.

Numurā Soņka sēdēja pie inkrustēta galdiņa, dzēra tēju un nesteidzīgi skaidroja Mihailam:

-    Strādājam atsevišķi. Ja viens no mums iekrīt, otrs tūlīt laižas lapās. Un lai nebūtu nekādas greizsirdības: darbā esmu kopā ar citiem, naktī tikai ar tevi.

-   Gatavojies strādāt šajā viesnīcā? Bluvšteins jautāja.

-    Kāpēc braukt kaut kur tālu? Klientu te daudz, visi naudīgi.

-    Vai man labāk būtu doties kaut kur citur?

-    Kāpēc? Vīrs un sieva, skaists pāris. Un, ja vienam no mums kāds uzmet ciešāku skatu, tas tikai vairo intrigu.

-   Mēs patiešām esam vīrs un sieva? Bluvšteins katram gadījumam precizēja.

Soņka izbrīnīta palūkojās: Vai es tev nepatīku?

Viņš pasniedzās pēc viņas rokas un to noskūpstīja.

-    Patikt nav īstais vārds.

-   Tātad vīrs un sieva Bluvšteini.

* * *

Restorāns atradās turpat viesnīcas ēkā. Zāle laistījās: nospodrināts varš, sniegbalti iestīvināti galdauti, greznas mēbeles, milzīgas lustras. Uz zemas skatuves spēlēja orķestris, gandrīz visi galdiņi bija aizņemti. Publika bija visraibākā gan vecuma ziņā, gan precētu pāru vai mīlētāju dažādībā.

Soņka un Mihails sēdēja pie loga, un zāle bija pārredzama par visiem simt astoņdesmit grādiem.

Viņiem blakus skumjā vientulībā vīnu dzēra cienijama kalsnēja dāma ar izsmalcinātām manierēm un tikpat izsmalcinātām rotaslietām uz kaulainajiem pirkstiem un krunkainā kakla.

-    Pievērs uzmanību šai vecenei, Soņka teica Mihailam.

Netālu ar vērienu uzdzīvoja skaļi tirgoņi, viņu kompānijā nebija

nevienas sievietes. Kāds no tirgoņiem brīdi ieinteresēts skatījās uz

apburošo Soņku, tad grīļīgi piecēlās un diezgan neveikli palocījās Mihaila priekšā.

-    Atvainošanu, atļaujiet uzlūgt jūsu brīnišķīgo dāmu!

Mihails nomērīja viņu ar augstprātīgu skatienu, pavērās Soņkā

un negribīgi pamāja: Lūdzu.

-    Pateicos.

Soņka sniedza tirgonim roku, un viņi devās uz pašu zāles vidu pie dejotājiem. Kupcis šņākuļoja, kāpa uz kājām un beidzot bez aplinkiem jautāja:

-    Vīrs?

Viņa zobgalīgi paskatījās un atbildēja ar pretjautājumu:

-    Vai tam kāda nozīme?

-    Zināmā mērā ir. Lai gan patiesībā nav. Jūs dzīvojat viesnīcā?

-    Vai arī tam ir nozīme?

-     Ir gan. Jo es esmu atbraucis no Ņižņijas un apmeties tieši "Metropolē".

-   Jā, Soņka daudznozīmīgi pasmaidīja, mēs arī esam apmetušies "Metropolē".

-    Jūs neesat krieviete?

-    Esmu francūziete.

-   O-o! iebrēcās tirgonis, vēl smagāk kāpdams dāmai uz kājām. Es dievinu francūzietes! Un pēc mirkļa jautāja: Vai varu cerēt uz jūsu uzmanību?

-    Ko jūs ar to domājat?

-    Pusstundu jūsu dārgā laika un vairāk neko!

Soņka redzēja, kā Mihails pieceļas un pieiet pie vientuļās pavecās, tomēr laikam ļoti turīgās dāmas galdiņa. Tirgonim viņa atbildēja pēc brītiņa:

-    Un kad jūs to pusstundu vēlētos?

-    Jebkurā laikā! Kupcis gandrīz bija zaudējis sajēgu. Naktī, dienā, no rīta! Kad jūs varat!

-    Labi, Soņka noslēpumaini uzsmaidīja, es aiziešu pie jums no rīta.

-    Es tik ilgi nenodzīvošu, es nomiršu! kupcis smagi elpoja. Es gaidīšu tā, kā nekad neesmu gaidījis!

-    Un jūsu numurs?

-   Trīsdesmit sestais, madam!

-    Nekliedziet tā, Soņka lūdza. Un pavadiet mani uz vietu.

-    Sapratu, visu sapratu. Pardonl

Cauri dejotāju burzmai viņš pavadīja dāmu līdz viņas galdiņam, atvadījās un apdullis atgriezās pie saviem draugiem.

Soņka vēroja, kā Mihails izdabā un glaimo, kausēdams vaļā dāmas sastingušo sirdi, kā saka viņai kaut ko maigu un saviļņojošu. Kā ik pa laikam uz viņas pusi neprātīgus skatienus raida tirgotājs un kaut ko čukst savam blakus sēdošajam draugam.

Mihails atgriezās, apsēdās līdzās Soņkai, ielēja ūdeni un izdzēra. Soņka jautājoši klusēja.

-     Atraitne, ar vienaldzīgu izteiksmi Bluvšteins pavēstīja un apēda vīnogu. Vīrs bijis ģenerālis. Šurp atnākusi, vientulības mākta. Aicina rīt ciemos, un bez kādas pārejas jautāja: Un kas tev?

-    Piedzēries idiots. Dzīvo šajā viesnīcā. Gaida no rīta savā numurā.

* * *

Rīta agrumā Soņa vieglā rītatērpā izslīdēja no sava numura un straujā gaitā aizsteidzās pa "Metropoles" garo gaiteni, pētīdama ciparus uz durvīm. Beidzot viņa apstājās pie trīsdesmit sestā numura, aši atskatījās un pagrieza rokturi durvis nebija aizslēgtas.

Zagle iegāja milzīgajos apartamentos, pavēra vienas istabas durvis, otras, beidzot atrada tirgoni guļamistabā. Viņš izgāzies gulēja gultā un skaļi, sirsnīgi krāca. Soņka brīdi vēroja viņu, ieklausījās, vai neatskanēs kādi trokšņi blakus, paraustīja tirgoni aiz pleca. Tās neapmierināts noņurdēja un apvēlās uz otriem sāniem. Meitene izgrieza otrādi viņa bikšu kabatas, atrada vairākas sagumzītas piecsimt rubļu banknotes. Tad ielaida roku žaketes kabatā un izvilka biezu kabatas portfeli ar naudu. Pēc tam Soņka ķērās pie drēbju skapja, izčamdīja visas apģērbu kabatas un arī kaut ko izmakšķerēja. Pats lielākais loms bija tirgoņa somā te gulēja pamatīgs lielu naudaszīmju vīstoklis.

Zagle atgriezās pie gulētāja, piesēda uz gultas malas un rūpīgi vilka nost viņa gredzenus. Kad bija palicis pēdējais gredzens, tirgonis pēkšņi atvēra acis un nesaprašanā blenza uz Soņu, mēģinādams saprast, kas tā tāda un kāpēc ienākusi viņa numurā. Beidzot viņš kaut ko apjēdza, cieši apkampa viņu un uzreiz vilka gultā, murminādams:

-    Atnāci… Nepiekrāpi… Atnāci gan, dūjiņa mana…

Soņka izrāvās un pielēca kājās.

-    Kā jūs uzdrīkstaties!

-    Bet es gaidīju! Ilgi gaidīju, līdz aizmigu.

-    Bet es jau veselu stundu pūlos jūs pamodināt.

Tirgonis vēl arvien stiepa rokas pēc viņas.

-    Piedod man, piedod. Nāc šurp… Tuvāk, mana jaukā!

-    Nē, Soņka atkāpās soli tālāk. Mans laiks ir beidzies.

-   Neej prom, lūdzās piedzērušais tirgonis. Vismaz apsēdies. Uz brītiņu.

-    Jūs man uzmāksieties.

-    Neuzmākšos, es solu. Apsēdies.

-    Uz piecām minūtēm.

Meitene atsēdās uz pašas gultas maliņas un sāka maigi glaudīt vīrieša lielo sviedraino galvu.

-    Man jāiet, citādi vīrs sarīkos skandālu. Jūs saprotat mani?

-    Jā, jā… Piecas minūtes… piecas minūtes… tirgonis murmināja, un drīz vien guļamistabā atkal skanēja varena krākšana.

Soņka piecēlās, ievīstīja guvumu peņuāra stūrī un izgāja.

Viņa steidzās pa viesnīcas gaiteni un pēkšņi ieraudzīja vēl vienas pusviru durvis. Uz mirkli viņa sastinga, domādama, ko darīt, taču azarts uzvarēja.

Ieslīdējusi pa durvīm, Soņa paskatījās apkārt. Apartamenti bija nedaudz vienkāršāki nekā tirgonim, tomēr istabu te bija vismaz trīs. Uz pirkstgaliem Soņka iegāja vienā istabā, tad otrā, un ieraudzīja guļam vīrieti. Ielūkojusies skapi, viņa mēģināja aši iztaustīt visas drēbes, bet tajā brīdī izdzirdēja aiz muguras soļus. Soņka atskatījās un sastinga: aiz muguras stāvēja pajauns vīrietis un ar interesi vēroja neaicinātās viešņas darbošanos. Viņa atguvās uzreiz.

-    Guten Tag, viņa sasveicinājās vāciski un neslēptā izbrīnā. Kas jūs ir?

-    Un kas jūs esat?

-   Es te dzīvot. Un ko jūs te darīt?

-    Manuprāt, šeit dzīvoju es, kungs atbildēja pussmaidā. Jūs kaut ko meklējat manās drēbēs?

-     Kā? Soņka satrūkās. Šis jūsu drēbes? Oh, mein Gott, wahrlich! Soņka atkāpās no skapja. Verzeichen Sie, es sajaukt numurs… [6]

-   Tas ir ļoti savādi.

Viņa aizsvilās: Es cerēt, jūs nedomāt, ka es zagt?

-   Nu, ko jūs! kungs pasmaidīja. Tik burvīga dāma un zagšana? Un jautāja, kurā numurā viņa apmetusies.

-    Vai tas svarīgi?

-    Nekādā ziņā. Bet, ja jūs nesteidzaties, varbūt mēs varam padzert rīta kafiju?

-     Oh, neinl Rīta kafija es dzert tikai ar mans vīrs, viņš ir sehr greizsirdīgs! Soņka augstprātīgi izmeta pār plecu un izgāja.

* X*

Savā numurā Soņka gandrīz aizrijās no smiekliem. Nolikusi guvumu uz galda, viņa apsēdās un nevarēja vien nomierināties.

Bluvšteins negulēja, viņš izbrīnījies raudzījās uz Soņu un tās guvumu.

-    Kas ir?

-    Gandrīz iekritu.

-    Pie tirgoņa?

-    Nē. Pēc viņa iegriezos vēl vienā numurā, bet klients bija pamodies.

-    Kā tu izlocījies?

-     Vienkārši: guten Tag! Nu, sasveicinājos. Teicu, ka esmu sajaukusi numurus, viņa smaidot paskaidroja. Klientu vislabāk paņemt priekšā agri no rīta. Viņš neko nesajēdz vai nu vēl aizmidzis, vai paģirains.

-    Un tas viss no tirgoņa? Mihails pamāja uz sazagto.

-   No viņa gan. Soņka aši pārskatīja atnesto. Aptīrīju pēc pilnas programmas. Jātinas prom.

-    Kāpēc? Bluvšteinam gribējās pretoties.

-    Kupcis nāks pie sajēgas, atcerēsies, kas bijis viņa numurā.

-    Domā, atcerēsies?

-   Ar grūtībām, tomēr atcerēsies. Un tad tikšanās ar policiju nenovēršama. Bet tas nav vajadzīgs.

Mihails novilka "hm" un kaut ko pārlika.

-    Žēl, ienesīga vieta. Un pēkšņi ierosināja: Un ja nu mēs aizsteidzamies viņam priekšā?

-    Kā? Soņka nesaprata.

-    Sarīkošu viņam skandālu. Paziņošu, ka viņš ir uzmācies manai sievai un ka nu viņam būs jāatbild…

Meitene pasmaidīja: Laba ideja. Lai iet! Un krāva laupījumu somā.

* * *

Tirgonis tieši tajā brīdī posās pa vannas istabu, kad viņa numurā iedrāzās Mihails Bluvšteins. Viņš apņēmīgi pavēra vannas istabas durvis, tad ieskatījās pārējās istabās. Pārsteigts un lāgā vēl nepamodies, tirgotājs sākumā tikai nesapratnē vēroja nepazīstamo cilvēku, bet tad iebrēcās:

-    Cienītais! Kas jums te meklējams?

Bluvšteins spēji apstājās un caur zobiem izgrūda:

-    Nevis kas, bet kāds. Es meklēju savu sievu!

-    Kādu sievu?

-    Savu! Savu paša sievu! Kur viņa ir?

-    Te nekādas sievas nav. Ejiet ārā!

Mihails piegāja tirgonim cieši klāt.

-    Vakar restorānā jūs flirtējāt ar manu sievu, un man ir pamats domāt, ka jūs te esat norunājis satikšanos ar viņu. Viņai jābūt pie jums!

-   Kāda sieva? tirgonis apjuka. Man liekas, pie manis neviena nav nākusi.

-    Melojat, jūs melojat! Es būšu spiests ar jums šauties. Ja sieva būs pie jums, ja es viņu atradīšu, es jūs nogalināšu!

Tajā brīdī apartamentu dzijumos parādījās Soņka savā rītasvārkā un klusi iesaucās:

-    Mihail, ko tu te dari?

Tirgonis apstulba. Bluvšteins strauji atskatījās.

-    Tu to jautā man?! Es gribu pajautāt tev ko tu dari šā kunga numurā?

-    Viņš mani uzaicināja iedzert rīta kafiju.

-    Es jūs neesmu aicinājis, tirgonis purināja galvu.

-    Kā? meitene brīnījās. Jūsuprāt, es pati atnācu? Bez jūsu uzaicinājuma?!

-    Es uzaicināju… Bet vakar.

-     Mišeņka, Soņka raudulīgi teica. Es tieku apmelota. Šis kungs vakar restorānā uzaicināja mani atnākt pie viņa uz rīta kafiju, un es piekritu.

-    Neatceros… Par kafiju neatceros, tirgonis murmināja, nosvīdis cauri slapjš.

Bluvšteins novērsās no tirgoņa, piegāja pie sievas un ar svelpjošu skaņu nočukstēja:

-    Rita kafiju? Tev sagribējās rīta kafiju svešā numurā?

-    Bet starp mums nekā nebija! viņa iesaucās. Es zvēru!

-    Nekā nebija, tirgonis murmuļoja.

-    Šis kungs mēģināja uzsākt amizieri, bet ātri aizmiga, Soņka joprojām taisnojās.

-    Jā, es aizmigu. Jo biju piedzēries.

Bluvšteins atkal pagriezās pret viņu.

-   Jūs esat apkaunojis manu sievu. Un par to jums jāsaņem sods.

-    Kāds? tirgonis vaicāja bālām lūpām.

-    Pirmkārt divkauja! Otrkārt rit visās avīzēs būs publikācija par šo notikumu. Ne tikai jūs, arī jūsu ģimene būs kaunā! Sieva un bērni ieraudzīs sava vīra un tēva īsto seju!

-      Es jūs lūdzu! tirgonim saļodzījās kājas. Neiznīciniet. Nosauciet jebkuru noteikumu un es to izpildīšu. lūdzu, saudzējiet!

Soņka pienāca Bluvšteinam tuvāk un lūdzoši uzlika roku viņam uz krūtīm:

-     Mišel, es lūdzu. Manis dēļ, mana goda dēļ, laid vaļā šo nelaimīgo kungu. Viņš ne pie kā nav vainīgs. Es biju tā, kas pie viņa atnāca. Piedod viņam. Pret mani vari izturēties, kā vēlies. Esmu ar mieru.

Vīrs brīdi klusēja, lūpas kodīdams, un augstsirdīgi piekrita: Labi, es izpildīšu tavu lūgumu. Bet ar vienu noteikumu: šim cilvēkam jāatstāj viesnīca tūlīt pat, bez kavēšanās!

Meiča pagriezās pret nobālušo, apjukušo tirgoni.

-    Vai esat ar mieru?

-    Jā, esmu, viņš pamāja. Tikai man, redz, kaut kur pazudusi visa nauda un… gredzeni no pirkstiem.

-    Ko? Mihails ieaurojās. Jūs te kādu turat aizdomās? Mana sieva būs nozagusi?

-    Es?! Soņka izskatījās gluži satriekta.

-     Nē, nevienu! Vismazāk jau jūs… tirgonis noteica. Man tikai noticis kaut kas…

Bluvšteins devās uz durvīm un atskatījās:

-     Ja pēc stundas es te vēl redzēšu jūsu nekaunīgo ģīmi, es to sacaurumošu!

Soņka Mihailam pa pēdām izgāja no numura.

* * *

Soņka un Bluvšteins lēnā garā pastaigājās pa Maskavas ļaužu pilnajām ielām. Laiks bija brīnišķīgs, dīkdieņi bija pametuši mājokļus, visapkārt valdīja laisks un nesteidzīgs miers.

-    Tu pats esi no Pēterburgas vai Maskavas? Soņka jautāja.

-    Dzimis maskavietis! Mihails lepni atbildēja.

-    Un vecāki?

-    Te, Maskavā.

-    Varbūt iepazīstināsi?

-    Kāpēc?

Meitene pat apstājās.

-    Ko tas nozīmē kāpēc? Kas es tev esmu?

-    Nu, it kā sieva.

-    Nevis it kā, bet sieva. Dzīvojam kopā, strādājam kopā. Jāiepazīstas. Kas viņi tev ir?

-    Tēvs universitātes profesors, un arī mamma strādā universitātē.

-    Labi vecāki. Iepazīsimies, Soņka bija izlēmusi. Kādu brīdi viņi gāja klusēdami, meiča vēroja Mihailu.

-    Vai viņi zina, ar ko tu nodarbojies?

-    Tur jau tā lieta, ka zina.

-    Un nav ar to mierā, bez šaubām?

-    Vai tu būtu mierā, ja tavs dēls aptīrītu svešas kabatas un somas?

-    Man, pirmkārt, ir meita.

-    Tev ir meita? Nezināju.

-    Nezināji tagad zini. Bet viņai būs cita dzīve.

-    Kāda? Bluvšteins zobgalīgi skatījās uz Soņku.

-   Cita. Es pratīšu izaudzināt viņu par cilvēku.

-    Ja paspēsi.

Soņka atkal apstājās.

-    Ko tas nozīmē ja paspēsi?

Bluvšteins pasmaidīja, maigi noskūpstīja viņai roku.

-     Šodien mēs pastaigājamies pa Maskavu, bet rit varbūt jau vicināsim lauzni Sahalīnā. To tas nozīmē.

Viņi atkal gāja un atkal klusēja.

-   Un tomēr es gribu iepazīties ar taviem vecākiem, Soņka bija cieši apņēmusies.

-    Kāpēc? Viņi sapratīs, ka tu arī esi zagle.

-    Vai es tāda izskatos?

-   Tu izskaties līdzīga man. Tas par daudz ko liecina.

Meiča apskāva viņu: Tu redzēsi, es viņiem patikšu. Viņa parādīja savus garos nagus. Kā izskatās?

-    Vajag apgriezt.

-     Muļķīti, tu neko nesaproti! Iesim un izvēlēsimies vecākiem dāvanu.

-    Vai tev līdz ir pietiekami daudz naudas?

-    Izvēlēsimies bez naudas, viņa noslēpumaini pasmaidīja.

* * *

Juvelieru bodīte, kuru Soņka bija noskatījusi, nebija augstākās klases veikals, tomēr izvēle bija pietiekami liela, un arī ziņkārīgo, kas vēlējās paskatīties uz dārgajām greznuma lietiņām, netrūka. Soņka un Mihails izspraucās līdz letei, un viņa vienam no pārdevējiem palūdza:

-   Parādiet, lūdzu, tās divas kaklarotas un gredzenus. Jā, tos, paldies.

Pārdevējs izlika preci uz stikla, prasmīgi sekodams notiekošajam. Soņka uzmanīgi nopētīja abas kaklarotas vienu pēc otras, ar garajiem nagiem pamēģināja, vai akmeņi stingri turas, tad atlika malā. Pēc tam ņēmās ap gredzeniem. Viņa tos grozīja un pielaikoja. Mihails stāvēja blakus, ar interesi un neizpratni vērodams manipulācijas.

Kāds pircējs lūdza pārdevēju pieiet pie viņa, bet pārdevējs atteica: Pagaidiet, esmu aizņemts. Un nenolaida acu no kaklarotām un gredzeniem.

Soņka beidzot atstūma visas dārglietas un dziļi nopūtās:

-    Pateicos, neņemšu. Ejam prom, Sašeņka.

Viņa pirmā devās uz durvīm. Pārdevējs savāca rotaslietas, nolika vietā, zem stikla.

* * *

No veikala viņi gāja prom klusēdami. Mihails beidzot neizturēja un izmeta:

-    Nu? Un tālāk?

Soņka paraudzījās uz viņu, pastiepa uz priekšu rokas ar plaukstām uz augšu un lūdza, lai viņš paskatās zem nagiem.

Bluvšteins, neko nesapratis, tā arī darīja un pēkšņi atklāja, ka viņai zem nagiem ir vairāki diezgan palieli briljanti.

-    Tu… tos izlauzi?

-     Kas cits man atlika? Soņka iesmējās. Viņš tik briesmīgi lūrēja, ka iebāzt kaut ko kabatā bija pilnīgi neiespējami.

Mihails brīdi klusēja, novērtēdams Soņkas triku, un tad sāka smieties kā kutināts.

* * *

Soņka, ģērbusies vienkārši, bet ar gaumi, droši kāpa augšup un cieši turējās Mihailam pie rokas. Viņi apstājās lielu, pamatīgu durvju priekšā, Bluvšteins pamāja ceļabiedrei un paraustīja zvana auklu. Viņpus durvīm atskanēja sīki sievietes solīši, balstiņa skaļi uzsauca:

-    Kas tur ir?

-     Mammīt! pārlieku priecīgā balsī atbildēja Mihails. Tas esmu es, jūsu mīļais dēls!

Aiz durvīm iestājās dīvains klusums, un pēc brīža tā pati balstiņa atbildēja:

-    Vienu mirklīti…

Atkal bija dzirdami solīši, kas attālinās, pēc tam grīdas dēļi iečīkstējās zem nesteidzīgiem, smagiem soļiem. Durvis atvērās, un tajās parādījās smagnējs, rītasvārkos ģērbies vīrs. Mihaila tēvam varēja būt gadu sešdesmit. Viņš pameta acis uz dēlu, pārlaida tās viņa ceļabiedrei un nekādi nereaģēja uz viņas klātbūtni.

-    Klausos, Mihail.

-    Tēvs, es neesmu viens.

-    Redzu. Ko tu gribēji?

-    Gribēju ienākt dzīvoklī.

-   Kāpēc? Tu esi aizmirsis mūsu pēdējo sarunu? tēvs bija bargs un nepiekāpīgs.

-    Dēla un tēva starpā nevar būt pēdējās sarunas, tēvs. Es to gribētu turpināt.

Bluvšteins-tēvs brīdi klusēja un tad atkāpās, skaļi šņākuļodams.

-    Lūdzu.

Mihails un Soņka iegāja garā vēsā gaitenī un tad istabā, uz kuru norādīja tēvs. Istaba bija plaša, vidū stāvēja lielas melnas klavieres. Mihails palīdzēja Soņkai apsēsties un pats iekārtojās blakus. Tēvs klusēdams stāvēja durvīs un pētīja ciemiņus.

-    Kā ir mammai? dēls jautāja, māksloti pasmaidījis.

-    Tu viņu tūlīt redzēsi, tēvs pamāja un skaļi sauca: Sāra, tevi grib redzēt dēls.

Istabā ienāca maza, sažuvusi sieviņa un maigām, laipnām acīm lūkojās uz dēlu.

-    Sveicināts, Mihel. Vai tu kaut ko gribēji?

-    Gribēju tevi redzēt, māt.

-    Nu, ieraudzīji? tēvs bija stingrs. Diezgan. Un viņš viegli pastūma sievu no muguras. Ej!

-    Bet es gribēju iepazīstināt mammu ar savu sievu, Mihails sauca viņai pakaļ.

Vecāki gandrīz vienlaikus atskatījās.

-    Tev ir… sieva? Bluvšteins-vecākais pēc brītiņa jautāja.

-    Jā, dēls pamāja. Mēs mīlam viens otru un esam nākuši pēc jūsu svētības.

Tēvs paraudzījās uz māti un rūgti pasmīnēja: Kā tu saproti, Sāra, dēls ar pārsteigumiem nolēmis iedzīt mūs galīgā tintē. Tad paskatījās uz Soņku un jautāja: Kā jūs sauc, jaunkundz?

Soņka piecēlās kājās: Sofja.

-    Un jūs mīlat… Bluvšteins uzreiz neatrada vajadzīgo vārdu.

-    Jūs patiešām mīlat šo kungu?

-   Jā, es mīlu jūsu dēlu, mierīgi un ar pašcieņu atbildēja Soņka.

Tēvs paklusēja, tad teica sievai:

-    Vajadzētu atgriezties un šo to paskaidrot dāmiņai.

Viņš smagi apsēdās krēslā iepretī dēlam un Soņkai, māte palika, kājās stāvot, apjukusi un nožēlojama.

-    Pirmkārt, mēs esam Pēterburgā pazīstama ģimene. Mūs pazīst un ciena, tēvs teica.

-    Būt pazīstamai ar jums tas man ir gods, Soņka pamāja.

-    Pateicos. Otrkārt vai jums ir zināms, kādu dzīvi dzīvo Mihels Bluvšteins?

-     Ir zināms, meitene joprojām stāvēja kājās. Tā jau mēs iepazināmies.

Mihails pameta uz Soņkas pusi izbijušos skatienu, un tēvs to notvēra.

-   Tad jūs, kungi, kopā pelnāties ar zagšanu? Bluvšteins-vecākais ar smīnu sejā precizēja.

-     Nē, es nodarbojos ar mūziku, meitene pamāja uz klavierēm. Esmu pianiste. Bet mūsu iepazīšanās… viņa ieturēja pauzi,

-    viss bija vienkārši: jūsu dēls vilcienā mani apzaga.

Mihails izbrīnījies blenza uz līgavu un nesaprata, uz kuru pusi viņa velk.

-     Jums patika, kā Mihels to nostrādāja, un jūs iemīlējāties, tēvs ironizēja.

-     Nē, meitene nepievērsa uzmanību ironijai, es iejutos viņa stāvoklī. Kad cilvēku atstumj, viņš gatavs darīt neiespējamas lietas.

-    Tas ir jūs viņam sniedzāt palīdzīgu roku.

-     Ko citu varēju darīt, ja viņš bija vientuļš un apsēsts? Vecāki no viņa atteikušies, sabiedrība nicina un vajā. Viņam nav citas izejas jāiet zagt. Un es nolēmu pieņemt Mišu savā dzīvē. Turklāt viņš man patīk kā vīrietis.

Māte klusiņām raudāja.

-     Viss izskatās pārāk skaisti, lai būtu patiesība, tēvs atzina. Spriežot pēc izrunas, jūs neesat krieviete?

-    Esmu ebrejiete.

-    Es domāju ko citu, jūs neesat no Krievijas.

-    Esmu dzimusi Polijā.

-    Vecāki?

-     Viņus nogalināja. Grautiņa laikā. Jūs taču zināt, ka Polijā mēdz būt grautiņi.

-    Diemžēl, jā. Tātad esat bārene?

-    Diemžēl.

-     Varbūt meitene vēlas kaut ko dzert? sieva uzrunāja Bluvšteinu-vecāko.

-    Ja tas jūs neapgrūtinātu tēju.

-    Starp citu, dēlam arī nekas nebūtu pretī, Mihails piebilda.

Māte aizgāja, un istabā uz brīdi iestājās klusums.

-    Vai es drīkstu piesēsties pie instrumenta? Soņa pēkšņi jautāja tēvam. Sen neesmu muzicējusi.

-    Ar tādiem nagiem? tēvs zobojās.

-    Nekas, man tas netraucēs.

Meitene graciozi piegāja pie klavierēm, apsēdās uz soliņa, pacēla vāku. Pirksti pieskārās taustiņiem, un istaba pielija ar burvīgu Šopēna mūziku. Māte sastinga uz sliekšņa ar paplāti rokās, tēvs skatījās uz skaisto meiteni pie klavierēm ar neticību un cieņu, Mihails pārsteigumā bija kā pielipis pie krēsla.

Soņka beidza spēlēt, pagriezās pret pārējiem, jauki pasmaidīja un uzrunāja drūmo tēvu:

-     Jums taisnība, Bluvšteina kungs, nagu dēļ galīgi nav iespējams spēlēt.

-    Tomēr jums izdevās pavisam pieklājīgi, viņš noņurdēja un piecēlās. Ejam dzert tēju. Sievai viņš pamāja: Uzklāj galdu viesistabā.

* * *

Līnijdroška līksmi traucās pa vakarīgajām ielām. Soņka bija piespiedusies pie Mihaila, maigi pieskārās ar plaukstu viņa sejai, reizēm noskūpstīja. Bluvšteins apmierināts smaidīja.

-    Mamma ir vienkārši iemīlējusies tevī, bet tēvs, manuprāt, ir pat man piedevis.

-    Viņi tev ir brīnišķīgi.

-   Tev viņi patika?

-     Ļoti. īpaši tēvs. Ārēji stingrs, bet patiesībā maigs un labsirdīgs.

-    Mamma ir labsirdīgāka.

-    Mātei tādai jābūt. Meitene pasmaidīja. Bet kā viņi priecājās par spīgulīšiem!

-   Tēvs uzreiz sāka spraust pie kaklasaites. Mihails noskūpstīja viņu uz pakauša un piespieda sev klāt. Cik labi, ka es tevi vilcienā apzagu!

-    Liktenis, Soņka iesmējās.

Kādu brīdi viņi brauca klusēdami, tad meitene pacēla acis:

-    Vai tu neesi aizmirsis savu ģenerāļa atraitni?

-    Atceros, bet negribas.

-    Kā tā? Vajag. Viņa gaida. Kad tev jābūt pie viņas?

-    Šovakar. Mihails jautājoši paskatījās meitenei acīs. Varbūt lai paliek? Goda vārds, kaut kā negribas.

-    Man arī dažreiz negribas, bet ko darīsi? Darbs!

-    Vai tev nepietiek ar to naudu, ko atņēmi kupcim?

-    To atņēmu es. Tagad tava kārta. Soņka noskūpstīja viņu.

-    Tu taču nepaliksi pie viņas līdz rītam?

-    Pacentīšos, Mihails drūmi atbildēja.

-    Zini, ka es gaidīšu. Soņka atkal noskūpstīja puisi. Un esi uzmanīgs. Tev jāsaudzē sevi. Kā nākamā bērna tēvam.

Viņš satriekts pagriezās:

-    Tu … esi stāvoklī?

-    Šķiet, esmu.

Viņš saņēma viņas rokas un sāka skūpstīt garos pirkstus.

* * *

Savrupnams bija divos stāvos, apjozts ar augstu metāla sētu. Nama svaigais apmetums un glīti apcirptais dzīvžogs liecināja, ka saimnieks ir rūpīgs.

Mihails, ģērbies atturīgā mētelī, nesteidzīgi un pašapzinīgi izkāpa no ekipāžas un gāja uz vārtiem. No sargbūdiņas pabāza galvu brašs sargs ar ieroci rokā un stingri noprasīja: Ko vēlaties, kungs?

Kungs uz mirkli apjuka, tomēr attapās un atbildēja gandrīz tikpat militāri un braši: Pēc Varvaras Tihonovnas ielūguma.

-    Kā jūs pieteikt?

-    Aleksandrs Kovaļova kungs no viesnīcas "Metropole".

-    Lūgtum pagaidīt.

Sargs pievēra lodziņu un padzinkstināja zvaniņu, tūlīt atskrēja cits no apsardzes.

-      Ziņojiet kundzei, ka ieradies Kovaļova kungs no viesnīcas… norīkoja pirmais, aizmirsis minēt viesnīcas nosaukumu.

-    No kuras viesnīcas, labais kungs?

-   No "Metropoles", Kovaļova kungs, Bluvšteins atbildēja vienkārši, tomēr nedaudz aizkaitināti.

Otrais sardzes vīrs un Mihails garlaikoti gaidīja.

-     Vai tad kundze, viesis painteresējās, vienmēr tiek šādi apsargāta?

-    Kā ta' citādi? sargs brīnījās. Tā noteikts.

-    Lai viņu nenozog, vai? Bluvšteins iesmējās.

-    Visādigi gadās, sargs prātīgi teica. Pa ielu visādi staigā. Ir tādi, kas var nozagt ar'.

-    Vai tad pašu kundzi, vai?

-    Pašu kundzēni ar'. Kundzes virs bija dikti liels ģenerālis.

Otrais apsargs drīz vien bija atpakaļ un nodeva rīkojumu: Vēlēts ielaist!

Mihails sarga pavadībā soļoja uz parādes durvīm. Iedams pamanīja, ka vairāki kalpotāji slauka pagalmu, citi baro stallī zirgus, nes ārā mēslus un drazas.

Namā pavadonis nodeva ciemiņu labi audzinātā mājziņa rokās, kurš pa plašām kāpnēm veda to uz otro stāvu. Augšā tas norādīja, kurp iet tālāk: Laipni lūdzu pa atvērtajām durvīm.

Mihails pavēra kokgriezumiem rotātās durvis un pārsteigts apstājās: zāle mirdzēja un laistījās zeltā, kristālā, te bija dārgas mēbeles, smagi aizkari.

Atraitne, ieraudzījusi jauno cilvēku, piecēlās no izmeklēti grezna krēsla un panācās pretī.

-    Mīļais Dievs, Aleksandr! Neticu savām acīm. Vai tiešām esat turējis vārdu?

Viņš galanti noskūpstīja tai roku un tikpat galanti nodūdoja:

-    Kāds pamats jūsu šaubām, Varvara Timofejevna?

-    Ak, jūs atceraties pat manu vārdu!

-    Es to atcerēšos visu mūžu.

-    Jūs sakāt bīstamus vārdus, atraitne koķeti samiedza acis.

-    Ja nu tā patiešām notiek?

-    Jutīšos laimigs.

Zāles centrā Bluvšteins smalki pagaidīja, kamēr dāma novieto savu dibengalu uz krēsla, un tikai tad apsēdās pats. Uz galdiņa bija augļu un saldumu trauki un vīns. Klusi parādījās mājzinis, salēja vīnu kausos un tikpat klusi izgaisa. Ģenerāliene pacēla glāzi.

-    Pārjums! Pateicos par punktualitāti un drosmi.

-    Drosmi?

-     Jā, par drosmi. Jo uzdrošināties ierasties vizītē pie tik cienījamas dāmas tas ir ko vērts.

Mihails iemalkoja un ar vieglu smaidu uzlūkoja Varvaru Timofejevnu.

-    Domāju, ka vizīte būs gan ko vērta.

Dāma iesmējās un nolika savu glāzi atpakaļ uz galdiņa.

-    Jūsu burvīgā kundze ļāva jums nākt?

-   Tāpat kā sievām, ari vīriem ir savi paņēmieni, Varvara Timofejevna.

-     Es gribētu jūs lūgt, ar kalsniem pirkstiem viņa saspieda vīrieša roku, sauciet mani vienkārši par Varvaru. Dzirdēt no jūsu mutes Varvara Timofejevna tā ir īsta spīdzināšana. Neraugoties uz gadiem, es biju un vēl arvien esmu sieviete.

-    Labi, Varvara, Bluvšteins piekrita.

-    Pateicos. Dāma atkal iedzēra malku vīna, un bija redzams, ka viņa ir satraukta. Jūsu kundze patiešām ir skaista. Viss restorāns mēļoja par viņu!

-    Tas būtu kompliments vai nosodījums?

-    Nē, ko jūs! Bez šaubām kompliments. Sievietei ir jāpievērš sev uzmanība.

-    Vai mēs runāsim par sievām un vīriem? Bluvšteins ironiski izmeta.

-    Kāpēc gan ne? Tur nekā liekulīga nav. Varat uzdot man jebkuru pretjautājumu.

Mihails iedzēra vīnu.

-    Cik sen jūs apbedījāt savu laulāto draugu?

-     Mazliet vairāk nekā pirms gada. Ziniet, esmu nogurusi no vientulības un skumjām. Gribas dzīvot!

-    Tāpēc arī riskējāt aiziet uz restorānu?

-    Jūs gribat teikt, ka riskēju iet viena? To jūs gribējāt teikt?

-    Aptuveni.

-     Kas cits man atlika? Apglabāt sevi dzīvu? Draudzeņu man nav, vīrs bija aizliedzis ar viņām saieties. Dzert vīnu šajā kapličā, bet no rīta klīst pa to ar sāpošu galvu? Es ļoti sen neesmu izgājusi sabiedrībā. Vīra slimība, sēras, viņa pulka biedru greizie skatieni… Tas ir ļoti smags pārbaudījums, Aleksandr. Tāpēc nolēmu aiziet uz restorānu, kur mani neviens nepazīst. Neesmu tik veca, kā varētu likties!…

-    Jūs esat burvīga.

-   Apklustiet, atraitne pielika plaukstu pie jaunā cilvēka mutes. Melojiet, bet ne tik rupji. Un negaidot lūdza: Noskūpstiet man šo pirkstiņu… Man patīk. Tas ir ļoti satraucoši.

Bluvšteins sāka skūpstīt viņas pirkstus, Varvara Timofejevna ievaidējās un viegli izvalbīja acis.

-    Ak, Aleksandr… Mans Dievs… Ko jūs darāt? Es tūlīt sajukšu prātā, Aleksandr…

Atraitne pati sāka alkatīgi skūpstīt Bluvšteinu, tad saspieda viņa seju rokās un vilka viņu uz kādām durvīm.

-    Šurp… Lūdzu, nāciet… Nebaidieties… Ne no kā nebaidieties… Aleksandr, šurp…

* * *

Varvara Timofejevna gulēja. Gulēja ciešā miegā un paskaļi šņākuļoja. Uz galdiņa blakus gultai stāvēja aizsāktas vīna un šampanieša pudeles atraitne bija pārpārēm nogurusi un nu atpūtās!

Mihails piecēlās sēdus, ieklausījās. Bija klusi, neviena soļa trokšņa, tikai atraitnes elpa. Viņš izkāpa no gultas, uzvilka bikses, piegāja pie loga: pagalmu labi apgaismoja gāzes laternas, neviena cilvēka nebija, tikai sargzaldāts savā postenī pie vārtiem.

Bluvšteins izvilka vairākas atvilktnes, atrada tur bagātīgu zelta nieciņu krājumu un sāka bāzt to kabatās. Pēc tam tādā pašā veidā patukšoja blakus galdiņa atvilktnes, tad atgriezās pie atraitnes un mēģināja novilkt viņai gredzenus. Ģenerāliene vārgi atgrūda jauno cilvēku un miegaini nomurmināja:

-    Aleksandr…

Viņš vēlreiz pārlaida acis guļamistabai un izgāja.

Zāli labi apgaismoja pagalma laternas, skapji un servanti vilinoši spīdināja stikla durtiņas, slēpjot neskaitāmas bagātības. Mihails sāka ņemt laukā visu, kas gadījās pa rokai sudraba traukus, svečturus, kaklarotas un gredzenus no inkrustētām lādītēm. Pēkšņi Bluvšteina dzirdi skāra viegla parketa iečīkstēšanās. Viņš atskatījās tā bija atraitne. Tumsā viņa izskatījās baismīga garš naktskrekls, mati izjukuši, acis neprātīgas.

-    Ko jūs darāt, Aleksandr? viņa teica dobjā balsī.

Viņš nolika uz galda sudraba svečturi un virzījās uz viņas pusi.

-    Pazūdi!

-    Nedariet to, Aleksandr, ģenerāliene lūdza. Es atdošu visu, ko vēlaties!

-    Pazūdi!

-    Aleksandr!

Mihails saķēra viņu pie pleciem un stūma atpakaļ guļamistabā.

-    Ej! Prom no grēka!

-     Aleksandr, viņa tikko dzirdami murmināja bailēs un reibumā. Jūs esat man iepaticies, Aleksandr… Kāpēc jūs zogat? Tas ir grēks, Aleksandr!

Guļamistabā Bluvšteins iemeta Varvaru Timofejevnu gultā un uzgāzās viņai ar visu sava ķermeņa svaru.

-    Neuzdrīksties!… Neuzdrīksties nākt ārā! Nonāvēšu!

-    Aleksandr…

-    Es aiziešu, bet tu dzīvo… Dzirdi? Viņš karsti dvesa atraitnei sejā. Tikai nenāc ārā un nekliedz! Saprati? Saprati, Varvara?

-    Aleksandr…

Viņš spēcīgi sapurināja sievieti un, acu nenovērsdams, atkāpās uz zāles pusi. Ģenerāliene paslējās, kādu brīdi neuzdrošinājās piecelties no gultas, bet tad negaidot pielēca un tādā kā drudzī metās Bluvšteinam virsū.

-    Maita! Zaglis! Es sapratu! Tu esi zaglis! Un tava sieva ir zagle! Es tevi nobeigšu!

Mihails no visa spēka iegāza viņu atpakaļ gultā, ar pirkstiem sakampa viņas garo vājo kaklu un sāka žņaugt.

-    Ragana… Vecā ragana… Neko tu neesi sapratusi. Dzirdi, neko neesi sapratusi! Un nevienam neko neteiksi!

Viņa gārdza un rāvās ārā, bet vienā bridi noraustījās un aprima. Bluvšteins kādu bridi vēl pieturēja viņu, tad palaida vaļā un izslējās. Ieraudzījis ģenerālienes stingo seju, pārmeta krustu:

-    Kungs Dievs, piedod…

Viņš aizmeimuroja līdz durvīm un cieši aizvēra tās. Zālē viņš pāris reižu piesteidzās pie loga, tad atpakaļ pie krēsliem, tad atkal pie loga, nesaprazdams, ko iesākt. Pagalmā vēl arvien bija klusi un mierīgi, sargs snauduļoja pie vārtiem, vienīgi pa ielu garām žogam aizbrauca vēlīna kariete. Mihails pabāza galvu gaitenī arī tur klusums, nevienas dzīvas dvēseles. Jaunais cilvēks uz pirkstgaliem aizzagās līdz kāpnēm un sāka kāpt, un tajā brīdī viņam uzsauca:

-    Jūs aizejat?

Tas bija mājzinis.

-     Jā, Mihails pēc pauzītes atbildēja. Kundze guļ, man ir laiks. Mēteli.

Mājzinis izpildīja viņa prasību. Bluvšteins paskatījās viņam acīs, tad pielika pirkstu pie lūpām.

-    Klusu, kundze guļ. Un skrēja lejup.

Viņš pārskrēja pāri pagalmam, samiegojies sargs atvēra vārtiņus un izlaida nakts viesi. Iela bija tukša neviena cilvēka, ne pajūga. Bluvšteins paskrēja uz vienu pusi, uz otru, tad apdomājās un aizskrēja uz apgaismotā Ņevas prospekta pusi. Naksnīgajā un klusajā ielā dobji skanēja viņa soļi.

* X*

Mihails iebrāzās viesnīcas numurā skaļi, trokšņaini. Soņka pārbīlī uzrāvās sēdus un skatījās uz Bluvšteinu. Viņš apsēdās blakus un bez steigas sāka vilkt ārā no kabatām gredzenus, rokassprādzes, kaklarotas… Pacēla acis uz meiteni, greizi pasmīnēja:

-    Es viņu nogalināju.

-    Ko? Soņka nesaprata.

-   Ģenerālieni. Nožņaudzu… Un pēkšņi ieraudājās žēli, nevīrišķīgi-

Soņka nolika viņa galvu sev uz ceļiem un klusējot glaudīja, stingu skatienu vērdamās savā priekšā. Bluvšteins pamazām nomierinājās, pacēla galvu:

-    Es negribēju. Viņa pati vainīga. Teica, ka es esot zaglis. Un tu arī esot… zaglene… Viņš automātiski bārstīja rotaslietas no vienas saujas otrā. Redzi, cik daudz?

Bluvšteins piecēlās un tramīgi atskatījās.

-    Jābēg. Viņi visu zina. Zina, ka no "Metropoles". Jābēg…

Viņš piegāja pie loga, paskatījās lejup un atrāvās atpakaļ: pie

durvīm tobrīd piebrauca vairāki pajūgi, no tiem steigā kāpa ārā policisti un zaldāti.

-     Policija! Bluvšteins iekliedzās un metās pie Soņkas. Es vairs nepaspēšu. Bēdz tu. Bēdz, kamēr nav par vēlu, viņi tūlīt būs klāt. Bēdz, Soņa! Bērna dēļ!

Soņka uzrāva kaut kādas drēbes un izskrēja no guļamistabas. Viesistabā viņa sameta somā visu, kas bija pa ķērienam, Mihails palīdzēja, murminādams:

-     Nepaspēsi, ātrāk! Viņi tūlīt būs te. Tev ar to nav nekāda sakara, bēdz!

Soņka aizskrēja līdz durvīm, tad uz mirkli apstājās, aši atgriezās un cieši apkampa Mihailu.

-    Ardievu! Es tevi neaizmirsīšu! Un izskrēja no numura.

* * *

Soņka sēdēja karietē tieši pretī viesnīcas durvīm. Ormanis pacietīgi gaidīja rīkojumu, staigādams gar zirgiem, paglaudīdams tos un piekārtodams aizjūgu. Beidzot Soņa ieraudzīja to, ko bija gaidījusi: pa viesnīcas durvīm vispirms iznāca policisti, tad izveda Bluvšteinu ar saslēgtām rokām aiz muguras. Viņš skatījās sev zem kājām un tikai pirms iekāpšanas arestantu ratos pacēla acis un palūkojās, kur ielas pretējā pusē stāvēja vientuļā kariete. Soņka saprata: Mihails zināja, ka viņa to pavada pēdējo reizi.

Kad arestantu kulba ar Bluvšteinu sāka braukt, zagle teica kučierim:

-    Brauc.

* * *

Drīz vien Soņka stāvēja kāpņu laukumiņā pazīstamo durvju priekšā. Parāvusi zvana aukliņu, viņa pacietīgi gaidīja, kamēr atvērs.

-    Kas? tā bija mātes balss.

-    Sofja.

Durvis atvērās, un Sāra pamira, meiteni ieraudzījusi.

-    Kaut kas ar Mihelu?

Meitene neatbildējusi pārkāpa pār slieksni un paskatījās uz gaitenī iznākušo Bluvšteinu-vecāko. Visi trīs iegāja istabā. Soņka nolika pie kājām somu ar mantām un sāji pasmaidīja: Nāku ar sliktām ziņām.

-    Kas ar viņu noticis? māte klusi iekliedzās.

-   Viņš nogalināja cilvēku.

Sāra bez skaņas ieraudājās, vīrs apskāva viņu ap pleciem un stipri piespieda sev klāt.

-    Kad tas notika? tēvs jautāja mierīgā balsī.

-    Šonakt.

-     Uz to jau viss vedināja, Bluvšteins paskatījās uz Soņku. Jums laikam vajadzētu atpūsties?

-    Ja tas iespējams.

-    Mums te ir istaba. Tēvs paņēma meitenes somu un uzrunāja sievu: Sāročka, saved kārtībā dēla istabu.

-    Tā vienmēr ir kārtībā.

Pēterburgas smagā zilgme bija apņēmusi visu naksnīgo debesjumu, kaut kur netālu pa bruģi aizdārdēja pajūgs, ugunsdzēsēju tornī vairākas reizes nozvanīja pulkstenis, un atkal iestājās klusums.

Soņka sēdēja pie loga, bez domām truli raudzīdamās uz pagalma pelēko plankumu, un slaucīja no vaigiem asaras.

* * *

Nākamajā rītā Soņka sēdēja slēgtā ekipāžā ar aizvilktiem aizkariem un nenolaida acu no pilsētas tiesas nama.

Beidzot smagās durvis atvērās, ļaudis nomākti un skumji sāka izklīst. Drīz vien viņa ieraudzīja Bluvšteinu pāri. Viņi gāja klusēdami, pat Mihaila māte turējās un neraudāja. Soņka atbīdīja aizkariņus un pamāja. Vecie ieraudzīja viņu un steidzās pie ekipāžas. Kučieris pakalpīgi nolēca no bukas un palīdzēja viņiem iekāpt.

Brīdi brauca klusēdami. Tad Bluvšteins-vecākais, sev priekšā skatīdamies, mierīgā balsī noteica: Mūža katorga.

Māte izslaucīja acis lakatiņā un pieskārās Soņkas plecam.

-    Mums izdevās parunāt. Viņš jautāja par jums. Un par bērnu. Kad gaidāt?

-    Pēc septiņiem mēnešiem.

-    Mēs lūgsimies par jums.

-    Puisīti nosaukšu par Mihelu, Soņka domīgi teica.

-    Puiku par Mihelu, bet ja būs meitene?

-    Par Mihelīnu.

-    Skaisti…

Sāra apskāva meiteni, piespieda sev klāt. Ratos atkal valdīja klusums.

-    Tiesā bija runa par kādu Mihela līdzzinātāju. Par kādu jaunu sievieti, arī zagli. Ceru, ka tā nebijāt jūs, Sofja? ierunājās Bluvšteins-vecākais.

-    Nē, tā ir cita meitene.

-    Tā jau mēs domājām, Sāra klusi teica, ieskatīdamās Soņai sejā. Vai jūs paliksiet pie mums?

-    Nē, es aizbraukšu.

-    Uz savu dzimteni?

-     Jā. Gribu apmeklēt vecāku kapus, redzēt māsu. Bet galvenais jums vajag norobežoties no notikušā.

-    Jūs domājat, ka sirmgalvjiem būs vieglāk to izdarīt, skatoties vienam uz otru? tēvs pasmīnēja un tikpat rāmi piedāvāja: Domāju, jums jādzīvo pie mums. Jo mēs ceram uz mazdēlu. Vai mazmeitu.

-    Es padomāšu, Soņka bija izvairīga.

* * *

Vilciens Sanktpēterburga-Varšava bija gatavs atiešanai un gaidīja signālu. Blakus vagonam stāvēja vecie Bluvšteini, viņi pavadīja Soņku. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā, arī ap galvu bija melns lakats.

-    Kad gaidīt jūs atpakaļ? vaicāja tēvs.

-    Domāju, uz radību laiku.

-    Nepiemāniet gan mūs, Sofočka, Sāra lūdza. Jūs esat mūsu pēdējais atspaids.

-    Es noteikti atbraukšu, Soņka apskāva mazo večiņu.

-    Bet ja nu gadās, ka jūs kaut kādu iemeslu dēļ neizpildāt savu solījumu, Bluvšteinam-vecākajam ietrīcējās balss, apsoliet vismaz, ka bērnam būs tēva uzvārds.

-    Apsolu. Tāpat apsolu, ka arī man pašai tagad būs Bluvšteinu uzvārds. Solja Bluvšteina, meitene pasmaidīja. Bet Mihelu es

noteikti uzmeklēšu. Agri vai vēlu…

* * *

Vilciens beidzot bija ārā no pilsētas un joņoja uz Polijas-Krievijas robežas pusi.

Soņkas kaimiņiene kupejā bija burvīga večiņa ap gadiem septiņdesmit, runīga un smaidīga. Pasjansu likdama, viņa veikli cilāja kārtis un pļāpāja ar ceļabiedri franciski.

-   Cik jums gadu, bērniņ?

-    Divdesmit divi, Soņka atbildēja franciski.

-   Klausos un neticu savām acīm. Mans Dievs, kad man bija divdesmit divi, likās, ka visa dzīve priekšā.

-    Vai tad tā nav?

-     Diemžēl… Nepagūsiet ne atjēgties, kad jau būs četrdesmit, pēc tam piecdesmit, bet tālāk jau gadi ripos kā šā vilciena riteņi. Večiņa paklusēja, apdomādama kādu pasjansa problēmu, tad turpināja. Un ziniet, kas ir pats neticamākais? Jo vecāks tu kļūsti, jo mazāk paspēj.

-    Ja pareizi saplāno lietas, var paspēt visu, jaunā sieviete paziņoja diezgan kategoriski.

-     Dzirdu pašapziņas pilnu jaunības balsi! Vai nu plāno, vai neplāno tikpat nepaspēsi. Raug, tāds piemērs. Mans uzvārds ir Tiplics. Anna Tiplics. Tas ir sens vācu uzvārds, lai gan es pati ilgus gadus dzīvoju Parīzē. Vācijā pat ir neliela pilsētiņa Tiplica. Tas ir mana vecvecvectētiņa Vilhelma Tiplica uzvārds. Neticat? Večiņa izvilka pasi, atvēra. Lasiet: Anna Tiplics. Dzimšanas gadu nerādīšu, man pārāk daudz gadu, mazliet koķeti noteica sirmā kundzīte, bet pa visiem šiem gadiem man nav iznācis laika apmeklēt senču zemi. Kauns? Tas nav īstais vārds. Tur ir brīnum skaista pils! Brīnišķīga pilsētiņa, jauki cilvēki, kas atceras un lepojas ar to, ka dzīvo Tiplicā. Bet es neesmu atradusi laiku, neesmu saplānojusi!

-   To var izdarīt pa ceļam uz Parīzi.

-      Nepaspēšu. Patiesībā nevarēšu, man vairs nav spēka, lai veiktu šādu ceļojumu. Bez šaubām, par godu man tur sarīkotu pieņemšanas, rautus, uguņošanu… Bet es to neizturētu, tas būtu par daudz. Gadi, bērniņ! Žēl… Večiņa pārtrauca pasjansa likšanu un uzticības pilnā balsī pastāstīja: Pieņemšanas, rauti, nu, dievs ar viņiem. Visvairāk es gribētu apmeklēt pili ar tās dārgumu istabu.

-    Dārgumu istabu? meitene bija patiesi izbrīnīta.

-    Mans sencis bija ļoti bagāts, ceļabiedre paskaidroja. Aiziedams viņsaulē, viņš atstāja neizmērojamas bagātības. Runā, ka pilī esot Aladīna istaba, kur glabājoties pasakaini dārgumi.

-   Dārgumu dēļ vien būtu vērts iegriezties tajā pilsētiņā, Soņka iesmējās.

-    Ak, mana dārgā, skumji pasmaidīja večiņa, noglabādama pasi somiņā. Lielākais dārgums ir jūsu gadi. Par to jūs drīz vien pārliecināsieties.

* * *

Vakars bija saplūdis ar nakti. Večiņa gulēja ciešā miegā, pagriezusies pret sienu.

Soņka klusītiņām paņēma viņas somiņu, tikpat klusi atvēra un izvilka pasi.

* * *

Pajūgs iebrauca plašā bruģētā pagalmā. Soņka norēķinājās ar ormani, tas palīdzēja aiznest mantas līdz mājai un aizbrauca. Kopš Soņka bija aizbraukusi no Povonzku miestiņa, te maz kas bija mainījies: tas pats izdrupušais bruģis, tās pašas vistas un zosis, kas tekalē gar žogmali, tās pašas bodītes, kur tirgo drēbes un produktus, tie paši nesteidzīgie pilsētiņas iedzīvotāji. Arī nelaiķa Leibas māja maz bija mainījusies, ja nu vienīgi vecā lubiņu jumta vietā bija uzlikts košs dakstiņu.

Soņka paskatījās apkārt, pieklauvēja pie durvīm, paraustīja tverekli neviens neatbildēja. Viņa pagrūda durvis, uzvēdīja vēsa pelējuma smaka. Soņka ar pūlēm pacēla čemodānu un iegāja iekšā.

Viesistabā viņa apsēdās uz čemodāna un sāka skatīties apkārt, galvu grozīdama.

-    Ko vajag? aiz muguras atskanēja Jevdokijas balss. Kas jūs tāda esat?

Soņka atskatījās, un pamāte noelsās.

-    Dieviņ tētiņ, Sura! Viņa nepienāca klāt, neapskāva, vienkārši skatījās uz negaidīto viešņu ar izbrīnu un greizi smīnēja. Atbraukusi?

-    Atbraukusi.

-    Nu, negaidījām gan. Un vai uz ilgu laiku?

-    Nezinu, tad redzēs. Soņka atkal atskatījās. Kur Feiga?

-    Savā mājā.

-    Kur tas ir?

-   Mēs tagad dzīvojam atsevišķi. Es par sevi, Feiga par sevi. Panes Helēnas mājā. Nesen atkal apprecējās.

-    Te nekas nav mainījies, Soņka noteica, viesistabu apskatījusi.

-    Bet kam tad būtu jāmainās? Kā dzīvojām agrāk, tā arī tagad dzīvojam. Kā pašai?

-    Labi.

-    Var redzēt, ka labi, pamāte nosmīnēja. moderna, sapucējusies. Kāpēc vispār atbrauci?

-    Satikties.

-    Ar ko? Jevdokija nosmējās. Ar mani, vai?

-    Ar jums, ar māsu.

-     Ak vai, atradusi, ko apciemot! Gribēju apprecēties, bet izrādījās gatavais teļapakausis. Vai pati esi precējusies?

-    Esmu. Aicināju līdzi, bet negribēja braukt, Soņa samelojās.

-     Un pareizi darīja. Ko te lai iesāk? Aiz garlaicības pa sienām gribas rāpties! Laikam jau Varšavā dzīvo?

-    Pēterburgā.

-    Melo. Kas tevi tādu Pēterburgā laidīs?

-    Kādu tādu?

-     Palaidnīgu! Tu te tādus pigoriņus sataisīji, ka visa pilsētiņa bija sēdus.

-    Nu vairs nav?

-     Nav vairs, kam. Tavs Šeloms pēc tevis dzer. Tēvu apbērēja, tagad dzer. Bet tas baroklis, nu, pans Loščiņskis tas vispār izčibējis nezin kur. Pēc tevis, Sura, ir kā pēc ugunsgrēka: kurš pienāk tuvāk, tas noteikti apsvilinās. Pati neesi par to domājusi?

-    Par ko? Soņka uzreiz nesaprata.

-     Par sevi. Tu esi tāda nesaprotama. Pašlaik ar' tu esi atbraukusi, bet es nesajēdzu, kas ar mani notiek, neesmu savā ādā. Vai uz ilgu laiku ieradies? Un vispār ko tev te vajag?

-    Nebaidieties, Soņka skumji pasmaidīja, ilgi neuzkavēšos. Satikšu māsu un aizbraukšu.

PIEKTĀ DALA

Solomoniaku kapa vieta bija rudens lapām apbiruši, zaļā sūna bija tikusi jau līdz kapakmenim laikam sen neviens te nebija bijis. Soņka stāvēja pie plāksnes ar mātes un tēva vārdu, asaru dēļ burti šķita izplūduši, un klusi murmināja:

-     Sveicināti, mani dārgie, sveika, māmiņ, sveiks, tēvs… Esmu atbraukusi pie jums. Kā es dzīvoju? Laikam labi. Bet varbūt tik labi nemaz nav. Jo nav savas mājas. Nav ģimenes. Redzi, māmulīt, kā sanācis. Atbraucu, bet man prasa: kāpēc? Jevdokija prasa… Bet es taču esmu atbraukusi uz tavu māju, māmiņ. Iznāk, ka man tagad jābrauc prom. Uz kurieni? Šajā brīdī vēl nezinu. Tu, māmulīt, droši vien nosodi mani, ka tā dzīvoju. Bet kas cits man atliek? Tikai cerēt, ka tu uz mani nedusmosies, bet sapratīsi un palīdzēsi. Es tā ceru uz to! Man vajadzīgs tavs atbalsts, māmiņ. Man taču neviena cita bez tevis nav. Nav, ar ko parunāt, kam padomu prasīt. Tāpēc nepamet mani, māmulīt, tu man esi ļoti vajadzīga!

Sāka tumst, Soņka jau devās prom, kad pie kapsētas vārtiem ieraudzīja pavecu sievieti. Tā bija Matrjona, Leibas bijusī kalpone. Viņa gaidīja Soņku.

-    Padzirdēju, ka tu esot atbraukusi, tāpēc atnācu.

-    Jevdokija tevi padzina?

-    Tiklīdz tu biji prom.

Soņka izņēma no somas vairākas lielas vērtības naudaszīmes un sniedza sievietei. Tā zemu paklanījās.

-    Pateicos, un pārmeta krustu. Lai Tas Kungs tevi sargā. Un pēkšņi smaidot piebilda:

-    Tevi un tavu meitenīti.

Soņka izbrīnījusies apstājās.

-    Meiteni?

-    Pēc gaitas redzu, ka esi gaidībās. Lai viss labi beidzas, Sura!

* * *

Bija nakts, kad Soņkas līnijdroška piebrauca pie Helēnas kundzes nama. Māja bija apjozta ar augstu sētu, ko apgaismoja lukturi, visgarām sētai stāvēja pajūgi karietes, atsperrati, līnijdroškas. Mājas logi bija gaiši, spēlēja mūzika, aiz aizkariem peldēja vīriešu un sieviešu silueti. Soņka samaksāja važonim un pa pusviru vārtiem iegāja iekšā.

* * *

Pirmajās satikšanās minūtēs māsas runāja abas reizē. Neklausīdamās viena otrā, pārtraukdamas aiz satikšanās prieka. Nomierinājušās viņas apsēdās viena otrai pretī Helēnas kundzes bijušajā guļamistabā. Tagad tas bija savdabīgs un intīms Feigas buduārs ar mīkstiem dīvāniem, trīsdaļīgu spoguli un graciozām statuetēm, ko apspīdēja maiga gaisma. Pati Feiga, ģērbusies spilgti sarkanā kleitā ar dziļu izgriezumu, kārtoja zeķu prievītes un skaļi, saērcināti sūdzējās māsai:

-     Draņķe! Riebekle! Nemaz man nepalīdzēja, ne ar kapeiku. Viss bija jādara man pašai ja ne naudā, tad graudā, goda vārds. Nepietiek, ka sagrāba mūsu tēva māju, visu, kas mājā bija. Un tur bija daudz, daudz… Tu taču zini, ka mūsu tēvs nodarbojās ar kontrabandu, viltotu naudu, zagtu zeltu. Tā maita visu sagrāba viena pati. Bet man bija pašai jāgrozās, lai nams sāktu darboties.

-   Vai izdevās? viegli un brīvi atlaidusies krēslā, Soņka pasmaidīja.

-    Tūlīt redzēsi. Šurp triecas visi vīrišķi un sievišķi, jauni un kožu saēsti.

-    Bagātie?

-    Visādi. Visi grib kaut ko noķert šajā dzīvē. Tas ir pat pretīgi. Tā ka nežāvājies, mās, acis vaļā!

-    Varbūt parādīsi kādu? Soņka iesmējās. Pa draugam.

-    Noteikti. Te ir viens pans… pans Toboļskis. Pilsētā nesen, bet pats iekārojamākais līgavainis.

-    jauns?

Māsa smējās no sirds: ja būtu jauns! Smiltis birst pa visām spraugām! Tāpēc pievērs viņam visu savu uzmanību.

Durvis pavēra piemīlīga, ļoti divdomīgi ģērbusies meiča un čukstēja:

-    Pane Feiga, viesi sanākuši un grib jūs redzēt.

-    Eju! Feiga mundri atteica un pamāja māsai: Kustamies!

* * *

Zāle, kurā pulcējās viesu nama apmeklētāji, bija liela, spoži apgaismota, ar īpaši pompozām mēbelēm. Ļaužu bija vairāk nekā pietiekami cilvēku piecdesmit, ne mazāk. Turklāt visdažādākā vecuma sākot ar panēm un paniem, kuru galvas jau rotāja sirmums, un beidzot ar tramīgām jaunkundzēm un nekautriem jaunekļiem. Uz nelielas skatuves klusināti spēlēja piecu cilvēku orķestrītis.

Feiga izgāja zāles vidū, pamāja, lai muzikanti apklust, un skaļi teica:

-     Panes un pani, dāmas un kungi! Šī man ir īpaša diena! Domāju, tāda tā kļūs visiem, patiesību sakot, nevis visiem, bet vienam vienīgam, izraudzītajam. Ar intrigu skatienā viņa paraudzījās uz acis nolaidušo Soņku. No Sanktpēterburgas atbraukusi mana māsa Sura, un es gribu iepazīstināt godājamo publiku ar viņu.

Orķestris nospēlēja tušu, visi aplaudēja.

-    Kungi, es atstāju māsu jūsu laipnajai uzmanībai.

Muzikanti sāka spēlēt mazurku, zāles vidū tūlīt izgāja dejot-

gribētāji, un pie Soņas atspraucās jauns, par savu neatvairāmību pārliecināts skaistulis.

-    Lūdzu, pane!

Viņa ar smaidu noliedzoši pakratīja galvu:

-    Lūdzu atvainot, kungs. Ļaujiet man aprast ar publiku.

-    Bet nākamā deja būs mana, cienītā pane.

-   Ja paspēsiet.

Meitene piegāja pie nedejotājiem un sāka pētīt publiku. Vispirms viņa noskatīja, kurš varētu būt pans Toboļskis. Viņš pēkšņi parādījās blakus, kaut kur no sāniem: kalsnējs, garš, ar nepārprotamas dižciltības pazīmēm stājā. Viņam varēja būt ap piecdesmit gadu.

-     Labvakar, pane Sura, viņš galanti pielieca galvu. Vai es varu cerēt vismaz uz vienu deju ar jums?

-    Ja panam tā labpatiktu, viņa ar skatienu to apglāstīja, tā varētu būt nākamā deja.

Viņš viegli iesmējās: Es pastāvēšu līdzās, citādi jūs aizvedīs.

-    No jums?

-    Šoreiz no manis.

-    Jūs esat pans Toboļskis?

Vīrietis neslēpa izbrīnu, lai gan jutās glaimots.

-    Kā jūs to zināt?

-   No māsas. Viņa man stāstīja par jums.

-    Ko tieši?

Meitene pievērsa uzmanību zelta gredzeniem ar lieliem dārgakmeņiem vīrieša pirkstos un dārgam kabatas pulkstenim zelta ķēdē.

-    Ka jūs esat pats redzamākais kungs šajā pilsētā.

-   Tikai šajā? pans Toboļskis šķitās viegli aizskarts.

-    Vai jūs pretendējat uz ko vairāk? jaunā dāma zobgalīgi jautāja.

-    Kāpēc ne? Mani, piemēram, diezgan plaši pazīst arī Varšavā.

-    Jūs esat tik liela zivs?

-     Zivs? Tā izsakās, kad cilvēku novērtē aplaupīšanas nolūkā, pane. Bet jūs nekādi nelīdzināties radījumam no tās pasaules.

-    Panam radušās bažas? Soņka aizvainota jautāja.

-    Nekādā gadījumā. Tas gluži vienkārši aizskāra dzirdi.

-    Aizejiet pie daktera, tas palīdzēs.

Meitene bija apvainojusies pa īstam, tāpēc pagrieza Toboļskim muguru un uzsvērti lūkojās kaut kur burzmā. Orķestris sāka spēlēt polku, un pans viegliņām pieskārās Soņkas elkonim:

-    Varbūt tomēr atļausiet?

Viņa paraustīja pleciņus un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi izgāja dejas laukumā. Toboļskis dejoja viegli un droši.

-    Esat apvainojusies?

-    Uz jums?

-    Par maniem vārdiem. Negribēju jūs aizvainot.

Nezin no kurienes uzradās Eeiga un karsti iečukstēja māsai ausī:

-    Atbalstu, tu labi strādā!

Viņa iejuka burzmā, un pans smaidot piebilda: Domāju, māsa atbalsta manu izvēli.

-    Drīzāk gan manu, Soņka iesmējās un pēkšņi mainīja sarunas virzienu: Jums te patīk?

-    Esmu pieradis, viņš atbildēja un izdejoja skaistu pas.

-    Bet ja mēs izietu dārzā?

-    Kā pavēlēsiet, kundze.

-    Pavēlu.

Viņi pārtrauca deju un devās uz vasaras verandas pusi.

* * *

Dārza celiņi bija nokaisīti smalkām baltām smiltiņām, laternas dega ar maigu un aicinošu gaismu, cilvēku tikpat kā nebija. Soņka un pans Toboļskis nesteidzīgi pastaigājās un klusi sarunājās.

-    Kad pane ieradās no Sanktpēterburgas?

-    Vakar.

-    Jums tur ir ģimene?

Soņka neatbildēja, skumji raudzījās tālumā.

-    Vai es kaut ko nepareizi pateicu? pans Toboļskis ieskatījās viņai sejā.

-    Man ir smagi runāt par ģimeni, Soņka klusi teica. Par to, kas noticis, nezina pat māsa.

-    Lūdzu piedošanu, šo tematu es neskaršu.

-     Kāpēc gan ne, viņa pasmaidīja. Savādi, bet jūs modināt manī pilnīgu uzticēšanos. Jums es varu pateikt… Mirkli klusējusi, viņa nopūtās un teica: Viņi gāja bojā ugunsgrēkā. Vīrs un dēls.

-    Ugunsgrēkā?

-    Nodega vīra savrupnams. Līdz pamatiem. Tāpēc es pametu Pēterburgu un atbraucu uz dzimteni.

Pans Toboļskis saņēma viņas roku, maigi un izjusti noskūpstīja pirkstus.

-    Piedodiet.

Kādu brīdi viņi klusēja.

-    Vai pans nodarbojas ar tirdzniecību? meiča jautāja.

-    Zināmā mērā, kungs izvairīgi atbildēja.

-    Tirdzniecībā tāda zināmā mēra nevar būt, Soņa iesmējās.

-    Tas būtu tikpat, kā būt savā ziņā vai nu vīrietim, vai sievietei.

Panam arī kļuva jautrāk: Tādi jau mēdz būt, vai ne?

-    Mēdz būt. Bet tas nav normāli.

Pans Toboļskis apturēja Soņu pie gaišas laternas un ieskatījās viņai acīs:

-      Ziniet, jūs esat apbrīnojama sieviete. Neraugoties uz jūsu jaunajiem gadiem, jūsu prāts ir reti lokans un dziļš.

-    Tas ir slikti? Soņa atklāti koķetēja.

-     Tas ir brīnišķīgi, viņš atkal noskūpstīja Soņai roku. Bet jūsu pirksti… Tas ir kaut kas brīnumains!

-    Mani bērnībā sauca par Soņu Zeltrocīti.

-    Par Soņu? Kāpēc par Soņu?

-    Man patīk vārds Soņa.

-    Es arī saukšu jūs par Soņu Zeltrocīti.

-    Kā vēlaties.

Viņi bija aizgājuši līdz pašam dārza galam, un Soņa parādīja:

-    Te ir upe.

-    Vai nokāpsim?

-    Jūs gribat mani noslīcināt?

Pans stingri saņēma viņas roku:

-    Es gribu jūs nolaupīt. Uz visiem laikiem, uz visu mūžu.

Viņa atbrīvojās.

-    Riskants paziņojums, pan.

-    Man patīk riskēt. Es riskēšu ar paziņojumu, ka esmu iemīlējies. Uzreiz, tikko jūs ieraudzīju. Vai jūs ticat mīlestībai no pirmā acu skatiena?

-    Tikai romānos.

-     Šis nav romāns, bet dzīve. Toboļskim dega acis. Esmu sajucis prātā! Es vajāšu jūs visu mūžu. Dzirdat, visu mūžu! Sakiet, ko jūs vēlētos?

-    Lai jūs nomierināties.

-    Tas nav atkarīgs no manis. Pans mēģināja saķert meiteni aiz rokas, bet viņa smiedamās izvairījās. Sakiet, ko jūs vēlaties! Izdarīšu visu jūsu dēļ.

Soņa uzjautrinājās par eleganto kungu. Viņa jautri smējās.

-    Es gaidu! Sakiet! Toboļskis uzstāja.

-    Leciet upē! viņa norādīja uz melnējošās upes pusi.

-    Šajā brīdī?

-    Jā, šajā brīdī.

Vīrietis saķēra viņu aiz rokas un vilka uz upes pusi.

-    Tikai ne kopā ar mani, Soņa smējās. Leciet jūs, es paskatīšos.

Uz diezgan stāvā upes krasta pans Toboļskis sāka vilkt nost bikses, gatavodamies lēkt upē, un Soņka kaprīzā stingrībā pavēlēja:

-    Tikai tā: personiskās mantas paliek te. Ieskaitot pulksteni un gredzenus. Lai nekas nenogrimst upē!

-    Kā vēlaties! Kā pane pavēl.

Pans Toboļskis novilka visas drēbes, palikdams tikai apakšbiksēs, un tad ar pūlēm ņēma nost savus gredzenus. Soņka palīdzēja.

-    Visu novilksim, visu! Lai ūdens neaiznes.

Toboļskis nezin kāpēc ievilka dziļi elpu un devās uz upi.

-    Nenoslīkstiet, Toboļska kungs! Soņka nokliedza pakaļ.

-    Gan izpeldēšu! Dzīvē ne tas vien piedzīvots!

Viņš iegāzās upē, straume bija diezgan spēcīga, un peldētāju aiznesa lejup, tumsā.

-   Uz kurieni, pan Toboļski? meiča smiedamās iekliedzās.

-   Straume… Ļoti spēcīga straume!

Viņa aši sagrāba Toboļska drēbes, izrāva no kabatas pulksteni ar zelta ķēdi, salasīja gredzenus, bet bikses, svārkus un kreklu pēc tam iemeta ūdenī.

-    Ķeriet, pan! Kad izpeldēsiet, apģērbieties!

-    Ko jūs darāt! Tur taču gredzeni, pulkstenis! Viss nogrims!

-    Pans izvilks! Ienirs un izvilks! meiča atbildēja un ar visu

guvumu aizskrēja uz viesu nama gaišo logu pusi.

* * *

Diena bija pamatīgi karsta. Soņka un Feiga ar saulessargu virs galvas pastaigājās pa pilsētiņas galveno ielu un līksmi tērgāja. Feigai bija mugurā pieguļoša kleita, Soņkai tieši pretēji plati, stipri krokoti svārki.

-    Tu tā biji, kas iegrūda panu Toboļski upītē? Feiga smējās.

-    Pats ieleca. Kā īsts pans.

-    Aiz mīlestības, vai?

-    Un vēl kādas mīlestības! Teica, ka visu mūžu mani vajāšot. Soņka pasmaidīja, ar interesi aplūkodama visdažādākās bodītes. Vismaz dzīvs taču palicis?

-    Gandrīz noslīcis. Izvilkuši. Runā, ka bijis vienā apakšveļā.

-    Es viņam drēbes iemetu pakaļ. Laikam nebūs noķēris.

-    Un nekāda loma?

Māsa klusējot atvēra somiņu, parādīja pana Toboļska pulksteni un gredzenus.

-    Dod šurp! Feiga pavēlēja.

-    Kāpēc tad tā? Soņka brīnījās.

-    Kurš tad jūs saveda kopā?

Jaunākā māsa izvilka un atdeva Feigai divus gredzenus ar dārgakmeņiem un divus bez tiem..

-    Uz pusēm.

-    Bet pulkstenis?

-    Pulksteni es atdošu. Lai pans neko sliktu nedomātu.

-     Gudriniece, tas gan ir pareizi! vecākā bija vienisprātis. Ģimenes reputācijai jābūt bez vainas.

Viņas gāja tālāk. Pie kāda juvelierveikaliņa Soņa pagriezās, lai ieietu:

-    Gribu atstāt atmiņas par sevi.

-    Atmiņas? Feiga nesaprata.

-    Paķeršu kādu gredzentiņu, lai viņi pēc tam pamokās kā tas man izdevies.

-    Kā tā paķeršu? māsa nesaprata.

-    Ar pirkstiņiem! Šiem pašiem zelta. Pamēģināsim?

-    Un ja neizdosies?

-    Izdosies. Varu slēgt derības.

-      Nu, paskatīsimies. Ja paspēlēsi, atdosi man arī Toboļska pulksteni.

* * *

Pusdienas karstumā veikaliņš bija tukšs. Saimnieks, kas pie viena bija arī pārdevējs, piecēlās no krēsla un laipni paklanījās jaunajām sievietēm:

-    Laipni lūdzu, cienītās.

Māsas piegāja pie letes un sāka pētīt rotaslietas.

-    Vai parādīt kaut ko?

-    Lūdzu, šo un šo, Soņka norādīja uz divām dārgām kaklarotām.

Paņēmusi rokās vienu kaklarotu, viņa ņēmās to pētīt uzmanīgi un sīkmanīgi.

-    Ceru, tas nav viltojums?

-    Ko jūs, kundze! saimnieks satraucās. Viltojumu pie mums nav. Mēs sargājam savu reputāciju.

-    Mēs savu arī, Feiga iesmējās.

Soņka pielika kaklarotu māsai pie kakla, tad sev, tad atkārtoja to pašu ar otru kaklarotu.

-    Patīk?

-   Gribu redzēt vēl tās, Feiga piespēlēja.

Pārdevējs izņēma vēl trīs kaklarotas, un jaunākā māsa atkal sāka pētīt. Pēc kārtas pielaikoja tās vispirms māsai, tad sev. Nemanāmi ieslidināja vienu kaklarotu savu plato brunču kabatā. Pakravājās ar palikušajām dārglietām, izvēlējās divas un pagriezās pret Feigu:

-    Vai šis patīk?

-    Ļoti!

-    Ņemam.

Soņka atvēra somu un pēkšņi atcerējās:

-    Bet nauda?

-    Es nepaņēmu.

-     Es ari ne. Jaunākā māsa atstūma visas kaklarotas atpakaļ saimniekam un atvainodamās sacīja: Mēs paņemsim naudu un nāksim pakaļ. Mums ļoti patika jūsu veikals.

Kad viņas jau bija pie durvīm, bodītes saimnieks aiz muguras iesaucās:

-    Lūdzu piedošanu, cienītās! Jaunās sievietes nesaprašanā atskatījās.

-    Te bija piecas kaklarotas, palikušas četras, saimnieks paskaidroja.

-    Jūs gribat teikt, ka mēs esam kaut ko paņēmušas?

-    Es gribu teikt, ka vienas kaklarotas trūkst.

Soņka aizsvilās.

-    Tātad tā ir pie mums?

-    Nezinu. Es lūdzu piedošanu, tomēr paskatieties savās somiņās.

No blakus kambarīša iznāca vēl viens pārdevējs un drūmi blenza uz pircējām.

-   Lūdzu, jaunākā apvainota paraustīja plecus, atvēra savu somiņu un palūdza, lai to pašu dara vecākā.

Feiga paklausīja. Pārdevējs pienāca un parakņājās pa Soņkas somiņu.

-   Tie ir jūsu? viņa norādīja uz pana Toboļska gredzeniem un pulksteni.

-    Nē, bet pazīstami. Kāds tos pirka pie mums.

-    Un šie? Feiga nekaunīgi parādīja "savus" gredzenus. Arī šos kāds pirka pie jums?

-    Jā, no sliedēm izsistais saimnieks beidzot pamāja, bet nevaru atcerēties, kurš tas bija.

-    Mēs! Mēs tos nopirkām! Feiga ieaurojās. Tāpēc, ka bijām jūsu kundes! Bet pēc tādiem apvainojumiem mūsu kājas te vairs nebūs! Adieu, bezkauņas!

Un viņas sašutušas izgāja no veikaliņa.

* * *

Aizgājušas labi tālu no veikala, māsas izsmējās no sirds.

-    Kur tu paslēpi?

-     Te, Soņka parādīja svārku krokās paslēptās kabatas. Te visa bodīte saiet iekšā!

-     Un kas šim par purnu! Apjucis, sarkans! Kāds pirka, viņš saka, bet neatceros, kas!

-    Bet es nobijos, ka atcerēsies panu Toboļski.

-    Es ari. Gandrīz aptaisījos! Kā viņš varēja neatcerēties?

Un pēkšņi abas apklusa. Pretī nāca pans Toboļskis garš, stalts, ģērbies dārgā baltā uzvalkā. Feiga gribēja mesties sāņus, bet Soņka apturēja: Stāvi! Neej prom.

Toboļskis pienāca klāt, laipni paklanījās un uzrunāja Soņku:

-    Es vēlos jūs redzēt.

-    Lūdzu, viņa pasmaidīja, nenovērsdama izsmējīgu skatienu. Es arī vēlos. Viņa izņēma no somiņas pulksteni un sniedza panam. Vai jūsējais?

-     Pateicos. Nodomāju, ka jūs gribat mani redzēt cita iemesla dēļ. Viņš uzmeta skatienu Feigai, cerēdams, ka tā paies malā, bet māsa ir nedomāja to darīt.

-     Es lūdzu piedošanu par vakardienas piedzīvojumu, viņš teica, pārvarēdams neērtības sajūtu. Tas bija ļoti dumji.

-    Bet, manuprāt, jautri. Man patika.

-    Žēl. Biju cerējis, ka jūsu attieksme pret mani ir nopietnāka.

-    Bet kas tur ko kaunēties? sarunā iejaucās Feiga. Ja kaut ko tādu vīrietis izdarītu manis dēļ, es uzreiz viņā iemīlētos.

-    Baidos, ka jūsu māsa pēc manas i/peldēšanās nezin vai iemīlējās. Pans Toboļskis jautājoši paskatījās uz Soņu. Vai man taisnība?

Viņa paraustīja plecus: Mīlestība ir iegūstama.

Kungs noliedzoši papurināja galvu un ar nolemtības pieskaņu teica:

-    Nē. Mīlestība ir kas tāds, kas apžilbina cilvēku vienā mirklī. Kā pērkons, kā zibens. Jūs, jaunkundz, esat mani apžilbinājusi.

Meiča neslēpa ieroniju: Piedodiet, es negribēju, un spēra soli, lai ietu prom.

Kungs smalkjūtīgi pieskārās viņas rokai.

-    Kad jūs aizbraucat, cienītā?

-    Drīz.

-    Konkrētāk nevarat pateikt?

-    Atvainojiet, nevaru.

Feiga demonstratīvi paķēra māsu zem rokas, un viņas raitā solī aizgāja, atstādamas panu Toboļski pilnībā apjukušu.

-     Panam jumts aizbraucis, teica vecākā, kad abas bija aizgājušas patālāk.

-    Tā ir viņa darīšana, Soņa izmeta.

-    Nē, bet žēl cilvēka. Varbūt paliksi vēl vismaz nedēļu?

-    Mani gaida.

-Kas?

-    Darbi.

Vilciens Varšava-Berlīne stāvēja Varšavas stacijā pie perona, pasažieri un viņu pavadītāji drūzmējās pie vagoniem. Soņku pavadīja Feiga. Viņa bija noraudājusies un slaucīja lakatiņā acis. Pēkšņi viņa vērīgi paskatījās uz māsu, it kā neuzdrošinādamās kaut ko sacīt, tomēr pateica: Zini, ko man vakar viens kungs paziņoja?

-    Nu, ko?

-    Ka tu it kā esot… zagle. Un ka tevi Sanktpēterburgā gandrīz iesēdinājuši.

-    Kas tev to teica?

-    Viens cilvēks. Tu viņu nepazīsti. Un vēl: ka tu esot gandrīz vai pati galvenā tiem zagļiem. Tevi tā arī saucot: Soņka Zelta Rociņa.

Soņka pasmaidīja: Lai runā. Kaut tikai tu neticētu tādām muļķībām.

-    Es jau arī neticu. Lai gan būtu interesanti, ja tu viņiem būtu galvenā.

-    Kam, zagļiem galvenā?

-     Nūja! Tu varētu. Redz, kā tu to juvelieri apstrādāji! Tēvs ar tevi lepotos.

-    Un mamma?

-   Mamma gan ne. Mamma gribēja, lai tu kļūsti par mūziķi. Skaties, kādi tev pirkstiņi!

-    Soņka Zelta Rociņa? meitene pasmaidīja.

-    Skaties man, Feiga pakratīja pirkstu, ņemšu ļaunā, ja būsi piemānījusi. Tev jāsaka taisnība māsai. Turklāt vecākajai!

-    Es jau visu tev pateicu, Soņka noskūpstīja māsu uz pieres. Ja redzēsi Šelomu atvainojies manā vietā. Esmu vainīga viņa priekšā.

-    Es jau atvainošos, bet nezin vai viņš sapratīs. Dzer no rīta līdz vakaram un vienā gabalā piemin tevi. Mīl. Redzi, kāda tu mums esi! Pasaki vismaz, uz kurieni brauc, māsa?

-    Uz Vāciju.

Soņkai bija atsevišķa kupeja luksusa klasē. Viņa atstāja durvis pusviru un varēja novērot visus, kas staigāja pa vagonu. Ļaudis bija visdažādākie: poļi, krievi, vācieši, austrieši un pat francūži. Negaidīti Soņas kupejā iespraucās resns vācietis. Viņš bija ieraudzījis jaunu skaistu meiteni un nu vervelēja: Oh, da ist ein schones Mādchen!

Soņa apņēmīgi piecēlās un aizvēra durvis: Auf Wiedersehen!

Viņa sameklēja grāmatu un sāka to šķirstīt. Pie durvīm pieklauvēja uz sliekšņa stāvēja pavadonis.

-    Ko kundze vēlas? viņš jautāja poliski.

-   Vīnu.

-    Franču, bez šaubām.

-    Bez šaubām.

Viņš aizgāja, atstājis durvis vaļā, un Soņa ieraudzīja panu Toboļski. Pans skatījās uz viņas pusi, noslēpumaini smaidīdams. Meitene izgāja no kupejas un droši devās viņam klāt.

-    Esat nolēmis pavadīt mani?

Toboļskis pamāja: Es jau teicu, jaunkundz, ka sekošu jums visu mūžu. Tas nebija joks.

Soņa bezspēcīgās dusmās raudzījās uz viņu: Ko jūs no manis gribat?

-    Neko. Vienkārši gribu redzēt jūs. Būt kaut vai netālu, ja nevaru būt blakus.

-    Bet man tas nav vajadzīgs!

-    Nekādi nevaru jums palīdzēt, viņš noplātīja rokas. Esmu iemīlējis jūs. Pirmo reizi pa ilgiem laikiem.

Meiča aizkaitināta nomērīja viņu ar skatienu un gribēja iet prom, tomēr palika.

-    Jūs mani traucējat.

-    Kādā ziņā?

-    Dzīvē. Darbā.

-    Esmu ar mieru jums palīdzēt. Esmu ļoti bagāts, kundze.

Viņa bezspēcīgi sažņaudza dūrītes, garie nagi iespiedās plaukstās, un viņa piegāja kungam pavisam klāt:

-    Es esmu zagle. Profesionāla zagle. Es varu jūs tikai apzagt.

-   Zinu, viņš mierīgi pamāja. Jūs mani jau apzagāt gredzenus, pulksteni… Juvelieru veikaliņa saimnieks visu atcerējās.

-    Izsauciet policiju.

-    Kāpēc? Es, tieši otrādi, vēlos jūs apsargāt.

-    Velns!… Soņka nezināja, kā rīkoties. Kas jūs esat? Kur jūs rādāties? Es negribu jūs redzēt!

Pans Toboļskis brīdi klusēja, tad skumji pasmaidīja:

-     Ar labu nakti, kundze. Ņemiet vērā, esmu blakus kupejā. Un viņš pazuda savās durvīs.

* * X

Kad vilciens sāka bremzēt, Soņka klusām paņēma somu, atvēra durvis, paskatījās ārā: bija pāri pusnaktij, pasažieri sen jau gulēja.

Meiča izņēma no somiņas Annas Tiplicas pasi, atvēra to, smaidot palūkojās uz dzimšanas datumu 1846. gads. Gandrīz uz pirkstgaliem izgāja gaitenī un devās uz pavadoņa pusi. Ieraudzījis viņu, pavadonis izbrīnījies skaļi jautāja: Pane izkāpj? Kaut kas atgadījies?

Viņa pielika pirkstu pie lūpām, iespieda pavadonim rokā naudu par vīnu un pakalpojumu, un gaidīja, kad vilciens apstāsies.

-     Par jums interesējās kungs no piektās kupejas, pavadonis teica čukstus.

-    Ko viņš gribēja?

-    Lūdza, lai es jums pasekoju. Arī iedeva naudu.

-    Ja prasīs jūs neko neesat redzējis. Pazudusi kaut kur.

-   Tieši tā, pane. Neko neesmu redzējis.

Aiz loga pazibēja stacijas nosaukums Tiplica. Vilciens apstājās, pavadonis palīdzēja Soņkai izkāpt. Viņa gāja gar vagoniem un, kad jau bija pie stacijas ēkas, atskatījās. Pa vagona logu uz viņu raudzījās apmulsušas, izmisuma pilnas pana Toboļska acis.

Tiplica bija tīra, kā jau visas vācu pilsētiņas, un kā izmirusi vēlajā stundā. Soņa sēdēja faetonā, klausījās gumijas riteņu vienmērīgajā švīkstoņā pa gludajiem bruģakmeņiem un skatījās važoņa platajā mugurā, uzmanīgi klausīdamās viņa vārdos.

-   Pilsētiņa mums maza, važonis skaļi stāstīja, pret dāmu nepagriezies, tikai divi tūkstoši pilsoņu! Bet mēs visi esam patrioti! Mēs lepojamies ar savām tīrajām ielām, labajiem ceļiem, appļautajiem zālieniem!

-    Un grāfs Tiplics? Soņa jautāja labā vācu valodā.

-    O-o-o, grāfs Tiplics tas ir mūsu īpašais lepnums! Senā pils, ko grāfs fon Tiplics uzcēla jau divpadsmitajā gadsimtā, ir mūsu simbols. Runā, ka grāfa gars vēl arvien tur klīstot!…

-     Vai grāfam pēcnācēji ir palikuši? viņa piesardzīgi apvaicājās.

-      Mūsu pilsētiņā nav. Runā, ka Francijā kāds esot, bet pie mums neviens nav atbraucis… Žēl! Tāds cilvēks uzreiz kļūtu par slavenību, mēs viņu uz rokām nēsātu! Un vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka esam īsti patrioti! Važonis beidzot pagriezās pret braucēju un ierasti nokliedzās: Uz kādu hoteli tad lai jūs ved,/ra«? Mums ir trīs.

-    Uz to, kas pašā pilsētas centrā.

-     Tāds ir gan! Taisni grāfa vārdā nosaukts, hotelis "Tiplica"! Starp citu, pilsētiņu ari dibinājis grāfs!

* X*

Viesnīca bija pašā centrā, pilsētas galvenajā laukumā neliela, mājīga, ar slaidām, augstām papelēm visapkārt.

Faetons apstājās pie parādes durvīm, važonis nodeva /rau čemodānu šveicaram, pateicīgs saņēma naudu un aizlaida, jautru dziesmiņu dziedādams. Šveicars atvēra durvis. Soņai pretī iznāca godbijīgs administrators.

-    Labvakar, sveicu jūs mūsu pilsētā! Ko kundze vēlas?

-    Labu numuru.

-    Otrais stāvs, skats uz rātsnamu?

-    Labi, tas mani apmierina.

-    Uz kāda vārda lai rakstu rēķinu?

-    Anna fon Tiplics.

Dežurants pirmajā mirkli nesaprata.

-    Piedodiet?

-    Grāfiene Anna fon Tiplics.

Administratoram iesprūda kamols kaklā, viņš ar pūlēm izspieda:

-    Jūs no… Tiplicu dzimtas?

-    Vai tad uzvārds par to neliecina? Soņa zobgalīgi jautāja.

-    Jā, jā, atvainojiet! Protams, liecina. Es gluži vienkārši nekad nebiju iedomājies, ka savas dzīves laikā ieraudzīšu kādu no mūsu slavenā tautieša pēcnācējiem. Vai es varētu pārbaudīt, ka tas nav tikai joks?

-    Parādīt pasi?

-     Atvainojiet, mums tāda kārtība. Administrators paņēma pasi, un viņa acis kļuva vēl apaļākas. Viņš iegāja atpakaļ aiz letes un drudžaini šķirstīja ierakstu grāmatu. Es jums došu pašu labāko numuru. Vislabāko viesnīcā!

-    Pateicos.

Administrators pastūma malā apstulbušo šveicaru, pats paņēma augstās viešņas čemodānu un nesa uz otro stāvu.

-    Lūdzu, grāfien!

Soņka pārkāpa pār numura slieksni; pēc vietējo izpratnes, tas bija ļoti labs trīs istabas, plaša vannas istaba, pamatīgas mēbeles.

-   Ceru, ka jums te būs ērti, administrators vēl arvien nevarēja nomierināties. Bet no rīta visa pilsētiņa būs pie jūsu kājām. Arlabunakti, grāfien!

Un durvis aizvērās. Soņka piegāja pie loga un ar izbrīna pilnu zobgalību skatījās uz laukumu, uz rātsnamu, uz rūpīgi appļautajiem zālieniem.

Bija vēl diezgan agrs, Soņka posās vannas istabā, kad pie durvīm bikli pieklauvēja. Viņa aši pabeidza krāsoties un uzsauca: Kas tur ir?

Viņai neatbildēja, tomēr pieklauvēja vēlreiz. Soņka atvēra. Gaitenī stāvēja trīs kungi, viņiem aiz muguras snaikstījās vakarējais administrators.

-    Labrīt, grāfiene fon Tiplica, teica galvenais, smagnējs kungs ar ūsām. Atvainojamies par tik agru vizīti, tomēr mēs vēlējāmies apliecināt jums savu cieņu.

-    Lūdzu, ienāciet, Soņka aicināja un pakāpās malā.

Ciemiņi ienāca, atstājuši administratoru aiz durvīm. Galvenais no viņiem braši sasita papēžus un nolieca galvu viešņas priekšā:

-    Pilsētas birģermeistars Vilhelms Verners. Viņš norādīja uz pārējiem: Mani palīgi.

Soņka ar apburošu smaidu pastiepa birģermeistaram roku:

-    Anna fon Tiplics, un ar ironiju jautāja: Vēlaties ieskatīties manā pasē?

-    Dieviņ tētiņ, viņš izbolīja acis, es neticu savām ausīm. Kāpēc mēs neko nezinājām pārjums? Kas jūs esat? Kur dzimusi? Kas jūs atvedis mūsu pusē?

Soņka joprojām smaidīja:

-    Mana dzimta, tas ir, senči laikam nāk no šejienes. Es dzīvoju Parīzē. Kas mani atvedis šurp? Laikam iekšēja nepieciešamība, viņa smalkjūtīgi nolaida skatienu. Es gaidu bērnu, un man ļoti gribējās, lai viņš sajustu manu senču gaisotni. Un tā es izkāpu no Sanktpēterburgas-Berlīnes vilciena un esmu šeit.

Birģermeistars saņēma viņas roku un noskūpstīja.

-   Ziniet, jūsu pirkstiņi līdzīgi grāfa pirkstiem, viņš teica. Tas ir pārsteidzoši.

-    Mana vecmāmiņa, viņa arī dzīvoja Parīzē stāstīja man, ka es pat sejā esot viņam līdzīga.

-   Ak, jā, jā! birģermeistars atskatījās uz palīgiem, un tie vienprātīgi pamāja. Tāda pati seja! Mēs šodien pat dosimies uz pili, un jūs visu ieraudzīsiet pati savām acīm. Viņš ieskatījās viešņai sejā. Jūs uz ilgu laiku pie mums?

-    Domāju, uz dienām trim.

-    Lieliski! Ceru, jums nenāksies garalaikoties!

* * *

Pie viesnīcas bija sanācis paliels pilsoņu pulciņš. Kad birģermeistara svītas pavadībā iznāca Soņka, viņai sarīkoja skaļas ovācijas. Soņka cienīgi paklanījās, nosūtīja vairākus gaisa skūpstus, pūlī ieraudzīja vakardienas važoni un sveicināja viņu īpaši.

Viešņai piebrauca grezna kariete, rotāta ar zeltītiem pilsētas ģerboņiem, viņa iekāpa kopā ar birģermeistaru un, galvu pa logu izbāzusi, visā ceļa garumā turpināja sūtīt gaisa skūpstus sajūsminātajai publikai.

-   Mūsu pilsētai jūsu vizīte ir gadsimta lielākais notikums, birģermeistars dudināja pie auss. Mēs vēl neesam pilnībā apjautuši tā nozīmi. Apsoliet, ka jūsu vizītes būs regulāras.

-   Apsolu, Soņka smaidīja, atrāvusies no loga. Pilsētas iedzīvotāji ir apbūruši mani.

-    Jā, jā, vāciskā skaļumā iesmējās Vilhelms Verners. Mūsu iedzīvotāji ir lieliski, vislabākie Vācijā!

Kariete nesteidzīgi ripoja pa šaurām ieliņām, garām akurātām piparkūku mājiņām. Beidzot pilsēta palika aiz muguras, un Soņka ieraudzīja pili: tā stāvēja augsta kalna galā un no lejas izskatījās majestātiska, pat nedaudz drūma.

Soņka birģermeistara un viņa svītas pavadībā uzkāpa pa stāviem akmens pakāpieniem un iegāja pils vēsajā tumsā. Visi kopā viņi devās uz priekšu pa garu un šauru gaiteni.

-    Te ir diezgan šausmīgi, Soņka klusi teica un turējās birģermeistaram pie rokas.

-    Jā, īpaši naktī.

-    Jūs esat bijis te naktī?

Verners nosmējās dziļu iekšēju smieklu: Es jau neesmu traks! Viens kungs te bija palicis pa nakti, bet no rīta nevienu vairs nepazina.

-    Ko tad viņš darīja naktī?

-    Meklēja grāfa dārgumus.

-    Atrada?

Birģermeistars atkal tāpat nosmējās: Netika tik tālu. Kaut kas viņu bija apturējis. Lai gan dārgumi te ir.

-    Vai es drīkstu uz tiem paskatīties?

-    Jūs? Verners pašķielēja uz viņu. Noteikti. Jūs taču tos nenolaupīsiet. To viņš bija domājis kā joku.

-    Nedod dies!

-    Man arī tā šķiet. Grāfs nekad to nepiedotu.

Viņi izgāja cauri vairākiem gaiteņiem un beidzot atradās lielā zālē, apstājušies nomelnējušu gleznu priekšā tādu pie sienām bija krietni daudz.

-    Šis ir jūsu sencis, birģermeistars norādīja uz kādu portretu.

Soņka spēra soli uz priekšu un sāka vērīgi pētīt Tiplicu. Un

savādi: viņa ieraudzīja, ka abu sejas patiešām ir stipri līdzīgas skaists garens sejas ovāls, izcili glīts deguns, skumjas ieslīpas acis.

-    Nu? Vernera smaids bija pašapmierināts.

-   Līdzīgi… meitene nočukstēja. Patiešām līdzīgi. Un negaidīti teica: Man negribas aiziet no šejienes.

-   Tā nevar, birģermeistars purināja galvu. Jūs esat vajadzīga mums.

-    Vismaz vienu nakti!

-    Gribat atkārtot tā kunga varoņdarbu?

Soņka nopietni paskatījās uz viņu:

-    Jūsu piezīme ir netaktiska, birģermeistara kungs, un spēji pagriezās, lai ietu prom.

-    Piedodiet, Verners samulsis ķēra viņu aiz rokas, es negribēju jūs aizvainot. Šī vieta gluži vienkārši nav paredzēta romantiskiem sapņiem.

-    Atļaujiet to izlemt man pašai.

Viņi devās tālāk, viešņa bridi klusēja, tad jautāja: Vai parādīsiet man kaut ko interesantu?

Izgājuši cauri vairākām zālēm, viņi kāpa augšā pa tepiķu klātām platām kāpnēm un nonāca ieroču istabā. Pie sienām no vienas vietas karājās ieroči: šķēpi, zobeni, vairogi, ķiveres. Kaktos rēgojās bruņinieku tēli pilnā ekipējumā.

-     Te viss ir īsts, viss reiz ir piederējis grāfam un viņa kareivjiem.

Soņka pagājās pa istabu, pieskārās ieročiem, bruņām.

-   Nekad nebiju domājusi, ka pieskaršos tam visam. Tas šķiet tik tāls un tik tuvs vienlaikus.

-    Jā, jā, birģermeistars pamāja, viss ir dzīvs, viss elpo.

Viņi gāja tālāk, un birģermeistars, izpirkdams vainu, sirsnīgā

uzticībā teica: Domāju, jums kā sievietei īpaši interesanti būtu paskatīties uz dārgumiem, kas reiz piederēja grāfam.

-    Manam priekštecim, Soņka precizēja.

-    Piedodiet, jūsu priekštecim. Bet tur mēs ieiesim tikai divatā.

-    Kāpēc tā?

-    Tā vajag. Mazāk svešu acu.

Verners atskatījās uz svītu, ar žestu pavēlēja palikt uz vietas un paņēma meiteni zem rokas. Viņi pagriezās ap stūri un atradās istabā, kas no grīdas līdz griestiem bija pilna grāmatu plauktiem. Piegāja pie aizrestotām durvīm. Birģermeistars, drošības pēc atskatījies, iebāza roku starp grāmatām plauktā un uzspieda uz kaut kā. Noklindzēja atslēga, un durvis lēnām, smagi čīkstēdamas, vērās vaļā.

-      Lūgtum… Verners čukstus teica un palaida Soņku pa priekšu.

Istaba bija neliela, gaisma no loga apspīdēja sienas, grīdu un visu, kas te atradās. Soņka pagrieza galvu un noelsās: tā bija Aladīna istaba, par kuru večiņa vilcienā bija stāstījusi. Gar sienām bija novietotas stikla kastes ar dārgumiem: vāzēm, bruņām, rotaslietām. Pie sienām karājās zelta bruņukrekli, dārgakmeņiem rotāti ieroči, grezni izšūti tepiķi.

Meitene lēnām, kā pa sapņiem, tuvojās stikla kastēm, ar acīm ieurbdamās šeit dusošajā bagātībā. Tās bija tik daudz, ka nebija iespējams noteikt, kas te ir visvērtīgākais.

Birģermeistars stāvēja aiz muguras un apmierināts dvašoja.

-    Ko teiksiet?

-    Nekad neko tādu neesmu redzējusi.

-     Neviens nav redzējis. Tas pieder ne vien manai pilsētai, bet visai Vācijai.Verners klusi iesmējās. Bet uz šejieni, grāfien, nāk tikai izredzētie. Jūs piederat pie viņiem. Precīzāk jūs esat īpaši

izredzēta. Pasaule ir blēžu pilna, bet Dievs mūs ir sargājis.

* * *

Kariete traucās pa pilsētiņas tukšajām ieliņām, birģermeistars jautājoši skatījās uz kluso, skumjo viešņu.

-    Esat stiprā iespaidā?

-    Ļoti stiprā. Tāda sajūta, ka es visu mūžu būtu dzīvojusi pilī. Ka tās ir manas mājas.

Vācietis apmierināts iesmējās: Tās jau arī ir jūsu mājas. Brauciet šurp biežāk, aiciniet citus radiniekus. Ja vien tādi ir.

-    Nav, esmu vienīgā.

-   Tad vēl jo vairāk. Ja izlemsiet apmesties te uz dzīvi, pilsēta būs laimīga. Pils būs jūsu.

-     Es padomāšu. Tad pacēla skatienu uz birģermeistaru un stingri noteica: Un tomēr es vēlos pavadīt pilī nakti, lai saprastu, kā dzīvojis mans dižais sencis.

-    Kā pavēlēsiet, grāfien. Kad?

-    Šonakt.

-    Šonakt es rīkoju pieņemšanu par godu jums! Verners sāka uztraukties.

-    Tātad pēc pieņemšanas. Tikai neaizmirstiet.

-    Vācieši nekad neko neaizmirst. Mums galvenais ir kārtība!

Vakarā pilsētas rātsnams laistījās ugunīs: pieņemšanas zālē bija sapulcējušies pilsētiņas labākie ļaudis. To bija diezgan daudz vismaz simts. Spēlēja orķestris, sulaiņi iznēsāja uzkodas un dzērienus, visur skanēja smiekli un sarunas.

Soņka birģermeistara un viņa garās kārnās sievas pavadībā nesteidzīgi pastaigājās pa zāli un atbildēja uz cieņas un godbijības apliecinājumiem.

-    Jūs labi runājat vāciski, grāfien, Matilde piebilda.

-    Tā taču mana dzimtā valoda, viešņa pasmaidīja.

-    Bet Parīze?

-    Parīzē es esmu kā ciemos, šeit kā mājās.

-    Bravo! birģermeistara kundze sasita plaukstas. To jūs brīnišķīgi pateicāt.

-   Dāmas un kungi! birģermeistars izgāja zāles vidū. Es lūdzu pacelt glāzes par godu mūsu viešņai grāfienei Annai fon Tiplicai. Ilgi esam gaidījuši šo laimīgo gadījumu, mēs pat neticējām, ka tas reiz notiks. Bet nu ir piepildījies! Esiet mīļi gaidīta dzimtajā pilsētā, jaukā fon Tiplica kundze! Mēs esam laimīgi!

Atskanēja laipni izsaucieni, visi draudzīgi izdzēra savas glāzes, pēc tam Soņka nostājās blakus birģermeistaram.

-     Godājamais birģermeistara kungs un jūsu apburošā laulātā draudzene! Cienījamie manas pilsētas pilsoņi, pilsētas, ko dibinājis mans priekštecis grāfs fon Tiplics! Es esmu patiesi laimīga, man nav citu vārdu! Paldies jums par piemiņu, par uzticību, par uzņemšanu!

Meitenes pēdējie vārdi pagaisa ovācijās. Birģermeistars paņēma Soņku zem rokas un ieveda pašā viesu burzmā. Ejot meitene pievērsa uzmanību resnai zelta ķēdei ar dārgakmeņiem, kas karājās no pilsētas mēra kabatas. Veikli un nepiespiesti viņa apgriezās un paņēma Verneru zem otras rokas, un, kad viņi bija pašā pūļa vidū, nemanāmi atāķēja ķēdi birģermeistara sānos un tikpat nemanāmi ieslidināja savā somiņā.

-    Grāfien, nodudināja neko nemanījušais pilsētas galva, šie cilvēki ir mūsu pilsētas zieds. Uz viņu pleciem balstās kārtība, mūsu pilsētiņas iedzīvotāju labklājība un pašcieņa.

Vīrieši pa kārtai skūpstīja Soņkai roku, dāmas iezldās viņā ar acīm, klirigi kniksēja un kaut ko murmināja. Laikam nosauca savus vārdus. Soņka pievērsa uzmanību jaunam skaistam kungam perfekti pašūtā frakā un uzsmaidīja. Viņš atbildēja ar to pašu, pēc tam devās viņai pretī un galanti vaicāja: Vai drīkstu lūgt jūs uz deju, grāfien?

-    Ar prieku!

Viņi izgāja no burzmas, nostājās pašā dejotāju vidū. Dejotāji atkāpās, un viņi sāka griezties Strausa valša ritmā. Soņka uzreiz noskatīja izsmalcinātu piespraudi pie partnera kaklasaites.

-    Jūs droši vien esat baņķieris? viņa koķeti apvaicājās.

-    Kāpēc jūs tā domājat? kungs brīnījās.

-    Jums tādas manieres.

-    Diemžēl ne. Esmu tikai policists.

-    Jūs esat policists? meičai bija patiess brīnums.

-    Vai tas jūs sarūgtinājis?

-    Tieši otrādi. Ja jūsu pilsētā ir tādi policisti, tad ar likumiem te visam jābūt vislabākajā kārtībā!

-    Ņemiet vērā vecākais policists.

-    Ak, Soņka iesmējās, nekad tik tuvu neesmu saskārusies ar vecākajiem policistiem!

-    Laikam nav bijis iemesla?

-    Protams. Es dzīvoju ļoti kārtīgu dzīvi.

Pēkšņi viņiem aiz muguras sākās kaut kāda kustība, ļaudis satraukti izklīda, skatījās sev zem kājām, kaut ko meklēdami. Vislielākais mulsums bija vērojams birģermeistara un viņa sievas acīs.

-    Kas atgadījies? Soņka arī bija nesaprašanā.

-    Pardon, tūlīt uzzināšu.

Virspolicists strauji piegāja pie birģermeistara. Soņka redzēja, kā viņš kaut ko jautā pilsētas galvam, kurš īsi kaut ko paskaidro un ar roku rāda uz parketu. Policists atgriezās pie meičas. Vernera kungs pazaudējis ļoti dārgu ķēdi. Visi pūlas to atrast.

-    Vai šeit pazaudējis? viņa precizēja.

-    Jā, burzmā. Bet nav nekas briesmīgs, es domāju, ka atradīs.

-    Virspolicists pasmaidīja un pačukstēja: Turklāt birģermeistars nav pats trūcīgākais mūsu pilsētā.

-    Dodiet man padomu, Soņka lūdza. Ja es nemanīti aizietu no šā godājamā saieta, vai tas būtu ļoti netaktiski?

-    Nedomāju. Bet tikai tajā gadījumā, ja es jūs pavadītu.

-    Esmu ar mieru nodot sevi policijas rokās. Neatvadījusies ne no viena, it kā dotos prom tikai uz mirkli,

Soņka steidzās uz izeju. Vecākais policists vēlīgi gāja nopakaļ.

Faetonā, kas stāvēja blakus viesnīcai "Tiplica", pans Toboļskis vērīgi noskatījās, kā Soņka virspolicista pavadībā pāriet pāri laukumam.

X* *

Kad Soņka policista pavadībā iegāja viesnīcā, tās saimnieks, pie viena arī administrators, iztapīgi pieskrēja pie augstās viešņas un ziņoja: Grāfien, pēc jums jautāja. Meiča uzrāva uzacis: Kas?

-    Kāds kungs. Bet savādā kārtā viņš nosauca citu vārdu. Soņka aši pameta skatienu uz policista pusi, un policistā uzreiz

nostrādāja profesionālā nojauta: Kādu vārdu, Krēmera kungs?

-    Sofja. Bet uzvārdu es pierakstīju.

Saimnieks gribēja skriet pie letes, bet Soņka viņu aizturēja.

-    Nav vērts uztraukties. Domāju, ka tas bija tikai joks.

-    Nē, grāfien, tas kungs neizskatījās pēc jokdara. Solīds kungs gados.

-     Ja viņš vēlreiz te parādīsies, aizturiet viņu, virspolicists pārtrauca sarunu un ar žestu aicināja Soņku uz otro stāvu uz istabām.

Viņi abi piegāja pie durvīm, un meiča jautājoši pagrieza galvu:

-    Arlabunakti?

-    Jums nav bail vienai pašai iet iekšā? policists pienāca viņai cieši klāt.

-    Domājat, tur nav droši?

-    Bet kāds taču pēc jums jautāja. Es labāk pārbaudītu.

Soņka paraustīja plecus: Ja jums tā šķiet, lūdzu.

Policists pirmais iegāja numurā, iededza gaismu, izstaigāja visas istabas.

-    Viss kārtībā. Varat justies kā mājās, grāfien.

-    Visu labu, meiča atbildēja, smaidot raudzīdamās uz vīrieti.

Pēkšņi viņš apņēmīgi piegāja viņai klāt, saņēma plaukstās viņas

seju un sāka kaislīgi skūpstīt.

Soņka akurāti izņēma no viņa kaklasaites piespraudi, tad drošu roku atgrūda pārdrošo policistu.

-    Ko jūs atļaujaties?

-    Es jūku prātā! Lūdzu, vēl vismaz vienu skūpstu, es ar to iešu cauri visai dzīvei! Ar grāfienes fon Tiplicas skūpstu… Lūdzu!

-    Jūs patiešām esat jucis. Tūlīt ejiet prom!

-     Klausos. Piedodiet. Policists aizgāja līdz durvīm, bet atskatījās: Cik man zināms, šonakt jūs dodaties uz pili?

-   Vai jūs gatavojaties arī tur mani apsargāt?

-    Nē, vecākais policists pasmīnēja. Pilī jūs sargās pavisam citi spēki. Jūsu tālā sentēva spēki, grāfien. Un viņš apņēmīgi izgāja no apartamentiem.

Soņka piegāja pie loga, redzēja, kā policists pāriet pāri laukumam un dodas uz rātsnamu, paskatījās uz vientuļo faetonu, kas stāvēja netālu no viesnīcas. Tas bija pana Toboļska faetons.

Viņa sāka kārtot savas lietas čemodānā, tad steigšus pārskatīja visas istabas, un tajā brīdi pie durvīm sparīgi pieklauvēja. Soņka atvēra. Gaitenī stāvēja garš cilvēks melnā apmetnī un skaļi teica:

-    Birģermeistara kungs lika pavadīt jūs uz pili!

Fils sargs, ar lākturi apgaismodams gaiteņus, pavadija viešņu līdz tai istabai, kur atradās portreti, un nokliedza: Cik ilgu laiku kundze domā te pavadīt?

-    Domāju, ka līdz ritam.

-    Es būšu sargbūdā. Klauvējiet skaļāk, es slikti dzirdu.

-    Jūs gribat mani ieslēgt? izbijusies jautāja Soņka.

-    Nē, durvis būs vaļā. Sargs divdomīgi atieza zobus. Vēlu kundzei patīkamu nakti, domāju, ka garlaicīgi nebūs. Ja nu kas, būšu sargbūdā. Bet klauvējiet skaļi,/rau, es slikti dzirdu!

Viņš aizgāja, dobji klaudzinādams smagos zābakus, un Soņka palika viena. Visapkārt bija melna tumsa, tikai uz vienu gleznu krita mēness gaisma. Meiča paraudzījās apkārt, mēģinādama orientēties, kurp jāiet. Uzmanīgi, cenzdamās neuzgrūsties tumsā tikko saskatāmajiem priekšmetiem, viņa tika līdz nākamās zāles durvīm.

Te bija vēl tumšāks. Ar tausti vien, izstieptas rokas priekšā turēdama, Soņka virzījās gar sienmali, uzdūrās kaut kādām lietām, mēbelēm, akmens sienām, uzskrēja asiem stūriem. Kaut kas dārdēdams nogāzās, un viņa šausmās sastinga. Nebija iespējams saprast, kurp jāiet tālāk. Tomēr Soņka virzījās uz priekšu.

Beidzot kādā zālē viņa sataustīja grāmatas, daudz grāmatu, un saprata, ka nonākusi īstajā vietā. Slidinādama pirkstus pāri grāmatu muguriņām, viņa centās uziet to nišu, kur vajadzēja uzspiest uz kaut kā. Pēkšņi atskanēja ass klikšķis, un slepenās durvis čīkstēdamas atvērās.

Dīvaini dārgumu istaba bija labi apgaismota. Tās logi bija novietoti tā, ka mēness gaisma apspīdēja visu telpu.

Satraukumā Soņka kādu brīdi nespēja pakustēties, tad piegāja pie vienas kastes, atvēra stikla vāku un sāka rakņāties pa dārglietām. Tās aicinoši džinkstēja, tikko jūtami durstīja rokas, nelaida vaļā, liekot iegremdēt pirkstus aizvien dziļāk un dziļāk.

Soņka atvēra somu un sāka bērt iekšā visu bez šķirošanas: zelta stienīšus, dārgakmeņus, ķēdes un ķēdītes, gredzenus ar briljantiem un bez tiem. Kad soma bija tik pilna, ka tikko varēja aizvērt, meiča bāza dārglietas platās kleitas kabatās.

Beidzot darbs bija padarīts. Soņka aizvēra dārgumu glabātuves durvis un devās atpakaļ. Šis ceļš likās vienkāršāks un ne tik drausmu pilns. Kad līdz ārdurvīm bija palicis pavisam nedaudz, aiz muguras pēkšņi atskanēja soļi. Skaidri saklausāmi, smagi soļi, kas nāk pa pēdām. Viņa uz mirkli sastinga. Apklusa arī soļi. Bija skaidrs kāds seko. Un tad Soņka sāka skriet. Vajātājs arī.

Viņa nesās uz priekšu, nesaprazdama, kurp skrien. Atdūrās pret sienām, aizķērās aiz kaut kādiem stūriem, uzgrūdās mēbelēm un bruņinieku bruņām, krita, bet uzreiz trūkās augšā un skrēja tālāk. Vajātājs, smagi elpodams, neatpalika.

Soņkai nebija viegli skriet: traucēja smagās, ar zeltu pilnās kabatas, un soma pastāvīgi aiz kaut kā aizķērās. Soņka atkal paklupa, soma atvērās, daļa laupījuma izbira. Meičai nebija ne prātā savākt izbirušo, viņai bija jātiek prom no vajātāja un jānokļūst līdz izejai.

Beidzot priekšā kā gaišs plankums parādījās galvenie vārti, Soņka pēdējiem spēkiem metās uz priekšu un izskrēja plašumā, un tajā brīdī vajātājs viņu panāca. Saķēra viņu no aizmugures stingri un sāpīgi un, smagi elsdams, nogārdza:

-    Nebēdziet! Nebaidieties! Es neko sliktu jums nedarīšu! Nu, kur jūs skrienat? Uz kurieni?

Soņka grūda viņu un pati pakrita. Pakrita arī svešais turklāt uzgāzās viņai virsū. Un tad viņa pazina: tas bija pans Toboļskis. Bāls, aizelsies. Tomēr turēja viņu stipri.

-    Prom! Soņka rāvās ārā. Laidiet vaļā!

Toboļskis spieda viņu sev klāt, bez mitas murminādams: Es jūs neatdošu nevienam… Visu mūžu būšu pie jums… Jūs esat mana dzīve! Mans liktenis!

-    Jūs esat traks! Prātā jucis! Lieciet man mieru!

Saņēmusi spēkus, meiča nogrūda viņu nost. Pans noripoja pa akmens pakāpieniem, smagi ievaidējās, nespēdams pakustēties. Soņka sagrāba somu un metās prom.

* X*

Viņa iedrāzās viesnīcas vestibilā, metās pie administratora, kurš snauduļoja aiz letes:

-     Glābiet! Paskatieties, kas notiek! Mani gribēja nosist! Palīdziet!

Ieraudzījis grāfieni fon Tiplicu ar asiņainiem nobrāzumiem, vācietis gandrīz zaudēja samaņu.

-    Kas gribēja nosist?

-   Trakais! Viņš metās man virsū, es tik tikko izrāvos! Viņš mani vajāja!

-    Kas? Grāfs? Grāfa gars?! bālām lūpām murmināja viesnīcas saimnieks.

-    Nē, cilvēks… Laikam tas, kurš jautāja.

-    Tas ir grāfs, kundze! Viņam nepatīk, ka pie viņa iet.

-     Paziņojiet policijai! Pamodiniet birģermeistaru! Es nekavējoties pametu jūs, te es nevaru vairs palikt! Tūlīt dodiet man karieti!

Soņka, pieklibodama un kleitas smagās kabatas pieturēdama, devās augšup.

Iegājusi numurā, viņa izgāza somas un kabatu saturu ceļasomā, paķēra pārējos čemodānus un steigšus iznāca viesnīcas gaitenī. Kad viņa, bagāžu vilkdama, nāca lejā pa kāpnēm, administrators jau bija attapies un ziņoja: Vecākais policista kungs tūlīt būs klāt.

-    Viņš mani interesē vismazāk! "grāfiene" asi atcirta. Kur kariete?

-    Gaida. Vācietis vēl mēģināja apturēt viešņu: Mēs ļoti nožēlojam, frau, tomēr sagaidiet policiju.

-    Nē, es aizbraucu no jūsu pilsētas. Un baidos, ka tik ātri neatgriezīšos. Sveiciniet birģermeistara kungu.

Kariete jau gaidīja pie viesnīcas durvīm, un Soņka bez kavēšanās iekāpa. Administrators un kučieris sēja uz jumta viņas čemodānus, kad laukumā pēkšņi parādījās galvenais policists kādu desmit likumsargu pavadībā. Viņš braši piegāja pie viešņas un pakāpās uz karietes kāpnītēm. Soņka raudāja.

-    Kas atgadījās, grāfien?

-     Man uzbruka… pilī… asaras rīdama, viņa tikko varēja pateikt. Mani gandrīz nosita.

-    Vai tas bija kaut kas sataustāms?

-     Protams! Tas nebija grāfa gars, tas bija kāds nelietis. Esmu pārliecināta, ka jūs viņu noteikti noķersiet, viņš ir vai nu laupītājs, vai plānprātīgais.

Un tajā brīdī Soņka ieraudzīja panu Toboļski. Viņš stāvēja laukuma tālākajā galā un vēroja notiekošo.

-     Redziet, kur viņš ir! meiča iespiedzās. Turiet! Aizstāviet mani!

Policisti tūlīt metās uz viņa pusi, bet Soņka uzkliedza kučierim: Brauc!!!

Kučieris no visa spēka uzdeva zirgiem, un kariete aizdrāzās, aiz-

nesdama nezināmās tālēs "grāfieni Annu fon Tiplics".

* * *

Bija karsts, atpūtnieku šajā gadalaikā bija biezum biezs, un tie pamatā bija turīgi kungi un dāmas.

Soņka, slēpdama savu palielo vēderu zem kuplas kleitas, bija atlaidusies guļamkrēslā zem liela krāsaina saulsarga un, vērodama publiku, lasīja romānu. Neraugoties uz savu stāvokli, viņa izskatījās ļoti kairinoša. Vēl vairāk tieši nedaudz izspiedies vēderiņš piešķīra viņai īpašu šarmu un noslēpumainību.

Viņai tuvojās gara auguma kalsns elegants kungs un uzrunāja franciski:

-    Lūdzu atvainot, jaunkundz…

-    Kundze, Soņka izlaboja, atbildot gluži labā franču valodā.

-     Lūdzu atvainot. Vai es drīkstu jūs uz dažiem mirkļiem atraut no interesantās lasāmvielas?

Meiča nolika grāmatu un pasmaidīja: Es jūs klausos.

Francūzis apsēdās blakus.

-    Spriežot pēc izrunas, jūs neesat francūziete?

-    Pa pusei esmu.

-    Un kas ir jūsu otrā "puse"?

-    Mana vecmāmiņa ir krieviete.

-    Ol-la-lā! Man bija kāds paziņa krievs, ļoti jautrs kungs. Viņš te pazaudēja visu savu naudu, spēlēdams ruleti, un aizbrauca atpakaļ uz Krieviju.

-    Ruleti nespēlē tikai krievi vien, Soņka iebilda.

-    Jā gan. Es arī spēlēju.

-    Esmu to pamanījusi.

-    Jūs mani redzējāt spēļu zālē?

-    Un ne reizi vien, meiča viltīgi pašķielēja uz francūzi. Jūs taču arī mani tur redzējāt?

Viņš skaļi iesmējās: Jūs esat vērīga!

Soņka uzmeta skatienu viņa dārgajiem gredzeniem.

-    Ļoti vērīga.

-    Vai jūs, kundze, bieži apmeklējat spēļu zāli?

-    Šad un tad. Un jūs?

-    Tātad neesat tomēr pietiekami vērīga. Es dzīvoju spēļu zālē.

-    Biju iedomājusies, ka jūs dzīvojat viesnīcā, meiča ar ironiju piebilda.

-    Viesnīcā es dzīvoju saviem radiniekiem. Pats sev spēļu zālē.

-    Vai radinieki tā būtu sieva, bērni?

-    Sieva aizgāja, bērni atteicās no manis. Kungs samocīti pasmaidīja, viņa asie vaigu kauli izspiedās zem plānās dzeltenīgās ādas. Bet radinieki… Radinieki ir mana māsa un mans brālis. Viņi mēģina mani glābt.

-    Viņi uzskata, ka jūsu spēles kaislība ir slimība?

-    Jā, tā viņi uzskata. Bet jebkura kaislība ir slimība. Francūzim, skaidri redzams, sarunāšanās ar šo jauno sievieti bija ļoti tīkama. Vai jūs pazīstat kādu kaislību?

-    Protams. Mīlestību.

-     Ai, nē, mīlestība arvien stāv blakus nodevībai. Bet kaislība necieš nodevību, kaislība ir dzīves valdniece. Tu atdodies tai no sākuma līdz beigām! Francūzis vērīgi paskatījās uz Soņku. Vai atļausiet uzdot jums netaktisku jautājumu?

-    Pieļaujamās robežās.

-    Protams. Kungs saminstinājās, vārdus meklēdams. Kāpēc jūs esat viena?

-    Gribat jautāt, vai esmu precējusies?

-   Tieši tā, viņš atkal iesmējās.

-   Esmu, Soņka atbildēja, skatīdamās francūzim tieši acīs. Es aizmuku no vīra.

-    Ceru, ka viņš nav spēlmanis?

-     Viņš ir skopulis. Bet es no sirds nevaru paciest negausīgus cilvēkus.

-    Bet jūs taču…

-    Jā, es gaidu bērnu, meiča uzķēra viņa domu gaitu, bet tas neliedza man atstāt viņu.

Kungs šķita apmierināts.

-    Tātad jūs var aplidot?

-    Var. Ja nebaidāties, ka varat kļūt par bērna tēvu.

Šie vārdi pagalam sasmīdināja francūzi. Viņš pasniedzās pēc Soņkas rokas un ilgi priecājās par viņas pirkstiem, tikai tad noskūpstīja.

-    Vai kārtis nekad neesat spēlējusi?

-    Neesmu.

-   Žēl. Jūs varētu būt spoža spēlmane. īpaši, ja ņem vērā jūsu aso novērošanas spēju.

-    Jūs gribat teikt, ka no manis būtu iznākusi it laba kāršu spēles blēde?

-    Pirmšķirīga.

Soņka atvilka roku.

-    Piedodiet, kā jūs godāt?

-    Filips Garo. Virietis sniedza vizītkarti.

-    Garo kungs, jūs esat pārkāpis atļautā robežas. Visu labu.

-    Es jūs aizvainoju?

-   Visu labu.

Garo sēdēja kādu brīdi, juzdamies neveikli, tad strauji piecēlās.

-   Lūdzu piedošanu. Uz atvadām viņš atskatījās: Uz tikšanos spēļu zālē. Un vēl pēc dažiem soļiem: Katram gadījumam es dzīvoju Grandhotelī.

* * *

Soņka piebrauca pie Grandhoteļa dārgā karietē. Samaksāja par braucienu un iegāja iekšā. Viesnīcas kalpotājs laipni sagaidīja viešņu un uzreiz jautāja:

-    Vai jaunkundze vēlas apmesties viesnīcā?

-    Nē, viņa skumji atbildēja. Man nepieciešama informācija par kādu kungu.

-    Kas ir tas kungs?

Soņa izņēma no somiņas Garo vizītkarti un sniedza kalpotājam:

-   Esmu viņa māsa.

Kalpotājs izlasīja uzvārdu, un izbrīnā viņa uzacs parāvās uz augšu.

-    Jūs esat Filipa Garo kunga māsa?

-    Jā, esmu Sofija Garo. Man jāsatiek brālis.

Kalpotājs nespēja noslēpt apjukumu.

-    Kāpēc domājat, ka barons apmeties tieši mūsu viesnīcā?

-    Man ir tādas ziņas. Vai viņš pašlaik atrodas savā numurā?

-   Nē, pašlaik viņa nav. Kalpotājs nezināja, kā izturēties. Jūsu brālis uz visstingrāko aizliedzis mums sniegt par viņu jebkādas ziņas.

-    Bet es taču esmu viņa māsa!

-     Tieši tāpēc. Runa bija vispirmām kārtām par viņa radiniekiem.

Soņka izvilka no somiņas lielu naudaszīmi un sniedza vīrietim.

-    Vai viņš ir spēļu namā?

-    Jā, barons reti ir viesnīcā. Galvenokārt viņš ir tur.

Meiča satraukta klusēja un kodīja lūpas: Atvainojiet, vēl viens jautājums. Vai viņam nav problēmu ar samaksu par viesnīcas numuru?

Kalpotājs augstprātīgi pasmaidīja:

-     Vai nu jūs nezināt, ka jūsu brālis ir bagāts kungs? Lai cik daudz viņš būtu ruletē paspēlējis, viesnīcas numura samaksai viņam vienmēr nauda atradīsies.

»

-    Man ir lūgums. Nesakiet Garo kungam, ka es te biju. Lai tas paliek mūsu abu noslēpums.

-    Manās interesēs tas ir tikpat daudz, cik jūsējās, jaunkundz.

* * *

Viesnīcas numurs, kurā bija apmetusies Soņka, bija patiesi grezns: piecas istabas, divas vannasistabas, dārgas mēbeles, spoguļi un kristāls. Meiča atvēra durvis un spoguļa priekšā ņēma nost cepurīti. Un tad pēkšņi sastinga: spogulī viņa ieraudzīja, ka aiz muguras uz dīvāna sēž senais draugs un Pēterburgas cīņu biedrs zaglis Smukulītis. Viņš bija ģērbies kā īstens eiropietis un smaidīja eiropeisku baltzobu smaidu. Soņka metās viņam klāt un noskūpstīja.

-    Smukulīt! Kur tu te radies? Kā tu mani atradi?

Draugs uzvaroši smaidīja: No zagļiem nenoslēpsies, dārgā.

-    Kas tevi te ielaida?

Zaglis no sirds nosmējās.

-    Kas ielaida? Pats ienācu! Viņš demonstratīvi apskatīja numuru. Tev nu gan te ir šiki!… Neko sev neatsaki.

-    Labi nopelnu, labi dzīvoju, Soņka pasmaidīja.

-    Redz, kā iznāk, Smukulītis noklakšķināja mēli, cits nopelna labi, bet cits ne tik labi. Arī zagļi. Netaisnīgi sanāk, Soņka.

Meiča, sapratusi, kurp vēršas saruna, apsēdās blakus uz dīvāna malas:

-    Tu atbrauci pēc naudas?

-    Nevis pēc naudas, pēc palīdzības. Biedriem jāpalīdz, kundze. Pati taču uz to aicināji! Par kopkasi atceries? Tu obščakam vari palīdzēt, pat ļoti vari palīdzēt.

-    Kā tu to zini?

-   Ne tikai es zinu, visi zina. Zagļu pasts strādā labāk par kuru katru valsts pastu.

-    Un ko tad tu zini?

-     Nu, piemēram, Maskavas gājienus. Bet par taviem piedzīvojumiem Vācijā, grāfien Tiplica, uzjautrinās visa zagļu pasaule!

Soņka brīdi klusēja, vainīgi galvu noliekusi:

-     Esmu vainīga. Uz Pēterburgu tu neaizbrauksi tukšām rokām, un brīdinoši pacēla pirkstu, bet te ir interesants darbiņš, un tev man jāpalīdz.

Smukulītis saprotoši smaidīja: Klients?

-    Un vēl kāds! Barons! Gados, bagāts, patīk vazāties ar sievietēm, bet galvenais, ka spēlē ruleti kā apsēsts.

-    Mūsējais, zaglis pavīpsnāja.

* * *

Soņka iegāja spilgti apgaismotajā spēļu zālē. Viņu tūlīt sagaidīja kalpotājs un pieveda pie galdiem. Zagle aši novērtēja situāciju un izvēlējās tieši to galdu, pie kura sēdēja Filips Garo.

Pēc brīža zālē ienāca Smukulītis un devās uz pretējo pusi.

Soņka izskatījās lieliski, viņai mugurā bija plata brokāta kleita, ap kaklu laistījās dārga kaklarota, rokā grezna somiņa.

Barons bija pilnībā nodevies spēlei, ne viņš kādu redzēja, ne reaģēja uz ko. Spēlētāju ap galdu bija daudz, tāpēc Soņkai nācās spraukties cauri spēlētgribētāju bariņam, lai tiktu pie galda.

Beidzot Soņka dabūja apsēsties tā, lai Filips visu laiku varētu viņu redzēt. Viņa izņēma no somiņas naudu un līdz ar citiem spēlētājiem izdarīja likmi. Krupjē pagaidīja, līdz visi spēlētāji bija izdarījuši likmes, un tad iegrieza riteni. Soņka ar interesi gaidīja iznākumu, un, kad rats apstājās, krupjē izsniedza viņai diezgan pieklājīgu laimestu. Klātesošie izteica atzinību.

Barons zaudēja. Spriežot pēc sevī vērstā skatiena, šodien viņam spēlē neveicās. Viņš uzmeta īsu mirkli nesenajai paziņai, izdarīja kārtējo likmi. Soņka lika laimēto summu uz sarkanajiem, un rats iegriezās no jauna. Un atkal laimests! Francūzim atkal neveiksme. Soņka redzēja, cik drudžaini viņš izvelk naudu, pavirši to pārskaita un atkal izdara likmi. Viņa seja bija bāla, acis mulsuma pilnas, pirksti krampjaini savilkti.

Meiča arī turpināja spēli. Atkal griezās ritenis, atkal bija spēlmaņu sastingušie skatieni, drudžaina rīšanas kustība sausajos kaklos. Situācija atkārtojās, Soņka kopā ar dažiem citiem laimēja, barons līdz ar pārējiem zaudēja. Meičai nepārprotami veicās.

Nākamajai likmei baronam naudas vairs nebija. Viņš izvilka sīku naudaszīmi, pagrozīja pirkstos, piecēlās un cauri spēlētāju baram devās tieši pie Soņkas. Apstājies viņai cieši aiz muguras un gandrīz pieplacis klāt, viņš klusi teica:

-    Lūdzu, atvainojiet, bet jūs man esat ļoti vajadzīga.

-    Es spēlēju, viņa atbildēja, nedaudz saērcināta.

-    Es pagaidīšu.

Filips Garo redzēja, kā spēlētāji izdara likmes, kā ruletes aplī pa riņķi sāk skriet cipari, kā apburošā jaunā dāma atkal paņem visu laimestu.

Beidzot Soņka pagriezās pret francūzi: Es jūs klausos.

-     Aizdodiet, aizlienējiet… Dažus simtus franku… Vakarā atdošu. Varu ar procentiem!

Soņka iesmējās: Kādā vakarā? Ir nakts.

-    Pardon. Barons neveikli iesmējās. Laiks sajucis. Atdošu no rīta. Un noteikti ar procentiem!

-    Kāpēc man būtu jātic jums? Es jūs nemaz nepazīstu.

-    Esmu barons Filips Garo, mani te pazīst visi. Esmu kārtīgs cilvēks. Nauda man ir, daudz naudas. Es jūs nepiemānīšu.

-    Ja jums ir nauda, tad paņemiet to!…

-    Tā ir bankā. Kas man izsniegs, tagad ir nakts.

No kaimiņu galda viņus neuzkrītoši vēroja Smukulītis.

Filips Garo ar lūdzošu skatienu uzlūkoja meiču.

-    Man jāatspēlējas. Es jūtu, ka tagad būs mana veiksme! Un es pat varēšu jums atdot parādu tepat, viņš jautājoši skatījās viņai acīs. Vai kundze arī spēlēs?

-    Nē, viņa nogrozīja galvu, man ir labs laimests, nav jēgas riskēt.

-    Ak, Dievs! Barons sažņaudza baltus pirkstu kauliņus. Kā es apskaužu tos, kas spēj apstāties. Bet es spēlēju pat miegā, spēlēju, spēlēju un nespēju aiziet no galda. īsts lāsts.

-   Nu, tad iesim prom, Soņka viegli saņēma viņa roku. Nakts, krastmala, klusums… Vai jūs nevēlaties romantiski pavadīt laiku ar daiļu meiteni?

-    Vēlos, ļoti vēlos. Bet ne šobrīd. Šobrīd jums man jāpalīdz. Es jūs lūdzu.

Soņka atvēra somiņu, izņēma no tās visu naudu un pasniedza baronam.

-    Es rēķinos ar barona goda vārdu.

-    Atdošu! Noteikti atdošu! Es zvēru!

-    Es domāju ko citu. Ja mana nauda tiks nospēlēta, jūs apsolāt man ne no viena vairs neaizņemties un bez kavēšanās atstāt spēļu zāli. Es jūs pagaidīšu, un mēs abi kopā aiziesim no šejienes.

-    Apsolu. Goda vārds.

Barons laimīgs aši pārskaitīja naudu, pateicīgi uzsmaidīja Soņkai un metās pie spēļu galda.

* * *

Nakts bija silta, Nicas ielas klusas un bezrūpīgas. Soņka un barons Garo pastaigājās pa krastmalu, citu gājēju nebija, debesīs lēnām svīda rīts.

Filips Garo raudāja. Asaras lēnām bira pa vaigiem, viņš tās neslauclja, tikai retumis izvilka kabatas lakatu un nošņauca degunu.

-     Jūs nevarat iedomāties, kas tās par mokām, kad tev galvā augu dienu un nakti griežas ruletes rats, uzrādīdams bezgalīgas ciparu kombinācijas. No tā var sajukt.

-    Es jūs saprotu, meiča smīnēja.

-    Diezin vai. Jūs to nevarat saprast. Esmu šā netikuma gūstā.

-    Visi esam kāda netikuma gūstekņi.

-    Pat jūs? Kāda tad ir jūsu kaite? Mīlestība?

-    Nē, mīlestība tā ir izprieca. Bet netikums… meiča kļuva domīga. Nu, piemēram, man gribas kaut ko paņemt no jums.

-    Ko tieši?

Viņa pārlaida skatienu viņa apģērbam, rokām.

-    Pieņemsim, ka šo pulksteni.

-    Pulksteni? Jums tas patīk? Es varu uzdāvināt.

. Barons sāka darboties ap pulksteni, lai to noņemtu, bet Soņka apturēja viņu: Nē, nē, tas nav interesanti. Man gribas paņemt to tā, lai jūs pat nenojaustu.

Filips Garo bija galīgi izbrīnījies: Es jūs nesaprotu.

Viņa iesmējās: Es pati sevi nesaprotu, bet neko nevaru darīt. I.aikam jau tas arī ir netikums: tu gribi apstāties un nevari.

Barons gandrīz vai sajūsmināts uzlūkoja viņu.

-    Jūs man patīkat. Viņš paņēma meiču zem rokas. Atļausiet jūs pavadīt?

Soņka kautrīgi nolaida acis: Es to būtu jums lūgusi. Man negribas jūs atlaist. Apstājusies viņa šķelmīgi pakratīja pirkstiņu: Bet ar vienu noteikumu: bez kādām vaļībām.

-    Apsolu…

SESTĀ DAĻA

Soņka un viņas viesis sēdēja viesistabā pie galdiņa, uz kura stāvēja aizsākta vīna pudele, glāzes bija pusizdzertas.

-     Jūs man patīkat aizvien vairāk, barons klusi teica, maigi skūpstīdams meičas pirkstiņus. Jūs esat brīnišķi gudra, jums ir lieliskas manieres, bet šīs rokas, šie pirkstiņi… tie var padarīt traku.

Soņka sāka smieties.

-    Tā gan nerunājiet, jums jāsaglabā veselais saprāts. Un ironiski jautāja: Jūs taču atkal dosieties uz spēļu zāli?

-     Nē. Ja jūs man parādīsiet kaut mazāko uzmanību, es pārtraukšu spēlēt. Es dzīvošu krietnu, atturīgu dzīvi.

-    Atturīgu tātad garlaicīgu?

-    Nē, es jūs mīlēšu. Es piederēšu jums un tikai jums. Ja vien arī jūs iemīlēsiet mani.

-    Barona kungs, jūs esat aizmirsis, ka man ir vīrs.

-    Bet jūs taču esat viņu atstājusi!

-     Atstāt tas nenozīmē saraut bijušās saites. Jā, es esmu atstājusi viņu, bet viņš nav atstājis mani, viņš mani visur vajā!

-    Esmu ar mieru iejaukties.

-    Kādā veidā?

-    Es darīšu zināmu, ka mīlu jūs un esmu gatavs piedāvāt jums roku un sirdi.

-    Bet bērns, ko es nēsāju? Tas taču ir viņa bērns.

-    Tas būs mans bērns!

Soņka skumji iesmējās: Nē. Pat tad, ja mēs sāktu dzīvot kopā, jūs vienmēr atcerēsieties, ka tas nav jūsu bērns. Ka tas ir tā cilvēka bērns, kuru es ļoti mīlēju un gribēju par sava bērna tēvu.

Barons atkal sāka skūpstīt Soņkas pirkstus: Neatgrūdiet mani, lūdzu! Dodiet man iespēju! Man nepieciešama iespēja! Citādi es būšu pagalam! Kopš mani atstājusi sieva, es nevienai vairs nepievērsu uzmanību, un pēkšņi jūs…

Soņka piecēlās un ātriem soļiem iegāja guļamistabā. Garo neatpalika.

-    Šis ir īstais gadījums, liktenis, providences zīme! Es mainīšu dzīvesveidu, pārstāšu spēlēt. Es taču spēlēju tāpēc, ka mani pametusi mīlestība. Es kļūšu par citu cilvēku! Esmu bagāts, Sofja, ļoti bagāts! Es darīšu visu, lai jūs būtu laimīga!

Viņš kaislīgi skūpstīja, rāva vaļā viņas blūzīti. Viņi abi nokrita platajā gultā, grāfs turpināja plosīties, bet tajā brīdi pie durvīm pieklauvēja. Barons pierima, saspringa, pārstāja uzmākties un jautājoši skatījās uz durvju pusi:

-    Kas tur ir?

Soņka, kārtodama apģērbu, paraustīja plecus: Varbūt portjē?

-    Neveriet vaļā, barons lūdza.

-    Kāpēc?

-    Es negribu, ka mūsu idilli kāds izjauktu.

-    Varbūt ir kaut kas steidzams?

Meiča nepaguva piecelties, kad barons izdzirda skaļu vīrieša kliedzienu:

-    Kas ir tavā istabā? Ar ko tu tur esi?

Guļamistabā ienāca pārskaities Smukulītis. Meiča apjukusi izkāpa no gultas.

-    Kari!

-    Kas viņš ir? par Kārlu nosauktais ieaurojās.

Grāfs joprojām sēdēja, apjukumā vērodams ienācēju.

-    Es jautāju, kas viņš ir!

-    Kari, viņš neko nedara! Viņš mierīgi sēdēja, un mēs jauki pļāpājām.

-    Guļamistabā? Šādā nakts laikā?

-    Un kas tur liels, Kari? Šis ir mans paziņa, barons. Viņu sauc Filips Garo.

-     Jā, mesjē, mani sauc Filips Garo. Un mēs ar Sofju patiešām jauki pļāpājam.

Smukulītis piegāja francūzim cieši klāt un piespieda viņu piecelties.

-    Vai jums ir zināms, ka šī ir mana sieva?

-    Nē, to es nezināju. Filips pastiepa roku: Patīkami iepazīties.

Smukulītis roku atgrūda: Bet man nav patīkami! Es tūlīt tev sadošu pa purnu! Ko tev vajag no manas sievas? viņš kliedza.

-     Man neko nevajag no jūsu sievas. Mēs pavisam vienkārši iepazināmies un sadomājām iedzert vīnu.

-    Guļamistabā? Vai tāpēc viņa izskatās tik saburzīta?

Smukulītis pagriezās pret Soņku un sagrāba viņu aiz apkakles.

-    Kā tu uzdrošinies? Tu aizbēgi no manis tāpēc, lai vestu numurā visādus diedelniekus?

-    Viņš nav diedelnieks! Viņš ir barons!

-    Mesjē, Filips metās pie Smukulīša, neuzdrošinieties aiztikt sievieti! Es esmu ar mieru atbildēt par viņu! Par visu esmu ar mieru atbildēt!

-   Un atbildēsi ar'! zaglis atvēzējās un no visa spēka iesita francūzim pa seju. Tu atbildēsi! Par sevi! Un par viņu!

Barons nokrita zemē, Smukulītis metās viņam virsū un sāka spārdīt. Soņka apķērās "vīram" ap pleciem un palika karājamies: Kari, nomierinies! Mitējies! Es tev paskaidrošu! Nesit viņu!

-    Ko tu paskaidrosi? viņš pagriezās pret meiču. Ko tu vari paskaidrot?

-    Viņš paņēma no manis naudu!

-    Tu ņēmi no dāmas naudu? Smukulītis atkal metās pie guļošā barona. Cik viņš no tevis paņēma?

Soņka atkal iekārās Smukulītim plecos: Neatceros! Daudz! Uz parāda! Kā aizņēmumu! Tāpēc es viņu uzaicināju, lai neaizbēg!

-    Ko jūs runājat, Sofja! barons piecēlās. Ko jūs runājat? Kā es varēju jūs piemānīt? Vēl jo vairāk aizbēgt?

-    Es jūs nepazīstu, jūs esat spēlmanis. No spēlmaņa var sagaidīt visu ko!

-    Bet mēs tik jauki ar jums runājāmies, Solja!

-    Ko jūs ar viņu runājāt?

-      To, ka esmu iemīlējies, ka jūsu sieva ir burvīga! Esmu ar mieru piedāvāt viņai roku un sirdi. Viņa jums vairs nepieder, viņa jūs ir pametusi.

-    Netici viņam, Kari! Soņka raudāja. Viņš melo! Ne roku, ne sirdi es netaisos no viņa pieņemt. Es esmu ar tevi, tikai ar tevi! Tā ir šantāža, Kari! Glāb mani, Kari!

Smukulītis izvilka no kabatas nelielu revolveri un piegrūda stobru pie barona sejas: Tu man par visu samaksāsi: par manu kaunu, par manas sievas kaunu!

-    Bet es neko tādu neesmu izdarījis!

-    Pirmkārt tu ņēmi no sievietes naudu. Ar viltu ņēmi. Otrkārt gribēji viņu izvarot, Smukulītis atkal piestājās viņam cieši klāt. Viņa gaida bērnu, manu bērnu! Un lai nedod Dievs, ja ar mazuli kas atgadīsies. Tad, baron, tev nepietiks nekādas naudas. Bet pagaidām, ja gribi izvairīties no negoda un palikt dzīvs, braucam uz banku, un tu izņemsi to summu, ko es tev nosaukšu.

* * *

Slēgta ekipāža lielā ātrumā traucās pa Nicas šaurajām ieliņām. Karietes logi bija aizklāti. Iekšā sēdēja Soņka, Smukulītis un barons ar nesenās saķeršanās zīmēm sejā. Kariete uz nelīdzenā bruģa kratījās un ripoja palēkdamās. Zaglim rokā bija revolveris, viņš mierīgi un nepārprotami izskaidroja Filipam Garo sliktā franču valodā:

-    Atceries, baron, galveno: viena lieka kustība, un tava dvēsele dodas pie Dieva Tēva.

Garo skatiens pārslīdēja no revolvera uz pašu Smukulīti, tad uz klusējošo Soņku.

-    Jūs esat… laupītāji?

-     Mēs esam tie, kas pieprasa kompensāciju par apkaunotu godu. īpaši par sievietes godu. Vēl jo vairāk tādas sievietes godu, kura gaida bērnu.

-    Bet es nevaru dot tādu summu, kādu jūs esat nosaukuši.

-    Nevari dot miljonu franku?

-   Tā ir ļoti liela summa.

-    Manas sievas gods ir vairāk vērts. Turklāt tev ir parāds. Ar procentiem!

-   Bet ne jau miljons! Es paņēmu no Sofjas ne vairāk kā četrsimt franku.

Smukulītis spēcigi sažņaudza pirkstos francūža zodu un brīdināja:

-   Tu vari līdz bankai neaizbraukt.

-   Tāda summa… tā ir nereāla.

-   Tavā rēķinā nav tik daudz naudas?

-    Man tā ir. Esmu turīgs cilvēks. Bet es redzu, ka man darīšana ar izspiedējiem.

-    Tūliņ tu dabūsi caurumu galvā. Smukulītim jau zuda pacietība.

-    Filip, Soņka ierunājās, vai dzīvība jums dārga?

-     Man ir dārgs mans gods, no sirds patiesi atbildēja francūzis.

-   Tātad esat ar mieru atvadīties no dzīves?

-    Man jāpadomā.

Meiča pagriezās pret Smukulīti un franciski teica: Saki važonim, lai brauc uz kalniem.

-    Kāpēc?

-     Bezcerīgs gadījums. Neko nepanāksim. Baronam dārgāka par dzīvību ir nauda.

Garo saspringa: Es tā neteicu. Es teicu, ka man jāpadomā, viņš steigšus paskaidroja.

-    Uz kalniem! Soņka pielika punktu un krieviski teica Smukulītim: Viņš vēl nav īstajā formā. Jāpanāk, lai viņš kārtīgi piekrauj savas franču bikses.

-    Jūs kaut ko teicāt krieviski, Filips aizskāra viņas roku. Ko jūs teicāt?

-    Viņa teica, Smukulītis iesmējās un lauzītā franču mēlē paskaidroja, ka tu esi jau apnicis un tevi laiks piebeigt.

-    Nē, nē! Garo bija satriekts. Esmu gatavs! Kas man jādara?

-    Nekas, Smukulītis drūmi atteica. Aizveries un gaidi savu galu.

-     Nevajag. Nevajag uz kalniem, grāfs teica mierīgi un ar pašcieņu. Braucam uz banku, un es izpildīšu jūsu prasības. Es atdošu jums miljonu.

Zaglis paskatījās uz Soņku.

-    Nu, ko darām? Ticēsim baronam?

-   Mēģināsim. Soņka maigi pieskārās francūža sejai. Tomēr neaizmirstiet, dārgais, ka mēs esam jūsu brālis un māsa. Un ka jūs mūs ļoti mīlat un gribat mums finansiāli izlīdzēt.

-   Un ka ikviens stulbs vārds no tavas puses vai žests beigsies ar caurumu tavā vēderā, Smukulītis izdarīja kopsavilkumu.

Kariete pieripoja pie bankas durvīm, pirmais izkāpa Smukulītis, tad barons, kurš galanti palīdzēja Soņkai nokāpt uz bruģa. Zaglis piegāja baronam cieši klāt un, pielicis revolveri viņam pie sāna, piespieda virzīties uz ieejas pusi. Policists pie durvīm sveicinot nolieca galvu klientu priekšā un ielaida tos vestibilā.

Šajā agrajā rīta stundā apmeklētāju nebija daudz. Filips Garo zagļu pavadībā, saglabājot pašcieņu un stāju, ierasti piegāja pie kāda lodziņa un sveicināja kasieri: Labrīt, Mišel! Kā klājas?

-    Labrīt, mesjē Garo! Jūs šodien neierasti agri.

Filipam aiz muguras smaidīdams stāvēja Smukulītis, mazliet iesāņus Soņka, arī smaidoša. Garo uzmeta viņiem skatienu, tad atkal vērsās pie kasiera: Vēl vairāk jūs pārsteigs neierasti lielā summa, ko vēlos izņemt.

-    Vai daudz esat pazaudējis? kasieris pacēla uzacis.

-    Nē, nē, francūzis skumji pasmaidīja. Es tagad reti eju uz spēļu namu. Pie manis atbrauca brālis un māsa, un visu brīvo laiku veltu viņiem, barons pamāja uz Soņku un Smukulīti.

-    Un cik jūs vēlaties izņemt?

-    Miljonu.

-    Atvainojiet? bankas ierēdnis tā kā aizrijās. Jūs gribat izņemt miljonu franku?

-    Tieši tā. Šo naudu es apsolīju māsai un brālim.

Kasieris atkal paskatījās uz Soņku un Smukulīti, un viņa acīs pazibēja neticība.

-     Bet tā ir ļoti liela nauda. Mums bankā var nebūt tik lielas summas.

Smukulītis stiprāk piespieda revolvera stobru pie francūža muguras.

-    Mišel, paziņojiet pārvaldniekam, Garo mierīgi teica. Domāju, viņš atrisinās manu problēmu.

-    Jā, mesjē, man tas jādara zināms bankas pārvaldniekam.

Kasieris aizgāja, bet nedaudz drosmi zaudējušais barons pagriezās pret "brāli" un "māsu".

-    Var gadīties, ka viņiem nav tādas summas.

No vestibila dziļākā gala nāca bankas pārvaldnieks, mazs apaļš vīriņš.

-    Sveicināti, barona kungs, viņš stingri paspieda tam roku.

-    Kas noticis? Vai miljona jautājums nav joks?

Filips bija bāls un apņēmīgs.

-    Jūs domājat, ka es piederu pie jokdaru kārtas?

-     Lūdzu atvainot, bet tādu summu vēl neviens mūsu klients nav ņēmis, pārvaldnieks arī jutās neveikli.

-   Tātad es būšu pirmais. Ceru, ka man ir tiesības izņemt pašam savu naudu tādā apmērā, kā to vēlos.

-    Bez šaubām. Mums vajadzīgs laiks, lai sagatavotu izmaksu. Pārvaldnieks paskatījās uz Soņku, uz Smukulīti un jautāja: Šie kungi tad arī ir jūsu brālis un māsa?

-    Jā, šie ir mani brālis un māsa, Filips Garo cieti atbildēja.

-    Vai jūs kaut kas mulsina?

Pārvaldnieks vēlreiz novērtēja barona "radiniekus" un paņēma viņu pie elkoņa.

-    Nē, nē. Iesim, jums jāparaksta daži dokumenti.

Barons apjucis paskatījās uz Smukulīti, tad uz Soņku. Meiča piegāja pie Filipa un maigi noskūpstīja viņu uz vaiga: Baņķiera kungs, neliedziet mums, lūdzami, brāļa sabiedrību…

-     Esiet tik laipni, atnesiet dokumentus šurp, es tos parakstīšu, barons lūdza.

Pārvaldnieks aizgāja, Filips Garo un "radinieki" palika un klusuciešot gaidīja. Vestibilam nesteidzīgi izgāja cauri policists. Kasieris pa savu lodziņu ar interesi vēroja neparasto trijotni.

-    Varbūt es pats saņemšu naudu un aizvedīšu jums? barons klusi jautāja. Zvēru pie barona goda, es nepiemānīšu.

-   Zvēru pie laupītāja goda, ka es nekustēšos ne no vietas, kamēr nebūšu dabūjis naudu, Smukulītis atbildēja.

-   Ak tad tomēr esat laupītāji? barons pasmaidīja. Un apburošā Solja arī?

-   Laupītājs esmu es, gandrīz pilnā balsī nosmēja zaglis, bet Sofočka ir tava īstā māsiņa!

Garām atkal nostaigāja policists, pa lodziņu vērās tas pats kasieris, šurpu turpu steidzās bankas kalpotāji un klienti. Beidzot nāca pārvaldnieks un ar žestu aicināja baronu ieiet aizžogojumā pie kasiera. Filips jautājoši paskatījās uz Smukulīti, bet tas pamāja: Ej vien. Es arī no šejienes trāpīšu.

Barons nedrošām kājām iegāja kasiera nodalījumā un sāka parakstīt dokumentus. Soņka un Smukulītis saspringti vēroja notiekošo. Zaglim zem žaketes bija revolveris šaušanas gatavībā.

Barons uzvilka pēdējo parakstu, paspieda pārvaldniekam roku, un tad pienāca klāt divi dūšīgi sardzes vīri. Viņi iegāja kasiera "aizgaldā", paņēma no kalpotāju rokām divas smagas somas ar naudu un kopā ar Filipu Garo devās uz izeju. Smukulītis un Soņka gāja pakaļ. Viņi ar muguru juta sardzes, policista, pārvaldnieka, kasiera, visu kalpotāju skatienus.

Pirmie pa durvīm izgāja sardzes vīri ar somām, pēc tam barons, Smukulītis un Soņka. Sardzes vīri novietoja somas karietes bagāžas nodalījumā, Smukulītis palaida iekāpt baronu un Soņku, pārbaudīja, vai bagāža labi nostiprināta, un uzsauca kučierim: Braucam!

Ielēca karietē, un tā aiztraucās pa kūrortpilsētiņas ielām.

* * *

Kādu bridi brauca klusēdami. Barons neatraudamies skatījās pa logu. Soņka par kaut ko sapņaini smaidīja un ari skatījās uz garām skrejošajām mājām. Smukulītis bija saspringts, koncentrējies, šķiet, viņš vēl arvien neticēja operācijas veiksmīgam iznākumam.

Pirmais klusēšanu pārtrauca Filips Garo:

-     Kurp jūs mani vedat? viņš jautāja ar zināmu nicinājumu balsi. Es taču laikam esmu izpildījis visas jūsu prasības.

-    Drīz izsēdināsim, Smukulītis pamāja.

-    Bet ne jau kalnos, es jūs lūdzu. Tur man nebūs ērti… Es taču nevienā punktā jūs nepiemānīju. Esmu goda cilvēks, kā jūs par to pārliecinājāties.

-   Mēs arī, zaglis iesmējās, un drīz vien tu, baron, par to pārliecināsies.

-    Jūs gribat kaut ko man nodarīt? barons sāka ausīties.

-    Neko sliktu. Sliktais jau ir aiz muguras.

Klusēja atkal, tomēr drīz vien barons no jauna ierunājās: Piedodiet, Solja, kā es nojaušu, jūs neesat šā kunga sieva?

Viņa to apstiprināja: Darba biedre.

-   Darba biedre? Kā tas saprotams?

-    Kopējs darbs un kopēja nauda.

-   Kopkase! Smukulītis precizēja.

-    Kopējais darbs ir zagšana?

Smukulītis un Soņka sāka smieties: Apmēram tā.

-    Un tā ir tā jūsu kaislība?

Meiča paraudzījās uz viņu un uzsmaidīja tikai ar acīm: Kā redzat, mums ir kaut kas kopīgs.

-    Ir gan, barons piekrita. Un pēkšņi ar patiesu smaidu intriģējoši teica: Bet ja nu jūs tomēr pieņemtu manu priekšlikumu un mēs sāktu dzīvot kopā? Varbūt tādā veidā mēs atbrīvotos katrs no sava netikuma?

Soņka pašūpoja galvu: Nē, bez netikuma būs garlaicīgi. Bez tā mēs nomirsim. Gan jūs, gan es.

-    Un es ar' nomiršu, Smukulītis pievienojās.

Filips Garo brīdi klusēja un tad noteica: Jums laikam taisnība.

* * *

Kariete apstājās kaut kur nomalē, barons, Smukulītis un Soņka izkāpa. Kučieris atsvešināti sēdēja uz bukas, šķita, ka viņš domā savas domas un tikai paretam uzmet notiekošajam pa vērīgam un greizam skatienam.

Zaglis parakņājās bagāžas nodalījumā, atvēra vienu somu un izvilka lielu paku naudas.

-    Tas tev, baron, viņš krieviski teica un sniedza to Filipam.

-    Tavai kaislībai. Par to, ka tu, kā izrādījās, esi normāls vīrišķis.

-    Un tad viegli pastūma to. Ej. Un neturi dusmas uz mums.

-    Ko viņš teica? Garo jautāja Soņkai.

-     Viņš teica, ka viss ir labi, viņa atbildēja, piegāja klāt un krietni noskūpstīja viņu tieši uz lūpām. Tagad jūs varat iet.

Filips Garo pastāvēja brīdi neziņā, uzsmaidīja Soņkai un Smukulītim, bezcerīgi atmeta ar roku, pašāva padusē saņemto atalgojumu un aizsoļoja lejup pa nelīdzeno ceļu, kas aizvijās starp zemiem, mājīgiem namiem.

* * *

Vilciens bija gatavs atiešanai, un Soņka pavadīja savu Pēterburgas draugu. Zaglis Smukulītis nekādi neizskatījās pēc noziedznieka, bija eleganti un gaumīgi ģērbies. Viņš stāvēja pie vagona ar spieķi rokā. Skatījās uz skumjo draudzeni un smaidīja. Soņkas vēders jau bija krietni redzams, no malas viņi izskatījās pēc cienījama laulātā pāra.

-    Kad atbrauksi? Smukulītis vaicāja.

-    Laidīšu bērnu pasaulē un aizbraukšu.

-    To darīsi šeit?

-   Šeit. Baidos, ka nepaspēšu aizbraukt.

Zaglis viegli apkampa viņu.

-    Paldies par palīdzību biedriem. Ar šo naudu mēs pamatīgi nostiprināsim brālību.

-     Visiem zagļiem būtu jāpiedalās! Obščaks vajadzīgs ne vien arestēto pabalstam, bet arī policijas, tiesu, ierēdņu uzpirkšanai.

Smukulītis iesmējās: Tev nu gan ir galva, Soņka! Man par uzpirkšanu nebija nācis ne prātā. Paskatījās uz viņas vēderu. Ko tu gaidi puisi vai skuķi?

-   Ko Dievs dos. Viena jau Pēterburgā dzīvo, drīz aizvedīšu otru.

-    Tā arī izmētāsi bērnus pa pasauli?

-    Kur lai šos lieku? Vai lai vadāju līdzi?

-   Nu…

-    Nedrīkst. Negribu, ka paliek par zagļiem.

-    Ko tad pati? Kas cits esi, ja ne zagle?

-    Es esmu es. Man ir savs ceļš. Un pašai sava, kā barons teica, kaislība. Tā ir kā Dieva zīme pierē. Slikta vai laba nezinu. Tikai to zinu, ka esmu iezīmēta.

-    Starp citu, Smukulītis pēkšņi atcerējās, kas ir tas pamuļķis, ko Tiplicā policija saķēra?

Soņka paraustīja plecus: Kaut kāds trakais. Piesitās jau Polijā, nu bija atvilcies uz Vāciju.

-   Skaties, zaglis brīdinot padraudēja, no trakajiem var dabūt lielu gemoroju[7].

Pie vagona pienāca divi vienkāršās drānās ģērbušies vīri, uzrādīja biļetes un pazuda aiz durvīm. Vienam pār visu seju stiepās dziļa gaišsārta rēta.

-    Man tie abi kungi nepatika, Soņka piebilda. Tumši ļautiņi.

-    Man arī nepatika. Bet vai mazums pasaulē ļautiņu, kas mums nepatīk?

Noskanēja stacijas zvans, pavadonis skaļi ziņoja pasažieriem: Kungi, kāpiet, lūdzu, vagonā! Pēc trim minūtēm dodamies ceļā!

-    Vai tu nebaidies braukt ar tādu naudu? Soņka paklusi jautāja.

-    Kurš tad zina, ka tā ir nauda? Tāpat vien pakas, aptītas ar papīru. Varbūt tajās ir makaroni vai Šveices siers.

-    Esi piesardzīgs, Smukulīt.

Soņka un Smukulītis sabučojās, zaglis uzlēca uz pakāpiena, pamāja draudzenei un ilgi skatījās, kā viņa aiziet gar vilciena sastāvu smagnēja un gausa.

* [8] *

Bija pāri pusnaktij. Vilciens brauca, uzņēmis kārtīgu ātrumu, vagons šūpojās, riteņi stipri klaudzēja zem grīdas.

Smukulītis snauda guļvietā. Pēkšņi pie durvīm klauvēja.

-     Kas tur ir? viņš piecēlās, atvēra, ieraudzīja savā priekšā vienu no tiem diviem ar rētu sejā, un tūlīt saņēma sitienu sejā.

-     Kas tad nu, sukas*7 Es esmu zaglis! Jūs taču atradīs un nožmiegs!

Viņam izdevās noturēties kājās, ar visu augumu viņš uzgāzās sitējam, bet tajā brīdī uzklupa otrs vīrs, viņi aizslēdza durvis un

klusumā ņēmās sist uz grīdas pakritušo zagli.

* * *

Bija agrs rīts, ārā stipri un bez mitas lija. Soņka stāvēja pie loga, skatījās uz tukšo un slapjo ielu, uz retajiem kungiem ar lietussargiem, uz garām braucošajām līnijdroškām. Viņa skatījās ārā un klusi raudāja. Ne aiz grūtsirdības, nē, arī aiz kāda sarūgtinājuma ne. Viņa raudāja tāpēc, ka bija viena šajā viesnīcā, šajā pilsētā, šaja pasaulē. Un vēl kadas savādas priekšnojautas dēļ.

Viņas vēders bija liels piebriedis, gatavs atbrīvoties no savas nastas.

Nomocījusies bezdarbībā, smagi kā pīle gāzelēdamās, viņa izgāja no sava numura garajā viesnīcas gaitenī. Gaitenis bija garš un kluss nevienas dzīvas dvēseles. Viņa nesteidzīgi gāja pa mīkstajiem celiņiem, uzmezdama vērīgu skatienu numuru durvīm. Ieraudzījusi vienas durvis pavērtas, viņa uzmanīgi pagrūda tās un iegāja iekšā.

Tas bija pavisam neliels vienistabas numurs. Soņka iegāja un pārsteigta ieraudzīja pie galda aizmigušu cilvēku kādu jaunekli. Galvu uz rokām uzlicis, viņš bija cieši aizmidzis. Rokā viņš turēja pistoli. Piegājusi klāt, viņa paklausījās. Tad zagle atvēra drēbju skapi, kas skaļi iečīkstējās. Soņka saspringa, bet jaunais cilvēks turpināja gulēt. Meiča izvilka no viņa kabatas nelielu naudas zīmi. Iztaustīja pārējās kabatas, tur nekā vērtīga nebija. Viņa atgriezās pie galda un blakus aizmigušā sejai ieraudzīja zīmīti, rakstītu krievu valodā. Soņka paņēma un sāka lasīt.

Mīļā, dārgā mamma. Esmu stipri vainīgs tavā un manas dārgās māsas Duņašas priekšā. Esmu pazudis cilvēks. Trīssimt markas, ko tu man iedevi, lai nopērku Duņašai zāles, esmu bezgodīgi nospēlējis spēļu namā. Atgriezties mājās, skatīties acīs jums abām man nav spēka. Tāpēc esmu nolēmis atstāt šo pasauli. Piedodiet man, ja varat, un ardievu. Jūsu mīlošais dēls un brālis Dmitrijs.

Soņka salocīja zīmīti četrām kārtām, saplēsa sīkos gabaliņos. Pistoli viņa iebāza savā kabatā, tad no otras kabatas izņēma piecsimt marku un nolika tās uz galda aizmigušajam priekšā. Paņēma papīra lapiņu, zīmuli un steigšus uzrakstīja:

Dārgais Dmitrij! Aizmirsti ceļu uz spēļu namu. Citādi viss beigsies pavisam bēdīgi. Soņka Zelta Rociņa.

Un klusiņām izgāja.

Soņka bija spērusi tikai pāris soļu gaitenī, kad vēderu pēkšņi sagrāba konvulsijas. Viņa nometās tupus, visiem spēkiem pūlēdamās savaldīt kliedzienu, tomēr tas neizdevās, un viņa iekliedzās spalgi un briesmīgi.

* * *

Tvaikonis bija milzīgs, ar trim klājiem. Tā sānos atspīdēja spilgtā saule, tāpēc kuģis izskatījās žilbinoši balts. Laiks bija silts, pasažieri pastaigājās pa klājiem un cits citam klanījās.

Soņka stāvēja uz augšējā klāja, priecājās par bezgalīgajiem jūras plašumiem, uzsmaidīja zīdainītim, kura mazā sejiņa raudzījās ārā no mežģīnēm rotātā paladziņa. Viņai tuvojās jauns melnmatains kungs baltā uzvalkā. Viņš galanti nolieca galvu un franču valodā ar stipri izteiktu itāliešu akcentu nosauca savu vārdu:

-    Pardonnez-moi, je m appelle Silvio Ventura.

-    Sofja, Soņka ar jauku smaidu atbildēja.

-    Dēls, meita?

-    Meita. Mihelīna.

-    Neparasts vārds.

Meičai acumirklī iekrita acīs greznie gredzeni viņa pirkstos un lielais briljants zelta ietvarā ap kaklu.

-    Vīra piemiņai, viņa teica. Vīru sauca Mihels.

-    Piemiņai? Silvio sarauca uzacis. Viņš miris? Gājis bojā?

Soņka brīdi klusēja, tad skumji teica: Mājā sākās ugunsgrēks.

Mihels glāba mani un nākamo bērnu. Mēs palikām dzīvas, viņš gāja bojā.

-    Pieņemiet manu līdzjūtību.

-    Pateicos.

Viņi apklusa, raudzīdamies jūras zilumā, un Silvio jautāja tālāk: Pēc notikušā jūs nolēmāt doties ceļojumā viena pati?

-   Kāpēc viena pati? Kopā ar mani ir meita. Turklāt šeit ir burvīgi labi audzināti cilvēki.

-   Es nepareizi izteicos, itālietis bija jūtami samulsis. Pēc notikušā jums acīmredzot bija nepieciešams izvēdināt galvu.

-    Tas tiesa, Soņka piekrita. Atrasties to notikumu smagajā iespaidā tas bija pāri spēkiem.

Mazulīte pēkšņi kļuva nemierīga, un māte uzreiz pārtrauca sarunu ar itālieti, uzsmaidīdama bērnam: Kas noticis, mazulīt? Tevi būtu jāpārģērbj? Tūlīt to izdarīšu. Viņa paraudzījās uz Silvio un atvainodamās nolaida acis. Esmu spiesta jūs atstāt. Piedodiet.

-    Saprotu. Bet ceru, ka šī nav mūsu pēdējā tikšanās.

-     Kuģis ir neliels, pārredzams. Noteikti satiksimies. Soņka steigšus aizgāja no klāja.

* * *

Soņka un viņas jaunais paziņa Silvio sēdēja kuģa bārā pie tālākā galdiņa un klusi sarunājās. Itālietis bija iereibis.

-    Jūs zināt par mani visu, viņa ar zināmu pārmetumu teica, turpretī es par jums neko.

-    Ko jūs gribētu zināt?

-    Jūs esat itālietis?

Silvio iesmējās: Izrunas dēļ to nav grūti uzminēt.

Tagad gredzeni rotāja visus Silvio pirkstus, briljants ap kaklu gan bija tas pats.

-    Kāpēc esat viens? Soņka uzmanīgi skatījās viņam acīs.

Viņš paraustīja plecus.

-    Es visu mūžu esmu viens.

-    Jums nav savas meitenes?

-    Ir. Un ne viena vien. Tomēr ceļot man labāk patīk bez pavadonēm.

-    Cerat uz ekstravagantu iepazīšanos?

Itālietis skaļi iesmējās.

-     Jums ir ass prāts! viņš paliecās uz Soņkas pusi. Jā, man garlaicīgi ar tām, kas uzbāžas. Es dodu priekšroku brīvām medībām.

-    Brīvais mednieks? Soņka nopētīja jauno cilvēku.

-    Kāpēc ne? Ja esam iepatikusies viens otram, kāpēc lai nesaņemtu abpusēju prieku?

-    Jūs esat pārliecināts, ka esat man iepaticies?

-    Neesmu. Bet man to gribētos gan.

-    Kāpēc? Gribat papildināt savu kolekciju?

Silvio atgāzās pret krēsla atzveltni un ar smaidu skatījās uz stūrgalvi.

-    Kāpēc jūs nepieļaujat, ka es varētu iemīlēties jūsos?

-    Es to neizslēdzu.

-    Pat tā?

-    Jā. Es zinu savu vērtību.

-     Es arī. Esmu viens no Itālijas bagātākajiem cilvēkiem. Manam tēvam pieder visi Sicīlijas vīnadārzi.

-    Tāpēc jūs tik daudz dzerat?

-   Es daudz dzeru? Silvio brīnījās. Ja pavēlēsiet, es vairs glāzei nepieskaršos. Es protu apstāties! Viņš ar asu kustību atstūma glāzi. Naktī mēs iebrauksim Neapolē. Es gribu, lai jūs paliekat kopā ar mani. Mani sagaidīs draugi, un es parādīšu viņiem savu sievieti!

-    Kur jūs ņēmāt, ka es esmu jūsu sieviete?

-    Jūs man esat iepatikusies. Ļoti! Un es darīšu visu, lai jūs būtu mana! Itālietis bija pamatīgā dūšā.

Soņka piecēlās.

-    Mani gaida meita, bet jums jāpaguļ.

Viņa izgāja no bāra. Apreibušais Silvio klusēdams noskatījās pakaļ.

* * *

Soņka bija pārtinusi meitiņu un nolikusi gultiņā, kad pie kajītes durvīm skaļi pieklauvēja. Viņa atvēra un ieraudzīja Silvio vēl vairāk iereibušu.

-    Es nevaru aizmigt, nepateicis jums arlabunakti.

-    Es darbojos ap meitiņu.

-    Bet es taču varu pateikt jums arlabunakti?

-    Arlabunakti!

Soņka gribēja aizvērt durvis, bet itālietis aizlika kāju priekšā.

-    Ar mani kaut kas ir noticis. Es gribu redzēt jūs. Man jūs jāredz!

-    Es nevaru jūs uzaicināt. Es baroju zīdaini.

-    Bet es nebaroju!

-    Jūs gribat, lai es aizeju pie jums?

-    Ja jūs to izdarīsiet, es sajukšu prātā. Aiz laimes!

-    Labi, es aiziešu.

-    Jūs piekrāpsiet. Silvio aizvien vēl nebija aizvācis savu kāju.

-    Apsolu. Sievietes goda vārds.

Silvio kādu bridi vēl paturēja kāju durvīs, tad ar izsmieklu teica: Ceru, jūs turēsiet vārdu. Sievietes vārdu.

Soņka aizvēra durvis.

Nosita divpadsmit, bērns gulēja. Soņka atvēra dāmu ceļasomu, izņēma pergamenta papīriņā iesaiņotu baltu pulveri un iebēra tukšā glāzē, pēc tam no atvērtas vīna pudeles ielēja tajā pašā glāzē vīnu.

* * *

Silvio kajītes durvis nebija aizslēgtas. Soņka iegāja, turēdama rokā vīna kausu. Kajītē mētājās virsdrēbes, vannas istabā no krāna gāzās ūdens.

Soņka pavēra guļamistabas durvis un ieraudzīja jauno cilvēku cieši aizmigušu gultā. Viņa apsēdās uz gultas maliņas un mēģināja to pagrūstīt. Itālietis ņurdēja, slābani atgaiņājās, negribēdams mosties. Zagle pagrūda viņu vēl stiprāk. Tajā brīdī viņš pamodās un uzrāvās sēdus, trakām acīm skatīdamies uz Soņku. Pazinis ienācēju, līda apkampties.

-   Nē, nē, Soņka atgaiņājās un sniedza viņam vīna glāzi. Vispirms iedzersim, tad visu pārējo. Iedzeriet, draudziņ, par mīlestību, par satikšanos.

-    Labprāt, itālietis murmināja, izdzēra glāzi un atkal mēģināja iedabūt meiču gultā. Viņa smiedamās atgaiņājās, izvairījās, tas atgādināja rotaļu. Pēkšņi vīrietis kļuva gauss, ļengans.

-    Gulēt… Lūdzu piedošanu, gribu gulēt.

Viņš sabruka uz spilvena un uzreiz sāka krākt.

Soņka nogaidīja, tad pāris reižu jūtami pagrūstīja Silvio: viņš nereaģēja. Zagle aizslēdza kajītes durvis, tad izvilka no garajiem vīriešu svārkiem kabatas portfeli, no kura izņēma pamatīgu naudas žūksni. Pēc tam viņa to pašu izdarīja ar citām kabatām drēbju skapī, tur laupījums bija vēl nopietnāks. Beidzot Soņka pagriezās pret gulētāju: bija jānomauc gredzeni no pirkstiem un jānoņem no kakla ķēdīte ar briljantu.

Itālietis nemaz nepretojās, kad viņa darbojās ap pirkstiem un gredzeniem. Bet, kad viņa pacēla vīrieša galvu, lai noņemtu ķēdīti, viņš pēkšņi atmodās. Apdullušām acīm skatīdamies meičā, viņš stingri sagrāba Soņkas rokas, neļaudams ķēdi noņemt, un no visa spēka atgrūda viņu. Soņka nokrita uz grīdas. Silvio pusnemaņā arī uzslējās, uzgāzās Soņkai virsū un sāka to žņaugt, murminādams:

-    Neuzdrīkstieties… Tas ir dzimtas mantojums… To nedrīkst… Neaiztieciet!

Meičai brīnumainā veidā izdevās noraut kāroto ķēdi un izslīdēt no apakšas, tad viņa metās uz durvīm, bet viņš panāca un vēlreiz nogāza gar zemi:

-    Atdodiet… Nedrīkst… Atdodiet…

Soņka ar zobiem iekodās itālieša rokā, viņš sāpēs iebļāvās un atlaida viņu. Soņka metās ārā, paguvusi aizcirst durvis; ar laupījumu pie krūtīm viņa skriešus metās uz savu kajīti.

Silvio gribēja panākt zagli, uzsauca viņai nopakaļ kaut ko neskaidru un atslēdzās.

Soņka lidot ielidoja savā kajītē un izdzirdēja izmisīgas bērna raudas. Mihelīna bija attinusies vaļā, tirināja kājiņas un raudāja: autiņi bija sasmērēti, un meitene savā valodā pieprasīja tos mainīt. Un pār Soņkas galvu nāca apskaidrība. Viņa paķēra netīros autiņus, sabēra tajos gredzenus, ķēdi ar briljantu un visu satina ciešā vīstoklī.

-     Redzi, meitiņ, tā tu man palīdzēsi… Pacieties, manu saulīt, pacieties. Tūlīt viss būs kārtībā.

Viņa veikli pārtina bērnu, pabāza blakus netīro autiņu vīstokli ar dārglietām, sameta čemodānā šādas tādas drēbes. Paskatījusies pa iluminatoru, Soņka ieraudzīja krastā košas pilsētas ugunis un izlasīja: "Neapole".

Turēdama vienā rokā bērnu, otrā čemodānu, Soņka ar asarām

acīs aizskrēja pa gaiteni uz izeju.

* * *

Bija daudz tādu, kas gribēja izkāpt Neapolē. Soņka nepacietīgi mīņājās, stāvēdama rindā uz trapu, spieda sev klāt meitiņu un ar paladziņa stūri centās noslaucīt savas asaras. Mihelīna pamodās atkal un sāka skaļi brēkt: viņa kaut ko pieprasīja.

Piestātne bija sagaidītāju pilna tas bija raibs un trokšņains pūlis.

-    Kas jums atgadījies, sinjora? pie trapa jautāja kuģa kalpotājs, satraukts skatīdamies uz noraudājušos Soņku.

-     Bērnam kaut kas noticis. Asaras ritēja pa vaigiem. Man jānokāpj no kuģa. Steidzami vajadzīgs ārsts.

Ierēdnis aizturēja pārējos pasažierus un uzstājīgi palūdza: Kungi, lūdzu, dodiet ceļu! Palaidiet sinjoru! Kungi!

Soņku ar brēcošo zīdaini uz rokas palaida priekšā, viņa gandrīz skriešus nokāpa piestātnē un metās uz gaidošo ekipāžu pusi. Atskatījusies viņa ieraudzīja Silvio Venturu. Viņu zem rokas veda divi tvaikoņa kalpotāji, viņš kratīja galvu, kādu meklēdams, un pamanīja Soņku, kas jau skrēja pāri lukumam.

-     Ģuesta e lei! viņš itāliski iekliedzās. Tā ir viņa! Turiet viņu!

Meiča pieskrēja pie tuvākās ekipāžas, atdeva važonim mantas un uzlēca uz pakāpiena.

-    Sinjor, ātrāk! Uz klīniku! Lūdzu, sinjor!

Važonis iemeta čemodānu, uztrausās uz bukas un, uzšāvis zirgiem, spēji grieza apkārt, bet pajūgu apturēja divi karabinieri.

-   Stop! iekliedzās vien no viņiem. Apstājieties! Kad važonis savilka grožus, Soņkai lika izkāpt. Sinjora, jums jāuzkavējas.

Mihellna raudāja bez mitas.

-     Man ir slims bērns, Soņka nervozi mēģināja paskaidrot karabinieriem franču valodā. Vai jūs neredzat? Bērns jāparāda ārstam.

-    Sinjora, karabinieris mierīgi atbildēja, uz jums krīt aizdomas par zādzību. Mums jāved jūs uz iecirkni.

-    Kādas aizdomas? Ko jūs runājat? Mans bērns var nomirt!

-    Sinjora, jums jāpakļaujas. Lūdzam sekot mums, sinjora.

* * *

Bez Soņkas un vēl slābanā Silvio iecirknī bija divi nerunīgi karabinieri un priekšnieks, resns plikpaurains kungs. Mihelīna beidzot bija nomierinājusies un klusi gulēja mātes rokās.

Priekšnieks uzmanīgi pētīja meičas pasi, bet itālieša dokumentiem tikai uzmeta aci.

-   Sinjor Ventura, viņš uzrunāja Silvio itāļu valodā, kādā nodarījumā jūs apsūdzat šo sinjoru?

-    Ko viņš jautāja? Soņka savukārt franciski vaicāja Silvio.

-     Viņš jautāja, Silvio atbildēja, uz meiču nepaskatījies, ko jūs man esat nozagusi.

-    Par ko jūs sarunājaties? iejaucās policists.

-   Viņa neprot itāļu valodu, es viņai tulkoju, jaunais cilvēks atbildēja, pacēlis izplestus pirkstus, un paskaidroja policistam: Šī sinjora nozaga manas rotaslietas, ļoti dārgas rotaslietas. Gredzenus. Bet pats galvenais briljantu zelta ķēdē, mūsu ģimenes talismanu, ko es nekad nenoņemu.

-     Ko jūs viņam skaidrojat? Soņka atkal iejaucās. Man jāsaprot, par ko jūs runājat!

-     Jūs novilkāt manus gredzenus, ģimenes briljantu. Un to es paskaidroju priekšnieka kungam, Silvio pagriezās pret viņu.

-      Es jums novilku? meiča bija patiesi sašutusi. Jūs esat jucis!

-    Es jūs noķēru pie rokas! Es visu redzēju!

-     Kā jūs varējāt redzēt, ja bijāt piedzēries? Vai jūs vismaz atceraties, ko ar mani izdarijāt?! Jūs mani piekāvāt! Un Soņka parādīja asinsizplūdumu uz rokas. Tas ir jūsu roku darbs!

-    Manu roku? Es neesmu jums pieskāries!

-    Jūs man uzmācāties!… Jūs gribējāt mani izvarot!

-    Par ko jūs atkal runājat? priekšnieks uzsita dūri galdā. Man jānopratina, bet jūs visu laiku kaut ko pļāpājat! Viņš paskatījās uz meiču. Sinjors apgalvo, ka jūs esat nozagusi viņam dārglietas! Vai piekrītat tam?

Viņa klusēja un truli blenza policistā.

-    Kāpēc jūs klusējat? viņš sāka zaudēt pacietību.

-    Viņa nesaprot, ko jūs jautājat, jaunais cilvēks paskaidroja.

-    Tad iztulkojiet!

Cietušais atkal pagriezās pret Soņku: Sinjors policists jautā, vai jūs piekrītat manam apgalvojumam, ka esat mani apzagusi?

-     Pajautājiet sinjoram policistam, viņa zobgalīgi ierosināja, vai jūs piekrītat tam, ka esat gribējis mani izvarot.

-    Es gulēju! Gulēju! Es biju pilnā! Silvio vairs nevaldījās. Es nevarēju izvarot jūs! Jūs ielavījāties manā kajītē un sākāt ņemt nost manas dārglietas!

-    Atkal? policijas priekšnieks vēlreiz uzsita dūri galdā. Es lūdzu atbildēt uz jautājumiem, nevis sarīkot te trakomāju! Ko viņa jums atbildēja?

-    Viņa atbildēja, ka es it kā esot gribējis viņu izvarot.

-    Vai jūs to noliedzat?

-    Protams! Viņa ir zagle un afēriste!

-    Kā to var pierādīt?

-    Vajag viņu pārmeklēt.

-   Tas būs protokola pārkāpums.

-    Nospļauties par to! Silvio pieleca kājās. Man nozagtas ģimenes dārglietas! Tās maksā vairāk nekā jūs un visi jūsu policisti!

-     Kā jūs varat zināt, cik es makšāju? priekšnieks piesarka gluži sarkans.

-     Redzu! Es visu redzu! Tūlīt pat pārmeklējiet viņu, vai ari es sūdzēšos galvenajā komisariātā! Vai jums ir zināms mans uzvārds?

Policists apklusa un ņēmās no jauna pētīt dokumentus.

-    Par ko vienojāties? Soņka mierīgi jautāja jaunajam cilvēkam.

-    Jūs tūlīt pārmeklēs.

-    Labi. Esmu ar mieru.

Silvio izbrīnījies pavērās viņā un policistam teica: Viņa piekrīt pārmeklēšanai.

Policists apņēmīgi piecēlās, piegāja pie Soņkas, paņēma viņas somiņu un sāka likt uz galda tās saturu: pūdernlcu, spogulīti, kabatlakatiņus, dažus dāmu gredzenus, matu sprādzes un beidzot krietnu naudas žūksni.

-    Nauda pieder jums?

Soņka saprata jautājuma jēgu un pamāja: Nauda ir mana.

Policists paskatījās uz Silvio.

-    Varbūt tā ir jūsu nauda?

Silvio paraustīja plecus: Varbūt ir…

-   Viņas vai jūsu nauda? Atbildiet skaidrāk!

-   Nezinu, nervozi atbildēja itālietis. Man bija daudz naudas. Kā lai pierāda? Atzīmju uz tās nav. Nav jau ģimenes dārglietas!

Priekšnieks saērcināts izkratīja somiņu.

-    Viss! Jūsu dārglietu nav.

-    Paskatieties čemodānā!

Policists pamāja karabinieriem.

-   Ei, jūs tur! Izpuriniet visas mantas čemodānā!

Soņka mierīgi vēroja, kā karabinieri, čemodānu atvēruši, bez kādas secības vilka ārā viņas mantas kostīmus, kleitas, jaciņas, naktsveļu, apavus. Silvio un policists ari uzmanīgi skatījās uz notiekošo.

-     Viss! policists noplātīja rokas. Nekā cita nav kā tikai nauda. Bet par naudu jūs pats neesat drošs.

Negaidot ieņerkstējās Mihelīna, un Silvio pēkšņi ierosināja:

-    Vajag pārmeklēt bērnu!

-     Dārglietas, jūsuprāt, nozadzis bērns? priekšnieks bija sašutis.

-    Viņa varēja paslēpt dārglietas tur. Pārmeklējiet!

-    Ja vēlaties pārmeklēt meitiņu, lūdzu, Soņka bija sapratusi runātā jēgu.

-    Ko viņa teica? priekšnieks kļuva uzmanīgs.

-   Viņa neiebilst, ka jūs paskatītos pie bērna.

Policists piegāja pie činkstošā bērna, diezgan akurāti tina vaļā autiņus un atskatījās uz māti.

-    Varbūt palīdzēsiet?

-    Viņš saka, lai jūs palīdzot, Silvio iztulkoja.

-    Domāju, priekšnieka kungs pats labi tiks galā.

Mihelīna, tikusi vaļā no autiņiem, priecīgi kņukstēja, cilāja rociņas, kājiņas. Policists iztaustīja bērna sedziņu un pēkšņi sačamdīja Soņkas atstāto vīstoklīti, kas nelabi oda. Viņš riebumā atvilka roku un nokliedza:

-    Jūs esat pavisam sajucis, sinjor! Pataustiet to, kas ir zem zīdaiņa, varbūt izrādīsies, ka tās ir jūsu dārglietas!

Viņš piegāja pie izlietnes un nomazgāja rokas.

-    Sinjora, jūs esat brīva! Neapoles policija atvainojas jums par neērtībām, ko šodien esat piedzīvojusi. Bet jums, sinjor, iesaku mazāk dzert un vairāk domāt par jūsu cienījamā tēva vārda reputāciju!

* * *

Ekipāža lidot lidoja pa apgaismotajām Neapoles ielām, Soņka spieda sev klāt meitiņu, skūpstīja apaļos sārtos vaidziņus.

-     Paldies, meitiņ! Tu ļoti izpalīdzēji mammai. Savai mīļajai vienīgajai mammai.

Vilciens, ietinies tvaika mutuļos, līgani apstājās pie perona. Pie vagona Soņku sagaidīja paziņas: Ņirga, Timka, Bigulis, Kumpais un vēl daži zagļi. Soņka, saudzīgi turēdama rokās sedziņā ietīto Mihelīnu, izkāpa no vagona un sastinga pārsteigumā un priekā.

-    Ak, mans Dievs, kā es esmu noilgojusies pēc jūsu purniem! Galva griežas.

Viņa pa kārtai apkampa katru, tad vēlreiz noskatīja visus.

-     Kur tad Smukulītis? Laikam pie draudzenes? Nogulējis, kā aizvien?

Zagļi klusēja. Meiča satraukta skatījās uz viņiem.

-    Smukulīša vairs nav, Ņirga pateica. Viņu nosita.

-    Kā? Kas?

-    Nosita, kad veda no tevis naudu.

Soņka bija satriekta un brīdi neteica neko.

-    Kas nosita? viņas jautājums bija tikko dzirdams.

-    Pagaidām nezinām. Varbūt tu ko pateiksi, uzvedināsi uz pēdām.

-    Naudu arī nozaga?

-    Jā, visu obščaka naudu.

* [9] *

Viesnīcas numurā, kur Soņka bija apmetusies, sēdēja tie, kas vakar bija sagaidījuši viņu stacijā. Mihelīna gulēja blakus istabā. Soņka stāstīja:

-     Par darbu zināja tikai divi es un Smukulītis. Barons, kurš naudu pazaudēja, nevarēja ķerties pie slepkavības. Viņš nav tas cilvēks… Bet, kad Smukulītis kāpa vagonā, iekāpa divi. Viņi mums nepatika. Uzreiz bija redzams, ka gņilije*. Vienam bija liela rēta pār visu ģīmi. Otru neatceros. Domāju, tie bija viņi, kas nosita un paņēma naudu.

-    Kas jūs vadāja pa Nicu? Ņirga jautāja.

-    Es nezinu, tas bija Smukulīša cilvēks. Sēdēja uz bukas, trenca zirgus, nekur neiejaucās… Un tad viņa atcerējās: Lai gan, kad mēs palaidām vaļā baronu, Smukulītis viņam iedeva līdzi paciņu naudas. Kā pateicību. Un es pamanīju, cik ļauni uz mums skatās važonis. Ļoti nelāgi skatās.

-    Mēs atradīsim, Ņirga teica. Visus atradīsim un noteikti

sodīsim. Tagad zinām, kas jāmeklē.

* * *

Soņka Ņirgas pavadībā iegāja pa nelielas mājas parādes durvīm un pa šaurām kāpnēm kāpa uz dzīvokļiem. Piegāja pie vienām durvīm, parāva aiz zvana auklas. Rokās Soņka turēja satīto Mihelīnu.

Durvis atvērās, uz sliekšņa stāvēja Helēnas kundze. Pārsteigumā viņa skaļi iesaucās, apskāva viešņu un ievilka dzīvokli.

-    Marusja, skaties, kas pie mums atbraucis!

Gaiteni iznāca panes Helēnas māsa un sasita rokas:

-    Kungs tētīt!… Bet mēs nemaz necerējām!

Pane Helēna paņēma no Soņkas rokām Mihelīnu, ieskatījās sedziņā.

-    Un kas tad te mums ir?

-    Mihelīna.

-     Brīnišķīgi! Tik skaists vārds, un sieviete viltīgi paskatījās uz viešņu. Bet tagad paskatieties uz vēl vienu brīnumu. Tabucīt, saulīt manu, nāc šurp!

Kaut kur no dzīvokļa dziļumiem iznira mazs trīs gadus vecs tuntulītis resnām kājelēm un tecēja pie lielajiem. Meitenīte apstājās un noraizējusies vērās svešajos ļaudīs. Pane Helēna notupās viņas priekšā un rādīja uz Soņku.

-    Vai tu zini, kas viņa ir?

Bērns klusēja.

-    Nu, atceries, par ko es tev katru vakaru stāstīju?

-     Par zaķīti, Taba atbildēja un pasmaidīja. Par zaķīti un lapsiņu.

Soņka paķēra viņu uz rokām un stipri piespieda sev klāt.

-    Es esmu mamma… Esmu tava mamma, Tabucīt!

Bērns pēkšņi sāka raudāt un rāvās ārā, lai tiktu pie panes Helēnas.

-    Vecmammu gibu! Vecmammu!

Pane Helēna piespieda meitenīti sev klāt: Nu, mazulīt, kas tad ir? No kā tu nobijies? Tā taču tava mamma! Mamma Soņa!

Tabas raudas pamodināja Mihelīnu, un dzīvoklī nu bija liela raudāšana. Pane Helēna aizveda citā istabā raudošo vecāko meitu, Soņka ņēmās mierināt jaunāko. Ņirga, stāvēdams priekšnamā, bezpalīdzīgi smaidīja, nezinādams, kā lai palīdz.

-     Nekas, pieradīs, pane Marija viņu mierināja. Tādai jau jābūt pirmajai tikšanās reizei ar mammu.

-    Var gadīties, ka pirmā reize ir arī pēdējā, zaglis pasmīnēja.

-    Jūs domājat, ka Soņečka pie mums neuzkavēsies?

-    Es domāju, bet Soņečka rīkojas, viņš atkal noplātīja rokas.

* * *

Soņkas pavadonis priekštelpā uz krēsla snauda, Mihelīna miegā šņākuļoja, virtuvē pane Marija ēdināja Tabu. Soņka nelielā istabā sarunājās ar pani Helēnu.

-    Vai tēvs Mihelīnai ir?

Meiča klusēja, tad paraustīja plecus: Gan ir, gan nav.

-    Viņš ir nogalināts?

-    Katorgā. Mūža katorgā. Viņš arī ir zaglis.

-    Vai tu gribi Mihelīnu atstāt man?

Soņka klusi iesmējās, apkampa Helēnu: Divas jūs nepavilksiet.

-    Kāpēc ne? pane brīnījās. Tu taču ar naudu palīdzi.

-    Es nerunāju par naudu. Runa ir par jūsu veselību.

-    Soņečka, mīļā, pane pat apraudājās. Taba ir īsta laime. Atstāsi Mihelīnu laime būs divkārša. Soņečka, tu nevari iedomāties, kas tas par prieku bērni. Tu esi pagarinājusi manu dzivi.

-     Nē, pane Helēna, meiča atbildēja. Mihelīnu es ņemšu līdzi. Viņai Maskavā ir vecmamma un vectēvs. Varbūt mazmeitiņa arī viņiem pagarinās dzīvi.

Pane pasmīnēja: Tev labāk redzams. Un tad vērīgi paskatījās Soņkai acīs. Un kāda ir tava pašreizējā dzīve?

-    Nezinu… Soņa atbildēja pēc brīža un atkārtoja: Nezinu. Dzīve! Tā kaut kur skrien, aizplūst, bet uz kurieni nevaru saprast. Pats galvenais, ka nespēju tādu dzīvi apturēt.

-    Esi nogurusi?

-    Vēl ne. Bet ar laiku, domāju, noguršu. Soņa saņēma panes Helēnas pirkstus un cieši saspieda. Es mēģināšu jums, pane, paskaidrot. Katru dienu bailes, katru dienu briesmas. Bet katru dienu tu nevari bez tā iztikt.

-    Tā ir slimība, Soņa.

-    Slimība? meiča brīdi domāja, bet tad noraidoši papurināja galvu. Nē. Liktenis. Es nesen sāku domāt, cik gadus izturēšu tādu dzīvi. Gadu, piecus, desmit? Un nobijos. Bet tad pēkšņi iedomājos, kā es dzīvotu citu dzīvi. Un nobijos vēl vairāk. Tāpēc, ka to otro dzīvi neizturēšu i ne gadu. Nosprāgšu, ielīdīšu cilpā, nobeigšu visus ap sevi!

-    Es tevi nesaprotu.

-    Es pati sevi nesaprotu.

* * *

Diena bija tumša un lietaina. Trīszirgu kariete lepni traucās pa Ņevas prospektu, apdzīdama citus pajūgus, lāgiem apšļakstīdama kājāmgājējus. Pie juvelierveikala kariete apstājās. Pirmais no tās izkāpa Ņirga un palīdzēja izkāpt graciozai meitenei, tad pavadīja to līdz pat durvīm, centīgi sargādams, lai viņa neiekāpj peļķēs.

Peļķes Soņkai neko nekaitēja, kājās viņai bija zābaciņi ar biezu zoli.

Tādā laikā pircēju juvelierveikalā bija maz.

Soņa ar pieredzējušas pircējas skatienu apstājās pie letes un sāka uzmanīgi pētīt rotaslietas, dārgakmeņus. Jauns pārdevējs tikpat uzmanīgi vēroja simpātisko pircēju.

-    Ko kundze vēlas? viņš beidzot jautāja.

-    Vēlos paskatities, Soņka kaprīzi atteica un norādīja uz vairākiem dārgakmeņiem. Parādiet man pašus interesantākos!

-   Tā ir dārga kolekcija, kundze, pārdevējs laipni brīdināja.

-    Redzu. Tāpēc jau lūdzu parādīt.

Jaunais cilvēks akurāti vilka ārā no vitrīnas dārgakmeņus dažādā vērtībā un cenā un kārtoja tos uz samta drāniņas meičai priekšā. Sākumā viņa tos apskatīja pa gabalu, tad pa kārtai ņēma rokā, skatījās gaismā un pielaikoja, tina ap pirkstu, it kā tie būtu gredzeni. Pārdevējs labpatikā skatījās uz zinošo pircēju, bet viņu tas kaitināja, un Soņka to nemaz neslēpa.

-    Lupu, lūdzu, Soņa palūdza.

Jaunais cilvēks pasniedzās pēc lielās lupas vara ietvarā, un tajā brīdī Soņka, aši nometusi uz grīdas divus akmeņus, uzkāpa tiem virsū ar saviem parupjajiem zābaciņiem. Paņēmusi lupu, viņa tik cītīgi pētīja uz samta izlikto dārgo preci, it kā censtos par katru cenu atrast defektu.

-   Te, manuprāt, ir ieplīsums, viņa teica pārdevējam.

-   Nevar būt, pārdevējs brīnījās. Tā taču ekstra klases prece.

-    Paskatieties…

Jaunais cilvēks sāka pētīt dārgakmeņus, Soņkai vairāki atkal nemanot nokrita zemē, un viņa tiem uzkāpa virsū.

-    Neredzu nekādus ieplīsumus, pārdevējs atliecās.

-    Jūsuprāt, es esmu akla? Soņka izrādīja sašutumu. Jūs piedāvājat nederīgu preci!

-    Dievs ar jums, kundzīt! Mēs par savu preci atbildam!

-   Kas tā par atbildību, ja neredzat, ka akmens ir ieplīsis!

Pārdevējs beidzot samulsa.

-    Kundze, mēs visus akmeņus pakļaujam ekspertīzei. Es varu pasaukt saimnieku…

-    Nevajag man ne jūsu saimnieku, ne jūsu akmeņus! Jūsu izdarības es darīšu zināmas sabiedrībai, un jūs zaudēsiet daudz cienījamu pircēju!

Soņka nervozi atsvieda samta sedziņu ar dārgakmeņiem, un tie izbira, tad viņa devās prom no veikala. Pārdevējs metās salasīt

akmeņus, savādajai viešņai mezdams pakaļ mulsu skatienu.

* * *

Kariete aiztraucās pa Ņevas prospektu tikpat ātri kā iepriekš.

-    Un kā? Ņirga noraizējies ieskatījās Soņkai sejā.

Viņa ar drudžainu spīdumu acīs smaidīja.

-    Neviens neko nepamanīja. Palīdzi.

Ar Ņirgas palīdzību viņa novilka zābaciņus un pagrieza ar zoli uz augšu. Zoli klāja bieza sveķu kārta, un sveķos bija iespiedušies dārgakmeņi. Tie paši, ko Soņka veikalā bija nometusi zemē.

-    Vareni! zaglis apmierināts nosmējās un ar nazi rubināja ārā dārgakmeņus.

Smējās arī viņa.

-    Kājas līp pie grīdas. īpaši, kad ilgi jāstāv uz vietas. Visu laiku jāmīdās!

Viņa paskatījās pa logu un pēkšņi ieraudzīja salīkušu augumu stāvam lietū ar izstieptu roku.

-    Apturi!

-    Kas ir? zaglis nesaprata.

-      Apturi! Soņka izliecās pa logu un uzsauca važonim: Stāvi!

Važonis izbrīnījies pievilka grožus, kariete apstājās. Meiča uzrāva kājās zābaciņus, izlēca un pa peļķēm paskrēja atpakaļ.

-    Ko tu dari, Soņka? Ņirga metās viņai pakaļ. Uz kurieni?

-    Nenāc, paliec! viņa atmeta ar roku.

Soņka strauji piegāja pie cilvēka ar izstiepto roku un ieskatījās sejā.

-    Tas esat jūs?

Viņš pazina Soņu uzreiz. Tas bija Ivans Studeņeckis, pārdevējs, kurš reiz bija atnesis viņai uz viesnīcas numuru dārgu kaklarotu un ticis piekrāpts.

-    Ak, Dievs, jūs… viņš čukstēja. Ak, Dievs!

-    Kāpēc jūs esat te? meiča iesaucās.

-     Tāpēc, ka jūs esat te. Viņš izskatījās laimīgs, acis viņam mirdzēja.

-    Jūs lūdzat dāvanas?

-    Es gaidu jūs. Jaunais cilvēks laikam nebija pie pilna prāta. Es zināju, ka jūs atnāksiet.

-     Iesim prom. Soņka saķēra viņu aiz apvazātā mēteļa piedurknes. Jums jāsasildās!

Ņirga pa gabalu noskatījās, kas notiek.

-    Nāciet taču, viņa centās aizvest jaunekli.

-    Nē, nē. Viņš atbrīvoja savu roku. Šī ir mana vieta. Tagad es nekur citur neiešu. Es gaidīju jūs, un jūs atnācāt. Pateicos jums.

Soņka raudzījās uz viņu, un pa vaigiem viņai ritēja vai nu asaras, vai lietus lāses. Viņa izvilka no kabatas sauju saburzītu naudaszīmju, iebāza nabagam saujā un noskūpstīja viņu.

-    Piedodiet man.

Un, peļķes neapejot, devās atpakaļ neatskatoties, noliektu galvu.

Ņirga palīdzēja iekāpt karietē, aizcirta durtiņas, un viņi aizjoņoja tālāk, apdzīdami vezumus, ekipāžas, apšļakstīdami retos gājējus.

* * *

Rīts bija saulains un karsts. Sanktpēterburgas-Maskavas vilciens lēni un pat svinīgi piestājās pie perona. Sagaidītāju bija daudz, bet raibajā pūlī īpaši izcēlās grupa cilvēku melnos uzvalkos un melnās platmalēs. Ložņāja slepenpolicijas aģenti un špiki, ar īpašu interesi nopētīdami melni ģērbtos kungus.

Kad vilciens apstājās, vīri melnā strauji devās uz pirmās klases vagona pusi. Gaidot viņus interesējošo pasažieri, vīri nostājās savdabīgā karē, un, kad tamburā iznāca Soņka Zelta Rociņa, vecākais sagaidītājs, Maskavas zagļu aprindās cienītais Artūrs, sniedza viņai roku un palīdzēja izkāpt uz perona.

-     Sveicināta Maskavā, Sofja Ivanovna, viņš nolieca galvu.

-    Mēs ar prieku sagaidām tevi uz Maskavas zemes.

Soņka, turēdama rokās Mihelīnu, izbrīnā noskatīja savus sagaidītājus un laipni uzsmaidīja.

-   Zināju, ka Maskava ir nadzīga uz pārsteigumiem, bet, ka tādā mērā!…

-   Galvenais pārsteigums vēl priekšā, Sofja Ivanovna.

-    Kas tu esi?

Sagaidītājs samulsa un iečukstēja dāmai gandrīz ausī: Zaglis.

Soņka iesmējās: Es tev prasu, kā sauc.

-    Artūrs.

-    Man pārsteigumi nepatīk, Artūr. Bez tiem ir mierīgāk.

-     Mūsu biedri gaidīja tavu atbraukšanu. Un ir sagatavojušies gods godam.

Nesējs iznesa no vagona Soņkas mantas, zagļi palaida viešņu ar bērnu pa priekšu un virzījās pa peronu, spēcīgi un klusi pašķirot pūli. Slepenpolicijas aģenti neatpalika.

Kāda dāma no atbraucēju vidus vaicāja savam pavadonim:

-    Ko te tik pompozi sagaida?

-     Kādas svarīgas personas laulāto draudzeni, tas atbildēja.

-   Skat, kādi ziķeri! Laikam no policijas.

Stacijas laukumā viešņu gaidīja grezna kariete un vairākas līnijdroškas pavadoņiem. Artūrs pastūma malā krāšņā livrejā ģērbto kučieri, pats atvēra karietes durtiņas un palīdzēja Soņkai tikt uz kāpšļa.

Kad visi bija sasēdušies, Artūrs pacēla roku, un procesija devās ceļā.

* X*

Pa to laiku slepenpolicijas aģents iecirknī ziņoja vecākajam policijmeistaram, resnulim ar smagi sēcošu elpu:

-    Maskavā ar rīta vilcienu ieradusies slavenā zagle Soņka Zelta Rociņa.

-    Viena?

-   Ar zīdaini. Viņu sagaidīja Maskavas autoritāte Artūrs ar zagļu grupu, skaitā deviņi cilvēki.

-    Kurp devās?

-    Sīkāku ziņu man pagaidām nav. Zaglei seko, pēc kāda laika varēšu jums ziņot.

-     Soņkai vajag sekot īpaši. Ja iespējams, aizturēt un nogādāt iecirknī.

-    Mērķis?

-     Pagaidām nofotografēt. Kad būs uzņēmums, mēs varēsim paturēt viņu acīs.

* [10] *

Zagļu miteklis bija liels dzīvoklis ar plašu viesistabu, kas slīga puskrēslā. Visur dega sveces, sienas klāja sarkans audums. Sanākušie zagļi, savi divi desmiti, bija sasēdušies dīvānos un krēslos gar sienām. Sejas bija visdažādākās jaunas un vecas, drūmas un smaidīgas, dzīves sarētotas un nebēdnīgas, nākotnes cerību pilnas.

Soņku apsēdināja pašā istabas centrā augstā apzeltītā krēslā. Viņai mugurā bija balta grezna kleita, ap kaklu un uz pirkstiem laistījās zelts, briljanti, pērles.

Bija svinīgi un klusi, ar tvanīgu smārdu sprakšķēdamas dega sveces.

Tūlīt no blakus istabas iznāca duhovojs* Mamajs sarkanā mantijā vienā rokā kristāla vīna kauss ar sarkanu vīnu, otrā smags foliants ar zeltā iespiestu ercena kalpu uz vāka.

-    Godājamie zagļi, Mamajs runāja zemā, paklusā balsī. Es, zaglis Mamajs, ko jūs esat ievēlējuši par Ercena Kalpu, sveicinu jūs, pašus cienījamākos biedrus, un novēlu jums labu veselību, veiksmi, labvēlīgu likteni, žēlsirdīgus likumus un uzticamus tuviniekus. Mēs tik bieži nemaz nesanākam kopā. Laikam tāpēc, ka iekļūt "Ercena kalpā" ir grūtāk nekā kamielim izlīst caur adatas aci… Viņš uzsmaidīja, atklādams bojātus zobus. Bet Dievs ir žēlsirdīgs, un šodien mums ir tā laime redzēt citam citu, lai uzdotu pāris siltu jautājumu un atbildētu uz pāris brālīgiem jautājumiem, lai piedzīvotu pārsteigumu. Mums ir, par ko izbrīnīties, brāļi. Kaut vai par to, ka šodien mūsu Zelta Krēslā sēž nevis cienījams zaglis, nevis izsūtījumu izcietušais, nevis pfl/ians-dūkulītis, kuru uzskatot vien stingst ne tikai asinis dzīslās, bet ari smadzenes paurī. Krēslā sēž fartovaja dāmīte, maiga lellīte, veikla tibiņa. Bet tas, godājamie zagļi, ir tīrs acu apmāns. Jo krēslā sēž trumpja čuvaika, skaļā marviherša, pārbaudīta goda sieva! Mamajs brīdi klusēja, laizdams skatienu pāri klātesošajiem. Kas nav zinājis, lai uzzina. Kas nav redzējis, lai ierauga. Kas nav dzirdējis, lai dzird. Tā, godājamie zagļi, ir Soņka Zelta Rociņa. Tālab jautāšu cienītajai sapulcei pašu galveno un svarīgāko jautājumu. Vai šī zagle ar pilnām tiesībām var ienākt mūsu svētajā brālībā?

Istabā iestājās pilnīgs klusums, zagļi drūmi, bet ar interesi apskatīja Soņku. Pirmais ierunājās Bezdegunis:

-     Neklājas laist bābu uz kuģa. Caurums bortā, un ūdens tilpnē.

Meiča pagriezās pret viņu un atieza zobus:

-    Brālība nav kuģis, un es neesmu bāba.

-    Kas tad tu esi?

-    Zagle.

-     Un kas tev zem brunčiem? zaglis Mežakuilis jautāja, klātesošajiem atzinīgi smejoties.

-    Gribi pārbaudīt?

-    Kālab ne? Interesanti. Ja nu patiešām tu neesi bāba?

-    Ejam!

Zagļi smējās.

-    Uz kurieni? Mežakuilis nebija sapratis.

-    Pārbaudisim!

-   Tūlīt, tagad?

-     Kāpēc tad atlikt? Atgriezīsies, pastāstīsi zagļiem, ko sačamdīji, aiz kā aizķēries.

-     Nē-e! vispārējos smieklos Mežakuilis gaiņājās ar rokām. Tad es labāk eju zagt, nekā lūru bābai zem brunčiem!

Smējās arī Soņka.

-     Es neesmu bāba! viņas balss pārspēja smieklus. Esmu zagle!

-    Kas novāca Smukulīti? balsi pacēla vēl kāds zaglis, Guba.

Meiča izbrīnā paskatījās uz viņu: Vai tu zini?

-    Ja zinātu, neprasītu.

-    Kad uzzināsi, pateiksi man arī.

-    Smukulītis Pēterburgā bija tavs vietnieks.

-    Smukulītis bija zaglis, un atrast viņa slepkavas tas ir visu zagļu, ne tikai pīteriešu, pienākums.

Zagļi bija apmierināti.

-     Pēterburgā tu, Soņka, pasāki tādu padarīšanu kā obščaks, sarunā iesaistījās vēl kāds zaglis ar rētainām rokām un seju. Maskavieši to likuši aiz auss, tālab ka vajag pabarot ne tikai vecos zagļus, bet arī mazos. Kur garantija, ka tie paši Pēterburgas zēni neaizliek mūsu ziķeriem kāju priekšā?

-    Kā tevi sauc?

-    Nu, Graizītais.

-    Redzams, ka esi stipri graizīts. Pat smadzenes ķertas, ja vari tādas muļķības gvelzt!

-    Ko te ķērc, parčuška[11] novalkātā? zaglis pieleca kājās.

-    Es ķērcu, ka uz pleciem vajadzīga galva, nevis snuķis, zagle atbildēja asi, lai gan diezgan mierīgi.

-    Nositīšu! Graizītais metās viņai virsū.

Citi zagļi saķēra viņu, ar pūlēm nosēdināja atpakaļ. Soņka pagaidīja, kamēr norimst troksnis, tad pārlaida visiem rāmu skatienu.

-    "Ercena kalps" ir cienījama savienība. Un ikviens zaglis, kas dzīvo ne tikai Maskavā, uzskata par lielu godu būt šajā brālībā. Man nav tik svarīgi, vai jūs pieņemsiet mani vai ne, man ir svarīgi, lai zagļi vienmēr būtu kā viena ģimene, lai kur viņi dzīvotu. Ja policija, slepenpolicija, špiki un visādi citi draņķi skraida pakaļ, neļaudami mierīgi strādāt, tad mums jāapvienojas un jāstāv tik cieši citam pie cita, lai nerastos ne mazākā sprauga, kur ienaidnieks varētu ielīst. Tagad jūs balsosiet. Katrs rīkosies, kā zagļa sirdsapziņa viņam liek, bet atcerieties vienu: jo vairāk jūs domājat par sevi, jo mazāk par mazajiem brāļiem. Bet mūsu brāļi dzīvo pēc likuma: netici, nebaidies, nelūdz. Viņi arī nelūdz, vienkārši dzīvo. Soņka brīdi klusēja, tad ar smaidiņu noteica: Un vēl kas. Jūsu priekšā nestāv vis parasta zagle, bet Soņka Zelta Rociņa. Tāda dāma jūsu vīriešu sabiedrībai nenāktu par ļaunu, es domāju.

Bija iestājies klusums, zagļi apcerēja variantus.

Mamajs, galvenais Ercena Kalps, uzraudzīja, kā palīgi iznes istabas vidū vispirms lielo kristāla kausu, pilnu ar mazām bumbiņām, pēc tam divus tukšus kausus baltu un sarkanu. Mamajs pacēla roku un pasludināja:

-    Godājamie zagļi! Jūsu tiesības ir izlemt, vai Soņka Zelta Rociņa būs "Ercena kalpā" vai ne. Balsojiet nevis ar aizvainojumu, bet no labas sirds, un lai Dievs un labais Dieva pirksts jums palīdz!

Zagļi bez steigas gāja klāt, katrs pēc sava ieskata iemeta bumbiņu vai nu sarkanajā kausā, vai baltajā. Graizītais iemeta baltajā…

Sarkanais kauss bija tik pilns, ka bira pāri malām. Mamajs saskaitīja bumbiņas abos kausos, tad lēni un svinīgi pacēla virs galvas foliantu, zemu paklanīdamies zagļiem.

-    Godājamie zagļi! Pateicos jums par gudrību un godīgumu. Viņš pagriezās pret meiču: Nometies ceļos, Soņka, un noskūpsti zagļu Bībeli.

Soņka izpildīja viņa pavēli un, ceļos nometusies, vispirms pieskārās ar pieri pie folianta, tad noskūpstīja ercena kalpa attēlu.

* * *

Mamajs personīgi pavadīja Soņku līdz durvīm. Pie viņiem piegāja zaglis, kurš bija stāvējis pie ieejas, un kaut ko iečukstēja duhovojam ausī. Tas saprotoši pamāja un Soņkai teica:

-    Ziņo, ka pie parādes durvīm un ap māju čum un mudž špiki. Laikam jau tevi vaktē.

-    Nogaidīt?

-   Nē, brauc. Tevi, Soņka, mazā knīpa gaida. Pārģērbsim tevi par vīrišķi, un brauc ar dievpalīgu, viņš viltīgi pasmaidīja. Kamēr par tevi te balsoja, tavas parpaliņas pārnesa uz citu viesnīciņu. Tā

ka lai slepenpolicijas aģenti un citi ļautiņi tevi pameklē.

* * *

Pie parādes durvīm špiku bija vismaz astoņi, ne mazāk. Viens stāvēja iekšpusē, divi uz ielas, vēl viens uz kāpnēm, pārējie sēdēja ratos un uzmanīgi novēroja gan tos, kas ieiet namā, gan tos, kas iet prom.

Pa parādes durvīm iznāk divi kungi, un viens no viņiem izceļas ar zēniski smalku augumu. Abi iet uz faetonu, kas viņus gaida. Špiki uzreiz saausās, viens tiem deguna galā šķērso ceļu un, ieskatījies sejās, dod zīmi pārējiem, ka iznākušais objekts nav īstais. Kungi

iekāpj, un kučieris sarausta grožus.

* * *

Soņka ar Mihelīnu uz rokām Maskavas zagļa Strupā pavadībā piegāja pie Bluvšteinu dzīvokļa durvīm un parāva zvana auklu. Durvis atvērās, uz sliekšņa stāvēja tēvs biezā rītasvārkā. Viņš uzreiz pazina Soņku, iepriecināts uzsmaidīja, sarosījās:

-    Ak, Dievs, Sofočka! Negaidīju gan! Viņš pavēra durvis plašāk. Lūdzu, nāciet iekšā.

Strupais palika ārpusē, Soņka iegāja dzīvokli. Bluvšteins pavadīja viņu uz viesistabu, ieskatījās smaidīgajam bērnam sejā.

-    Šī ir… Mihelīna?

-    Mihelīna.

Vecais vīrs pēkšņi sāka klusi raudāt, slaucīja asaras rltasvārka piedurknē, skaļi šņaukājās.

-     Jūs, Sofočka, turējāt vārdu. Pateicos. Mihels būtu vienkārši laimīgs. Viņš izņēma Soņkai no rokām satīto bērnu un atkal raudzījās tam sejā. Līdzīga Mihelam… Tik līdzīga, un pamāja viešņai: Apsēdieties, es tūlīt pagatavošu tēju.

-    Kur tad Sāra? Pasauciet, es gribu viņu redzēt.

-     Sāra… Kur Sāra? Bluvšteins skumji atkārtoja jautājumu. Sāročkas te vairs nav. Viņa mainīja dzīvokli. Tagad viņa ir pie Dieva Tā Kunga.

-    Viņa nomira?

-     Jā, Sāročka nomira. Jau pusgadu kā dzīvoju viens šajās istabās.

-    Viņa slimoja?

-      Un kā jūs domājat? Vai māte var neslimot, kad vienīgais mīļotais dēls, važās iekalts un ar cērti rokās, atrodas tūkstošiem verstu tālumā un viņa to nekad vairs neredzēs? Viņš uzsmaidīja bērnam. Ziniet, tā ir laime, ka jūs atbraucāt. Tagad man vairs nebūs tik vientulīgi, tagad mēs būsim trīs jūs, Mihelīna un es, vecais slimais ebrejs. Mums būs laba ģimene, Sofočka.

Soņka noraidoši pašūpoja galvu: Es nevarēšu dzīvot kopā ar jums. Es drīz aizbraukšu.

-     Aizbrauksiet? Kāpēc? sirmgalvis izbijās. Jums ir jāuzstājas? Jums laikam daudz koncertu?

-    Daudz. Ļoti daudz, meiča pasmīnēja. Bez tiem es nespēju dzīvot.

-    Un jūs vedīsiet Mihelīnu līdzi? Bluvšteins satraukts paskatījās uz viešņu. Ņemsiet viņu prom, un es atkal palikšu viens?

-     Nē, Soņka pasmaidīja. Meitiņu es atstāšu jūsu ziņā. Ja vien jūs neiebilstat, saprotams.

-    Dieviņ… Ak tu tētīt… Profesors pēkšņi sāka skūpstīt Soņkai rokas. Kāda laime! Kāda dāvana! Man sāksies jauna dzīve! Paskatījies uz Soņkas pirkstiem, uzsmaidīja. Jums ir brīnišķīgas rokas. īsta muzikanta pirksti.

-     Pateicos, viņa noskūpstīja vecā vīra sirmo galvu. Jums nekā netrūks. Ne jums, ne Mihelīnai. To es apņemos. Mana profesija nes labus ienākumus.

Bluvšteins vērīgi palūkojās uz viņu: No Mihela nekādu ziņu nav? Neko par viņu nedzird?

Soņka sāji pasmaidīja: No turienes pasts nepienāk.

-    Zinu, saprotu. Un tomēr ceru, ka reiz kaut ko dabūšu dzirdēt par savu dēlu. Soņkai uzmestais skatiens bija uzmanīgs. Vai liktenis, ņemot vērā jūsu darbības lauku, nevar aizvest jūs uz to pusi, kur aizsūtīts Mihels?

Viņa iesmējās: Viss var gadīties. Man ir tāds darba lauks, ka liktenis var aizvest mani visur kur. Pat uz raktuvēm. Pie Mihela.

-    Es būtu laimīgs, Sofočka! Saņemt kaut mazu ziņu no mūsu dārgā dēliņa!

SEPTĪTĀ DAĻA

Bija diezgan agrs vēl pavēsā rīta saule modināja pilsētu. Soņka un Maskavas zaglis, saukts īlens, sēdēja pie rakstāmgalda un uzmanīgi pētīja cara pirmās galvaspilsētas juvelierveikalu katalogus. Katalogi bija biezi, apjomīgi, iespiesti uz laba papīra. Zagle bija noīrējusi plašu numuru mājā, kas atradās Maskavas upes krastmalā, un no viesnīcas logiem bija redzams brīnišķīgs skats.

-     Laba ir Hļebņikova juvelierbode Petrovkā, īlens piegrūda pirkstu vienai lappusei.

-    Kāpēc laba? Soņka jautāja.

-    Skaties, viss ir kā melns uz balta.

-    Pats esi tur bijis?

Zaglis iesmējās: Kas tad mani tur laidīs!

-    Kā tad tu zini, ka veikals ir labs?

-    Cilvēki runā. Stāsta, tur viss esot vienā zeltā. Pat sienas. Prastos ļaudis tuvāk par jūdzi nepielaižot.

-    Un vai tad neviens no mūsējiem nav tur pastrādājis?

-    Mēģināja. Meta jau cilpas, bet ar to pašu beidzās.

-    Kālab tā?

-     Nu, tā! Visriņķī sardze, uzraudzība! Pie ieejas, zālē visur tev skatās pakaļ. Vasjka Ceptais, cienījams zaglis, tika aizturēts pie Hļebņikova, tagad vicina ķirku raktuvēs.

-    Par laupīšanu izsūtīja?

-     Ne tikai. Mukdams prom, nāvīgi iegrūda dunci policajam ribās.

Meiča aizdomājās.

-    Ar ko ir interesants veikala īpašnieks?

-    Ar ko? Ne ar ko! Tikai ar to, ka bagāts.

-    Ar ko draudzējas?

-     Kā lai es zinu? Ar bagātajiem. Redz, policijmeistars viņam draugos. Visādi pircēji, Šeremetjevi, Ostuževi, Paškovi tie pie Hļebņikova vien tik iet…

-    Mums jāaiziet uz Hitrova tirgu.

-    Kāpēc?

-    Jāpaskatās.

-     Kas tad nu, Soņka? Zaglis bija bezgala izbrīnīts. Kur tu gribi līst? Tā ir īsta bedre, apzags, izģērbs.

Viņa smaidīja: Kam tad tu esi? Un drīzāk jau es kādu ap-

zagšu un izģērbšu, nekā viņš mani.

* * *

Hitrova tirgus patiešām bija īsta bedre. Cilvēki pārdeva, pirka, kaulējās, tāpat vien slaistījās bez darba. Viss tirgus murskulis griezās kā virpulī. Savādi, bet pūlī redzēja pat ļoti labi ģērbtus kungus, kas laikam bija nākuši šurp pavērot, saņemt kādu garīgu satricinājumu.

Soņka, ģērbusies garā mežģīņu kleitā, ar saulessargu rokā, trīs zagļu pavadībā lēni virzījās cauri burzmai un ar asu skatienu ķertin uzķēra sejas, kas viņai šķita interesantas. Starp pavadoņiem bija arī īlens. Viņiem pa pēdām sāka sekot kāda veca ubadze, kas centās satvert bagāto dāmiņu aiz kleitas. Zagļi viņu grūda nost, bet vecā neatpalika un vienā laidā caur degunu bubināja:

-    Palīdzi, mīļā kundzīt… Palīdzi, māsiņ… Esmu Melaņja, ugunsgrēkā cietusī… Māja nodega, vīrs nomira no sīvā, esmu palikusi viena ar pieciem bāreņiem, nelaimīgā…

-     Pazīstu tevi, Melaņja, īlens tā kā smējās, tā kā dusmojās. Pirms gada tev bija, reče, septiņi bāreņi!

-    Bija septiņi, palika pieci. Divi nomira, badā nomira. Palīdzi, bajārien! Glāb bārenīšus no bada nāves, kņazien!

Soņka pagriezās pret vienu no zagļiem, kurš nesa viņas somiņu, izņēma piecus rubļus un iedeva ubadzei. Tā pateicīgi iebāza piecnieku dziļā kabatā un metās bučot Soņkas kleitas stērbeli.

-    Pateicos, kundze. Pateicos, laipnā. Pateicos, devīgā.

Tajā pašā mirklī Soņka iebāza roku ubadzes kabatā un izvilka visu, kas tur bija, arī savu piecnieku.

Ubadze atstājās, bet Soņka pēc pāris soļiem atvēra plaukstu un parādīja guvumu zagļiem.

-    Kur to ņēmi, Soņa? īlens nesaprata.

-    No ubadzes.

-    Nozagi, vai?

-    Nūja.

Zagļi bija patīkami pārsteigti un no sirds izsmējās, bet Soņka ar apmierinātu smaidu atdeva to vienam no pavadoņiem un norīkoja: Atdod viņai. Un pasaki, lai turpmāk labāk saskaita savus bāreņus.

Zaglis aizgāja, un Soņka ar pavadoņiem devās tālāk.

Tirgū pirka un pārdeva, pilnā rīklē slavēja preci, diņģējās, smējās, īsi un aši sakāvās un noskaidroja, kurš kuru apšmaucis vai kurš kuram ko nozadzis.

Soņkai un viņas pavadoņiem pakaļ jau vilkās cita ubadze sievišķis ar spēcīgu miesasbūvi un zīdaini uz rokas.

-     Labā kundzlt, viņa gaudās. Iedod kauč kapeiku, bērnam ko ēst pagādāt! Neatsaki, labā. Pašai jau ar, kā redzams, bērni ir!

-     Lasies, slampa! viņu trieca prom tas, kurš bija atgriezies no ugunsgrēkā cietušās. Stājies artelī, paskat, kas par dūšīgu sievišķi!

-    Pagaidi, Soņka viņu apturēja un jautāja ubadzei: Kā tevi sauc, mīļā?

Uzrunātā aiz pārsteiguma uz mirkli sastinga.

-    Nastjona.

-    Zīdainis tavs vai nozagts?

-    Mans… Kā es te stāvu. Redzi, sāk raudāt, grib ēst.

-    Rit gribu tevi redzēt savā numurā.

-    Kāpēc?

-    Pateikšu. Zagle pagriezās pret īlenu: Lai atnāk uz apartamentiem.

-     Ko tu dari, Soņa? šis brīnījās. Šitādu tautu numurā nedrīkst laist. Iznesīs visu un tevi pašu vēl paķers līdzi.

-    Lai atnāk pēcpusdienā. Un noteikti ar visu zīdaini.

-    Bet naudiņu līdz rītdienai neiedosi? ubadze žēlīgi uzsmaidīja.

Soņka iegrūda viņai nelielu naudaszīmi un gāja tālāk.

Pie alusbūdām veidojās kautiņš. Dīkdieņu bara vidū vairāki dzērāji bija piespieduši pie sienas kādu piemetušos vīru un kaut ko gribēja no viņa dabūt.

-      Neuzdrošinies! atpakaļ kāpdamies, viņš kliedza uz nekauņām. Neuzdrošinies ķerties klāt štāba kapteinim! Esmu izkarojies Kaukāzā! Trīsreiz ievainots! Neuzdrošinies mani pazemot! Naudu neesmu ņēmis, patapinājis neesmu, no kabatām ārā vilcis neesmu! Neuzdrošinies!

Soņka ar pavadoņiem bija apstājusies netālu no kaušļiem, viņa brīdi vēroja un tad uzdeva īlenam:

-    Ved šurp štāba kapteini.

-    Tas ar' lai nāk uz apartamentiem?

-    Atved.

-    Bet viņš ir dzērājs. Un ne jau pirmo gadu.

-    Domāju, ka nedēļu skaidrā izturēs. Sauc šurp!

Viena palikusi, Soņka skatījās, kā viņas zagļi izklīdina kaušļus, kā aizgaiņā dzērājus no štāba kapteiņa, kā ved viņu šurp, bet viņš pretojas.

-     Neesmu vainīgs! kapteinis mēģināja izrauties. Meli! Izdomājums! Pasakas! Esmu godīgs oficieris, visi to zina!

Nostatīts daiļas jaunas sievietes priekšā, viņš pēkšņi atskurba, izstiepās kā stīga un sasita nomīto zābaku papēžus.

-    Man ir tas gods, jaunkundz! Štāba kapteinis Gorelovs.

Soņka uzmanīgi nopētīja viņu.

-    Sen jau dzer?

-    Nepavisam ne! Kopš vakardienas!

-    Cik ilgi spēj nedzert?

-    Cik pavēlēsiet, jaunkundz! Bet jūsu dēļ, daiļā, esmu gatavs nedzert sīvo visu turpmāko mūžu!

-    Tev pavēlēts rīt būt skaidrā.

-     Tas būs sarežģīti, jaunkundz. Šodien tikai esmu uzņēmis plostu, rīt vēl neizdosies grožus pievilkt.

Meiča pagriezās pret īlenu: Ņem viņu šodien pat. Lai pa nakti nāk pie sajēgas.

Kapteinis sāka ausīties:

-    Uz kurieni kundze liek mani ņemt?

-    Uz hoteli. Nedēļu padzīvosi tur.

Gorelovs sapņaini pievēra acis: Labā hotelī neesmu bijis, ja tā paskaita, jau gadus piecus. Tagad es vairāk pa Hitrova tirgu.

-     Tad jau varēsi atcerēties labos laikus, kapteini. Un vēl naudiņu dabūsi, Soņka uzsmaidīja un devās tālāk.

Viens no zagļiem iegrūda štāba kapteinim nelielu dunku kalsnajā mugurā, un kapteinis ar zināmām šaubām vilkās viņam pakaļ.

* * *

Nākamajā dienā Nastjona, sasukājusies un saģērbusies, cik vien labi spēdama, rātni sēdēja Soņkas numurā ar zīdaini rokās un gaidīja saimnieci. Tepat bija arī drūmais īlens un vēl kāds no vakarējiem.

Atvērās durvis, un priekštelpā, sīku drebuļu kratīts, ienāca nošņurkušais štāba kapteinis kopā ar zaļoksnēju zagli.

-    Lūdzu augstsirdīgu sapratni un palīdzību, Gorelovs uzrunāja īlenu. Steigšus jāieņem uz paģirām. Iekšas taisni liesmo…

-   Tūlīt tev liesmos arī ģīmis, uzrunātais nīgri atbildēja. Apnicis visiem esi!

-   Bet mainīt dzīvesveidu ir visgrūtākā padarīšana, labais kungs. Jums personīgi nekad nav iznācis eksperimentēt šādā garā?

-    Tādu vārdu nesaprotu, īlens atbildēja, bet varu apsolīt mainīt tavu purnu. Un apkārtstāvošajiem pasūdzējās: Visu nakti ārdījās, riebeklis.

Kad viesistabā ienāca Soņka, visi apklusa, bet štāba kapteinis un Nastjona pat piecēlās kājās.

-     Priecājos skatīt jūs vaigā, jaunkundz, kapteinis sasita papēžus.

Viņa augstprātīgi laipni pamāja, vērīgi noskatīdama "jauniesauktos".

-     Lūdzu piedošanu, kapteinis nolieca galvu, kā pavēlēsiet godāt mūsu kundzi?

-    Solja Buksheidene.

Par tādu vārdu brīnījās pat zagļi, bet kapteinis pakasīja pakausi un atzinās: Vārdu atcerēšos, bet uzvārdu gan ne… Sarežģīts, jaunkundz.

-   Tev, kapteini, es esmu vienkārši meita.

-    Jūs esat mana meita?

-    Jā, meita Sofja. Vari saukt arī par Sofočku.

-    Burvīgi. Likteņa dāvana.

-    Tūlīt pārģērbties, bet vakarā promenāde pa Tveras bulvāri.

-    Kundze, es esmu apģērbusies, kā rādās, Nastjona kaut ko nesaprata.

-   Nepiedienīgi apģērbusies, Soņka atbildēja ļoti stingri. Manas meitas zīdītājai jābūt pieklājīgi apģērbtai.

-    Kā es sapratu, jūsu meita… tā ir mana meita? Nastjona nebija īsti droša.

-    Pareizi saprati. Soņka uzlūkoja kapteini: Tev arī būtu jāpārģērbjas.

-    Par ko pavēlēsiet būt?

-    Par ģenerāli.

-    Es būšu ģenerālis? Jokojat, jaunkundz?

-    Tu domā, ka mans tēvs nevarētu būt ģenerālis?

-     Nepavisam ne, meitiņ! Štāba kapteinis bez minstināšanās bija iegājis lomā. Tikai ģenerālis! Tu pārliecināsies, ka tavs tēvs ir vīrišķīgs un cienījams virsnieks! Un tūlīt izmēģināja ar uzrunu zagļiem: Pasniegt man mundieri!

-    Un man kleitu! Nastjona piespēlēja.

Kāds no zagļiem izvilka no čemodāna ģenerāļa formu, pēc tam drēbes bonnei, un abi pielaikodami ar interesi pētīja jauno apģērbu.

-    Ak tu kungs un tētīt, kapteinis murmināja. Sapnis, mans sapnis ir piepildījies. Beidzot esmu ģenerālis! Tā nav patiesība, tas ir sapnis, likteņa dāvana! Man pat nauda tam nav vajadzīga.

-    Man gan nauda vajadzīga, Nastjona iekrita starpā.

-    Man arī. To es tik tāpat, pārteicos.

Kapteinis laimīgu seju pagriezās pret Soņku un vainīgi lūdza:

-     Ak, ja pilnīgai laimei varētu vismaz vienu mēriņu šņabīti…

-    Ģenerāļi neņem mēriņus, štāba kapteini. Tāpēc pagaidi, līdz atkal kļūsi kapteinis.

-    Dzirdu un paklausu, jaunkundz!

* * *

Vakaros Tveras bulvāris bija stipri iecienīts. Pa brauktuvi joņoja līnijdroškas, atsperrati, karietes, faetoni. Pa ietvi pastaigājās dīka publika, kas vēlējās izrādīt sevi un paskatīties uz citiem. Šajā burzmā bija iekļāvusies arī Soņkas "ģimene" ģenerāļa formā pārģērbtais kapteinis un Nastjona platā satina kleitā, stumjot bērnu ratiņus. Aizmugurē pienācīgā attālumā nāca uzraugi zagļu bariņš ar īlenu priekšgalā.

Štābkapteinis lepni soļoja pa priekšu, bērnauklei sirds tvīka aiz lepnuma, ka visapkārt tik daudz bagātas, grezni ģērbtas publikas. Pretimnācēji nezin kāpēc viņus sveicināja, laikam uzskatīdami par paziņām, un bija tik labi ap sirdi.

Nākamās dienas pavakarē kapteinis, saģērbts pilnā ģenerāļa parādes mundieri, un Nastjona ar bērnu uz rokām uzmanīgi vēroja, ko dara Soņka.

Viņa paņēma smago telefona klausuli un telefonistei lūdza:

-    Man, lūdzu, Hļebņikova veikalu Petrovkā… Viņa pagaidīja, kamēr savieno, un tīrā krievu valodā priecīgi iesaucās: Sveicināti, Hļebņikova kungs! Te grāfiene Šeremetjeva. Vai baronese Solja Buksheidene no Kurzemes nebūtu pie jums? Jā, viņai vajadzēja būt pie jums. Viņai ir vārda diena! Atgādiniet, lūdzu, baronesei, ka Šeremetjevi ar nepacietību gaida viņu vakariņās. Viņa ir tik aizmāršīga! Pateicos… Kā, lūdzu? Jā, es katrā ziņā pie jums iegriezīšos tuvākajā laikā. Ko man sagatavot? Ak, jūs taču pazīstat manu apetīti! Soņka līksmi iesmējās. Baidos, ka jums nepietiks dārglietu, lai apmierinātu manas vēlmes! Tencinu!

Viņa nolika klausuli, pārlaida vērīgu skatienu izpalīgiem.

-    Tūlīt braucam. Un brīdinu nekādus jokus! Visu zināt, par visu esat brīdināti, ar visu esat iepazīstināti.

-    Un kad būs nauda? Nastjona pavaicāja.

-    Naudu jums atdos.

-    Ja nu piemāna?

-    Nepiemānīs. Dodu vārdu Soņkas Zelta Rociņas vārdu.

-      Noteikti nepiemānīs! kapteinis apstiprināja, mazliet samulsis no apjēgas, ka viņa priekšā ir pati Zelta Rociņa. Tā ir garantija!

* * *

Pie veikala braši piebrauca dārga kariete. Kučieris neviens cits kā īlens veikli nolēca zemē, palīdzēja izkāpt vispirms ģenerālim, tad bonnei ar bērnu uz rokām un visbeidzot Soņkai neuzkrītošā, bet ļoti smalkā kostīmā.

Visa kompānija devās uz veikala durvju pusi, tās savlaicīgi atvēra varens šveicars-sardzes vīrs.

Veikala īpašnieks, liela auguma augstprātīgs vīrietis, ar apmierinātu smaidu sagaidīja Soņkas ģimeni, galanti noskūpstīdams viņai roku.

-    Laipni lūdzu, kundze…

-    … baronese Sofja Buksheidene, Soņka teica ar diezgan jūtamu akcentu.

-    Par jums interesējās grāfiene Šeremetjeva, juvelieris teica.

-    Vai viņa ir šeit? baronese Soņka izrādīja dzīvu interesi.

-    Nē, viņi gaida jūs vakariņās.

-         Ak, mans Dievs! Nu, protams! Es gandrīz biju aizmirsusi! baronese sasita plaukstas. Esmu briesmīgi izklaidīga, vai zināt.

-    Jā, grāfiene to uzsvēra.

-    Viņa man pačukstēja, Soņka sazvērnieciski bilda, ka tuvākajā laikā nolēmusi pie jums kaut ko iegādāties.

-     Jutīsimies glaimoti. Grāfiene bieži vien parāda mums tādu godu. Veikala īpašnieks uzmeta vērīgu skatienu ģenerālim un bērnauklei.

Soņka acumirklī reaģēja un iepazīstināja ar "tēvu": Mans tētiņš.

»

Tētiņš braši sasita papēžus un nobļāva: Ģenerālis Krajevskis! Karojis Kaukāzā, trīs reizes ievainots. Tagadīt gribu pasniegt dāvanu savai meitai vārda dienā!

-    Slavējami! juvelieris atturīgi pasmaidīja. Laipni lūdzu. Un pagriezās pret Soņku. Ko baronese vēlētos apskatīt?

-    Visu! "baronese" iesmējās. Kad sieviete nokļūst paradīzē, viņai gribas nobaudīt visu!

-     Jā, jūs esat paradīzē, īpašnieks, šāda izteikums pagodināts, jau plati smaidīja. Viņš paskatījās uz bērnaukli ar zīdaini. Jūsu bērniņš?

-    Jā, mans dārgums Andželika.

-     Varbūt vēlaties arī savam dārgumam iegādāties kādu dārglietu? juvelieris skaļi smējās par savu asprātību.

Soņka bija vienisprātis: Kāpēc gan ne? Bērnus kopš mazotnes vajag pieradināt pie skaistuma.

-     Ko pavēlēsiet, baronese, juvelieris sarosījās, pārliecinājies par pircējas godīgumu un augstdzimtību.

-    Tad nu tā, meit, balsi pacēla "ģenerālis", ņem visu, kas iepatīkas. Šodien maksāju es!

-    Pateicos, tētiņ! Jūs esat izšķērdīgs kā reti kad!

Saimnieks kopā ar pārdevēju ņēma ārā no skapjiem dažādas dārglietas pēc pircējas vēlēšanās: kaklarotas, piespraudes, gredzenus ar un bez akmeņiem, rokassprādzes, un kliente to visu labpatikā pielaikoja.

-    Tētiņ, Soņka uzrunāja "ģenerāli", priecādamās par smagu briljantu piespraudi, ko jūs domājat par pērlēm?

-      Nekādas pērles! "ģenerālis" nobrēca. Tikai briljantus! Negribu, ka mana mīļotā meita staigātu kaut kādās pērlēs! Briljantus, turklāt pašus labākos!

Soņka paskatījās uz veikala saimnieku ar neveiklu smaidu: Manam tētiņam tā patīk šķiesties ar naudu.

-     Ja savai meitai, tad jau nešķiežas. Tad ir mīlošs tēvs, viņš atbildēja ar klusu patosu balsī.

Iekņukstējās zīdainis, Nastjona ņēmās to kušināt, bāza mutē knupīti.

Soņka bija apkārusies ar greznumlietām kā jaungada eglīte ar divām briljantu piespraudēm, vairākām kaklarotām, rokassprādzēm, gredzeniem, pērļu virtenītēm, un stāvēja spoguļa priekšā, tīksminādamās par sevi.

-    Ņemu, visu ņemu.

Veikala saimnieks bija izbrīnīts: Jūs vēlaties par visu to maksāt?

-    Jums tas nepatīk? meiča mīļi izlikās samulsusi.

-    Tieši otrādi! Tas ir brīnišķīgi! Bet te ir par vairākiem tūkstošiem rubļu…

-   Ai, Soņka vainīgi paskatījās uz "ģenerāli", tētiņ, esmu izvēlējusies pārāk daudz rotaslietu.

-    Vai tas kādu mulsina?

-    Mani. Naudas mums pietiks?

"Ģenerālis" sašutumā pat pielēca kājās.

-    Kā mums var nepietikt?! Nauda ir tavā somiņā, rīkojies ar to, kā tev patīk! Viss mīļotajai meitai!

-   Paldies, tētiņ! Soņka pateicībā nolieca skaisto galviņu. Jūs man esat īsts brīnums.

"Ģenerālim" vaigs laistījās lepnumā: Uz to man tiesības. Lūdzu nosaukt precīzu summu!

-    Acumirkli.

Pārdevējs uzmanīgi ņēma nost dārglietas, kas bija zaglei apliktas, un kārtoja kārbiņās. Tad sarēķināja pirkuma vērtību, un saimnieks paziņoja:

-    Divdesmit divi tūkstoši trīssimt rubļu.

Izdzirdējusi tādu summu, Nastjona šausmās sāka žagoties un steigšus ņēmās ap bērnu, kurš atkal bija sācis činkstēt.

-   Velc ārā naudu un maksā! "ģenerālis" izrīkoja ar plašu žestu.

Soņka atvēra somiņu un noelsās.

-   Tētiņ… es laikam naudu esmu atstājusi mājās.

-    Kā tad tā? Meklē uzmanīgāk!

Meiča drudžaini rakņājās pa somiņu, bet bija vien jāapstiprina: Naudas somiņā nav. Tā noteikti palikusi mājās. Uz galda!

-    Kas par muļķībām? Kā tas iespējams?

-    Nedusmojies, tētiņ. Manas izklaidības dēļ.

-    Ak dies! pilnā rīklē iekliedzās štāba kapteinis. Un ko tādā gadījumā pavēlēsiet darīt, jaunkundz?

Meičai sariesās asaras acīs.

-   Tētiņ, nāksies visu atstāt te un atbraukt nākamreiz.

-    Bet tev taču rīt vārda diena!

Soņka raudāja: Es nezinu, ko darīt.

-    Nekādas nelaimes nav, veikala īpašnieks iejaucās. Brauciet mājās pēc naudas, bet mēs pagaidīsim.

-    Tas ir pareizs lēmums! štāba kapteinis piekrita. Mēs paliksim te kā ķīlnieki.

-     Vai dārglietas es varu ņemt līdzi? meiča nedroši jautāja.

-    Esmu jau pieradusi pie tām, žēl šķirties.

-    Varat, saimnieks pamāja. Bet kopā ar jums brauks mans pārdevējs.

-    Kas tad tas neuzticēšanās? "ģenerālis" tā kā iekaisa. Es, jūsuprāt, esmu kāds zaglis vai ļaundaris? Esmu kaujas ģenerālis! Karojis Kaukāzā, apbalvots, trīsreiz ievainots!

-      Lūgtum piedošanu, saimnieks stingri palika pie sava,

-    bet tāds ir mūsu noteikums. Turklāt vest šurp tik lielu summu pārdevēja klātbūtnē būs daudz drošāk. Ļautiņi mums tagadlt zaglīgi, ļauni.

Kapteinis uzmeta Soņkai ašu skatienu, viņa piekrizdama tikko manāmi nolaida acis.

-    Labi, brauciet, "tētiņš" piekrita. Es pasēdēšu tepat.

-     Ja nu Andželika pamostas un grib redzēt māmiņu? īstajā vietā piespēlēja arī Nastjona.

-    Es būšu drīz. Soņka noskūpstīja zīdaini un strauji devās uz durvju pusi.

Pārdevējs paņēma košām lentītēm pārsietās rotaslietu kārbiņas, īpašnieks atvēra zaglei durvis, zemu paklanījās un izlaida viņu.

Sargs palīdzēja "baronesei" iekāpt karietē, pārdevējs ierausās pakaļ, akurāti nolika kārbiņas blakus Soņkai. īlens apsēdās uz bukas un saraustīja grožus:

-    Aiziet, dūkanbēriši!

Kariete aiztraucās pa Petrovku uz bulvāra pusi.

* * *

Bija gandrīz satumsis. Kariete joņoja pa ielām, īlens sloksnēja zirgus ar pātagu, līksmi iekliegdamies: Nu, bērlši! Aiziet, mīlīši!

Iegriezies mazā ieliņā, viņš pēkšņi apturēja karieti. Soņka izbāza galvu pa logu: Kas noticis?

-    Sedulkas siksna nokrita, kučieris atbildēja un sāka knosīties ap aizjūgu.

Viņš ilgi darbojās, pāris reižu uzdeva zirgiem, tie sprauslāja un nervozi dldījās uz vietas.

-    Labais kungs! īlens pamāja pārdevējam. Piepalīdzi maķentiņ!

Pārdevējs negribīgi izkāpa no karietes.

-    Turi te, īlens parādīja. Tagad pievelc. Stingrāk pievelc!

Pārdevējs saņēma sedulkas siksnu, sāka to pievilkt, un tajā

bridi īlens iesita viņam pa galvu. Puisis saguma zemē, kučieris ievilka viņu seklā ceļmalas grāvi, pats uzlēca uz bukas, un kariete aizdrāzās tālāk.

* * *

Pratināja jauns izmeklētājs, nikns un nepiekāpīgs. Viņš staigāja pa kabinetu, pētīdams aizturētos. Bez Gorelova un Nastjonas policijas iecirkni atradās vēl juvelierveikala īpašnieks satriekts un apmulsis. Štāba kapteinis un viņa pāriniece jutās mierīgi, neizskatījās, ka viņi baidītos no soda.

-    Jūs esat štāba kapteinis Gorelovs? izmeklētājs pratināja.

-      Tieši tā! Atvaļināts! Cīnījies Kaukāzā, trīsreiz ievainots! Dzeru!

-    Vai agrāk pazināt pilsoni, kas sevi dēvē par baronesi Sofju… viņš ieskatījās papīrītī, Solju Buksheideni?

-    Nekādi ne! Man bija tas gods iepazīties ar baronesi Hitrova tirgū!

Izmeklētājs paskatījās uz Nastjonu.

-    Un jūs?

-    Ko es? Man ir zīdainis, man nav, ar ko viņu barot.

-    Viņa klusēja, iejaucās veikala īpašnieks. Visvairāk centās ģenerālis. Neko ne pielikt, ne atņemt aktieris.

-    Viņi abi ir aktieri, izmeklētājs pasmīnēja un atkal uzrunāja štāba kapteini: Kā viņa jums stādījās priekšā?

-    Sākumā kā baronese Solja… tā, nu…

-    Buksheidene.

-   Tieši tā! Vēlāk pateica, ka esot Soņka Zelta Rociņa.

-   Jūs to apliecināt? izmeklētājs jautāja Nastjonai.

-    Tā viņa teica, esot Soņka. Un lūdza: Atlaidiet, man jāpārtin bērns.

-   Paspēsi… Izmeklētājs pagājās pa kabinetu un atkārtoja: Tātad Soņka Zelta Rociņa ir Maskavā?

-    Kas tā tāda? veikala īpašnieks ievaicājās.

-    Zagle. Slavena zagle, gastroļorka jaunais cilvēks pasmaidīja. Tā ka jūs tagad esat īpašā godā, Soņka ar sīkumiem nenoņemas. Viņš paklusēja, tad jautāja kapteinim: Kurā viesnīcā viņa apmetusies?

-     Nespēju atminēties! Mundri ziņoja kapteinis. Atveda karietē, aizveda karietē. Bet numuri visās viesnīcās pēc vienas šnites.

-    Aprakstiet, kā izskatās.

-    Kas, numurs?

-    Baronese.

Gorelovs paraustīja plecus: Ko tur lai apraksta? Nav gara, melnīgsnēja, labi ģērbta… Var teikt, skaista. Pat ļoti, vecais iesmējās. Velniņš viņā sprēgāt sprēgā. Un viņa ir ļoti laba, žēlsirdīga.

-   To es manīju, veikala īpašnieks pasmīkņāja.

-    Laba ne jau pret jums, kapteinis paskaidroja. Pret tiem, kas nabadzīgāki. Par ko tad jūs būtu jāžēlo? Jums, labais kungs, pazaudēt divdesmit tūkstošus ir tas pats, kas man vai viņai, viņš norādīja uz Nastjonu, pazaudēt rubli.

-   Jūs tiesās, izmeklētājs paziņoja, sēzdamies pie galda un kaut ko atzīmēdams. Kā līdzdalībniekus.

-     Kur spruksi? štāba kapteinis iesmējās. Tiesās visus agri vai vēlu. Dažu te, dažu tur.

-     Atlaidiet mani, Nastjona sāka raudāt. Es taču klusēju. Man zīdainis uz rokām. Ko viņš noziedzies? Viņš tak vispār neko nesaprata. Tikai raudāja. Atlaidiet…

-    Laidiet viņu vaļā, veikala īpašnieks lūdza. Es kā cietušais to lūdzu. Bet aktieri-ģenerāli noteikti vajag tiesāt!

-     Tieši tā! kapteinis piekrita un sasita papēžus. Tomēr mundieri lūgšu man atstāt! Tajā es iešu pa etapu, medaļas žvadzinādams un uzplečus zibinādams.

* * *

Nakts bija vējaina un drēgna. Smīlāja smalks lietus, vējš dzenāja nodzeltējušās lapas. Dubļi lēkšķēm šķīda zem riteņiem. Divzirgu ekipāža apstājās pie policijas iecirkņa, izkāpa jauna sieviete tā bija Soņka un bez pavadītājiem devās uz iecirkņa durvīm.

Pēc klauvējiena iznāca samiegojies dežurants, pavisam vēl zēns, un strupi noprasīja: Ko vajag?

-   Man ir lūgums, policista kungs. Aizturētā štāba kapteiņa Gorelova lietā.

-    Atnāc no rīta. Policists mēģināja aizvērt durvis.

Soņka tās pieturēja.

-    Man ar tevi ir runāšana, puis.

-    Kas tu esi? policists nesaprata.

-    Ielaid, jāparunā.

-    Un ja es tevi arestēju?

-    Varbūt tāpēc arī esmu atnākusi.

Puisis padomāja un piekrita: Nu, nāc iekšā. Bet skaties nelikumības darīt te nedrīkst. Ja ne tiksi tuptūzī.

Meiča iegāja krēslainajā telpā, bija dzirdama kāda arestanta krākšana, spainī pilēja ūdens no caurā jumta.

Policists apsēdās aiz galda, uzgrieza lielāku lampas degli un stingri teica:

-    Nu, klāj vaļā. Kam nozagi, kāpēc atnāci?

Soņka brīdi klusēja, tad izvilka no somas biezu paku un nolika uz galda puiša priekšā.

-    Kas tas? viņš nesaprata.

-    Nauda.

-     Nauda? Tā visa ir nauda? puisis izbrīnījies raudzījās uz nakts viešņu. Kāpēc tik daudz?

-    Izpirkums.

-    Par ko?

-    Par tēvu. Kurš sēž.

-   Par ģenerāli, vai? Par aktieri? Neko nesaprotu, puisietis sāka purināt galvu. Kāpēc esi atnākusi?

-    Atnesu naudu. Divdesmit divus tūkstošus trīssimt rubļu.

Policistam norasoja piere.

-    Kādam nolūkam?

-    Lai tēvu laižat vaļā.

-     Nē, to es ne… Ne ar mani. To rīt no paša rīta. Pamodīsies priekšniecība, lai domā. Viņš apņēmīgi atstūma naudas paku. Ņem savu naudu un ej, no kurienes esi nākusi.

Soņka skatījās uz jauno policistu, acis nemirkšķinādama.

-    Ko skaties?

-    Vai Hļebņikova juvelieru veikalu Petrovkā zini?

-    Nu, esmu dzirdējis. Esot aplaupīts.

-    Nav aplaupīts. Redz, kur nauda.

-    Un kas man ar to jādara?

-    Pārskaitīsi un nodosi priekšniecībai.

Policists bija tādā kā hipnozes iespaidā.

-    Ko tu no manis gribi?

-    Ielaid šeit tēvu, gribu paskatīties uz viņu.

-    Nedrīkst. Tavs tēvs ir izmeklēšanā.

-    Atļauj kaut ar vienu actiņu paskatīties uz manu tētiņu, puis! Vai sirds tev nemaz nav?

Jauneklis neizlēmīgi klusēja, tad pēkšņi piecēlās, pazuda gaitenī un drīz vien atgriezās ar samiegojušos štāba kapteini, kurš vēl neko nesaprata.

Soņka uzreiz metās vecajam virām klāt.

-    Mīļo tētiņ! Kā jums te iet? Par ko jūs te ielika? Kapteinis uzreiz iesaistījās spēlē.

-    Nezinu, meitiņ! Dvēsele piespļauta, sirds sagrauzta.

-    Es atvedu naudu, tētiņ!

-    Kur? Uz šejieni?

-     Te tā ir, divdesmit divi tūkstoši trīssimt rubļu. Aizbraucu atpakaļ uz veikalu, bet tevi jau saņēmuši ciet. Kur aukle ar bērnu?

-      Atlaida. Par mazo apžēlojās. Bet mani paturēja. Guļu uz aukstas grīdas, meitiņ. Sola sūtīt uz Sibīriju!

Meiča no jauna pagriezās pret policistu: Kā tevi sauc, mīļais?

-    Nekā nesauc. Jaunākais policists Ivans Panteļejevs.

-    Vai no laukiem?

-    No laukiem, zēns pasmaidīja. Vai tad var manīt?

-   Var. Paklau, Vaņa, Soņa noņēma sev no kakla dārgu kulonu.

-    Naudu nodosi priekšniecībai, bet šis tev. Par labo sirdi.

-   Kas tev prātā? puisis parāvās nost. Mēs dāvanas nedrīkstam ņemt! Par to var tiesāt!

-    Ņem, Soņka gandrīz ar spēku iespieda kulonu viņam rokā,

-     tas atnesīs tev laimi! Un izjusti un sirsnīgi lūdza: Atlaid tēvu kaut uz vienu nakti mājās. Padomā: viņš taču guļ uz aukstas grīdas.

-    Nav brīv.

-    Es tevi lūdzu… Mēs no rīta atgriezīsimies, visu paskaidrosim priekšniekiem. Bet tagad atlaid. Tikai naudu noslēp kaut kur dziļāk.

-    Pārlieku liela nauda. Bailīgi atstāt!

-    Bet tu paslēp te, galdā. Soņka parādīja, kur vajag paslēpt.

-    Neviens cits, kā tu un es, nezina. Paslēp! Bet kulonu nevienam nerādi, atņems.

-      Noteikti atņems, Ivans piekrita un pabāza kulonu zem krekla. Te tādi cilvēki. Policija.

Soņka pagrūda kapteini uz durvju pusi: Ejam, tētiņ. Visi ir nogaidījušies.

-    No ritina tā agrāk lūgšu noteikti ierasties! policists nosauca pakaļ.

-    Noteikti ieradīsimies!

Straujā soli Soņka un kapteinis atstāja policijas iecirkni, iemetās ekipāžā, un tā uz līdzenas vietas aizjoņoja. īlens jautri pātagoja

zirgus, slēpdamies no asā lietus zem bieza brezenta mēteļa.

* * *

Kariete nebēdnīgi traucās cauri lietum pa vāji apgaismotajām ielām. Štāba kapteinis nekādi nespēja ticēt, ka ir atbrīvots, viņš skatījās uz savu glābēju ieplestām acīm un murmināja:

-    Kā tev tas izdevās, meitiņ? Ko gan tu nostrādā!

-    Vai tad pats neredzēji?

-    Redzēt jau redzēju, bet tik un tā savām acīm neticu. Soņka izņēma no somas naudas žūksni un sniedza Gorelovam:

Tas tev par darbu.

Viņš pagrozīja naudu rokās.

-    Kur tad es ar to…

-    Pasaule plaša, gan atradīsi, kur to likt.

Kapteinis skumji klusēja, tad nedroši ierunājās: Klausies, meitiņ… Ja nu es tagad paliktu pie tevis?

-    Nē, tu taču esi dzērājs.

-    Es vairs nedzeršu. Zvēru. Virsnieka goda vārds.

-     Neticu. Dzērāji viegli dod vārdu un tikpat viegli paņem to atpakaļ.

Viņš saņēma Soņkas roku.

-     Nedzen prom, meitiņ. Kalpošu tev no visas sirds kā īstens tēvs, viņš paraudzījās meičai acīs. Tu taču esi mana meitiņa?

Soņka pasmaidīja.

-    Labi, paliec. Tad jau redzēsim.

Gorelovs noliecās, pateicīgi noskūpstīja viņai roku: Nenožēlosi, meit.

Pa to laiku jaunākais policists Panteļejevs bridi nekustigi sēdēja pie galda, nedroši izvilka aiz krekla aizbāzto kulonu un ņēmās pētīt lampas gaismā. Tad aizslēdza ārdurvis, izvilka atvilktni, izņēma smagās naudas pakas, rūpīgi iztina tās un sāka pārskaitīt. Pēc dažām pirmajām banknotēm puisis pēkšņi atklāja baltas papīra lapas. Sākumā viņš neticēja savām acīm, drudžaini sāka šķirstīt otro paku, trešo, un arī tur naudas vietā bija tīras papīra lapas. Viņš pielēca kājās, izskrēja uz ielas, bet tur nebija ne dzīvas

dvēseles. Tikai tumsa un sīks kapātājs lietus.

* * *

Soņka un štāba kapteinis sēdēja vagonā, kas bija iekārtots kā mājīgs restorāniņš uz riteņiem, dzēra tēju un klusi sarunājās. Ātrajā skrējienā vagons jūtami zvārojās, tējas glāzes uz galda džinkstēja, uz biezajiem aizkariem ņirbēja ēnas.

Gorelovs bija ģērbies gaišā, augumam labi pieguļošā uzvalkā, viņš izskatījās eleganti, cēli. Soņkai bija mugurā tumšsarkana kleita, ko īpaši izcēla bagātīgās rotaslietas, kas Soņkai tik neizsakāmi patika.

-    Par ko tevi atvaļināja? meiča palūkojās uz kapteini.

-    Par kaušanos. Iejaucu ģenerālim pa ģīmi.

-    Ģenerālim?

-    Bija mums tāds ģenerālis Dormidontovs. Zini, ko viņš darīja? Mēs taču kāpelējām pa kalniem tiem čečeniem pakaļ, bijām netīri kā velni, vienos putekļos, nejēgā noguruši, un tad pēkšņi atbrauc šis tāds tīrs, izgludināts, salaistījies ar franču parfīmu. Nostaigā gar ierindu, izvēlas, skatās acīs, tad uzspļauj uz zābaka.

-    Kāpēc?

-    Zābakam, pēc viņa sajēgas, vienmēr jāspīd. Un, ja spļāviens uz zābaka purna savelkas pelēkos burbulīšos šis uzreiz gāž pa ģīmi. Bez domāšanas. Nu, es viņam atbildēju.

Soņka iesmējās.

-    Kārtīgi atbildēji?

-     Bija gar zemi kā likts, pasmaidīja ari Gorelovs. Kopš tā laika sāku sapņot par ģenerāļa mundieri.

-    Gribas uzspļaut uz sveša zābaka?

-    Gribas, meitiņ. Bet nezin vai izdosies. Mundieris taču zagts. Tagad vilkt to mugurā būtu pavisam nedroši.

Nosmējās abi.

-    Sieva patiešām aizgāja?

-    Sieva aizgāja, bērniem kauns no tēva. Un ko lai viņi ar tādu iesāk? Es pēc tam uzreiz sāku nemaņā dzert. Bez armijas es neesmu cilvēks. Daudzkārt rakstīju lūgumrakstus, lai atjauno, pat uz valdnieka vārda sūtīju vēstules viss velti. Laikam Dormidontova drauģeļi bija sasēduši pa visiem stāviem un atteikumus strīķēja kā caur koppapīru.

Kapteinis iemalkoja tēju, brīdi klusēja, smaidīja: Toties tagad esmu smalks kungs! Nedzeru, braucu pirmās klases vagonā un vēl meitu esmu atradis. Un nevis šādu tādu, bet Soņku Zelta Rociņu.

Viņš aizkustināts saņēma Soņkas roku un pieplaka tai ar lūpām.

Vagonā ienāca gara auguma plecīgs puisietis, Maskavas zaglis Vaņka Zirgs, laiskā gaitā izgāja cauri un noliecās pie Soņkas.

-     Pa vagoniem iet šmons, viņš klusi pateica. Izskatās, ka meklē tevi, Soņka.

-    Kāpēc tā domā?

-    Ļaudis melš, ka interesējoties par slaveno afēristi, zaglis uzsmaidīja kā tuvam draugam. Un kura tad mums ir slavena afēriste?

-    Pasaki biedriem, lai neraizējas, Soņka atbildēja ar smaidu. Dokumenti mums pareizi, sirdsapziņa tīra, nervi stipri.

-    Viņi jau ir blakus vagonā.

-    Ej ar dievpalīgu, Vaņa, un nedomā ne par ko.

Zaglis aizgāja, štāba kapteinis saspringti smaidīja.

-    Izkalkulēs tevi, sagrābs arī mani. Ko darīsim, meit?

-    Turpināsim sarunu, tētiņ. Vai vismaz to tu zini, kurp braucam?

-    Nezinu. Uz kurieni?

-    Uz Odesu, uz silto un jautro pilsētu.

-    Tur taču ir jūra?

-    Tur ir jūra, tur ir skaistas sievietes un galanti vīrieši.

-    Zini, meitiņ, es nekad neesmu peldējies jūrā, kapteinis atzinās. Pat redzējis jūru dzīvē neesmu. Tikai bildēs.

-    Tad redzēsi. Visu redzēsi. Un noteikti izpeldēsies.

Vilciena priekšniecības pavadībā restorānvagonā ienāca trīs

policisti sava vecākā vadībā, kurš bija smagnējs, aizdusas mocīts vīrs.

Soņka, sēdēdama sāniski, redzēja, kā viņi piegāja pie tuvākā galdiņa, pie kura sēdēja divas jaunas dāmiņas, kā lūdza uzrādīt dokumentus. Viena no viņām diezgan skaļi izrādīja sašutumu, taču policists panāca savu, un dāmiņas pa kārtai izvilka pieprasītos dokumentus. Policists paklanījās un devās pie nākamā galdiņa.

-    Vai tētiņš franciski prot runāt? ar samākslotu smaidu jautāja Soņka.

-    Kāds tētiņš? kapteinis nesaprata.

-    Tu franciski proti?

-    Protu. Pat diezgan labi.

-    Krievu valodu aizmirsti, tu saproti tikai franciski, zagle aši noteica, jo policisti pie blakus galdiņa jau bija beiguši.

-    Esiet sveicināti, kungi, galvenais policists piešāva plaukstu pie cepures naga. Dokumentu pārbaude. Lūdzu, uzrādiet pases.

-     Protams, lūdzu. Soņka bez kavēšanās atvēra somiņu un franču valodā teica kapteinim: Parādi, tētiņ, pasi. Policista kungs vēlas to apskatīt.

-    Kas par lietu? uzrunātais ar zināmu sašutumu vaicāja.

-    Laikam kādu ķer. Meitene izņēma pasi un, pacēlusi naivas acis uz policijmeistaru, jautāja krieviski, bet ar akcentu: Vai jūs kādu ķerat?

Policists neatbildēja, pašķirstīja dokumentu, skaļi izlasīja:

-    Anna Dibuā…

-    Kas ir, viņam kādas aizdomas par tevi? spēlē atkal iesaistījās kapteinis, izteikdams savas pretenzijas labā franču valodā.

-    Nē, tētiņ, Soņka pasmaidīja, viņš vienkārši pārbauda dokumentus.

-    Ko viņš tur… ? policijmeistars sadrūma.

-    Viņš nesaprot, ko jūs darāt.

-     Tūlīt sapratīs. Policists paņēma kapteiņa pasi un lasīja:

-    Andrē Dibuā… Tēvs, vai?

-    Jā, mans tēvs. Diemžēl viņš nerunā krieviski.

-    Kāpēc ne?

-    Nezinu… jaunkundzi samulsināja tāds jautājums. Laikam nav vēl iemācījies.

-     Krievu valoda jāzina! policists stingri noteica. Tā ir cilvēces galvenā valoda!

-    Jā, mēs zinām. Tāpēc jau esam atbraukuši uz Krieviju…

-     Kā tad, policijmeistars burkšķēja. Atbraukuši uz Krieviju, bet vizinās uz Odesu. Odesa, kungi, nav Krievija!

-    Kāpēc nav?

-    Tāpēc, ka Krievija tie ir lauki, meži, tauta! Plašums! Policists plaši iepleta rokas, un meičai pašā degungalā pamirdzēja sudraba pulkstenis, iebāzts svārku kabatiņā. Bet Odesa zagļi un ebreji.

-    Bet es esmu nedaudz ebrejiete, Soņka vainīgi teica.

-    Žēl gan. Tik glīta un ebrejiete, likuma sargs nopūtās un deva padomu: Tomēr jūs, lai arī ebrejiete, Odesā esiet uzmanīga, īpaši jūsu franču tētiņš, jaunkundz. Aptīrīs kā mīļo.

-    Ko policista kungs teica? kapteinis franciski jautāja.

-     Viņš teica, lai mēs Odesā esam uzmanīgi. Tur ļoti daudz zagļu, Soņka ar smaidu atbildēja un, pagriezusies pret policistu, koķeti ieskatījās viņam acīs: Bet ko tad jūs īsti ķerat, policista kungs?

-   Ir gan bestija! viņš jokodamies padraudēja ar pirkstu. Mironi pierunās! Viņš noliecās pie Soņkas un skaļā čukstā atklāja:

-    Tādu Soņku Zelta Rociņu.

-    Kas viņa ir? Zagle? meitene izskatījās izbijusies, bet acumirklī veikli, zibenīgi izrāva pulksteni no policista kabatiņas.

-   Tas nav īstais vārds! Afēriste! Slavena visā pasaulē! Viņš pielika pirkstu pie lūpām un kopā ar pārējiem devās tālāk.

Soņka pamirkšķināja Gorelovam, nolika roku uz galdiņa un atvēra plaukstu. Tur gulēja policijmeistara sudraba pulkstenis. Smiekli smacēja nost kā meiteni, tā kapteini. Viņi aizgriezās,

spieda ciet mutes un nekādi nevarēja rimties.

* * *

Odesa viņus sagaidīja ar jauku laiku, neiedomājamu troksni un nejēdzīgu burzmu.

Tiklīdz Soņka un štāba kapteinis bija izkāpuši no vagona, viņiem metās klāt pamaza auguma kungs ar saplacinātu degunu un odesiešu izrunā teica:

-   Laipni lūgti mūsu lieliskajā pilsētā, kungi. Es taču nebūtu kļūdījies?

-    Nezinu, Soņka smaidīdama paraustīja plecus.

-    Madam Soņka?

Viņa sniedza tam roku un pamāja uz kapteiņa pusi: Tētiņš.

-    Tā jau domāju. Semjons Gohšteins. Odesiešu mēlē Sjoma Strupdegunis. Ar pirkstu pamājis nesējam, viņš izrīkoja: Nes ārā kungu mantas! Un tikai tā kad vēl neesmu ne ar aci pamirkšķinājis, tu jau esi klāt!

-    Par ko tad ir runa, Sjoma? nesējs noplātīja rokas.

Kamēr nesējs iznesa mantas no vagona, Soņka paskatījās visapkārt un redzēja netālu stāvam trīs zagļus, starp viņiem Vaņku Zirgu. Viņi negāja prom, vēroja, kā noris tikšanās. Nesējs paķēra čemodānus un steidzās uz izeju.

-    Ei, binģužņik, Sjoma Strupdegunis nokliedza viņam pakaļ.

-    Neskrien tik dikti! Man tomēr dāma blakus!

Sjoma pašpārliecināti soļoja pa priekšu, cilvēkus grūstīdams, viņam sekoja Soņka un kapteinis, un nesējs ar čemodāniem tikko spēja tikt līdzi.

Pajūgu stacijas laukumā bija pietiekami, bet atbraucēji tos izķēra ātri vien, kašķēdamies odesiešu garā skaļi, bet bez ļaunuma.

Augsto viešņu gaidīja sniegbalta privātā kariete, kuras priekšā dīžājās divi ērzeļi.

-    Meit, šī ir ļoti augsta uzņemšana, ar lepnumu bilda štāba kapteinis. Tevi te sagaida kā karalieni.

-    Malacis, papuci! Sjoma staroja laimē. Madam Soņa, Odesa jūs gaida. Un Matvejs Abramičs jums atsūtījis pretī savu privāto izbraukumu ekipāžu.

-    Matvejs Abramičs kas viņš ir? viešņa nesaprata, bet priecājās par karieti un zirgiem.

-    Ak, mans Dievs! odesietis iesaucās. Kāda laime, ka viņš to nedzird. Un pagriezās pret nesēju: Pasaki, mīļais, kas mums ir Matvejs Abramičs?

-    Motja Besarābietis? nesējs pārjautāja, pēc tam izbolīja acis un bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

-    Jūs redzējāt, ko atbildēja šitas binģužņiks? Sjoma jutās gandarīts. Mums ir Odesa un ir Matvejs Abramičs. Nebūs Motjas Besarābieša, pagalam Odesa. Liec to, Soņa, aiz auss!

-    Ceru, ka es viņu redzēšu, meiča teica.

-     Nē, madam! Tas būs Motja, kurš jūs redzēs! Bet jūs gluži vienkārši sēdēsiet un neticēsiet savām ausīm. Tāpēc, ka ikviens Motjas vārds ir briljants!

Kamēr nesējs sameta čemodānus karietē, Sjoma pamanīja, ka uz viņu pusi nāk Maskavas zagļi Vaņka Zirgs ar abiem biedriem. Viņš žigli atstāja Soņku un kapteini un steidzās maskaviešiem pretī.

-    Nu, ko teiksi? Soņka pagriezās pret Gorelovu.

-     Ko teikšu? viņš domīgs pārjautāja. To, ka uz tevi tagad tēmēs ne tikai policija, bet arī zagli.

\

Soņka pasmīnēja: Nekas, izgrozīsimies.

Sjoma kaut ko īsi pārmija ar Soņkai nepazīstamo Maskavas zagli Kabatu un atgriezās. Soņka jautāja, ko tas nozīmē. Sjoma skaļi norēcās:

It kā tu nezinātu! Prece nosūtīta, prece saņemta.

* * *

Viesnīca "Krasnaja" atradās pašā pilsētas centrā. Soņka stāvēja pie loga un domīga vēroja aiz loga plūstošo Odesas dzīvi. Dienvidnieciski krāšņā un nesteidzīgā tauta bija trokšņaina: pa ielām ar kaklā pakarinātām pārnēsājamām letēm staigāja augļu, drēbju un ārzemju nieciņu pārdevēji, piedāvādami savu preci; ielas restorāniņos sēdēja odesieši, skaļi smējās, apsprieda pēdējās tenkas un jaunumus.

* * *

Leģendārā Motjas Besarābieša māja no ārienes ne ar ko īpašu neizcēlās, ja nu vienīgi ar mērogu tā aizņēma visu pagalmu. Te bija baložu māja, vīna pagrabi, pašam sava produktu bodīte, zirgu stallis desmit zirgiem. Augsts jo augsts žogs slēpa māju no svešām acīm.

Pie vārtiem apstājās viegla līnijdroška, zemē nolēca Sjoma un pasniedza Soņkai roku. Pēdējais izkāpa kapteinis Gorelovs. Visi kopā devās uz vārtiem.

Sjoma paraustīja vārtiņu zvana auklu, galvu pabāza ražens spēka mitriķis, pārlaida ašu skatienu atbraucējiem un, pazinis Sjomu, bez vārda teikšanas ielaida pagalmā. Viņš pavadīja ciemiņus līdz parādes durvīm, Sjoma paraustīja durvju aizšaujamo, bet durvis bija vaļā. Trijatā viņi iegāja plašā priekštelpā, kas nemanāmi pārgāja tikpat plašā mēbelētā viesistabā. Pats Motja ar lielu, sprogainu galvu sēdēja augstā krēslā, kas bija apvilkts ar tumši sarkanu samtu. Viņam mugurā bija balts, biksēm pāri pārlaists krekls.

Viņš jautrām acīm lūkojās uz ienākušajiem, bet nepiecēlās, gaidīja, kad tie pienāks klāt. Ar atklātu interesi viņš noskatījās uz meiču.

-      Un šitā baskāje ir tā pati Soņka Zelta Rociņa, par kuru žvadzina visa moskaļu varza? viņš jautāja.

Soņka apstājās soļa attālumā no zagļa, pasmaidīja:

-     Un šis plukata būtu tas pats Motja Besarābietis, par kuru gvelž visa Odesa?

Zaglis pagrieza galvu uz Sjomas pusi:

-     Klausies, Sjoma. Kurš šai dāmiņai iemācījis šķilt valodu pa mūsu modei?

-    Zvēru, Matvej Abramič, tikai ne es.

-    Ne par tevi ir runa, idiot. Ko tu vari iemācīt, ja kopš bērnības knapi māki lasīt! Ja viņa ir no Odesas, kāpēc ne reizes neesmu sastapis šo nepārprotami neslāvisko sejiņu Deribasova promenādē? Un kas ir šis pavecais frajers[13] viņai blakus?

Štāba kapteinis jau gribēja atbildēt, bet Sjoma pasteidzās:

-    Viņas papucītis, Matvej Abramič.

-    Tik līdzīgs meitiņai kā turku sultāns onkulim Moišem. Vai nu no pogainajiem, vai noportjanščikiem[14].

-    Kādēļ sauci, Motja? Soņka pārtrauca viņu. Darīšanās vai tāpat pagvelzt?

Motja ar izsmiekla pilnu skatienu nomērīja viņu no galvas līdz papēžiem.

-      Tecināsim valodiņu. I par darbu, i tāpat. Kāpēc ieradies Odesā, madam Soņka, un vēl kopā ar to izbēgušo katordznieku?

Kapteinis aizvainojumā saspringa un pat spēra soli uz priekšu, bet Soņka viņu apturēja.

-     Viņš tev tāds nervozs… zaglis iesmējās. Nu, draudzene, kāpēc atrullēji?

-    Satikt tevi.

-    Nu, satiki? Pavicini Motjam ar rociņu un vilciens jau gaida pie perona, mutuļus pūzdams.

-    Ja nu aizkavēšos?

-    Ja aizkavēsies, tad es jums, mis Soņka, gribu kaut ko teikt, Motja pasniedzās pēc pīpes un ievilka pāris dūmu. Pirmais. Zodz tā, lai neviens policista mūlis netiek bāzts tavās izpriecās. Citādi manā saimniecībā var sākties drūmas problēmas. Un otrais. No katras mantiņas, ko tu nozagsi, dosi man procentu. Palīdzībai cietušajiem.

Tagad smējās Soņka:

-    Tu man patīc, Motja.

-   Tu tā kā iesaki padomāt par iespējamu ģimenes dzīvi? zaglis ironizēja.

-     Nē, ierosinu padomāt par palīdzību visiem zagļiem kā tavējiem, tā pārējiem.

-    Esmu dzirdējis par tavu untumu. Krievijas obščaks, ja?

-    Ar ko tavi zagļi labāki par citiem?

Matvejs Abramičs mirkli klusēja, tad mīkstām, treknām lūpām noteica:

-     Nu, tad klausies, madam. Ja rāpsies kokā, lai būtu augstāk par Motju, padomā par savu dibengalu. Reizumis var saskrāpēt. Tu, Soņka, atbrauc un aizbrauc, bet es te esmu uz visu mūžu. Apdomā to.

* * *

Soņka un Gorelovs ģenerāla mundierī sēdēja viesnīcas pompozajā restorānā un nesteidzīgi baudīja ātri kūstošo gardo saldējumu. Lai nebūtu jāgroza galva, Soņka izņēma no somas spogulīti un it kā sakārtoja matus, bet patiesībā centās vērot iespējamos klientus. Atpūtnieku te bija diezgan daudz, bet neviens īpašu interesi nemodināja.

Pēkšņi Soņka ieraudzīja jaunu melnmatainu kungu vieglā baltā uzvalkā, kurš uzmanīgi vēroja viņus; jauneklis izskatījās nedaudz manierīgs, tomēr trakoti skaists. Viņa paslēpa spogulīti un klusi izrīkoja kapteini:

-     Aizej pusstundu uz numuru, tētiņ. Te izskatās pēc klienta, ar kuru man gribētos papļāpāt… un pavisam klusiņām teica:

-     Pieskati ārā pie durvīm. Man šķiet, ka klients ir no mūsējiem.

-    Kurš tas ir?

-    Jauniņš, baltā uzvalkā.

Gorelovs pārlaida skatienu zālei, atrada norādīto kungu un jautāja:

-    Kas man jāizdara, meit?

-    Tu viņu vestibilā pārķer. Domāju, ka viņš noteikti kaut kādā veidā padarīs mani "vieglāku".

"Tētiņš" saprotoši pamāja, piecēlās, skaļi un bargi pamācīja meiču: Skaties, meit! Ļautiņi mums klaidonīgi, zaglīgi, uzmanies, ka nenotiek kas! Bet es stundiņu pagulēšu numurā. Un ar taisnu ģenerāļa muguru nesteidzīgi izgāja.

Soņka nolika savu sudraboto somiņu uz atbrīvotā krēsla un nepaguva kafijas tasīti pielikt pie lūpām, kad jaunais kungs jau stāvēja blakus.

-    Milzīgs pardon, kundze, viņš teica ar jūtamu dienvidnieka akcentu. Vai neiebildīsiet, ja uz dažām minūtēm izmetīšu enkuru pie jums?

Soņka nomērīja viņu ar visžēlīgu skatienu un paraustīja plecus:

-    Mēģiniet.

-    Vai tētiņš? jaunais cilvēks pamāja uz aizejošā kapteiņa pusi.

-    Kur jūs to rāvāt?

-    No paša ausīm, jauneklis iesmējās. Ģenerālis norēca tā, it kā atrastos mācību laukumā, nevis restorānā.

-     Palūgšu nekomentēt mana tēva rīcību, Soņka nebija liekvārdīga.

-     Atvainojiet, vairs tā nedarīšu. Citādi, nedod dies, vēl ņems un nošaus! iesmējies vēlreiz, viņš sniedza roku. Volodja Kočubčiks.

Soņka mirkli pētīja Vladimira garos pirkstus, kuros bija vienkārši gredzeni, un lēni ielika savu plaukstu viņa rokā.

-    Solja.

Jauneklis skatījās viņai tieši acīs.

-    Jūs neesat krieviete?

-    Vai tas jūs mulsina?

-      Interesē. Ja nu pēkšņi šodien iemīlos, bet jūs jau rīt aizbraucat.

Viņa ieintriģēta uzsmaidīja: Nē, rīt es vēl neaizbraukšu. Un kas esat jūs, Volodja Kočubčik?

-     Miljonāra padēls un vešerienes īstais dēls, viņš smīnēja. Vai izskatos pēc tāda?

Soņka skatījās puiša sejā tā bija neparasti skaista: lielas melnas acis, paliela sārta mute, spēcīgs zods. Meiča ar pūlēm novērsa skatienu un negaidot teica:

-    Jūs man patīkat, miljonāra padēl. Jūsos jaušama dižciltība.

-    Odesā visi ir no dižciltīgas sugas, Kočubčiks vēl arvien bija jautrs. Kam nav sugas, to jūrā!

Zagle notvēra jaunā cilvēka ašo skatienu, ko tas uzmeta viņas somiņai.

-    Vai jūs bieži pusdienojat šajā restorānā?

-     Bieži ēdu citos, bet šis ir mans iecienītais, Volodja nepiespiesti apsēdās uz krēsla, kur jau atradās Soņkas somiņa. Skatieties, cienītā, cik interesanta dzīve rit aiz loga! Slavenā Deribasova iela atrodas dažu soļu attālumā no jūsu brīnišķīgās un tautā iemīļotās viesnīcas. Ja gribat nostāties blakus Rišeljē piemineklim, arī nav nekādu problēmu…

Soņka redzēja, kā Kočubčiks, aizrautīgi stāstīdams par Odesu, prasmīgi atver viņas somiņu, izvelk naudas maku, brošiņu, rokassprādzi un visu iebāž kabatā.

-…Jūs ņemat līnijdrošku, graciozi iesēžaties un kā vēja spārniem lidojat uz pieminekli. Bet tur ir jūra, tur ir kuģu piestātne, tur ir īstā Odesas dzīve!

Jaunais cilvēks atkal ciešu skatienu paraudzījās meičai acīs un rotaļīgā krūšu balsī nodūdoja:

-     Kad burvīgā kundze vēlas mesties kaislības, mīlestības un skumju ugunī?

Soņka pasmaidīja un pieskārās viņa rokai.

-    Ejiet. Es jūs noteikti atradīšu, Volodja.

Kočubčiks piecēlās, diezgan galanti noskūpstīja Soņkai roku un gandrīz jau gribēja doties uz durvīm, bet Soņka vēl bilda: Ja, ārā ejot, ieraudzīsiet manu tētiņu ģenerāli, nezaudējiet pašpaļāvību. Viņš noteikti darīs jums zināmu kaut ko interesantu.

* * *

"Ģenerālis" stāvēja netālu no viesnīcas letes, šķirstīja laikrakstus un žurnālus, kas šeit bija nolikti viesu vajadzībām. Ieraudzījis no restorāna ātrā gaitā iznākam Kočubčiku, viņš nolika laikrakstu un šķērsoja tam ceļu.

-    Piedošanu, cienītais kungs. Vai jūs zālē neko neaizmirsāt?

-    Kādā zālē? puisis brīnījās.

-    Restorāna zālē. Gorelovs stingri saņēma Volodju pie rokas. Palūgšu jūs tur atgriezties.

Kočubčiks mēģināja izraut roku.

-    Ģenerāl, kas tie par jociņiem? Jūs mani laikam esat sajaucis ar kādu. 1

-    Jūs tikko sēdējāt blakus manai meitai un aizmirsāt noskūpstīt viņai roku.

-    Es skūpstīju.

-    Nepietiekami. Viņa nav apmierināta. Štābakapteinis familiāri pasmaidīja, ar acīm norādīdams uz ūsaino policistu, kas šeit dežurēja. Lūdzu, labais kungs, citādi būs jāsauc palīgā gorodovojs.

Soņka ar smaidu vēroja, kā uz viņas pusi dodas Kočubčiks Gorelova pavadībā. Viņa norādīja uz krēslu.

Volodja apsēdās un jautājoši skatījās meičā: Vai es jums nenoskūpstīju roku uz atvadām?

-    Noskūpstījāt. Bet es gribu vēl.

-    Nesapratu. Jūs ņirgājaties, vai? puisis bija sašutis.

-    Bučo! "tētiņš" pagrūda viņu aiz pleca. Ja meita grib, bučo.

Volodja saņēma Soņkas roku, noskūpstīja.

-     Kāds jauks zēns, viņa klusi noteica. Bet tagad noliec uz galda to, ko tu nozagi.

Kočubčiks pietvīka, tomēr čukstus atrunājās: Neko neesmu zadzis! Tas ir apmelojums! Sauciet policiju!

-    Saukšu, meiča pamāja. Vai tev to vajag? Un ar smaidu stingri teica: Esi zadzis atdod. Nav labi apzagt savējos.

-    Savējos kādus savējos?

-    Savējie tā esmu es.

-    Es jūs sapratu, Volodja iesmējās. Gribēju aizlaisties, neizdevās. Negaidot jautāja: Kas jūs esat, kundze?

Viņa klusēja, ziņkāri paraudzījās uz kapteini un pēkšņi klāja vaļā: Soņka… Soņka Zelta Rociņa.

Volodja kā apdullis blenza uz meiču: Tu esi Soņka? Muldi!

Viņa klusēja, smaidot skatījās uz glīto puisi.

-    Neticu. Ka Soņka būtu Odesā? Nē, tukšas pļāpas… Runā, ka tu vairāk pa ārzemēm un pa Pēterburgu, Maskavu pa moskaļu zemi.

-    Velc ārā nozagto.

-    Ir nu gan… Pašai Soņkai nospēris… Kočubčiks paklausīgi izņēma no kabatas maku, brošu, rokassprādzi. Tā kā būtu viss.

Soņka nenovērsa no viņa sajūsmas pilnu skatienu.

-    Viss! dusmās iebrēcās Volodja. Ko vēl gribi no manis?

-    Gribu, lai tagad tu nāc man līdzi.

-    Uz kurieni?

-    Parādīsi savu Odesu, Soņka piecēlās. Ejam, Kočubčik.

* * *

Soņka un viņas jaunais paziņa Volodja, Odesas zaglis, pastaigājās pa krastmalu. Viņš kaut ko stāstīja viešņai, rādīja uz jūru, uz kuģiem, kas bija pietauvojušies piestātnē. Vējš pluinīja Soņkas garos matus, viņa ar maigumu raudzījās Kočubčikam acīs, smējās, kad bija iemesls un kad tā nebija, kļāva sev pie sejas viņa sievišķīgi smalkās plaukstas.

* * *

Soņka un Kočubčiks gulēja platajā gultā Soņkas viesnīcas numurā. Atbalstījusies uz elkoņa, viņa mīlošām acīm skatījās uz puisi, maigi glāstīja viņa matus, seju, lūpas.

-    Skaistulis.

-    Tā visi bābieši saka, Volodja atbildēja.

-    Cik tev gadu?

-    Daudz, jau astoņpadsmit… Un tev?

-    Man? Soņka pasmaidīja. Man ir vairāk.

-    Cik vairāk?

-    Man ir jau divas meitas.

Kočubčiks gluži vai palēcās: Vecene, vai?

-    Gluži vecene neesmu, zagle viņu noskūpstīja. Lai gan tev es varbūt esmu vecene. Tu sen jau zodz?

-    Nemaz lāgā neatceros. Laikam no septiņu gadu vecuma.

-    Vai tēvs ar māti arī zaga?

-     Nē-e… Nomira. Viņus noslīcināja. Bet pirms tam dzīvojām bagāti. Bija savs veikals, māja. Un uzvārds man bija labs Brombergs.

-    Labs gan. Vladimirs Brombergs.

-    Nē-e, Vladimirs ne. Tēvs ar māmiņu mani nezin kāpēc bija nosaukuši par Volfu. Gandrīz kā suni vai vilku. Pats sevi nosaucu par Volodju.

Soņka brīdi skumji un mīļi skatījās, tad teica:

-    Slikti, ka esi zaglis.

-    Kā tā? Volodja brīnījās.

-    Es esmu zagle, tu zaglis. Tas nav labi.

-      Vai tad zaglim būt ir slikti? Man, piemēram, patīk būt zaglim.

Garnadze paslējās sēdus un raudzījās viņam sejā.

-    Ar mani tā nav vēl gadījies, Volodja. Esmu iemīlējusies.

-    Un agrāk? Vai tad nevienā neesi bijusi ieķērusies?

-    Agrāk bija citādi.

-     Bet es iemīlos vienā laidā! Kā ieraugu kādu smukiņu, tā iemīlos. Desmitreiz dienā varu iemīlēties!

-   Nē… Tiklīdz tevi ieraudzīju, sapratu cauri! Sapratu, ka esmu satikusi to, kuru visu mūžu esmu meklējusi. Un tevi es nevienam neatdošu!

Volodja atvirzījās nost.

-    Soņka, ko tu! Pavisam esi… Tu taču man par vecu!

Viņa norija aizvainojumu un klusi teica:

-   Nekas, pieradīsi. Pieradīsi un arī iemīlēsi. Es izdarīšu visu, lai tā būtu. Es tevi mīlēšu. Dzīvošu tevis dēļ. Tu esi mans vienīgais un

ilgotais! Soņka sāka kaislīgi skūpstīt jauno spēcīgo augumu.

* * *

Vakara mijkrēslī Soņka pastaigājās pa Deribasova ielu.

Atpūtnieku burzmā viņa reizēm apstājās pie veikalu vitrīnām, priecājās par modernajiem apģērbiem, rotaslietām juvelierveikalu skatlogos, skatījās uz dejojošajiem čigānēniem, kas diedelēja naudu.

Novakars Odesā ir tas laiks, kad var izrādīt sevi, bet uz citiem parādīt ar pirkstu.

Viņa pamanīja spoži apgaismotu kafēšantānu, pa logu pavēroja dejojošu aziātu skaistuli, kas visu vīriešu sirdis zālē bija paņēmusi savā varā. Un pēkšņi Soņka ievēroja, ka tas ir viņas mīļotais Volodja Kočubčiks, kurš visvairāk iededzies kaislē. Viņš lēca augšā no krēsla, kaut ko kliedza, skrēja dejotājai klāt, krita uz ceļiem, skūpstīja viņai rokas, bāza tai zem kleitas saburzītas naudas zīmes. Soņku pārņēma zvēra niknums.

Kā bez prāta viņa iemetās kafēšantānā. Izgrūstījusi vīriešus pie ieejas, viņa uz mirkli sastinga zāles vidū, skatīdamās uz dejotāju un Kočubčiku, tad pēkšņi metās uz skatuvi.

-    Draņķa kuce!… Salašņa!… Palaistuve!

Nevaldīdama vairs pār sevi, viņa ieķērās dejotājā, sāka tai spert, skrāpēt seju un mēģināja novilkt no skatuves.

-    Nositīšu riebekli!

Satriektais Kočubčiks pirmajā mirklī sastinga, tad metās palīgā skaistajai dejotājai.

-    Soņka!… Mammai… viņš kliedza. Sajukusi esi, vai? Pazūdi, zaraza[15]\

Prātu zaudējusī zagle ieķērās puisim matos un sāka to dauzīt, dejotāju vaļā nelaizdama.

'Kautiņā iejaucās vīri. Pa visiem saķēra Soņku un rāva uz izeju. Kočubčiks, rokas vicinādams, kaut ko kliedza pakaļ, dejotāja raudāja, bet vīrieši aizvilka nekaunīgo zagli līdz durvīm un grūšus izgrūda ārā.

Soņka no spējā grūdiena tik tikko nenostiepās uz bruģa, izraisīdama pastaigas publikā dzīvu interesi. Viņa piecēlās, sakārtoja kleitu, atskatījās uz kafēšantānu, nolamājās un vilkās prom, elsas valdīdama.

* * *

Bija agrs rīts. Soņka, ģērbusies garā raibā rītakleitā, izgāja no sava numura. Iedama pa garo gaiteni gar numuru durvīm, viņa akurāti nospieda katru durvju rokturi, bet visas istabas bija aizslēgtas. Izskatījās, ka rīta medības būs neveiksmīgas.

Pašā gaiteņa galā kādas durvis pēkšņi atvērās, un zagle ieslīdēja numurā.

Priekštelpā dega gaisma. Soņka klusi pievēra durvis un, masēdama deniņus, ar sāpju izteiksmi sejā devās dziļāk iekšā. No guļamistabas skanēja paklusa vīrieša krākšana.

Arvien vēl berzēdama deniņus, viņa vannas istabā iededza gaismu, paskatījās uz sevi spogulī un bija apmierināta ar savu izskatu. Viņa ieklausījās. Iegājusi guļamistabā, Soņka rīta krēslā ieraudzīja platajā gultā guļošu kungu. Viņa atvēra drēbju skapi un izčamdīja visu tur pakarināto drēbju kabatas. Izvilka kabatas portfeli ar kaut kādu naudu, noņēma kaklasaites pērļu piespraudi, izņēma aproču pogas.

Nejauši viņa aizķērās aiz skapja durvīm, un tās iečīkstējās. Vīrietis pamodās un izbrīnījies skatījās uz nelūgto viešņu. Zagle uz mirkli sastinga, bet tūlīt attapās un sāka nesteidzīgi vilkt nost rītasvārku, naktskreklu, nepievērsdama nekādu uzmanību numura saimniekam.

-    Kundze, kas jūs esat? vīrietis piesardzīgi jautāja.

Soņka iekliedzās, saķēra drēbes un piespieda sev klāt.

-    Un kas jūs esat? Ko jūs darāt manā numurā?

-    Kādā jūsu numurā? Vīrietis iededza gaismu un apsēdās uz gultas. Šis ir mans numurs. Ko jūs meklējat skapī, kundze?

-    Es pārģērbos, ar pūlēm valdīdama asaras, Soņka paskaidroja. Es laikam esmu sajaukusi numurus. Kas šis ir par numuru?

-    Trīssimt sestais, kundze.

-      Mans Dievs… Ārprāts. Piedodiet man. Skaidrs, ka esmu sajaukusi! Esiet tik augstsirdīgs, piedodiet. Man šausmīgi sāp galva…

-    Kāds galvai ar to sakars? Jūs esat manā numurā! Un vēl rakņājaties pa skapi!

-    Es sajaucu. Gāju pēc ārsta un nejauši ienācu svešā numurā. Sāku izģērbties… Jūs taču tādēļ nesauksiet policiju. Soņka, pirkstus pie deniņiem turēdama, uzmeta rītasvārku un steigšus izgāja no svešā numura.

* * *

Kočubčiks gulēja ciešā miegā, kad Soņka atgriezās. Viņa apsēdās uz gultas, noskūpstīja guļošo. Puisis neapmierināts novaikstījās un atvēra acis.

-    Nu? Vai izdevās kaut kas?

-    Redzi, viņa parādija laupījumu. Bet vajadzēs steigšus aizbraukt.

-    Šajā bridi?

-    Labāk jau tūlīt, kamēr kungs tajā numurā nav pamodies.

-    Velns ar ārā… Kočubčiks šķendējās. Vai tad nevarēji kaut kā akurātāk?

Viņa atkal noskūpstīja puisi.

-    Neskaisties, dārgais. Toties tu varēsi kādu laiku nestrādāt.

-    Skaidrs, mani vajag žēlot. Es taču esmu bārenis.

* [16] *

Bija pusdienlaiks. Soņka gāja ārā no viesnīcas restorāna un devās uz plašajām galvenajām kāpnēm. Ceļu aizšķērsoja kapteinis. Viņš bija ģērbies privātā un izskatījās noraizējies.

-    Meitiņ…

Viņa izbrīnījusies paraudzījās uz veco: Ko tu te dari?

-    Gaidu tevi.

-    Vai kaut kas noticis?

-    Pagaidām vēl ne. Bet var notikt. Soņka jautājoši skatījās uz "tētiņu": Nu?

-    Man viņš nepatīk, norijis siekalas, Gorelovs teica.

-    Kas?

-    Tas tavs Volodja.

-    Kāpēc viņam būtu jāpatīk tev? Galvenais, ka viņš patīk man.

-    Viņš ir gņilojs*, Soņa.

Soņka klusēja un neatņemdamās skatījās uz kapteini, bet acīs viņai palēnām ielija niknums.

-    Bēdz no viņa, meitiņ, vecais atkārtoja. Bēgsim abi kopā. Viņš atnesis nelaimi.

-    Kas tu tāds esi? viņa jautāja un skatījās kapteinim tieši acīs.

-    Es? kapteinis apjuka. Gorelovs… Tavs tētiņš.

-   Tu esi dzērājs un blēdis! Un nejau tu mani mācīsi! Viņa asi pagriezās un gāja prom. Gorelovs pastāvēja, viņā noskatīdamies, un steidzās pakaļ. Panāca, saķēra aiz rokas.

-    Meitiņ, vai tu gribi, lai es pazūdu no tavas dzīves?

-    Man vienalga! Kā tu atnāci, tā aiziesi. Un neiedrošinies vairs izteikt man piezīmes.

Kapteinis atkal saķēra viņas roku: Es neaiziešu. Es būšu tev blakus. Pat tad, kad tev būs pavisam slikti. Zini to, meitiņ. Viņš pagriezās un lēnām devās uz ārdurvīm.

Soņkai kaut kas ienāca prātā: Sameklē Volodju, saki, ka es viņu gaidu. Ļoti gaidu.

* * *

Svētdienas pusdienlaikā Deribasova iela vārījās kā katls. Šķita, ka visa Odesa te iznākusi parādīt sevi un aprunāt citus.

Šajā straumē iekļāvās arī Soņka, ieķērusies Kočubčikam elkonī. Volodja nepārprotami jutās neērti, mēģināja apvaldīt Soņkas maiguma izpausmes, bet viņa, sievišķīgi sadistiski smaidīdama, nelaida to vaļā.

-    Ne ar vienu meitu es šitā neesmu staigājis! puisis errojās.

-    Kā saitē piesiets!

-    Ne ar vienu citu neesi gājis, ar mani iesi.

-    Nu, Soņa…

-    Ej un klusē.

Kādā brīdī viņiem piesitās vietējais garnadzis ar zelta zobiem, ieraudzīja Volodju zem rokas ar svešu meitieti un sāka zviegt.

-    Volodja, ar ko tu te ej? Kādu šmaru* tu te esi nograntējis? Soņku tāda uzruna pilnībā apstulbināja: Es būtu tā šmara ?

-    Oi, nu ko jūs runā! zaglis uzreiz meta kažoku uz otru pusi.

-    Lellīte! Kur tu, Vova, izrubināji tādu lellīti?

-     Izrubināt var, pats zini, ko! Kočubčiks bija noskaņots uz kašķēšanos.

-     Kurš tad nezina, Vova? odesietis izskatījās krietni iesilis.

-      Kukainīšus! No deguna! Rubina ārā tādus pretīgus kukainīšus! Vārdus viņš izrunāja mīksti, jēli.

-    Es, tavuprāt, esmu pretīgs kukainis?! Soņka neatkāpās.

-    Oi, nē, ko jūs! garnadzis laikam saprata, ka ir mazliet iekritis. Jūs esat vislabākais kukainītis pasaulē!

-     Mana dāma ir pasaulē labākais kukainis? Volodja sagrāba viņu aiz krūtežas.

-   Klausies, Vova, tikai nesāc mani žņaugt, garnadzis raustījās.

-    Man to nevajag.

-    Tātad es esmu šmara, sīks kukainis… Kas vēl? Soņka nāca virsū no otras puses.

-      Princese! Karaliene! Grāfiene! Tibiņa! Tikai liekas mierā, jaunkundz. Ko jūs no manis grib? Ejiet savu ceļu, kā gājāt līdz šim.

Pēkšņi Kočubčiks izvilka no kabatas nazi ar smailu asmeni, pielika odesietim pie vēdera un caur zobiem izspieda:

-    Tūlīt atvainojies dāmai, aunapiere!

Odesietis pārbijies sastinga, nevēlēdamies uzdurties uz naža, un murkšķēja: Kurš tad ir pret to, Vova? Soņkai viņš uzsmaidīja: Atvainojiet, dāmiņ. Jūs ar savu skaistumu esat aizēnojusi ne tikai visus Odesas sievišķus, bet pat debesu spīdekli, ko laikam sauc par sauli. Ieraudzījis, ka Volodja nazi savācis, viņš atvieglojumā raustīja plecus. Dieviņ tētīt, kas par ļaužiem šajā pilsētā! un steigšus metās prom.

Soņka iesmējās un maigi apskāva Kočubčiku.

-    Paldies, mīļais. Tu rīkojies kā īsts vīrietis.

Puisis mēģināja visžēlīgi atgaiņāties: Vai dieniņ, nesmīdini mani! Šī taču, mamma, ir Odesa!

-    Kā mamma! atkal jauns Soņas sašutums.

-    Tev ir iebildumi? Kočubčiks nesaprata.

-     Nē, man patīk, Soņka padomājusi piekrita un atkārtoja: Mamma…

-   Tātad tu būsi mamma… Satiekot tādu frajeru, ja es nebūtu odesietis, bet kaut kāds stulbs moskalis es, mammu, aiz bailēm būtu piekrāvis savas glaunās bikses vienā mirklī.

Soņka līksmi un laimīgi smējās: Jūs visi te esat smieklīgi.

-     Jautri, Kočubčiks precizēja. Tikai atceries, mammu, te visu dara jautri: mīl, rājas, zog, krāpj, nodod, nogalina.

-    Vai tu Motju Besarābieti pazīsti?

-    Personīgi ne. Bet zinu. Tev kāda interese par viņu?

-    Es pie viņa biju.

-    Kāpēc, mammu?

-    Aicināja.

Volodja klusēja un nezin kāpēc atskatījās.

-     Izskatās, Motja nav pārāk priecīgs par tavu ierašanos šajā pusē.

Viņi gāja tālāk un apstājās pie dīkdieņu bara, kas noraudzījās dresētāja un viņa šimpanzes izdarībās: pērtiķis lēkāja, grozījās, meta kūleņus, rāpās kokā un šūpojās zaros. Bet visvairāk odesiešus smīdināja tas, cik veikli un profesionāli tika aptīrīti cilvēki. Šimpanze ieķērās kārtējam upurim drēbēs, cieši un pailgi lūkojās tam acīs un pa to laiku izvilka no pilsoņa kabatām visu, kas tur bija kabatas portfeli, atslēgas, mutautiņu vai tabakas maku. Viss nozagtais nekavējoties tika atdots saimniekam, un pērtiķis, saņēmis balvā no dresētāja banānu, ķērās pie jauniem jociņiem. Tauta no sirds smējās, un katrs centās izmēģināt sevi upura lomā.

Soņka un Kočubčiks brīdi vēroja veiklo priekšnesumu, tad viņa lūdza Volodjam: Nodod cirka māksliniekam manu viesnīcas vizītkarti.

-     Kāpēc? viņš brīnījās. Šis stulbenis jau kādu pusgadu muļķo tautu.

-    Lai atnāk. Man ar viņu ir darīšanas.

Volodja sašutis pagaidīja brīdi, tomēr gāja un izlauzās caur pūli, nodeva vizītkarti dresētājam un norādīja uz Soņku. Dresētājs uzmeta skatienu viesnīcas adresei, uz mirkli aizdomājās, bet pērtiķis izrāva kartīti viņam no rokas un iebāza mutē. Dresētājs ar pūlēm atņēma zvēriņam laupījumu, zemu paklanījās Soņkai un atvadoties aizsūtīja gaisa skūpstu.

-    Draņķa frajers] Kočubčiks nīgri burkšķēja.

Gabaliņu tālāk no drūzmas Volodja izvilka no kabatas vairākas saburzītas naudaszīmes un ar apmierinātu smiekliņu parādīja draudzenei.

-    Faķērās. Būs, par ko vakarā uzspēlēt.

-    Vairs tā nedari, Vova, Soņka lūdza. Ja iekritīsi, es neizturēšu. Labāk riskēšu es.

-    Kā teiksi, mamma.

* * *

Kočubčika nebija mājās. Soņka vannas istabā ar dažādiem krēmiem kopa seju, kad pie durvīm pieklauvēja.

-    Nāciet iekšā! viņa uzsauca.

Numurā samulsis ienāca dresētājs ar savu pērtiķīti un galanti noņēma platmali.

-    Vai neesmu sajaucis adresi?

Meiča steigšus noslaucīja seju salvetē un iznāca pretī.

-    Neesat kļūdījies. Viņa sniedza roku: Solja.

-    Kondratijs Averjevs. Dresētājs ar lūpām pieskārās sievietes rokai un pieturēja pērtiķi, kas bez kavēšanās gribēja kaut ko paķert. Marta, uzvedies piedienīgi. Viņš izņēma no kabatas žāvētu banānu, iebāza dzīvniekam mutē un pacēla acis uz Soņku. Es jūs klausos, jaunkundz.

-    Es gribu pirkt jūsu Martu.

Kondratija uzacis pārsteigumā pašāvās augšup: Jaunkundz, viņa nav pārdodama.

-    Un ja par lielu naudu?

-     Par lielu? dresētājs kļuva domīgs. Ja par ļoti lielu, var padomāt. Bet kam jums šis nemierīgais dzīvnieks? Vai zināt, cik daudz raižu ar tādu?

-    Labi, es to pirkšu no jums tieši uz vienu mēnesi.

-    Tikai uz mēnesi? Tas nozīmē, ka gribat pilnībā izbaudīt mazās delveres sabiedrību un tad atdot man atpakaļ? Kondratijs zobgalīgi smaidīja.

-    Apmēram tā. Bet, pirms es pērku šo pērtiķīti, jums jāiemāca tam daži jociņi.

-    Jociņi? Kādi, piemēram?

-     Piemēram… Soņka piegāja pie galdiņa, paņēma kādu no savām rotaslietām un nolika uz dīvāna. Piemēram, viņam jānorauj no kaklarotas šis akmentiņš un jānorij.

-   Tikai viens akmens?

-    Kāpēc viens? Var vairākus, teiksim, trīs vai piecus.

-   Jaunkundz, dresētājs kļuva nopietns, tas ir bīstami. Dzīvnieks var nomirt. Viņam sametīsies zarnas!

-    Nesametīsies. Akmentiņi ātri tiks izdabūti ārā.

-    Kādā veidā?

Soņka iesmējās un atkārtoja jautājumu: Kādā veidā? Ar klizmas palīdzību, piemēram.

Kondratijs tik un tā neko nesaprata, viņa sejā joprojām bija lasāms milzīgs izbrīns.

-    Ar klizmiņas palīdzību?

-    Jā, ar klizmiņas.

-   Mīļā meitenīt, es šajā dzīvē esmu saticis daudz trako, bet tādu kā jūs, atvainojiet, sastopu pirmo reizi. Ko jūs panāksiet, ja Marta sāks rīt jūsu dārgakmeņus? Tas jūs uzbudina?

-    Paklausieties, Kondratij, vai jūs vakar dzērāt?

-    Mazlietiņ.

-    Negribat mazliet uz paģirām?

-    Nu, ja sinjora izrādīs tādu laipnību…

-    Izrādīšu.

Meiča izņēma no bufetes ruma pudeli un pielēja glāzi.

-   Jūs nabaga cirka māksliniekam izglābāt dzīvību, siekalas rīdams, dresētājs teica. Viņš paņēma glāzi, brīdi priecājās par skaisto tumšo šķidrumu, tad izdzēra lēni un ar baudu. Tagad Kondratijs var atdzimt no jauna… Viņš bridi klusēja, izbaudīdams silto vilni, tad pateicīgi uzsmaidīja numura saimniecei. Esmu ar mieru turpināt dialogu. Tātad jūs vēlaties, lai Martina rij akmentiņus, bet jūs garantēsiet, ka viņa paliks dzīva?

-   Tieši tā.

-     Labi, tādā gadījumā apspriedīsim detaļas. Vai tie būs jūsu akmeņi?

-    Nē, akmeņi nebūs mani.

ASTOTĀ DALA

Gubernatora klubā bija balle. Te bija sapulcējies viss Odesas smalkās sabiedrības krējums. Vīrieši bija vakara uzvalkos, dāmas cita citas priekšā mirdzēja elegantās vakarkleitās un dārgās rotaslietās.

Uz balkona spēlēja orķestris, daži pāri valsēja, dejoja mazurku, citi pulcējās nelielās grupiņās, par kaut ko sarunājās, smējās par jokiem, asprātībām.

Soņka, ģērbusies garā baltā kleitā, greznojusies ar mirdzošām izsmalcinātām rotām, lēnā gaitā staigāja pa zāli kapteiņa un Volodjas Kočubčika pavadībā. Ģenerāļa parādes mundieris Gorelovam uz auguma derēja kā uzliets, un Volodja lieliski izskatījās melnajā frakā ar tauriņu.

Viesmīļi iznēsāja šampanieti. Dāmas meta ziņkārīgus skatienus uz nepazīstamās jaunās un bagātās viešņas pusi un sačukstējās.

Kādā brīdī Soņka klusi pateica saviem vīriešiem: Atstājiet mani uz brīdi. Apskatiet publiku.

Abi paklausīgi pazuda viesu burzmā, un pie Soņkas tajā pašā mirklī steidzās gara auguma pusmūža vīrietis.

-    Atvainojiet, kundze…

-    Jaunkundze, Soņka izlaboja.

-    Jaunais cilvēks nav jūsu vīrs?

-    Kopā ar mani ir brālis un tēvs.

-    Atvainojiet vēlreiz, vīrietis teica un stādījās priekšā: Viktors Oļijevskis, baņķieris.

-    Ļoti patīkami, Soņka viegli pielieca celi, Anna Dibuā.

-    Jūs esat francūziete?

-    Un jūs odesietis?

-    Vai jūtams?

-    Pēc izrunas.

-     Arī jūs nodod akcents, baņķieris pasmaidīja un jautāja: Deju man neatteiksiet?

-    Dejošu labprāt.

Viņi dejoja, un Soņka padevīgi un skaisti pakļāvās partnerim, par ko saņēma pateicīgus smaidus. Zagle pievērsa uzmanību smalkai piespraudei baņķiera kaklasaitē, dārgām aproču pogām un zelta pulkstenim.

Deja beidzās, Oļijevskis paņēma Soņu zem rokas un veda atpakaļ pie viesiem.

-    Es jūs iepazīstināšu, Anna, ar saviem draugiem.

Kamēr viņi lauzās cauri drūzmai, Soņka pamanījās izmakšķerēt no baņķiera kabatas zelta pulksteni un iemest savā koraļļkrāsas somiņā.

Viktora draugi bija skaļa ap desmit vīriešu un sieviešu liela kompānija, kas pāri sagaidīja trokšņaini, gandrīz sajūsmināti.

-     Viktor! kāds vīrietis iesaucās. Tu esi nocēlis balles visskaistāko sievieti!

-    Ko nozīmē "nocēlis"? iespurcās viņa sieva. Kādus vārdus tu lieto, Borja?

-    Un ko nozīmē "visskaistāko"? piebilda otra. Iznāk, ka pārējās nav skaistas? Kas tie par jociņiem, Borja?

-    Joks! Tas ir joks, meitenes! vainīgais taisnojās.

-    Joks, ka es esmu skaista? Soņa tēloja aizvainoto.

-    Vai dieniņ? Jūsu dēļ taču var sajukt prātā!

-     Visas ir pašas skaistākās! Visas! Viktors pacēla rokas un skaļi sauca: -Viesmīl! Šampanieti!

Ar zibenīgu skatienu Soņka novērtēja iespējamo guvumu un iespraucās pašā vidū, lai varētu pieskarties katrai dāmai.

Kapteinis un Volodja Kočubčiks burzījās starp svētdienīgajiem ļaudīm, nolūkodami kungu un dāmu rotaslietas; jaunajam cilvēkam izdevās pāris reižu ielaist roku svešā kabatā un izvilkt vairākas etvijas.

Atnesa šampanieti, kompānija paņēma glāzes. Stiepa tās cits citam pretī, lai saskandinātu. Arī Soņa pastiepa savu pilno glāzi, smējās, grozīja galvu un pēkšņi vienā mirklī sastinga. Nē, viņa nevarēja kļūdīties, tas bija pans Toboļskis. Arī viņš skatījās uz Soņu un maigi smaidīja.

Soņka, aizvien vēl apburoši smaidīdama, centās ar šampanieša glāzi aizsniegties līdz katrai dāmai, cieši piespiežoties drēbēm un somiņām, un zibenīgi zaga visu, kas gadījās pa rokai.

-   Kā sauc burvīgo dāmu? visus centās pārkliegt Boriss, vīrietis, kurš bija nosaucis viņu par pašu skaistāko. Jūsu vārds, kundze?

-    Borja, ko tu dari? Smalkjūtīgāk! Tev taču sieva blakus! Viktors smējās.

-    Viņa ir pieradusi… Jūsu vārds, mis!

-    Anna. Anna Dibuā.

-    Ak, Francija! Eiropa! Jūs patiešām esat francūziete?

-    Vai neizskatos? Soņka smaidīja.

-    Esat līdzīga! Līdzīga manai paziņai, kas arī uzdevās par francūzieti, bet izrādījās, ka ir parasta čigāniete! Turklāt vēl zagle! Borisa sieva šņāpa kā ar nazi.

Kompānija gandrīz aizrijās smieklos.

-    Jums ir jauki draugi, Soņka nepalika atbildi parādā un Viktoram teica: Gribu dejot.

Ar pūlēm spraukdamās garām dāmai, kas nupat bija tik nejauki izteikusies, Soņka ar īpašu niknumu norāva viņai briljanta piespraudi, ieslidināja somiņā un iejuka dejotājos.

Dejodama viņa vairākkārt atskatījās un ikreiz sastapās ar pana Toboļska skatienu.

Gorelovs dejoja ar kādu pavecāku korpulentu dāmu, Kočubčiks arī mīļi flirtēja, lai gan abi nenolaida ne acu no savas aizbilstamās. Soņka smējās par kaut ko, jokodamās atgrūda pārāk uzmācīgo kavalieri, taču pēc dažiem apļiem spēji apstājās un teica baņķierim: Man kļuva slikti… Vediet mani pie tēva un brāļa.

-    Varbūt vajadzīgs ārsts?

-    Pagaidām nevajag. Pavadiet, lūdzu.

Viktors satraukts paņēma viņu zem rokas un sāka virzīties uz kapteiņa un Kočubčika pusi.

-    Pateicos, viņa veltīja baņķierim vārgu smaidu. Ja vajadzēs, es jūs saukšu.

-    Labprāt palīdzēšu, kundze.

-    Jaunkundze.

-    Piedodiet, jaunkundze.

Baņķieris devās prom, Soņka aši pateica savējiem: Paņēmu daudz, vajag laisties. Tūlīt man paliks slikti, sauciet uzreiz ārstu.

Abi vīrieši nepaspēja lāgā aptvert teikto, kad Soņa kļuva bāla un lēnām laidās gar zemi.

-    Palīdziet… Man ir slikti.

Kājas viņai sagrīļojās, Volodja nepaguva Soņku saķert. Cilvēki visapkārt novaidējās un atkāpās. Kāds iekliedzās:

-    Ārstu! Steidzami ārstu! Sievietei slikti!

Saskrēja pūlis ap nokritušo dāmu, vairāki viesi reizē vēdināja vēdekļus. Pie Soņkas izspraucās baņķieris Oļijevskis un uzkliedza tuvākajam viesmīlim:

-    Ko stāvi kā stabs! Karieti! Uz hospitāli!

Viesmīlis acumirklī metās izpildīt rīkojumu.

Kapteinis un Kočubčiks, katrs savā pusē turēdami, līdzjutēju pavadībā izveda Soņku uz parādes lieveņa, un meiča vārgā balstiņā lūdza:

-    Tētiņ, nevajag uz hospitāli… Uz mājām…

Baņķieris Viktors, kas neatkāpās no jaunkundzes, centās pārliecināt:

-    Tikai uz hospitāli, madam! Odesā ir teicami ārsti! Pieprasiet doktoru Feinholcu, labāka nav! Es viņam personīgi piezvanīšu, viņš ir mans draugs!

Viņa pateicīgi uzsmaidīja: Pateicos jums, Viktor!… Jūs esat sapņu vīrietis. Ceru, mēs vēl tiksimies, un vēlreiz lūdza Gorelovam: Uz mājām.

-    Ei, nežāvājies! Karieti uz ātrāko! Kočubčiks metās pie brīvajiem pajūgiem, un jau pēc mirkļa Soņka ar vīriešu palīdzību sēdās iekšā. Ļaužu barā iztālēm pavīdēja Toboļska seja.

X [18] *

Kariete trakā ātrumā brauca pa pilsētas nelīdzenajām, līkumotajām ieliņām, pa labi un pa kreisi garām skrēja mālu kleķa mājiņas, tālumā sudrabaini mirdzēja jūra.

Visi trīs Soņka, štāba kapteinis un Kočubčiks kādu laiku klusēja, līdz Volodja ierunājās pirmais:

-    Vai tu pa īstam nogāzies ģībonī, mammu?

Zagle, galvu nepagriezusi, uzsmaidīja plēsonīgu smaidu: Muļķīti.

-   Neaiztiec viņu, Gorelovs gribēja būt aizstāvis, lai atiet maķenīt.

Soņka klusēdama atvēra koraļļu krāsas somiņu un parādīja vīriešiem.

-    Šitāds grābiens! Kočubčiks iebļāvās un ielaida pirkstus piespraudēs, pulksteņos, kaklarotās. Te būs tūkstoši divdesmit, ne mazāk!

-    Vairāk, kapteinis precizēja kā lielais zinātājs. Te velk vismaz uz trīsdesmit.

-    Zālē es ieraudzīju vienu cilvēku, sev priekšā raudzīdamās, Soņka neizteiksmīgā balsī noteica.

-    Pazina tevi? Gorelovs saausījās.

-    Pazina. Un arī es pazinu.

-    Pielūdzējs? Kočubčiks kļuva uzmanīgs.

-    Pielūdzējs, zagle pamāja. Pa visu pasauli velkas pakaļ.

-      Parādi man viņu, mammai Volodja iekarsa. Ieskatīšos vienreiz viņam morgalkās*, un viņš visu sapratīs!

-    Nesapratīs, viņa skumji pasmaidīja. Viņš mīl.

-    Bet es, pēc tavām domām, nemīlu? zaglis turpināja. Es nemaz neesmu pēc tevis kā traks?!

Kapteinis redzēja, kā Soņka maigi apskauj un noskūpsta Kočubčiku.

-    Ne tu mīli, ne esi kā traks. Es esmu tā, kas traka pēc tevis.

-    Garš, kalsns? kapteinis jautāja.

-    Pamanīji? zagle pagriezās pret viņu.

-    Pamanīju. Viņš acu no tevis nenovērsa.

-    Parādi man viņu, ģenerāl! Kočubčiks nelikās mierā.

-   Nevajag, kapteinis pasmaidīja. Tu nekādi nevari palīdzēt. Soņka ir viņa dzīve.

-     Frajers nolāpītais! Volodja savilka dūres. Nekas! Pats

atradīšu, pats tikšu galā! Kā āmen!

* * *

Bija vēla nakts. Pēc karstās peldes Soņka, sasārtusi un uzmetusi plecos baltu rītakleitu, iznāca no sutīgās vannas istabas, paskatījās viesistabā un, nevienu tur neredzēdama, pasauca: Volodja! Vova!

Kočubčiks neatsaucās.

Soņka iegāja vienā istabā, otrā, ieskatījās guļamistabā. Puiša nekur nebija. Pēkšņi viņas skatiens atdūrās pret atvērto koraļļu somiņu, viņa izbēra saturu, izkratīja. Uz dīvāna izkrita vienīgi sievišķīgie ikdienas sīkumi: pomāde, melnā tuša, spogulītis un ķemme. Ballē nozagtās rotaslietas bija pazudušas.

Soņka steigšus apģērbās un izgāja. Viņa gandrīz bija tikusi līdz plašajām kāpnēm, kad nejauši ieraudzīja kapteini, kurš smēķēja, atspiedies pret kolonnu.

-    Tavējais aizgāja, viņš teica, neslēpdams izsmieklu. Aizskrēja kā uz pažaru.

-    Nezini, uz kurieni? Soņka bija satraukta.

-    Kā nu nezināšu. Zinu. Viņam tikai viena taciņa kārtis uzspēlēt.

-    Vai tas tālu no viesnīcas?

-    Aiz stūra… Gorelovs izvilka vēl vienu papirosu un aizsmēķēja. Acis tabakas dūmos piemiedzis, jautāja: Vai tik nav ko nospēris? Pārlieku steidzīgi aizjoza.

-    Nav nospēris, Soņka vēsi atteica, tad piebilda: Ka neizpļāpā ko lieku šķīrējiem.

-   Viss var gadīties, meitiņ, kapteinis skumji nobeidza. Tam dēlišķim gara mēle.

Viņa neko neatbildēja, sakārtoja apmetni un kāpa lejup.

* * *

Kāršu spēles nama telpa nebija liela, bet daudzie kāršu galdi un spēlētāju skaļie izsaucieni zilajos dūmos liedza kaut ko te saprast.

Pie ieejas Soņku uzmanīgi nopētīja divi noziedzniekiem līdzīgi puiši, viens no tiem odesiešu manierē novilka: Ja būtu laiks, man par šo dāmiņu būtu nopietna interese.

-    Fima, par tavu interesi es dzirdēju jau aizvakar, otrs smīnēja. Un katru reizi tava slābanā interese atduras pret stingro laika trūkumu.

Soņka asprāšiem nepievērsa uzmanību, iegāja dziļāk zālē un sāka pētīt galdus. Kočubčiku viņa ieraudzīja uzreiz. Viņš sēdēja pie liela galda un bija pilnībā nodevies spēlei. Viņš spēlēja uz lielām likmēm, un tas bija sakāpinājis gan dīkdieņu, gan pārējo spēlmaņu interesi. Pats interesantākais tas, ka ne spēlmaņi, ne kāds cits neteica priekšā, neiejaucās spēlē, tikai reizēm pēc veiksmīga vai neveiksmīga gājiena smagi nopūtās un turpināja stāvēt ap galdu.

Volodja ar drudžainu spīdumu acīs rauša sev klāt izdalītās kārtis, kaut ko čukstēja bez skaņas, vilka no kabatas saburzītas naudaszīmes, gaidīja pārējo spēles dalībnieku gājienus. Bija skaidrs, ka viņš zaudē.

Soņka apstājās viņam aiz muguras, kādu laiku vēroja notiekošo. Partija beidzās, solīda naudas summa, skatītājiem draudzīgi smejoties, aizceļoja pāri galdam, prom no Kočubčika, un viņš pēkšņi pieleca kājās un iekliedzās kā aizkauts:

-     Veči! Ja gribat apkrāmēt Vovu Kočubčiku, tad sagaidiet, ka viņš pats jūs aptīrīs ar visām parpalām!

Viņš metās virsū vienam, ko turēja aizdomās par negodīgu spēli, un abi puiši nu grūstīja viens otru starp galdiem. Viņus mēģināja izšķirt, un, kad tas beidzot izdevās, abi nomierinājās un atgriezās pie kāršu galda.

Soņka no muguras piegāja pie Kočubčika un pieskārās pie pleca: Volodja…

Viņš atskatījās un nesaprata, kas viņa ir.

-    Iesim mājās, zagle paklusi teica.

Kočubčiks pieslējās kājās un skatījās baltām acīm. Viņš atbildēja klusi, bet ļoti skaidri:

-      Klausieties, tante… Lasieties prom, kamēr es kaut ko vēl saprotu. Un vispār, lai jūs uz šejieni vairs nevazātos! Priekš jums, madām, šī ir čābiska vieta. Un pēkšņi iekliedzās: Izgaisti, maita!

Nikns kā zvērs viņš gaidīja, kamēr Soņka nesteidzīgi pagriežas un tikpat nesteidzīgi aiziet.

* * *

Tiesas pristavs Triņko, apdomādams nelāgo iespēju tik vēlā nakts stundā atrasties ārpus savas gultas, bargs staigāja pa istabu un domās kaut ko pārlika. Pārējie trīs vecākais policists Soboļevs, dežurējošais policists un gorodovojs nenolaida no priekšniecības ne acu un gaidīja lēmumu.

-    Kurš no cienījamiem kungiem ir starp cietušajiem? pristavs jautāja vecākajam policistam Soboļevam.

-       Daudzi. Piemēram, pastmeistara kunga laulātajai draudzenei norauta broša gandrīz piectūkstoš rubļu vērtībā. Bet prokurora biedra sieva zaudējusi, piemēram, nesen nopirkto zelta pulkstenīti.

-   Es pats personīgi redzēju, gorodovojs noklepojies teica, kā raudāja mūsu labdara un gādnieka Vasilija Ņikitiča sieva. Viņš stipri sirdījās uz policiju, ka nav nosargāta dārgā kāzu dāvana. Cirta kāju pret zemi…

Pristavs Triņko atkal brīdi klusēja, skatījās uz vecāko policistu.

-    Vai jūsu cilvēki bija ballē?

-   Obligātā kārtā bija, policists nostiepās taisns. Septiņu vīru sastāvā.

-    Par kuru tika ziņots?

-    Par divām personām jaunu dāmu un ģenerāli, kas viņu pavadīja. Ar viņiem kopā bija pazīstamais Odesas marvihers Volodja Kočubčiks.

-    Kas ir tā dāma?

-    Ieradusies no Maskavas, dzīvo "Krasnajā".

-    Ģenerālis?

-    Dāmas tēvs.

-    Ar ko viņi izcēlās ballē?

-     Jaunā dāma iepazinās ar baņķieri Oļijevski, daudz un labprāt dejoja. Pēc tam Oļijevskis šo iepazīstināja ar saviem draugiem.

-    Vai starp draugiem ir cietušie?

-    Tieši tā! vecākais policists Soboļevs mundri ziņoja. Tieši ar viņiem visvairāk nepatikšanu.

-     Pašu zādzības faktu neviens nepamanīja? pristavs tincināja.

-    Neviens. Zādzības kā tādas nebija. Dāmiņai kļuva slikti, un steidzīgi tika izsaukta medicīniskā palīdzība.

-    Un ko ģenerālis un Kočubčiks?

-    Aizbrauca kopā ar apslimušo.

Pristavs brīdi klusēja un domīgi nogrozīja galvu: Nepatīkami un neskaidri.

-    Kas tur tik nepatīkams un neskaidrs? aizvainots sarunā iespraucās gorodovojs. Vasilijs Ņikitičs pat piedraudēja, ka policija vairs nesaņems viņa naudas pabalstu, ja dārglietas netiks atrastas un atdotas. Un pabāza pigu man zem deguna.

-     Rīt pat uzzināt, kas ir tā dāmiņa un ģenerālis, Triņko norīkoja. Uz viesnīcu nosūtīt aģentus, bet Kočubčiku īpaši uzraudzīt.

* * *

Soņka nebija aizmigusi. Gulēdama gultā, viņa raudzījās gan atspulgos uz aizkariem, gan griestos un nekādi nespēja aizmigt. Ieklausījās katrā troksnītī, katrā solī viesnīcas gaitenī, durvju čīkstoņā. Beidzot miegs tomēr pieveica, un viņa iekrita kā nebūtībā.

* * *

Soņka tieši tobrīd nodarbojās ar rīta uzpošanos, kad pie durvīm pieklauvēja. Garnadze noslaucīja seju un aši steidzās atvērt. Ieraudzījusi kapteini, nespēja slēpt vilšanos, pat aizkaitinājumu.

-    Ko tev vajag?

Viņš klusēdams pagāja garām un nolika uz galda vairākas avīzes: Skaties, ko raksta.

Viņa atšķīra vienu avīzi un ieraudzīja virsrakstu lieliem burtiem pa visu pirmo lappusi:

PILSĒTĀ CIENĪTAS DĀMAS ZAUDĒJUŠAS SAVAS BAGĀTĪBAS

Viņa atšķīra otru avīzi, un acīs uzreiz iekrita lielie burti:

KAS APTĪRĪjIS ODESAS DĀMU SABIEDRĪBAS KRĒJUMU

-    Nu? viņa jautājoši paskatījās uz Gorelovu.

-    Steigšus jālasās prom.

Acīm pārskrējusi avīzes tekstu, viņa domīga piegāja pie loga. Kapteinis nekustējās.

-    Tas ir nopietni, meit, viņš teica. Lejā jau mīņājas slepenpolicijas aģenti.

-    Jāatrod Volodja, viņa nepagriezās.

-    Kāpēc?

-    Bez viņa es nekur nebraukšu.

Gorelovs panācās tuvāk.

-    Vai tu izlasīji, ka ballē visvairāk acīs kritis tieši tavs Kočubčiks?

Viņa spēji pagriezās un ar dusmām atkārtoja: Bez Volodjas es nekur nebraukšu. Vai nu kopā ar viņu, vai uz cietumu.

-    Labi, pēc pauzes kapteinis piekrita, es viņu atradīšu. Bet baidos, ka nekāda prieka tev no tā nebūs.

Soņka asi apcirtās un pārskaitusies nokliedza: Tā nebūs tava darīšana, vai man būs prieks vai nebūs! Taisies, ka tiec, un bez Volodjas atpakaļ nerādies! Un nekādu piezīmju vairs, tu, stulbais zaldāt!

-    Klausos, kundze.

Gorelovs padevīgi nolieca galvu uz krūtīm, precīzi apgriezās uz papēža un izgāja priekštelpā.

* [19] *

Dienā kāršu māja neizskatījās tik noslēpumaina un pievilcīga kā naktī, lai gan durvju priekšā tik un tā mīņājās apšaubāmi ļautiņi un klientus gaidīja važoņi.

Štāba kapteinis piegāja pie durvīm, aši atskatījās, vai nav astes, un to patiešām ieraudzīja. Okšķeris, kas viņam sekoja nelielā attālumā, tūlīt aizgriezās, pavirpināja rokā spieķi un sāka uzmanīgi pētīt kaut ko sev pie kājām. Gorelovs iegāja kāršu namā.

Te nebija tik daudz cilvēku kā vakar, lai gan pie galdiem sēdēja spēlmaņi, kāršu kavas cilādami. Kapteinis strauji iegāja tālākajā kaktā un ieraudzīja garlaikotu būdīgu puisieti. Tas noteikti bija strjomščiks*.

Gorelovs piegāja viņam klāt.

-    Man jāuzzina par vienu cilvēku.

-     Kas tu tāds par frajeru, lai te nāktu raudzīt savas vajadzības? puisis piepūtās.

-    Vajadzīgs Volodja Kočubčiks.

-     Nepazīstu tādu. Un vispārkanaj[20]! Kamēr tev kupols[21] vēl vietā!

Štāba kapteinis atskatījās, ieraudzīja zālē ienākušo slepenpolicijas aģentu un steigšus sacīja:

-     Klausies, knokar[22]! Kočubčiku vaktē okšķeris. Redzi, ienācis zālē. Ar spieķīti. Lieta ir nopietna, Volodju vajag brīdināt. Kur viņš ir?

Puisis truli, tomēr nemierīgi paskatījās uz kungu ar spieķi rokā, no galvas līdz kājām ar neuzticīgu skatienu noskatīja štāba kapteini.

-     Bet kas tu, plukata, esi tēvs vai radinieks no baltās ķēves septītajā augumā?

-     Esmu rodskijs, zakoņņiks fartovijs, pahans un kučers, žukovitijs[23]! gorelovs izšāva visu savu kriminālo vārdu krājumu.

Sardzes vīram acis izsprāga uz pieres.

-    Jomajo! Būtu uzreiz teicis.

Viņš paņēma kapteini zem rokas un burtiski pievilka pie kādām aizvērtām durvīm. Apstājies viņš brīdināja: Viņš ir te. Kabakā.

-    Kur? Gorelovs nesaprata.

Puisis īsi ierēcās: Nu, garemā[24]. Laimēja lielu naudu, tagad priecājas.

-    Viņš tur viens?

Uzraugs iesmējās vēl skaļāk:

-    Nē-e… Kompānijā. Vispār jau tagad labāk ar Kočubčiku nerunāt. Uzreiz dabūsi pa tambori.

-    Piedzēries, vai?

-    Pilns kā zābaks. Jautājošs skatiens uz Gorelova pusi: Iesi iekšā?

-    Ver vaļā.

Tā bija diezgan liela tumšsarkani izkrāsota istaba. Apgaismojums bija vārgs, pie galdiem sēdēja piedzērušies vīrieši un jaunas skuķes, uz neliela paaugstinājuma vijoli plosīja nogurušais vijolnieks Beņa Mejerzons.

Ienākušajam štāba kapteinim neviens nepievērsa uzmanību, viņš iegāja istabas vidū un pie kāda galda ieraudzīja pamatīgi pietempušos Kočubčiku vairāku piedzērušu sieviešu sabiedrībā. Dīvaini, bet viņš Gorelovu pazina uzreiz. Saķēra aiz rokas, no visa spēka pierāva pie galda.

-    Papucit! Kur tu te gadījies, papucīt? Velcies šurp! Kā tur iet mammai?

Tajā brīdī viņš nenoturējās kājās un sabruka uz taburetes.

-    Kas tas tāds? skuķes zvaigāja un bez kavēšanās ķērās Gorelovam ap kaklu. Vova, kas viņš ir? Patiešām papucis? Tavs? Vai kā? Bet mamma?

-    Papucīt! Vova pieceldamies auroja. Manas mammas papucis! Soņkas! Bet kur ir mammucis Soņka, papucīt?

-    Viņa tevi gaida, Vova. Iesim prom.

-    Jūs dzirdējāt? Soņka mani gaidot! Pati Soņka gaidot!

-    Kāda Soņka? meičas čivināja. Volodja, kas ir Soņka?

-    Soņka? Soņka ir zagle! Soņka Zelta Rociņa! Kočubčiks paņēma pudeli un, noliedams garām, piepildīja visas glāzes uz galda, tad gāja pie cita galda. Kungi un dāmas! Dāmas un kungi! Par slavenāko zagleni! Lūdzu iedzert par Soņku Zelta Rociņu! Kurš nedzers, tas būs mans ienaidnieks! Uzreiz! Nekavējoties! Nu, kurš nedzer par Soņku?

Štāba kapteinis paņēma glāzi, pielika pie mutes, bet nedzēra.

Kočubčiks to pamanīja, apņēmīgi piegāja klāt un stingri saspieda glāzi Gorelova rokā.

-    Izdzer, papuča purns! Izdzer par savu meitiņu, plenderi! Izdzer, draņķi!

-    Nedrīkstu.

Volodja piespieda Gorelovu pielikt glāzi pie mutes un sāka liet vīnu cauri sakostajiem zobiem.

-    Nedrīkstu… Es nedrīkstu, Gorelovs rāvās ārā, mēģinādams izspļaut iedzerto. Būs ļoti slikti, Volodja. Es zvērēju nedzert!

Kočubčiks tomēr gandrīz visu vīnu salēja viņam rīklē, tad laida tukšo glāzi pret sienu.

-     Beņka! viņš uzkliedza vijolniekam. Mejerzon! "Papirosus"! Kočubčikam! Personīgi!

Beņa nekavējoties sāka spēlēt "Papirosus". Volodja valšķīgi izgāja brīvajā laukumā vijolnieka priekšā, uzsita ar plaukstām pa ceļgaliem un sāka dejot sev vien saprotamu deju, nošķīries no visas pasaules un nogrimis sevī.

Kapteinis brīsniņu truli vēroja Kočubčika virpuļus, tad paņēma šņabja pudeli, apņēmīgi pielēja glāzi, brīdi padomājis, pielika pie lūpām un vienā paņēmienā izdzēra līdz dibenam. Paostīja maizes garoziņu, apmierināts nokrekšķējās, piecēlās un metās dejā līdz ar Kočubčiku.

* * *

Pie Soņkas numura durvīm pienāca divi korektos uzvalkos ģērbušies kungi. Viņu gaita un manieres diezin cik aristokrātiskas vis neizskatījās. Viņi atskatījās, ieklausījās trokšņos aiz durvīm. Pēc brīža viens no kungiem ar smagu dūri pieklauvēja. Durvis atvēra Soņka un, svešos vīrus ieraudzījusi, ar baiļpilnām acīm jautāja: Vai neesat kļūdījušies, kungi?

-     Mēs, Soņka, nekļūdāmies, pirmais teica un bez kautrēšanās gāja iekšā. Tev sveiciens no Motjas Besarābieša. Atceries tādu?

-    Ko Motjam no manis vajag? garnadze satraukta vaicāja.

-    Mums brīnums par tavu jautājumu, Soņka. Papum tādu jautājumu labāk būtu nedzirdēt.

-    Obščaks?

-     Motjam vajag, lai tava atmiņa nebūtu īsāka par taviem matiem, tas pats kungs atbildēja. Odesā runā, ka tu esot sagādājusi zagļiem pamatīgu, treknu atbalstu.

-    Tās ir baumas, puiši. Tā arī pasakiet Motjam. Obščaks būs, kad gadīsies nopietns šarmaks[25].

Kungi saskatījās.

-    Mēs Motjam pateiksim, ka tu esi sākusi palaisties, pirms vēl sarma kritusi matos… Viss liecināja, ka prom iet viņi negatavojas. Zagļiem ir bērniņi, sieviņas, ģimenes. Visi grib rīt. Jāpalīdz, Soņa. Pati taču uz to aicināji!

Zagle brīdi klusēja, par kaut ko izšķirdamās, un pēkšņi sāka vilkt no pirkstiem gredzenus. Noņēma no kakla važiņu ar smaragda ielāsmojumiem un sniedza viesiem.

Tie aptuveni noteica zelta vērtību, un vecākais bilda: Maz, Soņka. Ballē tu aptīrīji dāmiņas par tūkstošiem piecdesmit, ne mazāk.

Viņa iegāja guļamistabā, vīri gāja pakaļ. No naktsgaldiņa atvilktnes viņa izņēma divas piespraudes un ne pārāk dārgu kaklarotu.

-    Vairāk nav.

-    Runā, ka Volodjka Kočubčiks jau divas naktis nav iznācis no kāršu nama. Varbūt viņš palaiž skurstenī to, ko tu tur samangoji?

Tikai pasaki, Soņka, un mums ar Kočubčiku būs gara un interesanta saruna.

-    Nē, viņa papurināja galvu, Kočubčikam ar to nav sakara.

Viens no kungiem pasvārstīja saujā greznumlietiņas un pamāja

pāriniekam. Viņi devās prom, taču uz sliekšņa vecākais pagriezās un uzmanīgi paskatījās uz zagli.

-   Skaties, mās, neuzduries uz ļauna dunča. Kočubčiks ir viltīgs utubunga.

Un viņi izgāja.

* * *

Diena bija karsta, dienvidu saule cepināja, no tveices neglāba pat viegls jūras vējiņš. Soņka, ģērbusies vieglā baltā kleitā, ar mežģīņu saulessargu rokā, iznāca no viesnīcas un pamāja vienai no gaidošajām līnijdroškām. Tā uz vietas piebrauca, kučieris palīdzēja Soņkai apsēsties, un pajūgs aizbrauca pa nelīdzeno bruģēto ielu.

Meiča atskatījās un redzēja, ka no viesnīcas iznāk vīrietis, pamāj važonim un ekipāžā brauc viņai nopakaļ.

* * *

Soņka stāvēja ebreju kapsētas vidū un raudāja, šķiezdama pa seju asaru straumes.

-    Mana dārgā māmulīt, esi sveicināta… Nesaprotu, kas ar mani notiek. Esmu iemīlējusies. Kā muļķe, kā nejēga. Kā septiņus gadus vecs bērns. Ar ko viņš mani paņēmis? Ar prātu? Nē stulbs un nekaunīgs. Ar skaistumu? Nedomāju, esmu pazinusi citus tikpat skaistus vīriešus. Varbūt ar jaunību? Bet es taču vēl neesmu vecene. Man tikai divdesmit septiņi.

Aiz kapsētas žoga, netālu no Soņkas līnijdroškas, stāvēja pajūgs, ar ko bija braucis slepenpolicijas aģents. Viņš pats garlaikodamies staigāja gar žogu un skatījās uz Soņku.

-    Ko lai es daru, māmulīt? Garnadze smagi nopūtās un nošņauca degunu. Man nekā vairs nav ne naudas, ne rotaslietu.

Esmu nabadze… Volodja visu aiznesa. Turklāt man pakaļ velkas aste. Tātad mani drīz var arestēt. Jābēg… Bet es nevaru. Nevaru bēgt bez viņa, es nespēšu dzīvot! Vienkāršāk būtu nomirt nekā neredzēt viņu. Kāpēc? Pati nezinu. Palīdzi man, māt…

Viņa pastāvēja vēl bridi un tad devās uz ratiem. Aģents ari iekāpa savā pajūgā un pagaidīja, līdz Soņkas kučieris sāk braukt, un brauca pakaļ.

* * *

Pirmais, ko Soņka ieraudzīja, viesnīcā ienākusi, bija kapteinis piedzēries kā mārks. Ari Gorelovs, ieraudzījis meiču, piecēlās no krēsla, nedrošām kājām kaut kā sasita papēžus un gāja viņai pretī.

-     Pillā, viņš paziņoja, nostājies miera stājā. Kā pēdējais cūka! Bet tā nav mana vaina! Tā ir Kočubčika vaina!… Piedod, meitiņ, ja vari. Pusgadu nedzēru, tagad, redz, biju spiests!

Viņa neatbildēja, kāpa augšup pa platajām kāpnēm. Gorelovs kāpa pakaļ. Divi aģenti noskatījās viņos.

Soņka kapteiņa pavadībā piegāja pie sava numura durvīm, sāka slēgt vaļā. Aiz muguras līgojās Gorelovs. Viņa gribēja iet iekšā un pamanīja, ka "tētiņš" arī grib to pašu, tāpēc dusmīgi noprasīja: Ko vajag?

-   Man ir informācija! viņš pielika roku pie pieres. Atļausiet ziņot!

Garnadze negaidot pagriezās un no visa spēka iespēra viņam pa kājstarpi. Gorelovs noelsās, saliecies čokurā, un viņa tajā pašā brīdī no augšas iebelza ar elkoni tā, ka vecais nogāzās gar zemi. Viss tika pabeigts ar kājas spērienu guļošajam, un Soņka aizvēra aiz sevis durvis. Gorelovs kādu brīdi locījās pie Soņkas durvīm, tad smagi piecēlās un steberēja uz savu numuru.

Soņka pastaigājās pa vakarīgo Deribasova ielu pavisam viena. Uz meičas rokas ērti bija apsēdies tas pats pērtiķītis, ko savulaik viņai bija pārdevis Kondratijs Averjevs. Pērtiķītis uzvedās diezgan rāmi; vienīgi tad, ja kāds no bezgaldaudzajiem dīkdieņiem pastiepa roku uz viņa pusi, tas agresīvi atņirdza zobus un mēģināja ieskrāpēt ar nagiem.

Zagle apstājās pie veikala skatloga, brīdi vēroja tur izlikto preci, pārcēla pērtiķi uz otras rokas un gāja iekšā.

Veikaliņa īpašnieks, pavecs ebrejs ar kipu galvā un gariem peisakiem, laipni klanījās apmeklētājai un steigā noskaitīja:

-     Laipni lūdzu, madam! Tas ir brīnumjauki, ka tieši uz manu veikalu jūs atnesušas kājas, turklāt vēl ar eksotisku dzīvnieku rokās! Tikai pati cienījamākā pilsētas dāma vēlēsies šādā laikā nopirkt īstas pērles vai, nedod dievs, briljantus! Jūs esat kundze vai jaunkundze?

-    Jaunkundze.

-    Tā es ar' domāju. Ko jaunkundze vēlas?

Soņka piegāja pie vitrīnām, kur zem stikla gulēja rotaslietas, un vērīgi pētīja tās. Dīkdieņi, ieraudzījuši caur skatlogu pērtiķīti, mēģināja ienākt, bet saimnieks stūma tos ārā: Lūdzu! Es jūs lūdzu, ne tagad! Te jums nav ne cirks, ne zvēru dārzs!

Viņš atgriezās pie pircējas un ieskatījās tai acīs: Ko jaunkundzīte nolūkojusi?

Viņa nolika pērtiķi uz galdiņa stikla un ar pirkstu norādīja uz trim dārgām kaklarotām: Šīs.

Ebrejs pa kārtai izņēma visas trīs kaklarotas un ar mīlestības pilnu skatienu raudzījās, kā Soņka pētīja katru no tām. Veikaliņā atkal sāka spiesties iekšā ziņkārīgā tauta, un zagle lūdza saimnieku: Sakiet, lai viņi iet ārā. Es tā nevaru.

-    Kungi! juvelieris metās pie durvīm. Netaisiet te balagānu! Jūs traucējat kundzi ļoti svarīgā nodarbībā! Ejiet ārā, kungi!

Kamēr veikaliņa īpašnieks stūma ārā ziņkārīgos, Soņka aši no katras kaklarotas izrubināja vairākus lielus briljantus, nolika blakus pērtiķim, un Marta tos uzreiz norija. Soņka pateicās ar žāvētu banānu: Paldies, Martin.

Saimnieks aizslēdza durvis, atgriezās pie galdiem un sūdzējās: Atvainojiet, kundze… tas ir, jaunkundze. Mūsu Odesas publika ir sliktāka par kuru katru pērtiķi! To vajadzētu cirkā rādīt!

-    Parādiet vēl šīs piespraudes un gredzenus.

-    Oi, zohenwei\ viņš paplēta rokas. Kādu jaunkundzi man Visaugstais atsūtījis! Un bez aizdomām pajautāja: Atvainojiet, bet vai jums pietiks naudas?

Viņa uzsmaidīja žilbinošu smaidu: Kaut tik jums pietiktu rotaslietu!

-     Ziniet, veikalnieks, ņemdams ārā gredzenus un piespraudes, uzticēja kā lielu noslēpumu, ja es būtu kaut desmit gadu jaunāks, noteikti palakstotos ap jums. Es taču vēl joprojām dzīvoju viens, madam.

-    Kāpēc? Soņka, piespraudi pētīdama, brīnījās.

-   Sieva nolēma, ka viņai ar Dievu ir interesantāk, bet es nolēmu, ka man diezgan ar vienu sievu. Viņa bija lieliska sieva, bet ļoti savlaicīgi pamāja man ar rociņu.

Pērtiķis pēkšņi izrādīja nevaldāmu interesi par rotaslietām, un juvelieris iesaucās: Paklausieties, meitenlt, jūsu dzīvnieks arī ko saprot no dārglietām! Vai jūs viņam to iemācījāt?

-    Šis dzīvnieks ir mans bērns.

-    Jūs jokojat! juvelieris izbijās. Pērtiķis ir jūsu bērns?

Soņka sāka smieties.

-    Ne jau tādā nozīmē, rebe! Un palūdza, lai iedod maizes garoziņu pērtiķīša uzmanības novēršanai.

Veikaliņa saimnieks steigšus metās blakus durvīs, un Soņka atdalīja no gredzeniem vairākus briljantus, pabāzdama šimpanzei zem deguna. Juvelieris atgriezās, sniedza pērtiķim maizes garozu un jautājoši paskatījās uz pircēju.

-    Pie kā mēs palikām, mis?

Viņa atstūma visas rotaslietas: Ne pie kā, rebe. Visas jūsu dārglietas ir brāķis.

-     Ko jūs! viņš iesaucās. Ko jūs runājat!? Kur jūs redzat brāķi?

Soņka paņēma vienu no kaklarotām un parādija tukšās vietas.

-   Tāda pati vaina ir visiem izstrādājumiem.

Juvelieris satriekts neticēja savām acīm.

-   Tas nevar būt, madam! Šis dārglietas ir Odesas rota! Kāpēc te nav akmeņu?

-   Kā es to varu zināt? meiča paraustīja plecus un paņēma rokā pērtiķi. Citreiz saviem klientiem izrādiet vairāk cieņas, rebe.

-    Bet, madam!

-    Palieciet sveiki. Ejam, Marta.

Uzsēdinājusi pērtiķi uz rokas, viņa aizvainota lepni piegāja pie

durvīm un izgaisa vakarīgajā ielā.

* * *

Pērtiķis bija kļuvis nemierīgs, tas raustīja pavadiņu, ķērca.

-     Pacieties, mīļumiņ… Soņka viņu mierināja, ņemdamās ar klizmas traukiem. Tūlīt visu izdarīsim. Pacieties.

Viņa ienesa burciņas vannas istabā, paņēma rokās Martu un cieši aizvēra durvis; kādu bridi tur valdīja klusums, tad atskanēja sirdi plosošs pērtiķa brēciens. Pēc īsa klusuma brīža durvis atsprāga vaļā, un viesistabā Soņkas smieklu pavadīta kā lode izšāvās

saniknotā un pārbiedētā Marta.

* * *

Vakarā abi slepenpolicijas aģenti, kas izsekoja kapteini un Soņku, iecirkni sniedza ziņojumu policijmeistaram Soboļevam.

PIRMAIS AĢENTS: Kungs, saukts Andrē Dibuā, viesnīcā ne ar ko īpašu nav izcēlies. Vakar pēcpusdienā devās uz spēļu namu meklēt Volodju Kočubčiku. Tur atrada viņu un uzkavējās norādītajā vietā līdz nākamās dienas ritam. Izgāja no spēļu nama stipri piedzēries un devās uz viesnīcu. Viesnīcā tika pats no savas meitas Annas Dibuā pamatīgi sists.

POLICIJMEISTARS: Par ko?

PIRMAIS AĢENTS: Domāju, ka par dzeršanu.

POLICIJMEISTARS: Uzvārds īstais vai viltots?

PIRMAIS AĢENTS: Visdrīzāk viltots. Novērojamā īstais vārds ir Gorelovs Nikolajs Aleksejevičs. Militārā pakāpe štāba kapteinis, bet kautiņa dēļ padzīts no armijas. Nepiepildīta sapņa dēļ mīl ģērbties ģenerāļa mundierī, uz ko šim nav nekādu likumīgu tiesību. Izskatās, ka ar madame Annu viņš saistīts kriminālām interesēm, lai gan tas pagaidām nav pierādīts.

Policijmeistars kaut ko uzšņāpa savās piezīmēs, tad uzlūkoja otru aģentu.

POLICIJMEISTARS: Kas tev?

OTRAIS AĢENTS: Par pirmo liekas, arī nekā īpaša nav. Pieklājīga dāmiņa, labas manieres, naudīga. Vārds Anna Dibuā. Apmetusies dārgākajā viesnīcas numurā.

POLICIJMEISTARS: No kurienes ienākumi?

OTRAIS AĢENTS: Tas ir pats interesantākais. Bet, ja atļausiet, to pēc tam… Izskatās, ka iemīlējusies Kočubčikā, tāpēc jau aizdzinusi papucīti uz spēļu namu šo meklēt.

POLICIJMEISTARS: Vai esat pārliecināts, ka viņš ir papucītis?

OTRAIS AĢENTS: Nē. Piekrītu kolēģim, ka te ir kriminālas intereses. Tas noprotams kaut vai no tā, ka šī dāma "papucīti" diezgan nežēlīgi piekāvusi. Aģents satraukts bridi klusēja, tad pašapzinīgi paziņoja: Uzdrošinos domāt, policijmeistara kungs, ka šī dāma nav neviena cita kā slavenā Soņka Zelta Rociņa.

Istabā iestājās klusums. Policijmeistaram no tāda lietas pavērsiena uznāca stiprs klepus, un viņš lielā kabatlakatā slaucīja acis.

POLICIJMEISTARS: Izklāstiet sava minējuma būtību.

OTRAIS AĢENTS: Viesnīcas numurā pie viņas bija atnākuši Motjas Besarābieša cilvēki.

POLICIJMEISTARS: Ar kādu nolūku?

OTRAIS AĢENTS: Pagaidām nav zināms. Besarābietis ar sīkumiem nekrāmējas.

POLICIJMEISTARS: Nav pārliecinoši.

PIRMAIS AĢENTS: Es ari tā domāju.

OTRAIS AĢENTS: Zināmā dāma šovakar pastaigājās pa Deribasova ielu ar pērtiķi uz rokas. Pa ceļam bija iegājusi Šļoma Ilovaiska juvelierveikalā nopirkt rotaslietas. Tomēr neko nav nopirkusi, bet pēc viņas aiziešanas atklājies, ka dažiem izstrādājumiem trūkst vairāku briljantu. Tas ir dārgakmeņu.

POLICIJMEISTARS: Tos būtu aiznesusi minētā dāma?

OTRAIS AĢENTS: Nav pierādīts. Lai gan Šļoms ir pārliecināts, ka pirms rādīšanas dāmai visi akmeņi bijuši tur, kur tiem jābūt.

Policijmeistars domīgi kodīja lūpas un izdarīja kopsavilkumu.

POLICIJMEISTARS: Ja pieņem Soņkas Zelta Rociņas versiju, tad sakrīt galvenais. Minētajai dāmai ir slimīga vājība uz rotaslietām, bet strādā tā, ka nekad nav tikusi pieķerta tiešā zādzībā. Ja Anna… Dibuā?

OTRAIS AĢENTS: Jā, Anna Dibuā.

POLICIJMEISTARS: Ja izrādīsies, ka Anna Dibuā ir tā pati Soņka Zelta Rociņa, mēs būsim noķēruši tādu zivi, pēc kuras dzinusies Maskava, Pēterburga un pat ārvalstis. Viņi dzinušies pakaļ, bet uz āķa noķersim mēs! Viņš paskatījās uz pirmo aģentu. Pamatīgi jāpastrādā ar Kočubčiku. Viņš ir no padevīgajiem. Ja stingri piespiedīsim daudz dabūsim!

X* *

Bija pāri pusnaktij. Kluso klauvējienu pie durvīm Soņka nedzirdēja, jo gulēja ciešā miegā. Tad klauvēja stiprāk, bet viņa vēl arvien gulēja. Un tad pa durvīm kāds belza no visa spēka. Soņka pat iekliedzās un uz pirkstgaliem iznāca priekštelpā.

Kas tur ir?

-    Mamma, tas esmu es.

Tas bija Kočubčiks, piedzēries, bet kaut ko vēl sajēdza. Soņka ar mēmu pārmetumu skatijās, kā viņš, centībā šņākdams, priekšnamā pūlējās novilkt savas buraudekla kurpes, kā grīļojās, tomēr noturējās kājās, kā nometa žaketi tieši uz grīdas un garām Soņkai iemeimuroja vannas istabā. Bija dzirdams, kā viņš mazgājas, skaļi sprauslo un spļaudās. Viņa iegāja atpakaļ guļamistabā un apsēdās uz gultas malas, gaidīdama, kad Kočubčiks iznāks.

Beidzot viņš piegāja pie Soņkas, brīdi vainīgi skatījās un tad pēkšņi nokrita uz ceļiem. Apskāva viņas kājas un sāka tās skūpstīt.

-   Mamma, piedod… ja tagad iekrausi pa ģīmi, pateikšu tev paldies! Iekrauj man, mammai Iesit, es lūdzu!

Viņa pacēla Volodjas seju, paskatījās maigi un mīloši, tad sāka alkatīgi skūpstīt:

-     Mīļais… Mans mīļotais. Atgriezies. Es vairs necerēju. Mana laime…

Blakusistabā nelielā būrī svaidījās pērtiķītis.

* * *

Krogs bija neliels un trokšņains. Ierastie tabakas dūmi, piedzērušo klaigas un īsas saķeršanās, netīri raupju dēļu galdi, sirdi plosoša vijole, drūmas piedzērušu vīriešu un sieviešu sejas.

Štāba kapteinis trulā dzērāja stingumā viens pats sēdēja pie galda pašā kroga kaktā, drūmi skatījās vienā punktā uz galda, retumis automātiski ieliedams sev šņabi.

Telpā pavīdēja siluets, kas nekādi neatbilda šādam iestādījumam: gaišā uzvalkā, ar spieķi rokā. Tabakas dūmos siluets pamazām kļuva skaidrāks: tas bija pans Toboļskis. Viņš skatījās apkārt, kā meklēdams kādu, kaut ko jautāja apkalpotājam, un tas parādīja uz Gorelovu. Toboļskis devās uz viņa pusi. Kapteinis izbrīnīts pacēla galvu, skatīdamies uz neaicināto viesi, klusēdams paņēma pudeli, pielēja otru glāzi un pastūma kungam.

-    Dzer…

Pienācējs ar riebumu pārlaida acis piedzērušajai publika un skaļi iesaucās, lai pārkliegtu kroga brēku: Man ar jums jāparunā. Viņa valodā bija skaidri jūtams poļu akcents.

-    Runā.

-    Te ir par skaļu. Var vai nu uz ielas, vai citā vietā.

-    Nevar. Runā tepat. Kapteinis uzmanigi ieskatījās Toboļskim sejā un pēkšņi pazina viņu. Es tevi pazīstu!… Pat atceros, kur redzēju! Tu skatījies uz manu meitu. Nenormāli skatījies. Vai ne?

-    Jā, pans pamāja, piesēzdamies tuvāk. Es jums sekoju visas šīs dienas.

Kapteinis saspieda glāzi savos dzīslainajos pirkstos.

-    Sekoji? Kāpēc?

-    Bez ļauna nolūka. Man vienkārši vajadzēja ar jums parunāt.

-    Par ko? Runā.

-    Par jūsu meitu. Tas ir, pani Soņu.

Kapteinis ielēja sev šņabi un izdzēra.

-    Panes Soņas te nav. Viņa ir numurā ar panu mēslu… Viņš pacēla uz Toboļski skumjas acis. Zini, tā mēsla dēļ es tagad dzeru. Viņš ielēja man rīklē vīnu, ar varu ielēja… un tagad… es dzeru.

-    Tad apstājieties. Kāpēc jādzer?

-    Ē-e, Gorelovs reibumā purināja galvu. Tu esi muļķis. Kā es varu apstāties, ja tas nav manos spēkos? Gribu, gauži gribu apstāties, bet nevaru. Saprotu, ka būšu pagalam… bet kā lai pārstāj mīlēt šito indi?! Viņš sparīgi noslaucīja no galda šņabja pudeli un sāka rūgti, nevaldāmi raudāt. Nevaru… nevaru tādā izskatā rādīties meitiņai. Un pie viņas pašlaik ir tas riebeklis… Vovčiks!

Toboļskis klusēja, kaut ko savu domādams, un teica: Saprotu jūs. Es arī neko nevaru sev padarīt. Saprotu, ka agri vai vēlu iešu bojā, bet nespēju. Esmu kā bez prāta mīlestībā pret jūsu meitu, pan.

Gorelovs pacēla uz viņu slapjās acis.

-    Tik stipri mīli?

Pans izvilka tīru batista mutautiņu, noslaucīja sariesušās asaras, izšņaucās.

-    Kopš tā brīža, kad viņa uzmirdzēja manu acu priekšā, esmu zaudējis mieru, miegu, dzīves jēgu. Viņa ir mana vienīgā jēga! Es sekoju viņai kā ēna, es viņu vajāju. Viņa dziļi nicina mani, es pat domāju, ka baidās. Bet es tik un tā nezaudēju cerību, ka reiz meitenīte apžēlosies, sapratis, ka neviens un nekad tā nemīlēs viņu. Un apžēlosies… un ari iemīlēs mani.

Kapteinis pastiepa roku un sāka glaudīt panam galvu: Nabadziņš… Ak, tu, manu nabadziņ. Noslaucījis asaras no pana vaigiem, viņš ar mazu zobgalību atzinās: Es jau ari viņu mīlu.

Toboļskis izslējās, atstūma viņa roku. Gorelovs saprata pana reakciju un pasmaidīja: Nē, ne jau tā, kā tu. Es viņu mīlu kā tēvs.

-    Tēvs?

-    Jā, kā tēvs! Lai ari neesmu īstais tēvs! Man tak neviena nav. Viens… Nomiršu, un neviens pat neatcerēsies, ka tāds cilvēks bijis. Varbūt, ka neesmu cilvēks. Dzērājs.

Abi klusēja, tad kapteinis negaidot ierosināja: Te netālu ir jūra. Iesim, paskatīsimies uz to naktī. Tādu skaistumu tu mūžā nebūsi redzējis.

-    Esmu redzējis, Toboļskis iesmējās. Satiku viņu, un tagad nevaru vairs aizmirst.

Vīrieši iesmējās un cēlās no galda.

-    Vai nauda tev ir? Gorelovs jautāja.

-    Daudz. Jānorēķinās?

-    Esi tik labs. Man nav ne kapeikas. Visu esmu nodzēris, bet ienākumu nekādu. Pat ubagu dāvanu neviens nepasniedz.

Toboļskis pamāja apkalpotājam, tas uzreiz bija klāt.

* * *

Kapteinis un Toboļskis sēdēja augstajā krastā un priecājās par naksnīgo gaismas spīdumu, kas laistījās pār bezgalīgo ūdens klaidu. Viļņi laiski skrēja krastā, tikko dzirdami nopūta kuģa svilpe, tur, tālumā, mirdzēja bezgalīgs ūdens, biedējošs un aicinošs.

* [26] *

Aiz loga jau svīda slābana rīta gaisma, dienu ar nakti kopā jaukdama, Kočubčiks un Soņka negulēja. Pareizāk būtu teikt, Kočubčiks snauda, un meiča viņam stāstīja: Un rit mēs iesim uz teātri.

Volodja izbrīnā nožagojās:

-    Uz kurieni?

-    Uz teātri. Noskatīsimies jaunu iestudējumu.

-    Nē-e, es neesmu teātrī gājējs. Koreši apsmies.

-     Vajag, Volodja. Man velkas pakaļ aste. Un, ja man, tad arī tev.

Kočubčiks acumirklī bija pamodies.

-    Kāpēc tā domā?

-    Redzu. Viesnīcā, uz ielas, visur.

-    Ko tad lai dara?

-    Es tāpēc saku: iesim uz teātri…

-    Muļķe esi, vai? Kāds tur teātris, ja mūs uzmana?!

Soņka maigi noglaudīja viņam galvu: Paklausies. Mēs aiziesim uz teātri, bet no turienes mūs aizvedis uz citu vietu.

-    Uz kādu?

-    Noiesim pagrīdē. Uz laiku, mums atradīs pričalu*.

Volodja paslējās uz elkoņa: Mamka, kur tu mani ievelc? Kāda

joda pēc mums šie pigoriņi? Kāpēc tu domā, ka mūs izseko?

-    Iziesi no rīta gaitenī un pats redzēsi.

Kočubčiks satraukts atlaidās uz spilvena. Tā tik man vēl trūka! Nu, mamka, esmu iekūlies ar tevi.

Viņa pasmaidīja: Viss būs labi. Ar mani tu, Volodja, nepazudisi.

-    Vai makaku ari ņemsim līdzi uz teātri?

-    Saimnieks šodien viņu savāks.

Kad abi sāka laisties snaudā, Kočubčiks pēkšņi pacēla galvu un jautāja:

-    Kā to izrādi vismaz sauc?

-    "Hamlets".

-    Kaut kas smieklīgs?

-    Ļoti. Guli.

* * *

Teātris mirdzēja zeltā un kristāla lustrās, spožumu vairoja grezni ģērbtās dāmas un svinīgie kungi melnās frakās.

Soņkai bija mugurā bāli rožaina kleita ar dziļu dekoltē. Viņi ar Kočubčiku sēdēja pavisam tuvu skatuvei. Soņka bija absolūti iedzīvojusies izrādē, pārdzīvojumos, teātri. Turpretī Kočubčiku mocīja siltais vilnas uzvalks, cieši sapogātā apkaklīte un tauriņš, trokšņainie kaimiņi, kas nemitīgi aplaudēja, bet galvenais tas, ka viņš nesaprata, kas notiek uz skatuves.

Aktieris, kurš spēlēja Hamletu, bija jauns, straujš un skaists. Viņam bieži skanēja vētraini aplausi, viņš cieta un krita ceļos, tāpēc garnadze pastiepās uz priekšu, aizmirsdama gan publiku, gan arī Volodju Kočubčiku.

Blakus Soņkai sēdēja drukns kungs, apkāries ar zelta ķēdēm, brelokiem, rokassprādzēm, pulksteņiem. Viņa neveiklās kustības dažbrīd lika meičai aizkaitinātai atsēsties dziļāk krēslā, tomēr norises uz skatuves un galvenā varoņa spēle atkal no jauna paņēma Soņku savā varā.

Beidzot nolaidās priekškars, zāli pāršalca aplausu vētra, skatītāji cēlās kājās. Piecēlās arī Kočubčiks, neizpratnē un sašutumā skatījās uz publiku, tad piegrūda Soņkai:

-    Ko viņi tā trako?

-    Ak, Dievs, kāds aktieris, viņa murmināja.

-Kas?

-    Hamlets.

Visi aktieri iznāca un klanījās, viņiem meta puķes un kliedza "Bravo!" Pielūdzēji, burtiski, rāpās uz skatuves, lai pieskartos galvenās lomas tēlotājam.

Garnadze arī aplaudēja un arī pieprasīja galvenā varoņa iznākšanu uz avanscēnas. Pēkšņi viņas skats krita uz kaimiņa pulksteni, kas karājās virs kabatas. Viņa veikli to norāva un no visa spēka svieda uz skatuvi tieši Hamletam rokās. Viņš saķēra dāvanu, izbrīnīts to novērtēja, aizsūtīja Soņkai gaisa skūpstu un vairākas reizes paklanījās tieši viņai.

Volodjka noliecās pie Soņkas, čukstēja: Vai tu tā biji, kas meta?

Viņa pamāja, acu no skatuves nenovērsdama.

-    No kādiem kopkatliem, mamma?

Soņka ar skatienu norādīja uz drukno kaimiņu ar ķēdēm, un abi sāka smieties. Kaimiņš, uz viņiem paskatījies, arī sāka smieties,

jo nesaprata viņu jautrības iemeslu un attiecināja to uz izrādi.

* * *

Jau pēc dažām minūtēm Soņka un Kočubčiks izmanīga teātra kalpotāja pavadībā iegāja aiz kulisēm. Kāpdami pāri sagāztām dekorācijām, viņi pamaldījās pa šaurajiem un stūrainajiem teātra gaiteņiem, slēpās no aktieriem, kas vēl nebija noņēmuši grimu, parūkas un novilkuši tērpus, un beidzot aizkļuva līdz dienesta ieejai.

Pie ieejas stāvēja slēgta divjūga ekipāža. Teātra kalpotājs izlaida Soņku un Volodju pa durvīm, nočukstējis: Jūs aizvedīs, kur vajag.

Kučieris pagaidīja, kamēr pasažieri iesēžas, un uzšāva zirgiem. Ekipāža izbrauca no teātra pagalma pilsētā.

Pa ceļam Volodja mazliet pabāza galvu un satraukts pavēroja ielu, neko bīstamu neredzēja un pagriezās pret Soņku: Un kur tavs ģenerālis, mamma?

-    Dzer, viņa atbildēja sausi, nejūtīgi.

-    Varbūt bija jāsameklē?

-    Pats atradīsies.

-    Kā atradīsies, ja mēs tagad laižam velns zina kur?!

-    Tādi cilvēki nepazūd.

-    Viņš patiešām ir tavs papucitis?

Meiča īsi iesmējās: Tāds pats papiņš, kā tu mans dēliņš.

Kočubčiks norēcās: Nu, velna mātīte! Bet es centos un izrādījos kā pēdējais ubaģis! Viņš vēlreiz paskatījās pa lodziņu: Uz kurieni braucam, mamma?

-    Uz mitekli.

-    Vai Motja sarīkoja?

-    Motja. Pēc juvelierveikala es viņam iegrūdu labu obščaku.

* * *

Havira jeb zagļu miteklis bija neliela, galīgi neievērojama mājiņa pašā jūras krastā. Mājiņu apjoza kaut kas zedeņu žogam līdzīgs, logos spīdēja vārga gaismiņa.

Ekipāžai piebraucot, vārti atvērās, un pajūgs ieripoja pagalmā.

Pirmais izkāpa Volodja un skatījās apkārt.

-    Man te diez ko nepatīk, mamma.

-     Nekas, pāris nedēļu pacietīsimies, Soņka atbildēja, kāpdama ārā bez vīrieša palīdzības.

-    Ne-e, Kočubčiks likās iecirties un purināja galvu. Nepatīk man te. Šanhaja… Ellē ratā un pie velna vecmāmiņas. Gribas nosist kādu.

Pie viņiem pienāca mazītiņa vecenīte un nošļupstēja:

-    Man jums jāteic, ka durvis jau sen vaļā un iekšā staigā caurvējš. Kātojiet, jaunie, un bez ļaunām domām.

Divzirgu ekipāža apgriezās un aizbrauca. Soņka un Kočubčiks devās uz atvērto durvju pusi, kur "staigā caurvējš".

Mājiņas iekšpuse nebija tik nožēlojama kā ārpuse: aiz priekšnama sākās tā sauktā viesistaba, petrolejas lampa apgaismoja četrstūrainu telpu ar koka solu, kaut ko skapim līdzīgu un pašaustiem celiņiem uz grīdas. Divējas durvis veda uz citām istabām, jādomā, uz virtuvi un guļamistabu.

Kočubčiks bija satracināts: Ko, un te mēs čurnēsim?

-    Pēc dienas vai divām mēs no šejienes aizbrauksim, Soņka atbildēja mierīgi un klusi.

-    Uz kurieni, mamma?

Viesistabā ienāca vecā saimniece un sastinga pie sliekšņa. Zagle paskatījās uz viņu, pārjautāja: Uz kurieni?… Varbūt pat uz Maskavu.

Kočubčiks piestājās viņai cieši klāt.

-    Jūs mani uzklausiet, madam! Kas jums prātā, gribat samaitāt manu dzīvi tajā virzienā, kas mani neinteresē?! Es neesmu jūsu kalps, jūs neesat mana mis. Braukšu tur, kur dvēsele sauks, nevis, kur jūsu zābaciņi pēdas ieminuši!

-    Parunāsim vēlāk, Soņka mēģināja viņu apklusināt.

-    Nekā nebūs vēlāk! Tagad! Taisni šajā vietā!

Vecā pie durvīm skumja vēroja notiekošo.

-    Kur jums ir guļamistaba? Soņka pagriezās pret viņu.

-    Durvis jūsu priekšā, cienījamā Soņa, vecā atbildēja un godbijīgi paklanījās.

-    Ejam, Soņka mēģināja saņemt Kočubčiku aiz elkoņa.

-   Neskarieties man klāt! Ejiet pati tajā tadžmahalā, bet es gribu mīkstus spilvenus, platas gultas un zīda palagus!

Soņka nelaida viņu vaļā: Rit brauksim uz citu vietu.

-     Neskarieties man klāt, es atkārtoju! puisis atgrūda viņu. Nevelciet mani šajā utainajā graustā!

-    Tevi, portjanočņik, nesilda mana haza[27]? atskanēja vecenes čērkstošā balss.

Volodja izbrīnījies pagriezās: Kas te tik skaļi ķērc?

-     Es tā esmu, kas ķērc, veča iznāca istabas vidū. Ostas Maņka. Esi ko dzirdējis par tādu?

-    Tu… Ostas Maņka? Kočubčiks nervozi norija siekalas. Vēl dzīva?

-     Dzīva un vēl tevi pārdzīvošu, blēdi. Ostas Maņka bija izklunkurojusi plāna vidū un pacēlusi rēpuļainu pirkstu. Katrai sievietei pienākas cieņa, vēl vairāk tādai kā šī dāmiņa! Laid viņu vaļā, Soņa. Un pēkšņi falsetā iekliedzās: Lasies no šejienes, tu, melīgais štuceri!

Volodja, vēl neattapies no redzētā un dzirdētā, jau devās uz durvīm, taču Soņa ieķērās viņam rokā.

-    Vajag parunāt.

Puisis mirkli domāja, tad ar lepni paceltu galvu devās "guļamistabā". Soņka gāja pakaļ.

Mazajā istabelē stāvēja dzelzs gulta, pie sienām dažādi tepiķlši un izbalējušas bildītes. Volodja apsēdās gultā un jautājoši skatījās uz meiču, kas stāvēja viņa priekšā.

-    Nu?…

Viņa apsēdās blakus, mēģināja apskaut. Viņš nokratīja Soņas roku, viņa saņēma puiša galvu un ar varu pievilka sev klāt, noskūpstīja uz lūpām brutāli un spēcīgi. Kočubčiks uz brīdi ļāvās kaislei, tomēr atgrūda meiču.

-    Runā, es klausos.

-     Es tev neesmu mīļa? viņa klusi jautāja, skatīdamās tieši acīs.

-    Neesmu tādā noskaņojumā, lai par to runātu.

Viņa pārlaida roku pār puiša pleciem, seju, lūpām: Gribi, lai tevi izģērbju?

Viņš atkal izbrīvējās: Es tūlīt iešu prom.

-    Uz kurieni?

-    Pie korešiem.

-    Ņem mani līdzi.

Tādi vārdi lika viņam atkrist gultā.

-    Ko tu man līmējies klāt? Kas tu man esi? Māsa, sieva… māte? Kas tu esi?

Viņa klusēja un tad klusi noteica: Patiešām… Kas es tev esmu?

Volodja paraustīja plecus: Man pašam jūk. Māsai neesi līdzīga. Sievai ari ne. Mammucim? Un iesmējās: Par to varētu padomāt! Lai gan es jau tāpat saucu tevi par mammu. Atkal smējiens. Es nevaru tevi vazāt sev līdzi, mamma! Mani koreši ir smējlga tauta.

Soņka nenovērsa no viņa skatienu, kas kļuva aizvien smagāks.

-   Tev kauns?

Kočubčiks saņēma viņu aiz rokas un apsēdināja blakus.

-    Man uznāks lēkme no taviem vārdiem. Izrunāsim visu pēc kārtas, mammu. Pirmkārt, vīriem būs jāpaskaidro, kas tu esi. Bet kā lai paskaidro, te nu man ir vakars. Tāpēc, ka par tevi jau runā visa Odesa: pilsētā ir Soņka Zelta Rociņa! Tev pakaļ skraida policija, mammu! Kad noķers, arī mani pie viena nogrābs. Vai man to vajag?

-    Mani tas nebaida, Volodja.

-     Bet mani gan baida. Un kā vēl baida! Kočubčiks gandrīz kliedza. Esmu jauns! Man gribas dzīvot!

-    Un es, tavuprāt, esmu veca? Un, tavuprāt, negribu dzīvot?

-    Nezinu! Neesmu interesējies!…

-     Es atbildēšu. Es, Volodja, gribu dzīvot. Ļoti gribu. Bet, tiklīdz satiku tevi, sapratu, ka nemaz neesmu dzīvojusi. Tu sagriezi manu dzīvi kājām gaisā. Un kopā ar tevi esmu gatava būt kā brīvē, tā nebrīvē, kā pilī, tā katorgā! Jebkurā vietā kopā ar tevi būšu laimīga!

-    Neticu! Nevienam vārdam neticu, Soņka. Es tev esmu rotaļlieta. Tāpat kā tavas meitiņas laidi pasaulē, paspēlējies un no kakla nost, atdevi svešās rokās!

Soņka nobālēja.

-    Ko tu teici?

-    Vai tad tā nav? Kur viņas ir, tās tavas meitiņas? Ar ko viņas ir? Sadzemdēji, palaidi pasaulē un pati devies blozderēt… Bārenes!

Tādas pašas kā es! Ko tu zini par viņām? Kur viņas ir? Kā dzīvo? Vai gaida tevi? Cer? Raud? Varbūt nemaz nav vairs dzīvas? Varbūt tavas bārenītes jau apvilkušas koka mētelīšus? Kā lai tu to zini?

-    Izbeidz.

-    Atradusi jaunu ērzelēnu un nu tik spēlēs ar viņu mīlestību! Tāpēc tu man neesi nekas, tā, izklaide, šķirba, tibiņa…

Pēkšņi Soņka ar tādu spēku iesita Volodjam pa seju, ka viņš iegāzās gultā.

-    Riebeklis!

Kočubčiks brīdi atgūdamies pagulēja, tad nesteidzīgi uzslējās un padraudēja ar pirkstu: Tā nu tev nevajadzēja, Soņka. To atceries.

-    Volodja… Soņka mēģināja pieiet viņam klāt.

Viņš noraidot izstiepa rokas.

-    Atkāpies!

Un izgāja no guļamistabas.

* * *

Uz galda dzisa nokvēpusi tējkanna, glāzēs tējas paliekas kļuva aizvien brūnākas, uz šķīvja sakalta maizes gabaliņi. Petrolejas lampā nespodri kvēpa dakts, ārā skanēja vientuļa aizsmakuša suņa rejas, kaktā apnicīgi skrubinājās pele. Maņka dvašoja skaļi, svelpjoši.

-    Viņš nav tavs kanaks, Soņa, vecā skaidri pateica. Viņam sirds nav pie tevis. Nemīl tevi.

-    Vai tevi mīlēja? Soņa smīnēja.

-    Ak, mans Dievs… Vai, kā saka pie mums Odesā, zohenwei\ Maņka krekšķinādama pašļūca pa solu. Tikai apaļš idiots ticētu, ka visa Moldavanka bija iemīlējusies šajā vecajā kušetē. Vīri šāvās, kārās, juka prātā. Maņka bija karaliene šajās ielās!

-    Bērniņu nav? garnadze jautāja.

-     Bija puika. Pats smukākais visā pasaulē… Piecpadsmit gadu vecumā vienreiz izgāja uz ielas, un vairāk viņu neviens vilks nav redzējis.

-    Nogalēja?

-    Varbūt. Bet varbūt ir dzīvs kaut kur. Viņš, tāpat kā mammīte, zaga. Spējīgs, velnēns, bija, kopš sešu gadu vecuma sāka čiept! Visi kaimiņi baidījās no viņa. Vienreiz pats savai mātei visu nošķina, visus grabuļus, ko biju no jūrnieciņiem pievākuši… Veča atkal iestrēba atdzisušo tēju, uzsmaidīja ar iekritušo bezzobaino muti.

-    Zini, kā man tā klikuha[28] Ostas Maņka radās?

Pasmaidīja arī Soņka: Pa ostu ņēmies?

-    Ja tu zinātu, kā es tur ņēmos! Maņka iesmējās. Bet tikai ar kapteiņiem. Man viņi, parazīti, aplam patika. Sevišķi forma! Kā ieraudzīju kādu žentelmeni tajā formā, visas paslēpenes sāka trīcēt. Pati brīnos, bet arī viņi mani mīlēja. Reiz piesitās viens francūzītis, tāds pašķidrs, vārgām kājiņām… Par Žanu sauca. Un tas Žans taisni tā ar' teica, tikai franciski: aizvedīšu tevi, Maņka, uz Marseļu… Marseļā tādi krogi… Vecā smējās, asaras slaucīdama.

-     Man, Soņka, šansones jaucas pa galvu. Un pēkšņi vecā piesmakušā balsī iedziedājās. Turklāt pareizā meldijā: Ai, kādas Marseļā meitenes, kādi krogi un jūrnieciņi!… Ak, Soņa, tici vai ne, guļu, un visu nakti sapņos rādās tā sūda Marseļa, kauč viņu jods parautu. Veča brīdi klusēja, ar nopūtu atmiņas prom gainīdama.

-     Labi, ejam tālāk. Par tavu apsviedīgo blēdi. Vai žēl, ka sirdsmīļais aizlaidās, ko, Soņa?

Soņka padomāja, pavīpsnāja.

-    Žēl, Maņa.

-     Žēl, veča atkārtoja un viltīgi piemiedza acis. Bet, ja tā padomā, tad rauj viņu nelabais. Skaties, kas tu mums par smuku šeļmočku[29]\ Meitene kā odziņa, viss savā vietā.

Viņa piecēlās, pieklumburoja pie skapja ar nezin kad tīrītiem stikliem un izņēma pudeli kaut kāda uzlējuma.

-     Ko ta' mēs te, Soņka, sēžam abas kā tādas svešinieces? Sēžam skaidrā prātā un leijerējam. Ierausim pa šļukai!

Maņka izšļāca tējas paliekas tieši uz grīdas un vietā ielēja kaut ko tumši brūnu.

-    Pati uzleju uz irbenēm, āreče…

Soņka paņēma glāzi, viņas saskandināja.

-    Klausies, Soņa, ko tev teikšu, Maņka čāpstināja. Teikšu, ko redzu. Un redzu, ka tavam Kočubčikam nav cilvēcības. Viņš tevi miedz nost kā pusdzīvu suni. Viņš tevi nekad nelaidīs pie vārda! Bet sievišķis, kurš nevar teikt savu vārdu, ir tas pats, kas zirgs bez naga. Bēdz no viņa, jo nelaime jau klauvē pie taviem vārtiem. To tev saku es, Ostas Maņka. Un Maņkai tu vari ticēt. Acis man, lai ar' aklas, labi redz, un tu esi tik apkrāpta, ka vari izčūkstēt.

Sievietes iedzēra, brīdi klusēja. Tad Soņka klusi jautāja: Un tā tu, Maņka, viena pati arī dzīvo?

-    Neesmu viena. Dzīvoju ar ēnām. Tās staigā pa sienām… īpaši naktis… un es ar viņām dzīvoju. Viņas ir kā cilvēki. Bet varbūt pat labāki. Veča kaut ko domāja un pacēla uz meiču pusaklas, nogurušas un miklas acis. Bet, ja tev būtu interese paprasīt Maņkai, vai nenožēlo, ka viena, ka nevienam nav vajadzīga, ka nav neviena, kas apmīļo, ka vienai jānobeidz draņķa mūžs šajā būdā, tad Maņka tev atbildēs kā prokurora priekšā, Soņa. Viņai ir tik žēl, ka brīžam jāraud. Bet asaras izraudātas, smadzenes nogurušas, laiks aizskrējis. Maņka gaida, kad pie durvīm pieklauvēs tētiņš ar bārdu un uguni uz galvas un aizvedīs pa to celiņu, pa kuru atpakaļ nenāk.

* * *

Bija nakts, kad Kočubčiks puskarietē piebrauca pie spēļu nama, samaksāja kučierim un gāja uz durvīm. Viņš nepaspēja ne pieķerties pie roktura, kad no abām pusēm viņu sagrāba kā stangās divi privātā ģērbušies kungi.

-    Klusu. Mierīgi.

Volodja sāka raustīties.

-    Kas jūs esat? Tūlīt policijai pasvilpšu!

-    Mēs jau arī esam policija, Volf Bromberga kungs. Viens no viņiem pabāza priekšā policijas žetonu.

-    Kļūda! Jums nav tiesību! Prom, blēži!

Volodja parāvās stingrāk, tomēr izrauties neizdevās viņu turēja ļoti stipri.

-    Viņš savu īsto uzvārdu aizmirsis, īsi iesmējās otrs izmeklētājs un pagrūda no mugurpuses. Laipni lūdzam uz policijas iecirkni, Kočubčika kungs!

-    Esmu tīrs! Nevienam neko neesmu nospēris, nevienam neko neesmu nodarījis!

-    Tieši par to tu iecirknī pastāstīsi.

* * *

Volodju pratināja pats tiesas pristavs Triņko. Skatījās uz pārbijušos aizturēto ar šaudīgajām acīm, jautājumus uzdeva lēni, pat ar zināmu baudu.

-    Kādu naudu tu spēļu mājā tērē diendienā, Volodja?

-     Nekādu, viņš mēģināja atjokoties. Ko iespēlēju, to nospēlēju, priekšnieka kungs.

-    Tauta runā, ka tu nospēlējot vairāk, nekā laimējot. No kurienes tev tāda nauda?

-    Nu gan pateici! Ko tu mani spaidi, maitas gabals?!

Triņko vaigu muskuļi cilājās, un viņš brīdināja:

-     Par maitas gabalu tu, Volodja, atbildēsi. Vēlāk… Bet tagad runā pēc būtības. Viņš nesteidzīgi izvilka atvilktni un izņēma vairākus gredzenus un piespraudes. Vai zini, kas tas ir?

-    Grabuļi! Kočubčiks gribēja iesmieties, bet tikai nožagojās. Sieviešu grabuļi!

-    Bet no kurienes?

-    No bābiešiem.

-    No kādiem bābiešiem?

-    Kā es varu zināt, priekšnieka kungs? Ko jūs mani te par muļķi gribat pataisīt?

Pristavs piecēlās, piegāja viņam cieši klāt un dvašoja tieši sejā.

-    Tas esi tu, kas te grib izlikties par muļķi, salašņa! Kas tā par daiļavu bija, ar ko tu sestdien biji kopā ballē?

Volodja izbijies samirkšķināja acis: Kādā vēl ballē?

-    Gubernatora ballē.

Volodja māksloti ierēcās: Es gubernatora ballē? Nu gan sasmīdināji, priekšnieka kungs! Kurš tad mani ar tādu purnu laidīs pie gubernatora? Rau, kas man par purnu! Var teikt, kā ruksim!

Pristavs palaida gar ausīm Kočubčika joku un turpināja savu līniju.

-     Jūs tur bijāt trīs tu, dāmiņa un vēl viens vīrietis. Kurš no jums aplasīja dāmām brjuļikus[30]7 . Kurš?

-    Es ne.

-    Kas tad?

-    Nevaru zināt. Zvēru.

Triņko uzvaroši paskatījās uz zagli, apsēdās atpakaļ krēslā un pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

-    Kur pašlaik ir Soņka?

-    Kas? Volodjka nobālēja un norija siekalas.

-    Soņka Zelta Rociņa.

-    Kas tā tāda? Nezinu.

-    Visa Odesa zina, vienīgi tu nezini. Tu taču biji pie viņas apartamentos. Biji vai nebiji?

-    Nu, biju, Kočubčiks pavilcinājies atbildēja.

-    Kur viņa ir tagad?

-    Kā es varu zināt? viņš atkal norija siekalas.

Triņko no galda lielās atvilktnes paņēma glāzi, ielēja ūdeni no tējkannas un pasniedza Kočubčikam: Iedzer.

-    Kāpēc?

-    Lai rīklei tiek slapjums, citādi tev visu laiku sauss gaiss jārij.

Volodja kāri izdzēra un palūdza vēl. Pristavs pielēja glāzi, un

zaglis arī to iztukšoja.

-    Un kur pašlaik ir tava mamzele?

Kočubčiks klusēja.

-    Zini ko, Volodja, Triņko teica pielaidīgā tonī. Tavā priekšā ir divi ceļi. Viens ved katorgā, ja tu spirināsies pretī. Otrs brīvībā, ja palīdzēsi mums.

-    Kā tas būtu… palīdzēt?

-     Pavisam vienkārši. Tūlīt tu pateiksi, uz kurieni Soņka aizbēgusi. Bet, kad sāksies tiesa, izstāstīsi visu, kā jums tur bija.

-    Kas mums bija? Kočubčiks jau bija nobijies.

Pristavs iesmējās.

-    Mīlas lietas un tamlīdzīgi mūs neinteresē. Pastāstīsi, kā kopā zagāt.

-    Kopā mēs maz esam zaguši.

-     Pastāstīsi, kur likāt nozagto. Un vispār visu, ko tu zini par Soņku.

-    Neko nezinu.

-     Nesteidzies atteikties, Volodja. Soņka Zelta Rociņa ir liela mēroga mamma. Starptautiski liela! Par viņu interesējas ne tikai Odesā. Tāpēc padomā labi.

Kočubčiks, uzmetis policistam pētošu skatienu, klusēja, tad teica:

-    Nu, pieņemsim, ka pastāstīšu… Kāds atalgojums tiks man?

-    Vai ar brīvību tev par maz?

Volodja īsi iesmējās: Brīvībā ir ari jāēd. Bet, lai ēdamo nopirktu, vajadzīgs čungurs.

Pristavs pasmīkņāja ne īsti nosodoši, ne īsti izbrīnījies, bet piekrita, lai gan ne uzreiz: Es ziņošu priekšniecībai. Un aizbildīšu par tevi. Bet tu papriekš dod mājienu, kurā havirā tava madama slēpjas.

* * *

Pie Maņkas mājeles vārtiem lielā steigā piebrauca pajūgs. Izlēca maza auguma vīriņš un spēcīgi sita pie vārtiņiem. Neviens nenāca, un viņš sita stiprāk. Būdā uzdegās vāja gaismiņa, un atskanēja Maņkas balss:

-    Kaut tu nosprāgtu, maita, ka šitādā laikā modini! Kas tur ir?

-   Maņka, te Garbuzs! Aši velcies šurp! viņš uzsauca. Svariga runa!

Vecā sieva nāca pāri pagalmam un atvēra vārtus.

-    Ko gribi, atasņik[31]?

Garbuzs noliecās pie Maņkas, kaut ko pačukstēja. Viņa neticīgi skatījās.

-    Vai patiešām viņš tāds nodevējs?

-     Vēl vairāk, Maņka, nemaz nevar nodot. Modini Soņku, policija jau dragā šurp.

Maņka aizcirta vārtiņus un vecišķi steidzās uz māju.

Ar lampu rokā viņa iegāja guļamistabā un ņēmās purināt aizmigušo Soņku.

-    Ei, jaunkundzīt, mosties… Soņa, pietiek sust. Šuhers[32]\

Garnadze piecēlās sēdus un samiegojusies nesaprašanā skatījās

uz veču.

-    Kas noticis?

-    Jābēg, Soņa. Kuru katru brīdi te iegāzīsies policija. Ģērbies!

-    Vai kāds palaidis muti?

-    Kā ta' citādi!

-    Kas?

-    Atradās riebeklis. Ģērbies un pa slepeno eju uz jūru.

Soņka sāka ģērbties, ķerdama visu, kas gadījās pa rokai. Beidzot pakampa somiņu, kas gulēja uz naktsgaldiņa, un izmetās no guļamistabas. Veča steidzās pakaļ.

Sievietes iznāca taisnā ceļā pie jūras, tā skaloja vilnīšus tikai pārdesmit metru tālāk. Bija vēss un vējains.

-    Skrien gar krastu, Maņka, salīgi tīstīdamās vecā lakatā, deva padomu, piestātnē ņem ratus un pa taisno uz Deribasovku, uz Resnās Gaļas pritonu[33]. Tur ielasmeitu pilns, iejuksi pa vidu.

Soņka apstājās.

-    Maņka, kurš paziņoja policijai?

-    Vai tev to vajag, Soņa?

-    Kurš?

-    Nepūlies, neuzminēsi.

-    Kočubčiks?

-    Vilks viņu zina. Varbūt arī Kočubčiks.

Soņka apkampa veco izkaltušo augumu, noskūpstīja uz matiem.

-    Paldies. Es tevi neaizmirsīšu.

-     Nu, kā tās lietas iegrozīsies, viņa atgaiņājās un pastūma meiču. Skrien, es jau dzirdu, ka mušu ķērāji ir pie būdas!

Soņka aizskrēja gar krastu un drīz vien pazuda tumsā. Ostas Maņkas vārtos lauzās policija.

DEVĪTĀ DALA

Pajūgs apstājās līkā ieliņā netālu no spilgti apgaismotās un naktij skaļās Deribasova ielas. Soņka iegrūda kučierim pāris asignāciju un steidzās uz uzdzīves vietu, par kuru bija runājusi Maņka.

Resnās Gaļas pritons bija neliels divstāvu namiņš, uz kura durvīm bija lukturīšu apgaismots uzraksts: "VĪRIETI, ATGRIEZIES! TU KAUT KO ESI PAZAUDĒJIS PIE MUMS!"

Pie namiņa durvīm mīņājās vairāki vīrieši. Viņi deva ceļu steidzīgajai dāmiņai, un viens no viņiem piebilda: Ar šo skaistuli es tiešām ietu līdz pasaules galam.

-    Pasaules gals būs, kad tu no rīta atgriezīsies pie sievas! viņa draugs smējās.

Pie zāles durvīm Soņkai aizlika priekšā roku pamatīgi noaudzis vīrišķis un jautāja: Vai neesat kļūdījusies, dāmiņ? Te laimēt var tikai vīrieši.

Aiz samta aizkariem skanēja mūzika, sieviešu spiedzieni un vīriešu smiekli.

-    Es pie Resnās Gaļas, Soņa atbīdīja viņa roku.

-    Kā pavēlēsiet jūs pieteikt?

-   No Ostas Maņkas.

Vīrišķis iegāja pa sānu durvīm, un drīz vien pa tām iznāca neiedomājamu apmēru sieviete Resnā Gala.

-    Ko tev vajag?

-    Ir runāšana.

-    Maņka nav vēl atsitusi pedāļus?

-    Veselāka par tevi.

-    Nāc iekšā.

* [34] *

Gaļas kabinets bija iztapsēts ar sarkanu audumu, pie sienām dega īpaši pompozi kandelabri, radot intīmu apgaismojumu. Banderša* smagi iegāzās izsēdētā samta krēslā, rotaļīgi paskatījusies uz neaicināto "klienti".

-    Ko vēlas šī pārgatavojusies dāmite?

-    Pārgatavojusies dāmite vēlas jumtu virs galvas, aizsegu.

Gala iesmējās.

-    Un tāpēc vecā sieksta tevi atsūtījusi? Kādu aizsegu? Pret ko?

-    Pret policiju.

Banderša uzreiz kļuva nopietna: Vai tu, tante, maz apjēdz, kur esi atnākusi? Te ir zaņķis, bardaks. Kāds aizsegs? Pašiem no policijas bail!

Soņka pārliecās pār galdu viņai pretī un aiz niknuma svelpjošā balsi teica:

-    Tu vispirms painteresējies, govs tāda, kas tavā priekšā sēž, un tikai tad izdomā atrunas!

Gala norija "govi" un jautāja: Nu, un kas tā par lellīti sēž manā priekšā?

-    Soņka.

Saimniece mākslotās izbailēs atrāvās krēslā atpakaļ.

-    Kungs un tētīt! Es uzreiz nosvīdu cauri slapja! Vai tiešām pati Soņka?

-    Pati Soņka.

-    Tad ta pārsteigums! Gala atklāti ņirgājās un ari pārliecās pār galdu Soņkai pretī. Zini, krisa[35], mums ar tādām Soņkām puse Odesas pilna! Kur spļāviens trāpa, tur Soņka!

Garnadze klusēja, nevēlēdamās izšaut galveno trumpi, tomēr pateica:

-    Es esmu Soņka Zelta Rociņa.

Gaļai uzreiz nepieleca, bet tad viņa izbrīnā sastinga un nezin kāpēc čukstus izspieda: Tā pati? Muldi… Kā pierādīsi?

Meiča novilka no pirksta dārgu gredzenu un nolika saimniecei priekšā. Tā paņēma, ilgi un vērīgi pētīja, tad ielika atvilktnē.

-   Tagad ticu. Tu saki, ka policija uz pēdām?

-   Tāpēc jau atskrēju pie tevis.

-    Un ko tu sagaidi?

-     Jumtu virs galvas, uz vienu nakti. Bet, kad pamodīšos, lai istabā būtu pāris dārgu kleitu.

-   Un taisni dārgu?

-    Vislabāko! Lai neviens manī nesaskatītu zagli.

-    Nu tu, Soņka, gan šauj pār strīpu, Gala pasmīnēja un izņēma no atvilktnes gredzenu. Vai par vienu šādu lietiņu nopirksi pāris dārgu kleitu, turklāt vislabāko?

Zagle novilka no pirksta vēl vienu lielu gredzenu.

-    Pietiks?

Gala paraustīja plecus: Centīsimies iekļauties tādā naudas summā. Vai zālē neiesi?

-    Vai klients ir?

-    Skatoties, kāds. Tu taču, princese, gultā neliksies?

-    Man labāk patiktu no sirds parunāties.

-    Viens tāds ir, Gala pasmaidīja. Jau kuro mēnesi nāk šurp un nevienu skuķi nav ņēmis priekšā. Uz runāšanu vien velk.

-    Varbūt students?

-    Nē, studentam par vecu. Un briesmīgi bagāts. Bijis liels vīrs kuģniecībā, kamēr sieva šo pametusi un aizbēgusi ar čigānu. Tagad, nabagam, gribas izrunāties.

-    Vajadzīga pase.

-   Tā būs liela nauda.

-    Samaksāšu.

-    Uz kāda vārda?

Soņka sāka domāt: Sofja Sandonato… Monako.

* * *

Zāle, tāpat kā Gaļas kabinets, bija sarkanā krāsā, plafoni stūros dega dūmakaini un blāvi, piesmēķēts bija jo smagi līdz griestiem. Spēlēja griezīga mūzika, visi galdiņi bija aizņemti. Pie katra galdiņa vīrieši, skuķes, vīns, šampanietis, vodka.

Soņka iegāja zālē, nesteidzīgi apkārt skatīdamās. Pašā tālākajā kaktā viņa pamanīja mazu galdiņu un devās turp.

Tūlīt kā lidot pielidoja sulainis un ņēmās klanīties, pievelkot kāju.

-    Ko vēlēsieties, madam?

-    Kausu šampanieša.

Puisis izgaisa, zagle gausi pārlaida skatienu publikai, un acīs uzreiz iekrita kalsnējs kungs ar pensneju, kurš sēdēja viens pats izbijušais rēderis. Viņš bija diezgan pamatīgā dūšā, tomēr patīkamo sievieti pie atsevišķā galdiņa bija pamanījis un ieinteresēts pagrieza smago galvu.

Sulainis airējās cauri apskurbušajai burzmai, pacēlis virs galvas paplāti ar pilnu glāzi, ko eleganti nolika kundzei priekšā, un katram gadījumam stādījās priekšā: Vasilijs. Ja ko vajag, pasauciet, madam!

Soņka pielika kausu pie lūpām. Rēderis joprojām vēroja viņu.

No blakus galda uzslējās resns nosvīdis vīrietis un devās pie vientuļās dāmas.

-    Pardon, madam… Vai es varu…

-    Nevarat, Soņka nocirta kā ar cirvi. Ja vajadzēs, pati pieiešu.

-     Mis… Gaidīšu ar nepacietību, viņš solīja un atgriezās pie sava galda.

Rēderis pagaidīja brīdi, piecēlās uz nedrošām kājām un nāca šurp.

-   Lūdzu atvainot, kundze… Viņš pasniedzās pēc Soņkas rokas un noskūpstīja to. Heinrihs Pugačs. Riskēju saņemt atteikumu, tomēr atļaujiet uz dažām minūtēm lūgt jūsu uzmanību.

Soņka žēlīgi pamāja, kungs apsēdās uz krēsla maliņas un vērīgi lūkojās uz meiču.

-    Man jūsu seja šķiet bezgala pazīstama.

Viņa paraustīja plecus un ar vieglu akcentu teica: Varbūt…

Pametusi skatienu uz viņa pirkstiem, zagle ievēroja lielus un, spriežot pēc briljantiem, ļoti dārgus gredzenus. Rēderis nenolaida lūdzošu skatienu.

-     Pasakiet priekšā, citādi es zaudēšu sirdsmieru uz ilgu, ļoti ilgu laiku.

-   Jums nebūs viegli atcerēties, viņa šķelmīgi uzsmaidīja. Jums bijusi pārāk vētraina dzīve.

-    Jā, tas tiesa… Un tomēr?

Soņka brīdi klusēja, tad kautri nolaida acis: Neapoli atceraties, Heinrih?

-    Neapoli? Protams, ka atceros. Bet kas tur bija?

-    Tātad neatceraties. Es labāk klusēšu.

-    Stāstiet. Es jūs lūgtin lūdzu, stāstiet! rēderis pamāja sulainim: Vasilij, pudeli labākā šampanieša dāmai!

-    Klausos, Pugača kungs!

Heinrihs atkal paskatījās uz Soņku: Kas notika Neapolē?

-    Neapolē mums bija mīlestība, viņa klusi atbildēja.

-    Mums?

Meičas seja apmācās, viņa asi izšāva: Lieciet man mieru!

-    Nē, nē! Piedodiet! Es pēdējos gados daudz dzeru, man galvā viss sajucis… Kā jūs sauc, jaunkundz?

-     Lūcija. Lūcija Pirotelli. Jūs bijāt atbraucis uz mūsu pilsētu līguma darīšanās.

Rēderis skatījās viņai sejā, valgo skatienu nenovērsdams, tad pavisam klusi noteica: Ak, Dievs… Ak, mans Dievs… Tā esat jūs, Lūcija? Saņēmis viņas roku, viņš to skūpstīja kaislīgi, vienā laidā. Kā es varēju aizmirst? Kā es varēju?

Soņka atvilka rokas, pielika lakatiņu pie acīm, kurās bija sanesušās asaras.

-    Es zinu, ka jums ir problēma, jūs atstājusi sieva. Tāpēc es uzskatīju par iespējamu atbraukt šurp uz dažām dienām, ieraudzīt jūs un tad aizmirst.

-    Kāpēc… aizmirst?

-     Ļoti vienkārši, Heinrih. Jūs aizmirsāt meiteni, viņa aizmirsa jūs.

-     Nē! Nevajag! Nedariet tā! viņš atkal ņēmās skūpstīt viņai rokas.

-    Jums aug dēls, Pugača kungs, Soņka mierīgi paziņoja, raudzīdamās viņam tieši acīs.

-    Ko?

-    Es laidu pasaulē dēlu.

-    Man ir… dēls?

-    Jā. viņam jau pieci gadi.

Satriektais un noreibušais rēderis kādu brīdi mēģināja sagremot to, kas nu bija nogāzies pār viņa galvu, tad paņēma šampanieša pudeli un pielēja sev pilnu kausu.

-    Es gribu iedzert. Par jums, Lūcija. Un par manu dēlu.

Kad viņš izdzēra glāzi, Soņka pasauca sulaini un lika atnest rēķinu: Sarēķiniet.

-    Jūs gribat aiziet? Heinrihs saķēra viņas roku. Nedariet to, Lūcija!

-     Nē, viņa skumji pasmaidīja. Es redzēju jūs, sava bērna tēvu. Esmu apmierināta. Atvērusi somiņu, viņa klusi izbrīnīta iesaucās: Vai dieniņ! Esmu aizmirsusi viesnīcā naudu.

-    Tas ir liktenis! rēderis iesaucās. Jūs neaiziesiet. Sulainim viņš uzsauca: Prom! Uz mana rēķina!

-    Klausos, Pugača kungs.

Soņka atsēdās atpakaļ un skumji, sevī nogrimusi, skatījās kaut kur sānis. Pie viņu galdiņa atkal pienāca tas pats resnais kungs, kurš jau bija mēģinājis ar Soņku flirtēt.

-    Madam, viņš diezgan agresīvi nomauroja, tas nav pareizi. Vienu jūs dzenat prom, ar otru te lakstojaties.

Pugačs pacēla acis: Ko jūs gribat?

-    Madamu gribu!

-    Ar pudeli pa pauri negribat? rēderis apņēmīgi cēlās augšā un paķēra no galda pudeli.

-     Tu, plikstilbi, pauri te ir divi! resnais sagrāba rēderi aiz krekla un pierāva sev klāt. Es tevi pret sienu izšķaidīšu!

Sākās cīkstiņš, pie kaušļiem metās zaļoksnējie sargi un sulaiņi. Viņi ar grūtībām izšķīra abus un aizveda resni līdz durvīm, bet tas stīvējās pretī.

Heinrihs, smagi elsdams, atkrita krēslā, sakārtoja apģērbu un atkal ielēja sev.

-    Draņķis. Nelietis.

-    Jūs daudz dzerat, dārgais, Soņka zobgalīgi piebilda.

Pugačs klusēja, mēģinādams nomierināties, tad aši pacēla glāzi

un izdzēra.

-    Jā, es dzeru daudz, viņš piekrita. Tāpēc, ka eju bojā. Un es gribu iet bojā!

-    Vai sievas dēļ, kura jūs pameta?

-    Ne tikai. Visa dēļ. Pat jūsu dēļ. Es mīlēju jūs, Lūcija, un aizmirsu. Vai pēc kaut kā tāda ir iespējams dzīvot?

-    Bet kā tad mūsu dēls? Domāju, viņam vajadzīgs tēvs. Nevis miris, bet dzīvs un mīlošs.

-    Lūcija, es jūs mīlu. Ko es varu darīt jūsu labā? Jūsu un mana dēla labā… Kā viņu sauc?

-    Karlo.

-    Mana dēla Karlo labā.

-    Braukt man līdzi.

-     Kad? Sakiet, kad, un es braukšu. Rīt pat! Es neieredzu visu šo! Šīs salašņas, šos purnus… Nopirksim pirmās klases kajīti un pa jūru aizbrauksim uz jūsu dzimto pilsētu. Mums būs kāzu ceļojums, Sūzen!

-    Lūcija.

-    Jā, Lūcija. Piedodiet! Rit es pasūtu biļetes. Kurā viesnīcā esat apmetusies?

-   Tam nav nozīmes. Esmu kopā ar jums, un tas ir galvenais.

-    Bet kā jums izdevās mani atrast?

-    Mīlestība spēj visu, Soņka rūgti pasmaidīja.

-    Jā, tas taisnība, tā ir. Heinrihs atkal piepildīja glāzes. Par mīlestību, kas spēj darīt brīnumus.

Viņš iztukšoja kausu un tad kādu bridi mēģināja attapties.

-    Zini, kāpēc esmu tevi aizmirsis? viņš ierunājās atkal, ar pūlēm kustinādams mēli. Viss ir vienkārši. Es bezgalīgi mīlēju savu sievu. Nē, tas nebija bezgalīgi… Neprātigi! Ikreiz, atgriezdamies no jūras mājās, es gaidīju tikšanos vienīgi ar viņu. Bet izrādījās, ka viņa tikšanos nebija gaidījusi. Viņai bija cits. Melnmatains, jauns, nekaunīgs, mežonīgs. Mežonīgs čigāns! Un ar tādu viņa aizbēga. Nevienu citu pēc viņas es vairs neesmu mīlējis. Arī jūs ne, viņš paskatījās uz Soņku smagām dzērāja acīm. Bet tagad atguvu laimi. Esmu jūs iemīlējis… piedodiet, esmu aizmirsis vārdu.

-    Lūcija.

-   Jā, Lūcija. Tagad mēs būsim kopā, Lūcij. Vienmēr. Pārtraukšu dzert, atkal ķeršos pie uzņēmuma, mums dzims bērni…

-    Mums jau ir dēls Karlo.

-    Dēls? Mums ir dēls? Piedodiet, aizmirsu. Karlo arī būs kopā ar mums. Šodien dzeru pēdējo reizi, jaunkundz!

Heinrihs iedzēra atkal, un tagad viņš jau bija pilns kā zeķe.

Soņka piecēlās: Pavadiet mani.

-    Nē, Pugačs pagrozīja galvu. Vai nu jūs paliekat, vai aizejat uz visiem laikiem!

Viņa saņēma vīrieti aiz rokas un lūdza: Pavadi taču mani, Heinrih! Dāmai dažreiz jāpieceļas no iesēdētās vietas.

Rēderis smagi slējās augšā, kopā viņi mēģināja iziet cauri burzmai gar galdiņiem un daudzum daudzajiem klientiem uz ieejas pusi numuros.

Tumšās koka kāpnes uz otro stāvu, no kurienes atskanēja nerātni izsaucieni un smiekli, bija šauras un gandrīz neapgaismotas. Soņka gāja pirmā, stingri turēdama Heinriha roku, viņš klupa, grīļojās, stīvējās pretī.

Beidzot viņš apsēdās uz pakāpiena un neskaidri murmināja:

-    Nevaru… Tālāk neiešu.

Zagle apsēdās blakus.

-    Kas ir, mīļais? Vai slikti? viņa noglaudīja tam galvu, plecus.

-    Pavisam slikti?

Viņš kaut ko noņurdēja, gribēja noķert dāmas pirkstus, lai tos atkal skūpstītu.

-    Nevajag. Nav vērts, mīļais. Labāk es noskūpstīšu tevi, tavas rokas, tavus pirkstus.

Soņka sāka glāstīt rēdera rokas, spieda tās sev pie vaigiem, pie lūpām.

-    Ak, tu manu nabadziņ, mans nelaimīgais… Neviens tevi nemīl. Neviens nepažēlo.

Heinrihs atmaidzis īdēja, pilnībā nodevies sievietes varai, bet viņa veikli vilka nost gredzenus gan ar dārgakmeņiem, gan bez tiem, un eleganti ieslidināja savās kabatās.

Rēderis bija aizmidzis, galvu uz krūtīm nokāris. Soņka nokāpa lejā, pa pusviru durvīm paaicināja ārāsviedēju: Savāc Heinrihu. Atkal sadzēries pār mēru.

* * *

Laiks bija skaidrs, saulains, kā radīts pastaigām. Soņka nesteigdamās soļoja pa dzīvo ielu, priecājās par koši ģērbtajiem odesiešiem, apstājās pie juvelierveikalu skatlogiem, uzmanīgi pētīja izstādītās dārglietas.

Pati viņa bija ģērbusies izsmalcinātā mežģīņu kleitā, virs galvas turēja smalku saulessargu, rokā tikpat smalku rokassomiņu. Pa ceļam viņa pamanīja nelielu restorāniņu "Falkoni" un devās turp.

Stalts šveicars laipni atvēra viņas priekšā durvis, pasmaidīdams: Laipni lūdzu, skaistulīti

Restorāniņš bija ļoti mājīgs, pat intīms. Pie klavierēm sēdēja padzīvojis muzikants un spēlēja kaut ko lēnu un atslābinošu. Galdiņi bija izvietoti tā, ka ikviens apmeklētājs jutās nošķirts no pārējās publikas.

Viesmīlis pieveda apmeklētāju pie galdiņa, kas atradās pie loga, nolika priekšā biezu ēdienkarti un paklanījies aizgāja. Garnadze laiski pašķirstīja ēdienkarti, atvēra somiņu, izņēma spogulīti, aplūkoja savu seju un apmierināta ņēmās pētīt zāli ar tā paša spogulīša palīdzību. Apmeklētāji sēdēja galvenokārt pa pāriem, visi bija nogrimuši sarunās, un tikai pie viena galdiņa, arī pie loga, sēdēja vientuļš apaļīgs kundziņš ar apaļiem vaidziņiem, nemaz nevēlēdamies slēpt savu vientulību un garlaicību. Viņš lasīja avīzi, tad pa logu vēroja Deribasova ielas dzīvi, pameta skatienu zālē un… nu jau pilnībā nodevās negaidot ienākušās elegantās dāmiņas apskatei.

Viesmīlis piegāja pie Soņkas un pavaicāja: Vai kundze jau vēlētos pasūtīt?

-     Jā, viņa pasmaidīja, slēpdama spogulīti somiņā. Kausu vīna un augļus.

-    Vai svešzemju vīnu un augļus, kundze?

-    Protams.

Puisis nozuda, meiča ar skumju un sapņainu smaidu sāka lūkoties uz garāmgājējiem ārā. Pie galda no jauna pienāca viesmīlis ar nelielu paplāti, uz kuras gulēja vizītkarte.

-    Piedodiet, kundze, jums atsūtīta vizītkarte.

Viņa paskatījās un izlasīja: "ALEKSANDRS DOGMAROVS. BAŅĶIERIS." Atskatījās uz sārtvaidzi kungu pie loga, un viņš tūlīt atbildēja ar smaidu un vieglu paklanīšanos.

Otrs viesmīlis atnesa vīnu un augļus, bet nolika uz galda arī pudeli dārga franču konjaka.

-    No Dogmarova kunga.

Soņka puspagriezienā vēlreiz paskatījās uz baņķieri un tikko manāmi pasmaidīja.

-    Kas viņš ir?

Viesmīlis iepleta apaļas acis.

-      Kundze, ja jūs nezināt, kas ir Dogmarova kungs, tad jūs neko nezināt par Odesu. Miljonārs, bankas un antikvāru veikalu īpašnieks. Šodien aizbrauc uz Maskavu.

-    O-o…

Zagle vēlreiz paskatījās uz baņķiera pusi, un ar to pietika. Dogmarovs piecēlās un nāca pie dāmas.

-    Vai atļausiet piesēst pie jūsu galda uz mazu brīdi? viņš jautāja nepārprotamā odesiešu izrunā.

Soņka iesmējās: Uz mazu brīdi? Piesēdiet.

-     Granmerst. Baņķieris apsēdās un ar smaidu raudzījās uz viņu. Vai jums jau pateica, kas es esmu?

-    Vispārējos vilcienos, jā, Soņka vēlreiz iesmējās.

-    Jā, jaunais kungs cienīgi pamāja, esmu baņķieris. Mani pazīst visa Odesa.

-    Kāpēc?

-     Kāpēc? Tāpēc, ka esmu Aleksandrs Dogmarovs. Man te ir pati lielākā banka Odesā.

Soņka pastiepa roku, ko rotāja daudzi gredzeni, un arī nosauca savu vārdu:

-    Solja Sandonato.

-    Jūs neesat šejieniete?

-    Nē, neesmu no šejienes. Esmu no ārzemēm.

-    Madame\ Dogmarovs iesaucās. Es to uzreiz sapratu! Jums ir tādas manieres, ka tas uzreiz krīt acīs.

Soņka uzjautrinājās: Vai neiekrita par dziļu?

-    Nu… Teikt, ka nāvējoši, būtu par traku. Bet es gandrīz esmu gar zemi, madamel

Aleksandrs pasauca viesmīli un izrīkoja: Atver vīnu, Joske!

Joske izpildīja prasīto, salēja glāzēs un aizgāja.

-    Jūs visus šeit pazīstat, zagle atklāti glaimoja Dogmarovam.

-    Madamel baņķieris noplātīja rokas. Pirmkārt: mans vectēvs un tēvs visu mūžu šeit bijuši baņķieri. Arī brāļi ir baņķieri. Viņi man trīs. Un es arī esmu baņķieris. Bet baņķierus pilsētā pazīst. Kāpēc?

-    Kāpēc?

-   Tāpēc kur banka, tur nauda. Sapratāt?

-   Sapratu.

-    Otrkārt šis ir mans iecienītais restorāns. Te garšīgi gatavo. Soņka paņēma glāzi: Gribu iedzert pārjums.

-    Kāpēc?

-    Jūs esat jauks, jautrs, labsirdīgs.

-    Kā jūs to nojautāt?

-    Redzu. Man ir trāpīga acs.

-    Bet jūs no kurienes esat atbraukusi? Dogmarovs jautāja.

-    No Monako.

-    Kur tas ir? Francijā? Soņka pasmaidīja: Gandrīz.

-    Jūs varat atkārtot, kāds jūsu godavārds?

-    Solja Sandonato.

-   Tagad atcerēšos. Un uz cik ilgu laiku Odesā?

-    Rīt aizbraucu.

Baņķieris pat palēcās: Uz kurieni?

-    Uz Maskavu.

-    Es taču arī uz Maskavu! Vakarā?

-    Jā, vakarā.

-    Vai varu būt jūsu pavadonis?

-   Priecāšos.

Dogmarovs aiz laimes bija kā apdullis. Viņš piecēlās un bargi pavēlēja viesmīlim: Kundzes rēķinu pieraksti man. Un ne lieku kapeiku! Es pārbaudīšu. Viņš pieliecās meičai un paskaidroja:

-    Zog, lupatlaši, ne kauna, ne goda. Un noskūpstīja viņai roku.

-    Līdz vilciena atiešanai šis tas bankā vēl jāpadara, tāpēc steidzos. Mans vagons piektais. Un jūsējais?

-    Ari piektais.

-    Ja kāds stāstītu, neticētu, baņķieris izbolīja acis. Līdz vakaram, madame Sofja Sandonato.

Aizgājis gandrīz līdz durvīm, viņš atgriezās.

-    Es tikai ārēji esmu tāds vienkāršs un labsirdīgs, bet patiesībā visu atceros, visu zinu, visu saprotu.

Soņka logā redzēja, kā baņķieris iesēžas savā karietē. Viņa iemalkoja vīnu, slinki apskatīja zāli, atkal paraudzījās pa logu un pēkšņi pamanīja kapteini. Viņš stāvēja ārā un skatījās uz viņu. Kapteinis bija neskuvies, nošņurcis un diezgan lielos grādos. Zagle ar tikko pamanāmu pirksta kustību parādīja, lai viņš pazūd. Gorelovs pastāvēja kādu brīdi, acu no viņas nenovērsdams, tad aizgāja.

* * *

Soņka gāja pa Deribasova ielu tikpat nesteidzīgi kā iepriekš, tomēr vēroja, kā pretimnācēji uz viņu skatās, kā reaģē. Atskatījās un atkal ieraudzīja štāba kapteini. Viņš sekoja pieklājīgā attālumā. Garnadze nogriezās šķērsielā un pa bruģi steidzās lejup, uz jūru. Pēc vēl viena pagrieziena šaurā ieliņā Soņka aiz stūra apstājās. Kapteinis apstājās metra attālumā un gaidās sastinga.

-    Ko vajag? meiča jautāja.

-    Sveika, meitiņ.

-    Ko tev vajag? Naudu?

-    Nē, tevi satikt.

-    Satiki? Tad lasies!

-    Gribētu, lai tu piedod.

Soņka klusēja.

-    Labi. Ir piedots. Viss?

-    Nē, kapteinis papurināja galvu. Tev ir dusmīgs prāts uz mani. Par ko?

-    Pats labāk zini.

-   Zinu, kapteiņa acis sariesās asaras. Zinu. Bet manas vainas tur nav, meitiņ. Volodja vainīgs. Viņš man salēja rīklē vodku. Es taču nedzēru, Soņa.

Soņka spēra soli uz viņa pusi.

-     Ko tu klimsti man pakaļ? Tu taču zini, ka mani tvarsta policija! Ka man pakaļ velkas aste!

-    Zinu. Jābēg no šejienes. Esmu ar mieru pazust kopā ar tevi, meit. Un pēkšņi kapteinis dvašoja viņai tieši sejā. Patiešām, bēdz! Volodja tevi nodeva policijai. Visi par to runā, visa Odesa! Bēdz, Soņa!

-     Klausies, tu, pļēgur, pazūdi no šejienes! Tūlīt pat! Nekavējoties! Un lai es tevi vairs neredzētu. Tu saprati mani? Ej!

Viņa pagrūda kapteini, tas nenoturējās kājās un pakrita.

-    Lasies!

-    Meitiņ…

-    Neveicies man pakaļ! Neuzdrošinies!

Zagle devās prom. Gorelovs piecēlās, ilgi skatījās viņai pakaļ un tad iekliedzās skaļi, pa visu ielu: Kā lai pēc tā visa dzīvoju? Kāpēc, Soņa? Vismaz atbildi!

Viņa neatbildēja un pazuda nākamajā šķērsielā. Kapteinis ku-

muroja atpakaļ, no kurienes nācis.

* * *

Vilciens zvārodamies ripoja uz cara pirmo galvaspilsētu Maskavu. Soņka un Dogmarovs sēdēja baņķiera kupejā, uz galdiņa stāvēja neatvērta vīna pudele, glāzes un liela šokolādes konfekšu kārba. Viņiem bija jautri un bezrūpīgi.

-    Jums garšo šokolāde, Sofja? baņķieris koķeti jautāja.

-    Jā, tā ir mana vājība kopš bērnības. Un jums, Aleksandr?

-     No jūsu rokām varētu apēst kaut visu kārbu, Aleksandrs pavēra pilnīgās lūpas.

Abi smējās.

-     Atvainojiet, es aizmirsu pajautāt, meiča pēkšņi sadrūma. Esat precējies?

Baņķieris atmetās pret sēdekļa atzveltni: Vai es izskatos pēc idiota?

-    Kāpēc tad pēc idiota?

-   Tāpēc, ka man skrien pakaļ puse Odesas! Bet Odesā katra sieviete ir vai nu slampa, vai zagle.

-    Vai kauna jums nav?

-    Par ko man būtu jākaunas, ja tā tas ir? baņķieris bija gandrīz sašutis. Jūs nepazīstat mūsu sieviešus, es gan pazīstu. Viņš saņēma Soņkas roku un vārgi saspieda. Varbūt es meklēju tādu kā jūs.

-    Es esmu dārga meitene.

-    Un es dārgs puisēns!

Viņi smējās atkal.

-    Nē, patiešām, baņķieris atkal saņēma meičas roku. Maskavā es jūs iepazīstināšu ar savu vecāko brāli, un, ja jūs viņam patiksiet, es pat varu jūs bildināt.

-    Tā uzreiz?

-    Ko tur gaidīt? Man jau divdesmit pieci. Un jums?

Soņa jokodamās iecirta viņam pliķi: Dāmām tādus jautājumus neuzdod.

-    Bet es uzzināšu tik un tā! Dogmarovs bija jautrs. Jūsu uzvārds man zināms Sofja Sandonato. Pajautāšu policijā, tur viss ir kā uz delnas. Visu pārjums uzzināšu!

Soņka pagrozīja rokās vīna pudeli, pašķielēja uz kavalieri.

-    Vai jūs negribētu to atvērt?

-    Ar ko?

-    Pajautājiet vagona personālam.

-    Momentiņu!

Baņķieris, paķēris pudeli, aši izgāja no kupejas. Zagle, atvērusi savu ceļasomu, izņēma miniatūru šļircīti un kaut ko iešļircināja vairākās konfektēs. Ielika konfektes kārbā un, vērodama garām skrejošās ainavas, gaidīja atgriežamies ceļabiedru.

Dogmarovs atgriezās un uzcirta pudeli galdā: Madame, uzdzīvojam!

Viņš pielēja glāzes, viņi saskandināja un izdzēra. Soņka slaidiem pirkstiņiem akurāti paņēma vienu no "pildītajām" konfektēm un sniedza baņķierim: Nu, kurš būs tas, kas ēdīs šokolādi no manas rokas?

-Es!

-    Palūgšu pilnu vārdu un uzvārdu!

-    Aleksandrs Dogmarovs! Baņķieris!

Meiča iestūma viņa tuklajās lūpās konfekti, un viņš to lielā labpatikā apēda.

-    Tas bija uz jūsu veselību, Aleksandr, Soņka teica un paņēma vēl vienu šokolādi. Bet tagad uz manējo… Am!

-   Am! baņķieris atbildēja un apēda otru konfekti. Un tagad dzersim!

Ielēja atkal, saskandināja un izdzēra.

Pēkšņi Dogmarovs tā savādi paskatījās uz meiču aizmiglotām acīm un nomurmināja: Kas ar mani notiek? Gulēt… Gribas gulēt… Kas man notika, madame?

Viņa mīļi pasmaidīja un pamāja: Ja gribas gulēt guli. Noguris esi, maziņais. Guli.

Baņķieris nogāzās uz sāna. Soņka pacēla viņa kājas uz sola, aizslēdza kupeju no iekšpuses, atvēra nelielo plakano sakvojāžu un parakņājās tajā. Beidzot atrada meklēto avīzēs cieši ievīstītu sainīti. Norāva stūri, ieraudzīja naudaszīmes, paskatījās uz guļošo un izgāja no kupejas.

* * *

Kad vilciens apstājās, Soņka uzmanīgi nokāpa pa vagona kāpnītēm un gāja uz stacijas namiņu.

-      Tikai nenokavējiet, kundze! pavadonis nokliedza viņai pakaļ. Stāvam desmit minūtes!

-    Pateicos!

Tik vēlā stundā cilvēku uz perona nebija, vienīgi gorodovojs staigāja pa tukšo laukumu.

Zagle iegāja stacijā, pagaidīja, kamēr aiziet viņas vilciens, un pieklauvēja pie mazā lodziņa.

-    Kad būs vilciens uz Odesu?

Dežurējošais kalpotājs, aizsnaudies un nu pamodies, miegains atburkšķēja:

-    Pēc divām stundām, cienītā.

* * *

Jūra vilināja ar brīnišķīgu mieru un mēness atspulgiem. Kapteinis un pans Toboļskis sēdēja krastā netālu no ūdens un iedzēra. Uz akmeņainās zemes viņiem priekšā stāvēja degvīna pudele, uz avīzes maizes gabaliņi, desa, speķis, sagriezts sīpols. Abi bija krietnā dūšā.

-   Redzi nu, pan, Gorelovs ielēja pa pusglāzei katram, tev arī iepaticies iešņabot.

-    Tas ir slikti, pans nopūtās.

-     Slikti, kapteinis piekrita. No malas slikti. Bet tam, kurš dzer, labi.

-    Man patiešām ir labi, pans pamāja. Tu iedzer, un sirds tik gauži vairs nesāp. Viss atiet, it kā atkāpjas biezā miglā.

-     Tu to labi pateici kā biezā miglā, kapteinis piekrita un domīgs blenza jūras tumšajā bezgalībā. Visa dzīve kā miglā. Neviena gaismas stara.

Viņš vairs nesaskandināja, izmeta tāpat, vienā paņēmienā.

-    Pans kapteinis grib atgriezties Maskavā? Toboļskis jautāja.

-     Kapteinis negrib. Ko viņš tur darīs? Gorelovs paraustīja plecus. Kas mani tur gaida?

-    Un šeit? Vai šeit kāds gaida?

-   Neviens. Tā es domāju kāpēc dzīvot? Tik un tā viss kā miglā. Iedzer, aizmiedz. Pamosties, iedzer un atkal aizmiedz… Kam tas viss?

-    Nē, Toboļskis pašūpoja galvu, es negribu mirt. Es gribu dzīvot. Kamēr Soņa kaut kur atrodas, es negribu aiziet no šīs pasaules. Lai gan jūtu, ka drīz tik un tā nomiršu.

-    Nē-e, tu nemirsi. Kamēr mīli, nemirsi. Mīlestība tevi notur.

-    Vai tad tevi netur?

-     Nē, nu jau vairs netur. Man viss jau beidzies. Soņa šodien padzina mani. Un pat iesita. Tā iesita, ka es nokritu.

-    Vai par mani neko nejautāja?

Kapteiņa smaids bija plāns, tomēr patiess: Dumiķis tu esi, lai ari pans. Pavisam dumjš esi. Piekodis sīpolu, vecais skatījās uz jūru. Velk, pagāns. Neatturami velk.

-    Kas? Toboļskis nesaprata.

-    Ūdens… Jūra.

Pans apkampa viņu, paklapēja pa muguru.

-    Pan kapteini, tu man šodien nepatīc. Iesim prom.

-    Uz kurieni? Klīst pa ielām? Negribu, te ir labāk.

-     Man arī te patīk. Toboļskis ielēja draugam, viņi iedzēra. Es te esmu svešs. Pavisam svešs.

-    Un kur tu neesi svešs? Gorelovs paskatījās zobgalīgi.

-    Nekur. Tā nu iznācis.

-    Un par kādu čunguru tu te uzdzīvo?

-    Nesapratu, pans pagriezās pret Gorelovu.

-    Kur tu ņem naudu dzeršanai?

-    Bankā. Man ir daudz naudas, pan kapteini.

-    Sazadzies esi, vai?

-     Es neprotu zagt. Mans tēvs bija liela mēroga rūpnieks, ar oglēm sapelnīja naudu. Es esmu viņa vienīgais dēls. Kad viņš nomira, akcijas mantoju es. Par tām pērku vodku un visu pārējo.

-    Daudz vēl atlicis?

-    Naudas? Daudz. Pietiks gadiem simt.

-    Skatoties, kā dzer.

Kapteinis neatraudamies skatījās uz tumšo jūras klaidu un pēc ilgas klusēšanas pavisam negaidīti teica: Draņķīgi… Dievs tēvs, cik man ir draņķīgi. Negribu dzīvot! Gribu nosprāgt! Ak, Dievs! Cik draņķīgi!…

Viņš sarāvās čokurā, sāka valstīties pa zemi, bez mitas kliegdams:

-    Dievs, sūti man nāvi! Nobeidz mani! Debesis, kur jūs skatāties?

Pans Toboļskis metās viņam klāt, mēģinādams nomierināt, piecelt kājās.

-     Pan kapteini! Nomierinies, pan kapteini… Nevajag. Vēl nav gals, kapteini! Nomierinies!

Un viņš apkampa to, no visa spēka spieda sev pie krūtīm.

-     Lūdzu, nevajag… Nepamet mani vienu. Lūdzu, kapteini. Pans raudāja, asaras uz kapteiņa galvas liedams. Man taču arī ir slikti. Tu nevari iedomāties, cik slikti. Es bļauju, kad esmu viens. Es jūku prātā, kapteini.

Pamazām abi nomierinājās, pasēdēja vēl kādu laiciņu, viens otru vaļā nelaizdami, tad Gorelovs pasniedzās pēc pudeles un pielēja abas glāzes.

-    Smieklīgi, pan, kad divi vīrieši raud. Sākumā smieklīgi, bet tad kļūst baigi. Tā nedrīkst, vīriem nav jāraud. īpaši naktī, pan.

Abi iedzēra, klusēja. Beidzot kapteinis piecēlās un gāja uz ūdens pusi.

-    Pan kapteini, uz kurieni?

-    Atvēsināšos drusku. Galva deg.

-    Nevajag. Neej, kapteini.

-    Nebaidies, pan, Gorelovs iesmējās. Kā es tevi pametīšu? Nenoslīkšu.

-    Baidos.

-    Tāpēc, ka neesi karojis, kapteinis murmināja. Bet es, pan, visu Kaukāzu esmu izstaigājis. Trīs ievainojumi! Un vienmēr sapņoju nokļūt piejūras. Nu esmu nokļuvis. Sapnis piepildīts.

Viņš novilka bikses, kreklu un, palicis vienā apakšveļā, sāka lēnām brist jūrā. Toboļskis satraukts vēroja. Gorelovs brida aizvien dziļāk un dziļāk. Viņš bija tieši uz garā mēness celiņa un plašiem vēzieniem peldēja pa to. Pans piecēlās, bet satraukto skatienu no drauga nenolaida. Uz mēness celiņa bija redzama vienīgi kapteiņa galva, viņš peldēja aizvien tālāk un dziļāk.

-    Kapteini Toboļskis neizturēja. Atpakaļ! Griezies atpakaļ, kapteini

Gorelovs pagriezās, pacēla gaisā rokas un iesaucās:

-    Ardievu, pan! Man te ir labi! Ardievu, draugs!… Un pazuda zem ūdens.

Pār jūru aizskanēja izmisušā Toboļska kliedziens.

* * *

Agrā rītā policijas iecirknī dežurants drūmi rakstīja kaut kādus papīrus. Aleksandrs Dogmarovs sēdēja uz gara sola un nezināja, kur lai liek sasvīdušās rokas.

-    Tātad apēdāt konfekti un vairāk neko neatceraties? policists pacēla galvu.

-    Divas konfektes. Gulēju, kamēr pavadonis pamodināja.

-    Atkārtojiet vēlreiz dāmas vārdu.

-    Solja Sandonato.

-    Vecums.

-    Grūti pateikt, baņķieris raustīja plecus. Liekas, ne vairāk kā trīsdesmit.

-    Aprakstiet izskatu.

-    Skaista, nebija gara auguma… apetītelīga.

-    Matu krāsa?

-    Viļņaini.

-    Es prasīju krāsa.

-    Melni.

-    Pie kādas nacionalitātes piederīga no skata?

-    Pie mūsējās.

Policists pacēla skatienu: Tas ir kādas jūsējās?

-    Jūdu. Tipiska jūdiete.

-    Nozagtā summa?

-    Daudz.

-    Precīzāk. Cik naudas bija sakvojāžā? Baņķieris samulsis skatījās uz policistu.

-    Tas ir obligāti?

-    Obligāti. Ja gribat, lai nauda jums tiktu atdota.

-    Policista kungs! Aizbrauciet uz Odesu un uzdodiet jebkuram garāmgājējam interesantu jautājumu: cik daudz naudas var būt baņķierim Dogmarovam?

-    Es jautāju, cik naudas bija sakvojāžā! ierēdnis sāka zaudēt savaldīšanos. Tūkstotis, pieci, desmit?

Dogmarovs klusēja, tad lēni noteica: Četrdesmit trīs.

-    Cik? Četrdesmit trīs tūkstoši?

-    Kāpēc lai es melotu? Tā palaidne man aiznesa četrdesmit trīs tūkstošus.

Policists izvilka atvilktni un parādīja baņķierim sliktas kvalitātes fotogrāfiju.

-    Paskatieties, vai tā dāma neko jums neatgādina?

-    Tā ir viņa! Solja Sandonato!

* * *

Maskavas-Odesas vilciens lēnām piestājās pie perona, no vagoniem kāpa ārā atbraukusi publika.

Soņka pa kāpnītēm nokāpa uz perona, pagaidīja, kamēr nesējs iznes viņas ceļasomu, tad devās uz stacijas laukuma pusi. Viņai pa pēdām nāca vidēja auguma kungs vieglā audekla uzvalkā. Kad zagle pagriezās ap stūri, kungs aizgāja viņai soli priekšā un piespieda apstāties.

-    Lūdzu piedošanu, pilsone, policija. Jūsu dokumentus.

Soņka izbrīnīta parāva uz augšu uzacis, ar žestu lika nesējam

apstāties un izņēma no somiņas pasi. Okšķeris uzmanīgi izpētīja dokumentu un norādīja uz stacijas izeju: Lūdzu, sekojiet man, Sofja Sandonato kundze.

-    Kas noticis? Esmu ārzemniece.

-    To es jau sapratu. Policijas istabā es visu paskaidrošu. Policists pamāja nesējam: Šurp!

Nesējs ar ceļasomu paklausīgi sekoja viņam. Soņka, saglabādama sejā izbrīna pilnu izteiksmi, pirmā iesteidzās policijas istabā.

Nesējs palika pie durvīm, policists iegāja iekšā, ieņēma vietu pie galda un ar žestu parādīja aizturētajai, lai apsēžas.

-     Tātad jūs esat Solja Sandonato kundze? No kurienes esat ieradusies?

-    No Monako firstistes, Soņka atbildēja ar jūtamu akcentu.

-     Ļoti patīkami. Odesai patīk ārzemju viesi. Ar kādu mērķi Solja Sandonato kundze apmeklē mūsu pilsētu?

-    Vienkārši viesojos. Man šeit ir radinieki.

-    Nu, taisni lieliski! Odesā dzīvo radinieki no visas pasaules…

-    Viņš brīdi klusēja, vērīgi skatīdamies uz zagli, un zobgalīgi jautāja: Vai jūs esat pazīstama ar baņķieri Aleksandru Dogmarovu?

Soņka paraustīja plecus: Nē, neesmu dzirdējusi.

-    Bet Dogmarova kungs gan par jums ir dzirdējis pat ļoti.

-    Patiešām?

-    Tieši tā. Jūs ceļojāt kopā vienā vagonā.

-    Kad? Soņka brīnījās.

-    Pagājušo nakti. Jūs kopā braucāt uz Maskavu.

-    Bet es taču esmu Odesā! Es neko nesaprotu.

Špiks paslējās augšā un skaidri, saprotami teica: Paskaidroju: jūs kopā ar Dogmarova kungu devāties uz Maskavu un atradāties viņa kupejā līdz brīdim, kad viņš aizmiga.

-    Ak, jā! meiča sasita rokas. Bija tāds jauks jauns cilvēks. Ļoti smieklīgs un tiešs. Viņš ir pazīstams baņķieris? Cik jauki!

-    Jūs izvilkāt no viņa sakvojāža četrdesmit trīs tūkstošus rubļu, Solja Sandonato kundze, kas esat arī Soņka Zelta Rociņa.

Soņka nobālēja.

-    Kā jūs teicāt?

-     Soņka… Zelta…. Rociņa, slepenpolicijas aģents izrunāja skaidri un saprotami, paņēma zagles fotogrāfiju un parādīja viņai.

-    Pazīstat?

-    Tas nav tiesa, viņa papurināja galvu.

Policists triumfēja: Tā nu esat iekritusi, madam Soņka.

-   Tas ir apmelojums, tā nav taisnība. Meičas acīs sariesās asaras. Es neesmu Soņka. Tā ir vienkārša sagadīšanās.

-    Labi, policists saberzēja rokas, tūlīt es aizvedīšu jūs uz pilsētas valdi, un tur viss, kā mēdz teikt, nostāsies savā vietā.

Soņka brīdi sēdēja ar aizvērtām acīm, noslaucīja noripojušās asaras, nesteidzīgi atvēra somiņu un izņēma pabiezu asignāciju paciņu.

-    Te ir desmit tūkstoši.

Policista seja kļuva sarkana.

-    Neuzdrošinieties! Odesas policija nepārdodas!

Meiča izvilka vēl vienu paciņu: Divdesmit.

Špiks kā apburts skatījās uz naudu. Kāds pieklauvēja pie durvīm, un viņš žigli ierausa naudu galda atvilktnē.

-    Nedrīkst!… Kas tur ir?

Durvis pavērās, un istabā pabāza galvu glīta vietējā vieglas uzvedības sieviete.

-    Es jums neesmu vajadzīga?

-    Neesi vajadzīga! Vēlāk!

Špiks piegāja pie durvīm, aizslēdza un atgriezās pie galda.

-    Vispārīgi, par to uzreiz sūta katorgā!

-    Par ko? meiča nevainīgi jautāja.

-    Par kukuļa došanu policistam.

-    Bet es jums neko neesmu devusi! Kādu kukuli? viņa naivi smaidīja.

Policists izņēma abas paciņas, sāka skatīties, kur lai tās paslēpj, un beigās aizbāza aiz noplukuša skapja. Viņš paraudzījās uz aizturēto: Un kurp jūs vēlaties doties?

-    Uz dārgu viesnīcu.

-    Nevar. Tur jūs uzreiz nogrābs.

-    Kur tad pavēlēsiet?

-    Atpakaļ uz Maskavu.

Zagle iesmējās: Maskavā arī nogrābs.

Špiks domīgi pastaigājās pa kabinetu: Ņemiet vērā, ka Odesā par jums ir liela interese. Ja jums ir kāds sakars ar Soņku Zelta

Rociņu, tad labāk nav ko bāzties nopietnās vietās. Sameklējiet neuzkrītošu pajumti Moldavankā, novilciniet laiku un pēc tam uz visām debess pusēm, Sofja Sandonato kundze.

Jau ārā iedama, zagle pajautāja: Policista kungs, vai jums ir pazīstams vārds Kočubčiks?

-    Volodjka? policijas aģents izbrīnīts uzrāva uzaci. Kurš tad viņu nepazīst? Odesas pats stulbākais zaglis!

-    Vai viņš ir policijā?

-    To nu gan es jums, kundze, nevaru teikt. Zinu, bet neteikšu.

Es tomēr esmu kārtīgs Odesas policists!

* * *

Kariete, kurā brauca Soņka, apstājās pie Motjas Besarābieša mājas vārtiem. Važonis palīdzēja aiznest viņas ceļasomu līdz mazajiem vārtiņiem, saņēma samaksu un aizbrauca. Soņka paraustīja zvana auklu, vārtiņi uzreiz atvērās un priekšā nostājās tas pats viņreiz redzētais raženais spēka mitriķis.

-    Ko vajag?

-    Es pie Motjas.

Sargs nopētīja atbraukušo dāmiņu, šķiet, pazina, un pamāja: Gaidi.

Zagle stāvēja vārtiņu priekšā šaurās, piekarsušās ielas vidū. Skraidīja puspliki bērneļi, kaimiņu pagalmos cepa kastaņus, rājās sievas.

Lielais lamzaks vēlreiz atvēra vārtiņus, paņēma Soņkas ceļasomu un pašu ielaida iekšā.

-    Motja gaida.

Soņka iegāja, sargs ienesa viņas mantas un aizgāja. Soņka neapstājusies devās tieši viesistabā.

Motja sēdēja savā krēslā tāpat kā toreiz, mugurā viņam bija uz kailas miesas uzģērbta veste. Viņš skatījās uz viešņu zobgalīgi un jautri.

-    Sēdies.

Viņa paklausīgi apsēdās saimniekam pretī.

-    Nu? Nodeva tevi tas tavs marvihers?

-    Nodeva, viņa klusi atbildēja.

-    Vai zini, kāpēc? Zaglei nav tiesību ieķerties vīrieša cilvēkā. Bet tu, Soņka, ieķēries.

-    Es gribu viņu atrast.

-    Vai tāpēc atbrauci uz Odesu?

-   Gribu paskatīties viņam acīs.

-    Un ko tur ieraudzīsi?

-    Viņš nevarēja nodot mani.

Motja iesmējās: Nevarēja, bet tomēr to izdarīja… Pasniedzies pēc tējkannas, ielēja sev vārītu ūdeni. Tavas portrejas, Soņka, karājas visos policijas ķemertiņos.

-    Man viņš jāsatiek, zagle atkārtoja.

-    Stulbs sievišķis tu esi, lai arī zagle. Viņš padomāja, tad neizpratnē paraustīja plecus. Un kā es varu tev palīdzēt, aita?

-    Man ir maz naudas.

-    Kam tev tā vajadzīga?

-    Es gribu izpirkt Kočubčiku.

Lielais zaglis īgni nopūtās: Soņka, viņš nav izpērkams. Viņš uzturas policijas maigajās rociņās, un tie draņķi vajadzīgos klientus neizdod…. Cik naudas tev vajag?

-    Man vajadzīgi trīs cilvēki dāma un divi vīrieši.

-   Tu gribi uzspēlēt točkas aplaupīšanu?

-    Gribu.

-    Labi, tu dabūsi to hevru[36].

* * *

Dārgajā juvelierveikalā, kā jau tas raksturīgi šāda līmeņa veikaliem, pircēju bija maz divi jauni pāri un paveca dāma, bezgaumīgi apkārusies ar kuloniem un brošām. Veikala saimnieks, gara auguma drūms ebrejs ar peisakiem, lika uz letes dārglietas, uzmanīgi sekodams katrai pircēju kustībai.

Nošķindēja durvju zvaniņš, ienāca Soņka un viņas draudzene, ģērbušās vieglās mežģīņu kleitās; viņas jautri iespurdza veikalā, un zagle jau pie sliekšņa kaprīzi paziņoja:

-    Mira, man te nepatīk! Te nekā laba nav!

-     Ko tu runā, Natālij, Mira iebilda, šis ir labākais veikals Odesā.

-    Un ko tu ieteiksi te apskatīties?

-    Tev pie kleitas nav rotaslietu. Vai tu gribēsi iet uz labdarības balli plika?!

Visi klātesošie atskatījās, bet Soņka iespurcās dūrītē:

-    Kā tas ir plika? Bez briljantiem?

-   Saprotams, Mira lieliski prata piespēlēt. Vīrs tevi nesapratīs, bet publika vienkārši smiesies.

-    Labi, pierunāji!

Viņas piegāja pie letes, un īpašnieks uzsauca kādam palīgtelpā: Moiša, apkalpo dāmiņas!

Moiša, tikpat kārns un garš kā tēvs, ļoti līdzīgs viņam, ieraudzīja grezni saposušās dāmiņas un mulsumā rija siekalas.

-    Ko dāmas vēlas?

Soņka ar profesionālu aci novērtēja rotaslietas zem stikla un parādīja uz dārgu kaklarotu: Parādiet.

Tēvs uzmeta šķību skatienu dēlam. Nespēdams izturēt to, kā dēls velk ārā dārglietas, pieteica sievietēm: Uzmanīgi, kaklarota maksā piecpadsmit tūkstošus!

Mira bija gandrīz sašutusi: Jūs iesakāt mums aiziet?

-   Nē. Es pievēršu jūsu uzmanību cenai un šā izstrādājuma trauslumam.

-     Es taču tev teicu, ka nav vērts te nākt iekšā, Soņa izlikās aizvainota.

-    Nepievērs uzmanību.

Mira paņēma kaklarotu, pielika zaglei pie kakla: Man patīk.

-    Man arī. Bet te trūkst piespraudes.

-     Parādiet to brošu, Mira piebakstīja ar pirkstu briljantiem nosētai piespraudei.

Moiša izņēma piespraudi, un Soņka tūlīt to lika klāt, spoguļa priekšā grozīdamās.

-    Man patīk.

-    Un tagad vēl gredzentiņu, Natalī, Mira nevarēja vien beigt, un būs lielisks komplekts. Visas tavas vecās dāmas kritīs ģībonī!

Soņka pateicīgi nošmiukstināja viņu uz vaiga un izstīdzējušajam dēlam rādīja: Šo gredzentiņu! Nē, labāk to!… Lai mirdz!

-    Moiša, tēvs atkal neizturēja, nāc šur, es pats ar dāmām…

Viņi mainījās vietām, tēvs pats tagad izvilka no stikla apakšas

lepnu gredzenu, visu vienos briljantos. Gredzens Soņkai derēja kā uzliets. Meitenes ar laimē starojošām acīm raudzījās uz drūmo pārdevēju.

-   Iesaiņojiet. Un jautāja: Vai jums ir telefons? Es vēlētos parunāt ar savu vīru. Ceru, ka viņš atbalstīs manu izvēli.

-    Kas tad ir jūsu vīrs? saimnieks saiņodams jautāja.

Soņka saskatījās ar Miru un lepni atbildēja: Mans vīrs ir Rubinšteina kungs, jaunās pilsētas bankas direktors.

-      Nepazīstu tādu. Dēlam uzsauca: Moiša, vai esi kaut ko dzirdējis par tādu Rubinšteinu, kaut kādas jaunas bankas direktoru?

-   Tēvs, man kauns pārjums! Kurš tad nezina Solomonu Rubinšteinu?

Saimnieks paskatījās uz Soņku un vainīgi paskaidroja: Telefona mums nav.

-   Tad sarēķiniet summu.

Pārdevējs noņēma no sienas skaitīkļus un sāka klikšķināt kopā uz birkām rakstītos skaitļus.

-    Trīsdesmit viens tūkstotis.

-    Daudz… Ko darīsim?

-     Aizbrauc pie vira, parādi. Bet es pasēdēšu, biedrene iesmējās, par ķīlu.

-   Vai tā var? Soņka lūdzoši paskatījās uz saimnieku. Es tikai parādīšu un tūlīt būšu atpakaļ.

Saimnieks šaubījās.

-    Pie mums tā nav pieņemts, madam.

-     Es esmu Odesas dzelzceļa stacijas priekšnieka sieva, Mira paskaidroja. Vai tiešām jūs man neuzticaties? Es sēdēšu tepat, jūsu priekšā.

-    Tā nevar.

Soņka aizvainota nopūtās, atstūma izraudzītās rotaslietas.

-    Žēl. Žēl, ka jūs neticat cienījamiem klientiem.

-    Tēvs! Moiša nevaldījās. Sakaunieties taču! Es pazīstu šo dāmiņu! Viņas vīrs ir pats galvenais cilvēks stacijā!

-     Nu, ko es varu teikt? saimnieks pakustināja plecu. Cik laika jums vajag, lai atgrieztos?

-    Kariete stāv un gaida. Pusstunda, Soņka laimīgi smaidīja.

-    Labi. Bet dāmiņa paliks te.

Soņka un Mira saskūpstījās, un zagle izspurdza ārā.

-      Pasniedziet kafiju, lai nav tik garlaicīgi gaidīt, ķīlniece lūdza.

Soņka, piespiedusi pie krūtīm dārglietas, izskrēja no veikala un metās uz karieti, bet tajā brīdi viņai ceļu aizšķērsoja pans Toboļskis. Viņš bija elegants, ģērbies baltā uzvalkā, bāls un apņēmīgs.

-    Nebaidieties, pane Soņa, viņš lūdza. Es neko sliktu jums nedarīšu.

-    Ko vajag? meiča bija agresīva.

-    Pilnīgi neko. Vienīgais man ir ziņas.

-    Es steidzos.

-    Redzu… Ziņas ir bēdīgas.

-    Runājiet!

-    Jūsu tētiņš ir miris.

-    Kāds tētiņš? Soņa nesaprata.

-    Kapteinis.

Tas bija tik negaidīti, ka Soņka pat noelsās.

-    Kad? Kā tas notika?

-    Viņš noslīka. Jūrā.

-    Kāpēc?

-    Kāpēc? pans skumji pārjautāja. Domāju, jums tas labāk zināms. Skumjas un absolūti bezjēdzīga eksistence.

Viņa klusā apjukumā stāvēja, tad pacēla acis uz Toboļski.

-    Piedodiet, man jābrauc.

-     Protams. Bet atcerieties vienu: es vienmēr esmu līdzās. Lai kas ar jums notiktu, es no jums neatteikšos.

Soņka pamāja un steidzās uz karieti.

* * *

Veikals bija tukšs. Mira stāvēja pie loga, skatījās ārā uz ielu un pacietīgi gaidīja draudzeni. Saimnieks saspringti ik pa brīdim skatījās pulkstenī.

-   Madam, jūsu draudzene apsolīja pēc pusstundas. Pagājusi jau stunda.

-   Tūlīt būs, Mira atbildēja.

-    Bet mana pacietība tūlīt beigsies.

-    Mana arī.

Pēkšņi durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā, un veikalā klupšus ieklupa divi jauni cilvēki melnos uzvalkos un ar katliņiem galvā.

-    Jūs esat veikala īpašnieks? vecākais noprasīja.

-    Es esmu īpašnieks. Kas noticis, kungi?

-   Slepenpolicija! viņš atbildēja un parādīja nobālējušajam ebrejam attiecīgu nozīmi.

-    Ko mēs tādu būtu nodarījuši?

-    Kāda dāma pie jums pirms stundas iepirkās.

-    Jā, bet dāma aizbrauca pēc padoma. Viņa ir jaunās pilsētas bankas direktora sieva.

Mira saspringta stāvēja pie loga. Otrais kungs mierīgi paskaidroja:

-    Dāma ir aizturēta un atrodas policijā.

-    Ko viņa izdarījusi? juvelieris bija pilnīgā nesaprašanā.

-    Viņa ir slavena zagle!

-     Moiša! saimnieks uzkliedza dēlam. Tu dzirdēji, nelieti, bankas direktora sieva, kā izrādās, nemaz nav sieva, bet zagle?!

-    Zagle? Moiša, nākdams ārā no palīgtelpas, brīnījās. Tas nevar būt.

-    Var! Un ko mēs tagad darīsim, tu, maitas gabals tāds?

-    Kā es varu zināt, papu? Ko jūs man visu laiku klūpat virsū!

-   Kas ir zagle? Mira pēkšņi izrādīja sašutumu. Tīrais bleķis! Mana draudzene ir cienījama vīra cienījama sieva!

-    Kas tā tāda? vecākais aģents pagriezās pret saimnieku.

-    Nu, akurāt zagles draudzene. Par laimi, uzkavējās te kā ķīlniece.

Aģenti apņēmīgi piegāja viņai klāt, bet Mira turēja priekšā izstieptas rokas:

-    Neuzdrošinieties! Es sūdzēšos!

-      Policijā! Policijā varēsi sūdzēties, skaistulīti Kompānijā ar draudzeni! Aģenti atlauza Mirai rokas uz muguras un veda uz durvīm.

-    Policijas kungi! veikala īpašnieks metās viņiem pakaļ. Bet kā tad manas dārglietas? Kur tās ir?

-    Policijas iecirknī! Joz pakaļ, papucīt, visu atdosim! un visi trīs izgāja no veikala.

-     Moiša, plukata! Vajag mudīgi skriet uz iecirkni! Ko tu tur

čammājies! Briljanti var pazust!

* * *

Slēgtā kariete joņoja pa šaurajām bedrainajām Odesas ieliņām. Kučieris trenca zirgus, riteņu dārdoņa skanēja visos tuvākajos pagalmos, suņi riedami nesās pakaļ. Soņka, Mira un abi "policijas aģenti" sēdēja, cieši saspiedušies, uz sēdekļa un asākos pagriezienos turējās cits pie cita. Soņkas palīgi smaidīja, tikai viņa vienīgā sēdēja klusa un domīga.

Tiesu pristavs Triņko vadīja sanāksmi. Viņš staigāja pa kabinetu un iecirkņa galvenajām personām izklāstīja situāciju.

-    Šodien tika aplaupīts Ābrama Cimmermana juvelierveikals. Soņkas Zelta Rociņas rokraksts. Tātad viņa atkal ir mūsu pilsētā.

-   Pristava kungs, kāds no policijas ierēdņiem ierunājās, viņa tiešām ir mūsu pilsētā. Aģenti pat noskaidrojuši viņas uzturēšanās vietu pie Motjas Besarābieša.

-    Pie Motjas tik vienkārši iekšā netiksim, pristavs teica. Ja ari tiksim, viņa aizmuks pa ķēķa durvīm.

Policijmeistars Soboļevs smagi nogrozījās krēslā un ieteica: Bet, ja mēs pie viņas aizsūtītu Kočubčiku?

-    Uz kurieni? pristava skatiens bija izsmiekla pilns. Pie Motjas? Motja viņu nodurs uzreiz.

-    Kāpēc pie Motjas? Palaidīsim viņu uz spēļu namu. Bet Motjas cilvēki uzreiz to pateiks Soņkai.

-    Soņka uz spēļu namu neies, kāds policists teica.

-    Ies gan, policijmeistars palika pie sava. Viņa dēļ taču atgriezās Odesā.

-     Pamēģināsim, pristavs pavilka svītru. Dodiet rīkojumu aģentiem, lai palaiž baumas par Kočubčiku, ka šis it kā palaists vaļā.

* * *

Soņka sēdēja krogā Odesas zagļu kompānijā. Viņa bija piedzērusies. Pirmo reizi mūžā. Skaļi spēlēja valšķīga mūzika, gaiss bija dūmu un trokšņa pilns. Pie galda sēdēja arī Mira un abi "policijas aģenti".

-     Es gribu iedzert, Soņka ar savu glāzi sniedzās pretī pārējiem. Gribu iedzert par sava tēva piemiņu.

-    Tētiņš nomiris, vai?

-    Gājis bojā. Bet es tikai šodien uzzināju.

-    Nogalināts?

-   Nogalināts, viņa pamāja. Cilvēkam netika pievērsta uzmanība… un tas arī nogalināja.

Izdzēra bez saskandināšanas, un kāds piebilda: Mūsējos daudz nogalina. Tāda ir zagļu dzīve, Soņa.

Zagle pārlaida kompānijai skatienu, gribēja kaut ko atbildēt, bet neatrada, kam varētu adresēt svarīgos vārdus. Viņa aptvēra rokām galvu, nolieca to uz galda un, asaras rīdama, čukstēja: Piedod, piedod man, ģenerāli. Es tevi nodevu… Piedod.

Kāds pieskārās pie pleca, un Soņka ieraudzīja izplūdušu seju: Kas ir?

-    Ir jaunumi, seja atbildēja.

-     Liec viņai mieru! Mira iejaucās. Lai skuķis paguļ. Piekusis.

-    Runā, Soņka dzērumā murmināja.

Izplūdusī seja noliecās un iečukstēja ausī: Kočubčiks izlaists.

-    No kurienes?

-    No policijas.

Soņka saspringa: Vai viņš ir šeit?

-    Nē. Kāršu mājā. Sit trumpas.

Soņka brīdi klusēja, mēģinādama aptvert dzirdēto, tad smagi pamāja ar noreibušo galvu.

-    Labi, ej. Pasaki viņam, ka atradīšu.

Seja nozuda, Mira apkampa draudzeni.

-    Kas tas bija?

-    Nezinu. Teica, ka esot izlaists Kočubčiks.

-    Netici. Tie ir meli..

-    Nezinu. Paskatīsimies.

Soņka vēl brīdi sēdēja klusēdama, tad pasniedzās pēc somas, izņēma biezu naudas paku, saplēsa iesaiņojumu un sāka mētāt naudu pa restorānu.

-    Ņemiet, zagļi! Soņka uzdzīvo! Viņai svētki!… Tikko raudāja, bet nu jau smejas! Ķeriet naudu, zagļi!

* * *

Dienas vidū pie spēļu nama pieripoja dārga kariete, izkāpa Mira un devās uz durvīm. Soņkai pa lodziņu bija labi redzams, kā draudzene ieiet iekšā. Neko draudīgu pie mājas Soņka neredzēja, izskatījās, ka pat slepenpolicijas aģentu nav pie durvīm nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Beidzot durvīs parādījās Mira, pienāca pie karietes un pavēra durvis.

-    Viņš ir tur.

-    Spēlē? Uztraukumā Soņkai kakls bija pavisam izžuvis.

-    Ko citu šis var darīt?

-    Ar ko spēlē?

-    Ar vīrieti.

-    Policijas nav?

-    It kā nav.

Zagle vilcinājās. Mira pajautāja, kas noticis.

-    Nemierīgi nezin kāpēc. Nelāgi.

-    Tātad tinam makšķeres.

-    Nē, zagle papurināja galvu. Gribu redzēt viņu.

-    Ej, Mira noplātīja rokas. Bet, ja mani kaut kas attur, es bez kavēšanās griežos atpakaļ.

-    Iešu.

Soņka izkāpa un nedrošiem soļiem devās uz spēļu nama ieejas durvīm. Mira gāja pakaļ.

Iekšā publikas tikpat kā nebija, tāpēc Soņka ieraudzīja Kočubčiku gandrīz uzreiz. Viņš sēdēja pie tālākā galdiņa kopā ar kādu plikpaurainu apvēlušos kungu, laiski pasviezdams kārtis.

Zagle klusiņām piegāja no muguras un pasauca: Volodja.

Viņas balss lika puisim satrūkties, viņš lēni atskatījās.

-    Volodja!

Viņa metās klāt, apkampa, uzgāzās puisim, negausīgām lūpām skūpstīja, aiz laimes gandrīz vai noslāpdama.

-    Volodja, mīļais…

Mira stāvēja aiz muguras un vēroja.

-    Es tevi atradu, atradu… Ak, Dievs, kāda laime!

Skūpstīja arī viņš, bet kaut kā gurdeni un nedroši, murminādams: Nu, ko tu… Ko tu…

Tajā brīdī vīrietis, kurš sēdēja pie kāršu galda kopā ar Kočubčiku, piecēlās kājās un pamāja kādam. No pretējām durvīm izskrēja vairāki policisti un metās pie zagles.

-    Soņka, bēdz! Mira iekliedzās pilnā rīklē. Policija!

Soņka, Volodju vaļā nelaizdama, izbrīnīta atskatījās, ieraudzīja

skrienošos policistus, ieskatījās viņam sejā un mierīgi, klusi noteica:

-    Ko tu dari, Volodja? Kāpēc?… Ak, tu…

* * *

Pirmais Soņku pratināja tiesu pristavs Triņko personīgi. Pirms zagli ieveda istabā, viņš apsēdās pie galda, uz krēsliem sasēdās policijmeistars Soboļevs, jaunākais policijas ierēdnis Gruzmans un divi ierindas policisti sargu lomā. Pie atsevišķa galdiņa sēdēja rakstvedis.

Atvērās izmeklēšanas izolatora durvis, un pie vīriešiem iznāca Soņka kārtīgi sasukājusies, sakopusies, smaidoša.

-   Sveicināti, kungi, viņa ar smaidu sacīja. Jūs izskatāties ļoti patīkami.

Jaunākais policijas ierēdnis Gruzmans atbildēja ar smaidu, bet, uzķēris Triņko nosodījumu, smaidu apdzēsa.

-   Apsēdieties, kundze, pristavs pamāja uz krēslu istabas vidū.

-     Pateicos. Zagle apsēdās un pārlaida visiem jautājošu skatienu. Klausos, kungi.

-    Jūsu uzvārds un vārds, pristavs uzdeva pirmo jautājumu.

-    Sofja Sandonato.

-    Pavalstniecība?

-    Monako karaliste.

-    Kādās darīšanās ieradāties Odesā?

-    Satikties ar radiniekiem.

-    Kad ieradāties?

-    Pirms piecām dienām.

-    Pirms tam nav gadījies būt Odesā? Soņka saprata, ka tiek gatavots slazds.

-    Ir gadījies. Apmēram pirms mēneša.

-    Atbraukšanas mērķis?

-    Radinieki.

Pristavs saskatījās ar policijmeistaru.

-    Vai varat nosaukt apciemoto radinieku uzvārdus un adreses?

-    Nevaru. Tā ir mana personīgā darīšana.

-    Ar ko vēl bez radiniekiem esat tikusies?

-    Neatceros. Tikšanos bijis daudz.

-     Vai gadījies piedalīties augstākās sabiedrības sarīkojumos?

-    Ko jūs ar to domājat? zagle bija izbrīnīta.

-      Piemēram, vai esat apmeklējusi gubernatora pieņemšanas balli?

-    Balli? Jā, man bija tas gods tur būt.

-    Kas jūs ielūdza? Pristava jautājumi bija stingri, noteikti un bez pauzēm.

-    Vai man noteikti jāatbild uz šo jautājumu?

-    Būtu vēlams.

-    Mani uz šo balli uzaicināja pazīstams vietējais baņķieris.

-    Baņķiera vārds?

-    Nevaru teikt. Viņš ir precējies.

Pristavs ieturēja pauzi, pašķirstīja kādus papīrus.

-    Kā liecina aculiecinieki, jums ballē kļuvis slikti.

-    Jā, tā bija.

-    Jūs bieži krītat ģībonī?

-    Ļoti reti. Es esmu jauna un vesela sieviete. Soņka apveltīja klātesošos ar žilbinošu smaidu.

-    Vai jums ir zināms, kundze…

-    Jaunkundze.

-    Pardon, jaunkundze. Vai jums ir pazīstams kungs ar iesauku Vladimirs Kočubčiks?

-    Ar iesauku? Vai tad viņš ir suns?

-    Viņš ir cilvēks, jaunkundz. Iesauku viņam devuši zagļi. Pēc dokumentiem viņš ir Volfs Brombergs.

-    Tādu kungu es nepazīstu, zagle bez emocijām atbildēja.

-    Pirms trim dienām jūs ar kādu draudzeni, ar Miru Grilšteini, iegājāt Piejūras bulvāra juvelieru veikalā.

-    Neatceros. Varbūt.

-    To jūs nevarat neatcerēties, pristavs pasmīkņāja. Jūs izvēlējāties rotaslietas par trīsdesmit tūkstošiem rubļu.

Zagle padomāja, pacēlusi acis pret griestiem, tad pamāja.

-    Jā, atceros. Tāda vizīte veikalā ir bijusi.

-    Jūs samaksājāt par rotaslietām?

-    Nevaru atcerēties. Redziet, esmu turīga dāma, un man trīsdesmit tūkstoši nav tā summa, kas noteikti būtu paturama galvā.

-    Jā, bet jūs aizvedāt dārglietas, nesamaksājusi ne kapeikas, un Cimmermana kunga veikalā vairs neatgriezāties.

-    Nevar būt! Soņka iesaucās. Varbūt es vienkārši esmu aizmirsusi? Ja tā, esmu gatava izrakstīt čeku par nosaukto summu kaut tūlīt. Bet varbūt tas viss ir apmelojums?

Pristavs viltīgi paskatījās uz zagli.

-    Jūs teicāt apmelojums?

-    Jā, visdrīzāk tas ir tieši apmelojums!

Triņko saskatījās ar kolēģiem un vienam no policistiem pavēlēja:

-    Aiciniet cietušo.

Pa pretējām durvīm policista pavadībā iznāca juvelierveikala īpašnieks un viņa dēls Moiša. Tēvs nedaudz izbijies paskatījās uz policistiem un apturēja izbrīnīto skatienu pie Soņkas.

-    Vai pazīstat šo dāmu? pristavs jautāja.

-    Vai jums kāds teicis, ka ne? Es viņu pazītu pat viņā saulē. Saimnieks paskatījās uz dēlu: Moiša, tu zini, kas tā ir?

-    Viņa, papu, ir jaunās Odesas bankas direktora sieva, dēls atbildēja skaidri un noteikti.

-    Jā, tās bankas, kuras Odesā nemaz nav.

-    Vai pazīstat šo kungu? pristavs vaicāja zaglei.

-    Kaut ko tā kā atceros.

-    Kā tā kaut ko? juvelieris neizturēja. Jūs aizstiepāt no mana veikala rotaslietas par vājprātīgu summu. Jūs, atvainojiet, madam, esat īsta zagle!

-    Mani apvaino, viņa pagriezās pret pristavu. Pasargājiet mani pret to.

-    Es jūs apvainoju? Cimmermans sašutumā vairs nevaldījās. Jūs apvainojat mani! Jūs esat apvainojusi visu manu dzimtu! Par mani visi smejas un rāda ar pirkstu! Moiša, saki kauc ko! Kāpēc tu klusē kā idiots?

-    Ko es, papu, varu pateikt, kad jūs pats visu laiku runājat! Moiša iebļāvās.

-    Aizvediet cietušos, pristavs pavēlēja.

-    Zagle! juvelieris nekādi nespēja nomierināties. Nelietīgā zagle!

Cimmermani turējās pretī, bet viņus aizveda, istabā kādu brīdi valdīja klusums, tiesa gan, jaunākais policijas ierēdnis pēkšņi iesmējās. Pristavs beidzot bija pieņēmis lēmumu un skaļi teica:

-    Ievediet liecinieku.

Soņka, juzdama kaut ko nelāgu, saspringa un cieši skatījās uz durvīm. Dežurējošais policists tās atvēra un kādam uzsauca: Ved iekšā!

Visi policisti gaidās pieklusa. Ieveda Kočubčiku. Viņš ienāca ar zemu noliektu galvu, rokām roku dzelžos, nostājās istabas vidū un tikai tad paskatījās visapkārt. Soņka nobālēja, nosvīda. Volodjas skatiens vienaldzīgi pārslīdēja viņai pāri un apstājās pie pristava.

-    Sēdieties.

Iedžinkstējās roku dzelži, Kočubčiks nezin kāpēc skaļi izpūta elpu.

-    Jūsu vārds pēc dzimšanas apliecības, Triņko sāka nopratināšanu.

-    Volfs Brombergs.

-    Vai citi vārdi arī ir?

-    Iesauka. Volodjka Kočubčiks.

-    Ar ko nodarbojaties?

-    Zaglis, marvihers.

-    Cik sen nodarbojaties ar zagšanu?

-    Kopš bērnības.

-    Kur tērējat sazagtos līdzekļus?

-    Spēlēju kārtis. Man uz to ir slimīga kaislība. Pristavs paskatījās uz policijmeistaru Soboļevu.

-    Vai pazīstat šo dāmu? Volodja pacēla acis.

-    Kurš tad viņu nepazīst?!

-    Kas viņa ir?

Kočubčiks klusēja, uz mirkli zaudējis spēju parunāt.

-    Kas ir šī dāma? skaļāk atkārtoja pristavs Triņko. Soņka sēdēja ar taisnu muguru un nenolaida no viņa acu.

-    Zagle.

-    Vārds?

-    Nevaru zināt.

-    Un iesauka?

-    Soņka Zelta Rociņa, Volodja izspieda ar sausu muti. Soņka vēl arvien skatījās Kočubčikam tieši sejā.

-    Vai sen viņu pazīstat?

-    Sen. Kopš viņa ieradās Odesā.

-    Kur jūs iepazināties ar viņu?

-    Restorānā. Es viņai šo to nozagu, viņa noķēra.

-    Vai kopā ar šo dāmu esat piedalījies zādzībās?

-    Vairākas reizes. Piemēram, ballē pie gubernatora. Bet Soņka zaga vairāk viena. Kočubčiks pasmīnēja. Viņa mani mīlēja un negribēja, ka es riskēju.

-    Tātad viņa jūs uzturēja?

-    Iznāk, ka tā.

Iestājās pauze, visi klusēja.

-    Vai esat gatava apstiprināt, Soņkas kundze, ka viss zagļa Kočubčika teiktais ir patiesība? policijmeistars beidzot jautāja.

Viņa brīdi klusēja, tad mierīgi atbildēja: Nē.

-    Vai jūs pazīstat šo kungu? -Nē.

-    Vai jums patiešām bijušas mīlas attiecības? -Nē.

-    Jūsu zagles iesauka ir Soņka Zelta Rociņa?

-    Nē. Es nedzīvoju ar iesaukām.

-    Volfs Bromberga kungs apgalvo, ka jūs esot viņu mīlējusi.

-   Meli. Šo kungu es redzu pirmo reizi.

-    Vai apstiprināt, ka Kočubčiks jūs aplaupījis?

-    Ja policija tic zagļa marvihera vārdiem, tad tāda policija nav ne plika graša vērta.

-    Kādā nolūkā jūs šodien apmeklējāt spēļu namu?

-     Lai uzspēlētu kārtis. Ceru, ka Odesā tas pagaidām nav vēl aizliegts?

Kočubčiks ar izbrīnā ieplestām acīm skatījās uz savu bijušo draudzeni.

-    Jūsu īstais vārds? pristavs iejaucās.

-    Sofja Sandonato.

Triņko pārlaida skatu visiem klātesošajiem un nobeidza:

-     Aizturēto uz izolatoru. Galvenā policijas pārvalde pieprasa Sūras Šeindlas Bluvšteinas kundzes nosūtīšanu pa etapu uz Maskavu.

DESMITĀ DALA

Odesas stacijas perons murdēja kā spiets. Diezgan daudz dīkdieņu bija sanākuši paskatīties, kā arestantu vagonā sēdinās slaveno zagli Soņku Zelta Rociņu. Prāvs policistu pulciņš mēģināja atspiest ļaudis atpakaļ, bet tie pretojās, turpināja grūsties virsū. Pie stacijas sienas stāvēja pans Toboļskis, kā vienmēr elegants un nevainojami ģērbies.

Beidzot stacijas laukumā jātnieku policijas pavadībā iebrauca trīs pajūgi. No pirmā izlēca policisti konvojnieki, tie aplenca vidējo pajūgu un palīdzēja izkāpt vājiņai, labi ģērbtai sievietei roku dzelžos. Ciešā policistu lokā viņa tika pievesta pie vilciena. Pūlis sakustējās, spiedās uz priekšu katrs gribēja redzēt Soņku, par kuru runāja visa Odesa.

Viņa paskatījās uz sanākušajiem cilvēkiem, laipni uzsmaidīja. Tad pacēla roku un pamāja kaut ko sveicienam līdzīgu. Burzmā kāds aplaudēja.

Pans Toboļskis snaikstīja galvu, cenzdamies ieraudzīt arestēto. Viņš redzēja, kā policisti steigšus pieved Soņku pie vagona ar aizrestotiem logiem, bet iekāpjot notiek kaut kāda vilcināšanās, un tajā brīdī viņa atkal atskatījās. Toboļskim šķita, ka meiča ieraudzījusi viņu, un nedroši pamāja.

X* *

Arestantu vagons bija sadalīts lielos aizgaldos, kuru sānu sienas bija no bieziem, blīvi salāgotiem dēļiem, kas neļāva arestantiem sazināties savā starpā.

Pa vagona eju staigāja apbruņoti konvoj nieki, vērīgi uzmanīdami ieslodzītos. Soņku veda pa eju garām daudzajām sejām, kas bija piespiedušās pie spraugām, un iegrūda vienā no aizgaldiem.

Soņka redzēja, ka tur ir viens mazs, aizrestots lodziņš un trīs sānu lāvas katrā pusē. Te atradās vismaz desmit dažāda vecuma un dažādu sociālo slāņu būtnes: sākot ar meitenītēm prostitūtām un beidzot ar pavecām zaglēm, kas jutās mierīgas un pārliecinātas. Viņas ar autoritāšu tiesībām bija aizņēmušas sānu lāvas, pārējās vai nu nedroši mīņājās telpas vidū, vai arī bija jau nometušās uz grīdas.

Soņkas ierašanos arestantes saņēma ar zināmu izbrīnu, jo pēc apģērba viņa nekādi neiekļāvās kopējā ainā. Viņas negribot saspiedās ciešāk, un viena no pavecajām arestantēm, kas aizņēma apakšējo lāvu, aicināja jauniņo:

-    Nu, drostaliņ, panāc šurp!

Zagle paklausīgi piegāja.

-    Sēdi!

Soņka apsēdās. Sieva uzmanīgi nopētīja jauniņo, viņas apģērbu un gredzenus garajos slaidajos pirkstos.

-    Vai tu neesi sajaukusi vagonus, gaspaža? Tev labāk piestāvētu ceļot pirmajā klasē.

Aizgaldā sākās smiekli. Soņka klusēja. Vecā arestante saņēma meičas roku, nopētīja gredzenus un pavēlēja:

-    Velc nost, grāfien.

Garnadze vilcinājās.

-    Ja nenovilksi pati, draudzenes palīdzēs, arestante brīdināja. Bet var gadīties, ka paliec bez pirkstiņiem.

Iestājās saspringts klusums. Soņka pasmīnēja, pārlaida sievietēm skatienu, paklausīgi novilka visus četrus gredzenus citu pēc cita.

-    Vēlāk man visu atdosi.

Sievišķis sāka smieties.

-    Tu būtu tik gudra? Vai drosmīga?

-     Gudra, zagle atbildēja un skatījās uz viņu ar smagu skatienu.

-   Ja jau esi tik gudra, tad iedod savas smadzenes, ko pakaļu noslaucīt! Arestante negaidot tik stipri iespēra Soņkai pa vēderu, ka tā aizlidoja līdz pašām durvīm un nokrita.

-    Tur ir tava vieta, sievišķis atvēlēja un pārējām paskaidroja: Lai ar' nekaunīga, bet bzdelovataja*. Viņa paņēma rotaslietas un iebāza savas jakas kabatā.

Soņka palika sēžam uz grīdas, ar naidu un nicinājumu skatīdamās uz pāridarītāju. Blakus bija nometusies jauna meitene ar

izbiedētām, līdzjūtības un izpratnes pilnām acīm.

* * *

Pienāca nakts. Vilciens traucās ātri, vagons čīkstēja un šūpojās. Arestantes gulēja krustām šķērsām. Uz grīdas nebija ne pēdas brīvas vietiņas, vienīgi vecākās autoritātes ērti krāca uz savām lāvām.

Soņka un viņas jaunā kaimiņiene negulēja. Viņas sarunājās klusi, gandrīz čukstus.

-    Par ko tad tevi, Katja? zagle vaicāja.

-    Nogalināju, jaunās sievietes smīns bija skumjš.

-Ko?

-    Vīru.

-    Vai mīlēji?

-    Arī tagad mīlu.

-    Kāpēc tad nogalināji?

-     Par nodevību. Atnāku mājās, bet šis gultā ar citu. Paņēmu nazi un nodūru.

-    Dabūsi katorgu.

-    Zinu. Līdz mūža galam.

Brīdi abas klusēja.

-    Un tu? Katja paskatījās uz Soņku.

-    Zagle.

-    Tu esi zagle?

-    Neticami?

-    Galigi neticami… Pēc izskata kundze. Grāfiene.

Soņka klusiņām iesmējās: Esmu bijusi gan kundze, gan grāfiene. Kas tikai neesmu bijusi.

-    Kā tevi sauc?

-    Solja.

-    Skaists vārds. Es bērnībā nezin kāpēc gribēju būt Solja. Zagle paskatījās uz sievieti, kas gulēja uz lāvas, un jautāja: Kas

viņa ir?

-   Viņa? Poļina Bullis. Vispār jau viņa nav nekāda bāba. Vīrišķis! Redzēsi, viņa māksies tev virsū.

-    Nemāksies. Viņa vēl nezina, kas es esmu.

-    Viņa arī ir zagle, domašņica[37]. neviens arestētais viņu nemīl. Poļina Bullis sagrozījās uz lāvas, pacēla galvu: Ei, jūs tur,

švabras[38]\ aizverieties! Traucējat sust! Meičas apklusa.

* * *

Arestantes vēl gulēja, kad durvis ar skaļu troksni tika atrautas un uz sliekšņa nostājās iereibis konvojnieks.

-    Celties! viņš nobļāvās. Celties, slampas! Kura te ir Soņka Zelta Rociņa?

Sievietes samiegojušās izbrīnītas skatījās uz puisi un nesaprata, ko no viņām grib.

-    Soņka Zelta Rociņa! konvojnieks vēlreiz nokliedzās. Uz izeju!

Soņka negribīgi piecēlās, jautāja: Kas vajadzīgs? Konvojnieks nomērīja viņu no galvas līdz kājām un pārjautāja: Tu, vai?

-    Es, jā. Ko gribēji?

-    Priekšniecība grib redzēt! Ejam!

Iziedama no būra, zagle atskatījās un uztvēra biedreņu izbrīna pilnos skatienus. īpaši satriekta izskatījās uz elkoņa paslējusies Poļina Bullis.

Konvoja pavadībā Soņka izgāja cauri vairākiem vagoniem un nonāca priekšniecības kupejā.

Arī te bija tas pats aizgalds, tikai ar mīkstām mēbelēm, galdiņu un lielu logu. Uz galdiņa stāvēja šņabja pudeles, uzkodas, lielos gabalos sagriezta maize. Uz sola sēdēja trīs iedzēruši konvojnieki, vecākais no tiem, Soņku ieraudzījis, atzinīgi noklakšķināja mēli un draugiem teica: Tā nekas skuķe. Simpātiska… Un neticīgi noprasīja: Bet varbūt muldi, ka esi Soņka? Varbūt viltvārde?

-    Varbūt arī viltvārde, viņa atbildēja. Vai varu apsēsties?

-    Pat noteikti!

Vīri pavirzījās, parūmēdami dāmai vietu, un vecākais paņēma pudeli.

-    Lietišķs sievišķis! Iedzersi?

-    Es nedzeru.

-    Skaidrs. Kā tad var dzert, ja važas ap rokām?!

Konvojnieki pasmējās, saskandināja alumīnija krūzītes.

Soņka zibenīgā skatienā novērtēja vecākā konvojnieka apģērbu,

ieraudzīja no kabatas izbāzušos skaistu nazi ar greznu atvāžamu spalu.

-    Nu, pieņemsim, ka tu esi īstā Soņka Zelta Rociņa, vecākais konvojnieks paturēja sarunas grožus savās rokās. Bet es neticu. Kā tu pierādīsi?

-   Tiesa pierādīs.

-    Līdz tiesai vēl jāaizbrauc. Bet mums te savi likumi. Tu, piemēram, neiepatiksies Polkai Bullim…

-     …vai, piemēram, trakoti iepatiksies! izmeta otrs konvojnieks, un visi draudzīgi nosmējās.

-   Vai nu viens, vai otrs bet draņķīgi tik un tā. Un mēs tevi atradīsim nožņaugtu būra kaktiņā.

-    Aizgaldā ir četri kakti, un vieta atradīsies katram, Soņka pavīpsnāja, ciešāk piespiezdamās konvojniekam, un it kā nejauši atspiedās pret viņa sānu, tuvāk nazim.

Vecākais pielēja pusglāzi vodkas un nolika meičai priekšā.

-    Dzer, dzīve uzreiz kļūs jautrāka.

-   Man tā jautra arī bez vodkas. Meiča pievirzīja saslēgtās rokas pie pašas kabatas, ar vienu roku akurāti izvilka nazi un pārlika to otrā rokā.

Vīrieši iedzēra, un viens no viņiem, jau stiprā skurbulī, lūdza:

-   Ja tu esi tā Soņka, tad nocel mums kaut ko.

Viņa pasmaidīja, parādīja saslēgtās rokas: Noņem dzelžus, parādīšu.

No konvojnieku draudzīgā smējiena, šķiet, nodrebēja aizgalda

sienas.

-   Gudra, mātīte! Bez dzelžiem tu mums pat autus notīsi!

Vecākais brīdi uzmanīgi pētīja meičas seju, tad labvēlīgi no-

šmiukstināja lūpas: Laba gan. Ja nebūtu zagle, apprecētu. Neesi krieviete laikam?

-   Ebrejiete.

-    Tā jau domāju. Bet kālab tad sāki zagt, ja esi ebrejiete? Jūsu tauta it kā nezog. Piemuļķo gan uz līdzenas vietas, bet, ka zagtu to jau tikai mūsējie.

Soņkas seja kļuva asa: Vai zini, kas ir apmešanās robeža?

-Nu.

-    Nekad tur neesi dzīvojis?

-    Kāda velna pēc? Esmu taču krievs! Tie esat jūs, ebreji, un visādi citādi maitas gabali, kam aizliegts mums tuvoties.

-   Tāpēc jau arī sāku zagt.

-    Tu mums, Soņka, nejauc te galvu, iejaucās tas, kurš bija atvedis zagli. Tos jokus mēs pazīstam: sākumā iežēlina, bet tad tik skaties kabata tukša. Širmačka[39] izgrābusi visu, līdz dibenam…

Viņš piecēlās un nokomandēja: Marš atpakaļ uz vietu!

Zagle nolaida rokas un paklausīgi gāja uz durvīm.

X[40] *

Kad Soņka ienāca atpakaļ aizgaldā, viņu sagaidīja ar draudzīgu un jautājošu klusēšanu. Katjas acīs mirdzēja sajūsma.

Zagle mierīgi noskatīja sievietes un gāja uz lāvu, kur sēdēja Poļina Bullis.

-    Atbrīvo vietu, viņa īsi un cieti pavēlēja.

Poļinai acis izsprāga uz pieres.

-    Ko te kvankšķi, padauza! viņa piecēlās un nāca Soņai virsū. Laidies, kamēr dzīva!

Soņka abās rokās saņēma nozagto nazi un piegrūda pie Poļas nokarenā vēdera.

-    Nokaušu!

Bullis nolaida acis, ieraudzīja asmeni, saspringa.

-    Jukusi esi, vai?

-    Vācies savā vietā!

-    Es… esmu savā.

-    Pie durvīm, vecā šmara*\ Tur tagad tava vieta!

Sievišķis nedrošām kājām paklausīgi spiedās uz norādīto vietu un tūlīt nosēdās zemē. Soņka paskatījās uz pārējām autoritātēm, kas bija ieņēmušas lāvas, un izrīkoja: Rāpieties nost! Visas pie Polkas! Mudīgi!

Sievietes negribīgi atstāja iesildītās vietas. Pa to laiku durvis atsprāga vaļā, tajās stāvēja konvojnieks.

-    Soņka! viņš iekliedzās. Tu tā biji, sterva, kas vecākajam naželi nospēra?

-    Ķer!

Viņa pasvieda tam laupījumu, konvojnieks to veikli noķēra un ar sajūsmas pilnu izbrīnu noteica:

Nu, meičas… jūsu vidū ir izcila amata māsa! Bīstieties viņas!

Kad durvis aizvērās, Soņka pasauca pārējās arestantes: Ieņemiet vietas, jaunkundzes! Tagad mēs te esam galvenās!

* * X-

Maskavas apgabaltiesas Mitrofanova zāle, gara, šaura un drūma, bija pārpildīta. Te bija raibu raibā publika, un visi gribēja redzēt, bet galvenokārt dzirdēt, ko teiks noziedzniece, kuras vārds ar katru dienu kļuva skaļāks un populārāks visā Krievijā.

Pirmajās rindās sēdēja cietušie: baņķieris Dogmarovs, reiz apmuļķotais juvelieris fon Mels, Odesas juvelierveikala īpašnieks Cimmermans ar dēlu Moišu, un blakus viņiem likteņa ironija! Maskavas dārglietu veikala Petrovkā saimnieks Hļebņikova kungs. Pārsteidzošā kārtā Tiesas zālē atradās arī vācu pilsētiņas Tiplicas birģermeistars Vilhelms Vernera kungs. Viņš turējās saspringti un uzsvērti neatkarīgi.

Pirmās rindas pašā galā sēdēja Volodja Kočubčiks ar savu advokātu. Advokāts visu laiku kaut ko čukstēja Kočubčikam, un tas ik pa brīdim pamāja.

Otrajā rindā, gaidu un svešās vietas sastindzināta, sēdēja Soņkas māsa Feiga. Blakus viņai kā vajāts uz visām pusēm šaudīja acis zagles bijušais vīrs Šeloms Škoļņiks ar stipri uzblīdušu vēderu. Feiga bija rotājusies daudzām greznumlietām, it kā būtu ieradusies svarīgā pieņemšanā, nevis tiesas zālē.

Turpat skumja un atsvešināta sēdēja arī Mira Grilšteina, ar kuru kopā Soņka bija aptīrījusi Cimmermana veikaliņu. Pūtainais Moiša ik pa brīdim ieinteresēts atskatījās uz Miru.

Zālē bija nenosakāms daudzums avīžu reportieru, fotogrāfu, kā ari vienkāršu dīkdieņu. Šajā nervozajā jūklī, pēdējās rindas pašā maliņā, stipri izcēlās bālais un nedabiski mierīgais pans Toboļskis.

Tiesnešu vieta bija neliels paaugstinājums, uz tā atradās ar zaļu vadmalu klāts galds. Viņpus galda stāvēja trīs krēsli ar augstām, kokgriezumiem rotātām atzveltnēm. Pa kreisi no tiesnešiem pie sienas karājās svētbilžu skapītis ar Pestītāja attēlu, turpat stāvēja arī lasāmais galdiņš, bet dziļāk atradās tiesas sekretāra galdiņš.

Apsūdzēto sols bija garš, gadu gaitā daudzu sēdētāju nopulēts jo spožs. Solam priekšā bija koka režģis, kas nošķīra apsūdzēto no publikas.

Nedaudz zemāk par tiesnešu paaugstinājumu stāvēja krēsli zvērinātajiem, blakus galdi advokātiem. Uz tiesnešu galda atradās Soņkas Zelta Rociņas noziegumu lietiskie pierādījumi: zelta etvijas, gredzeni, piespraudes, briljantu virtenes, apzeltīti galda piederumi, kārbas ar dārglietām, ko garnadze kādreiz bija nozagusi.

Zālē valdīja pieklusināta murdoņa, kuru katru brīdi gaidīja ierodamies tiesas priekšsēdi un viņa svītu, un tad arī tiesājamo.

Beidzot ar uzspēlētu paštīksmi sejās iznāca advokāti, tad steigšus iesoļoja zvērinātie, majestātiski iepeldēja tiesu pristavs, un zāle apklusa. Pristavs skaļi paziņoja:

-    Tiesa nāk!

Visi piecēlās, iznāca tiesneši: resns priekšsēdētājs ar kuplu vaigubārdu un divi tiesas locekļi. Pilnīgā klusumā priekšsēdētājs izskatīja papīrus uz galda, kaut ko jautāja tiesnešiem, vērīgi pārskatīja zāli un ar žestu norādīja uz durvju pusi:

-    Ievest apsūdzēto!

Durvis viņpus aizžogojuma atvērās: zālē vispirms ienāca divi žandarmi ar kailiem zobeniem, viņiem pakaļ Soņka. Viņa bija stipri novājējusi, tomēr izskatījās tikpat gracioza kā agrāk, gandrīz vai koķeta. Viņai mugurā bija pelēks arestantes virsvalks, tomēr lieliski piegriezts, acīmredzot viņas pašas roku darbs. No virsvalka piedurkņu galiem līda ārā melnas zīda blūzītes sniegbaltās manšetes. Galvu rotāja balts, ar mežģīnēm rotāts lakatiņš, koķeti sasprausts pazodē.

Ārēji Soņka turējās mierīgi, drosmīgi un pārliecināti. Sākumā zāle viņai it kā aizpeldēja, kādu laiku viņa nespēja atšķirt nevienu atsevišķu seju. Tad lēnām saņēma sevi rokās, laipni uzsmaidīja atnākušajiem ļaudīm un tiesnešiem, pat viegli palocīja celi.

-    Apsēdieties, apsūdzētā, priekšsēdētājs atļāva un vēlreiz uzmanīgi nopētīja zāli.

Pa aizmugures durvīm iznāca garīdznieks brūnā tērpā, piegāja pie lūgšanu galdiņa zem krucifiksa un aicināja zvērinātos, un tie cits pēc cita piegāja pie viņa, lai saņemtu svētību un nodotu goda zvērestu.

Priekšsēdētājs vēlreiz bargi pārlūkoja zāli un, galvu nepagriezis, pavēlēja:

-    Apsūdzētā, piecelieties!

Soņka paklausīgi piecēlās un ziņkāri paskatījās uz viņu.

-    Jūsu vārds? priekšsēdis jautāja.

-    Solja Sandonato. ar smaidu atbildēja Soņka un uztvēra savas māsas izbrīnīto skatienu.

-    Vai varat to apliecināt pie Bībeles?

-    Nevaru, jūsu godība. Esmu jūdiete.

-     Vai apstiprināt, ka nevēlaties aizstāvēties ar advokāta palīdzību?

-    Apstiprinu, jūsu godība. Dāmai jāaizstāv savs gods pašai.

-    Vai agrāk esat tiesāta?

-    Nē, jūsu godība.

-    Cik jums gadu?

-    Dāmām šādus jautājumus nav pieklājīgi uzdot.

-    Jūs neesat dāma, jūs esat apsūdzētā. Cik jums gadu?

Soņka pavilcinājās, ieraudzīja zāles galā pana Toboļska saspringto seju un ironiski atbildēja:

-    Apsūdzētajai Soljai Sandonato ir trīsdesmit viens gads, jūsu godība.

Priekšsēdis apmierināts pamāja, par kaut ko pasmaidīja un paskatījās uz Feigu.

-    Lieciniece Feiga Leibas meita Solomoniaka, kas jums ir apsūdzētā?

Feiga pārsteigumā neattapa, ko sacīt, tad beidzot izspieda:

-    Apsūdzētā ir mana īstā māsa.

-    Kāds ir viņas īstais vārds?

-    Sura Šeindla Leibas meita Solomoniaka.

-    Vai jums ir zināms, ar ko nodarbojās jūsu māsa pēdējos gados?

-     Personīgi man tādu faktu nav, bet baumo, ka viņa esot nodarbojusies ar zagšanu.

-    Vai jums zināma viņas iesauka?

-    Runā, ka viņa esot Soņka Zelta Rociņa.

-    Vai to var apliecināt jūsu vīrs Šeloms Škoļņiks?

Soņka no tāda pavērsiena mazliet sagrīļojās.

-    Vīrs?!

-    Mans vīrs to var apstiprināt, Feiga atbildēja nesatricināmā mierā un piegrūda ar elkoni Šelomam.

Šeloms piecēlās un kā vajāts atskatījās zālē.

-    Vai jums ir zināms apsūdzētās vārds?

Šeloms pamāja un atbildēja ar stipru poļu akcentu:

-    Jā, jūsu godība, šī pane ir Sura Šeindla Solomoniaka.

-    Jūs bijāt viņas vīrs?

-    Jā. Sura bija mana pirmā sieva.

Zālē sākās troksnis. Viens no tiesnešiem pašķindināja zvaniņu.

-      Kāpēc jūs izšķīrāties? priekšsēdis turpināja uzdot jautājumus.

-    Viņa aizbēga no manis, nozagusi piecus tūkstošus rubļu.

-    Kā jūs domājat, vai tā bija pirmā zādzība jūsu sievas mūžā?

-    Nē, Šeloms nosvīda cauri slapjš. Mūsu miestiņā par viņu daudz ko runāja. Arī to, ka viņa esot zagle.

Zāle joprojām trokšņoja. Tiesnesis atkal ķērās pie zvaniņa, un tad ļaudis apklusa.

-    Lieciniece Feiga Leibas meita Solomoniaka, vai jums bija zināms, ka jūsu māsai kopš bērnības bija tieksme zagt?

-    Jā, es to zināju. Bet es neko nevarēju mainīt, jo mūsu tēvs un māte agri nomira, bet Šeindlu audzināja pamāte.

-     Lūdzu, apsēdieties. Priekšsēdis paskatījās uz Soņku. Kā jūs varat izskaidrot savas māsas teikto?

Soņka klusēja, tad paraustīja plecus: Jūsu godība… Ko par mani var teikt māsa, kas aizvilinājusi manu vīru?

Zālē atkal sākās troksnis, un tiesnesis ilgi zvanīja, lai panāktu klusumu.

-    Jūsu godība! Lūdzu, dodiet man vārdu! mēģinādams pārkliegt troksni, iesaucās juvelieris Karls fon Mels. Šī dāma ir briesmīga zagle! Viņa pataisīja mani par jukušu, un es zaudēju ne tikai savu vārdu, bet trīs nedēļas pavadīju psihiatriskajā klīnikā!

-      Lūdzu apsēsties! Lūdzu klusumu! Lieciniek fon Mel, sēdieties!

Auditorija nomierinājās, tiesneši īsi apspriedās, tad pratināšana atjaunojās.

-     Vai jūs, apsūdzētā, varat apstiprināt, ka neilgu laiku lietojāt uzvārdu Solja Bluvšteina?

-    Viņai bijis daudz uzvārdu! fon Mels atkal neizturēja. Viņu vajag aizsūtīt mūža katorgā!

-    Lūdzu, sēdieties!

Soņka ieturēja pauzi un mierīgi atbildēja: Jā, jūsu godība. Apliecinu. Es biju Bluvšteina. Tas ir mana vīra uzvārds, es viņu kaislīgi mīlēju, bet viņš nomira no smagas slimības.

-      Jūsu vīrs Mihels Bluvšteins nav miris, bet sodīts ar mūža katorgu par slepkavību.

Soņka ļoti dabiski noelsās un brīdi sēdēja klusa un satriekta. No malas bija redzams, ka viņa raud.

-    Vai jūs apstiprināt, Solja Bluvšteina, ka Pēterburgā mēģinājāt izveidot noziedzīgu zagļu biedrību noziedznieku atbalstam obščaku?.

Soņka izbrīnīta pacēla acis un notrauca asaras.

-    Kāpēc mēģināju? Manuprāt, obščaks jau pastāv un pastāvēs, kamēr vien būs Krievija.

Priekšsēdētājs ņēmās pētīt uz galda gulošos priekšmetus: gredzenus, rokassprādzes, kaklarotas un citus lietiskos pierādījumus.

-      Kāpēc jums, apsūdzētā, vajadzīgi tik daudzi laulības gredzeni?

Soņka vēlreiz noslaucīja mežģīņu lakatiņā acis un skumji pasmaidīja.

-    Tie man no vīriem, jūsu godība. Man piemīt tieksme mainīt svaru… Te kļūstu vājāka, te pilnīgāka. Man bija nepieciešami dažāda lieluma gredzeni.

-    Jūsu cienījamā godība! Puse no tiem gredzeniem ir no mana veikala, sašutušais Cimmermans paziņoja. Es varu nosaukt cenu un novērtēt katru gredzenu! Moiša, ko tu klusē kā idiots? Saki taču kaut ko!

-    Sēdieties, lieciniek, citādi es likšu izvest jūs no zāles!

-    Jūsuprāt, man nav balss tiesību?

-    Vēlāk! Sēdieties!

Cimmermans paklausīgi apsēdās.

-    Bet kur jūs ņēmāt divus kinžalus ar perlamutra rokturiem, šo kaukāziešu jostu, ar sudrabu izšūtās jermolkas?

Zagle pati ar interesi noskatījās uz zagtajām mantām, tad mierīgi paskaidroja:

-    Kinžalu un jostu es laimēju loterijā. Jermolkas pieder manam radu bērnam Osem, bet revolveri ieguvu, piedaloties alegri spēlē.

-    Jums ir radu bērns? priekšsēdētājs no sirds brīnījās.

-    Jā, jūsu godība, viņa maigi pasmaidīja. Man ir arī divas meitiņas, Taba un Mihelīnočka.

-    Cik sen neesat viņas redzējusi?

-   Sen, jūsu godība. Mans sapnis tagad būtu apskaut manas meitenītes.

-      Jūs nodarbojāties ar zādzībām un galīgi aizmirsāt savus bērnus, priekšsēdētāja vārdos bija pārmetums.

-    Nē, nekad neesmu viņas aizmirsusi. Viņām nekad nekā nav trūcis. Bet, ja runājam par zagšanu… Nē, jūsu godība, es nezagu.

Es vienkārši ceļoju pa pasauli. Tā ir mana kaislība ceļot. Un, lai neizjustu līdzekļu trūkumu brauciena laikā, es šad un tad dažiem kungiem esmu lūgusi palīdzību.

-    Jūsu godība, roku pacēla Kočubčika advokāts. Mans aizstāvamais vēlas sniegt liecību.

-     Vēlāk. Priekšsēdētājs pārlaida skatienu lieciniekiem, apstājās pie juvelierveikala īpašnieka no Petrovkas. Hļebņikova kungs, vai esat pazinis dāmu, kas ar krāpšanu iznesa no jūsu veikala dārglietas divdesmit divu tūkstošu trīssimt rubļu vērtībā?

-     Jā, es pazinu šo dāmu. Domāju, ka tik drīz neaizmirsīšu. Hļebņikovs negaidīti uzsmaidīja zaglei. Un runa te nav tikai par nozagto. Esmu sajūsmināts par Sofjas Buksheidenes kundzes, kā viņa sevi nosauca, veiklību un artistismu. Protams, man ir žēl zaudētās summas, bet vēl vairāk žēl, ka nekad vairs nesastapšu tik patiesi cilvēcisku talantu, lai gan tas vērsts uz ļaundarību. Kungi, tā ir īpaša Dieva dāvana!

-      Hļebņikova kungs, nelieciet minēt mīklas pirms laika, Soņka atbildēja. Ja Dievs dos, vēl tiksimies.

Zālē atskanēja smiekli, kāds aplaudēja. Tas bija pans Toboļskis. Negaidot ļoti apņēmīgi piecēlās vācu pilsētas Tiplicas birģermeistars Vilhelms Verners.

Priekšsēdētājs neapmierināts sarauca degunu, kaut ko bilda tiesnesim labajā pusē, bet skaļi izteica asu piezīmi: Te, kungi, nav labdarības sapulce, bet tiesa! Mēs tiesājam noziedznieci, kas pazīstama ar savu pārdrošību un nekaunību. Un, sniedzot liecības, es lūdzu pieturēties tieši pie šīm pozīcijām, nevis dāļāt komplimentus un līdzjūtību. Viņš apklusa, pamāja tulkam: Lai birģermeistars runā.

-     Cienījamā tiesa, cienījamie zvērinātie piesēdētāji, cienījamā publika. Verners runāja skaidrā, skaļā vācu valodā, kategoriski. Esmu ieradies no mazas vācu pilsētiņas, kurā nezin vai kāds no jums iegriezīsies. Bet dāma, kas sēž uz tā briesmīgā sola, prata iekļūt manā pilsētā un nodarīt tai briesmīgu un bezjēdzīgu ļaunumu. Viņa to padarīja par apsmieklu visai Vācijai! Viņa apkaunoja pilsētas iedzīvotājus, atmiņu par diženo grāfu Tiplicu. Apkaunoja mani personīgi! Tagad mēs esam nevis vairs Tiplicas iedzīvotāji, bet tiplicēni!

-    Mūs arī viņa apkaunoja! iekliedzās Cimmermans.

-    Papu, izbeidz! Sēdi, mūs izraidīs! Moiša paraustīja viņu.

-     Es visā pilnībā atbalstu jūs, priekšsēdētāja kungs, vācietis bija nesatricināms, un pieprasu šai dāmai nopietnāko un bargāko sodu.

Zāle apklusa. Soņka pielika roku pie krūtīm un klusi sacīja:

-    Izsaku līdzjūtību lieliskajai pilsētai Tiplicai.

Vilhelms Verners apsēdās, bet priekšsēdētājs atzinīgi pamāja tam ar galvu un norādīja uz baņķieri Dogmarovu.

-    Lieciniek Dogmarov, ko jūs varat piebilst pie tā, ko esat rakstiski izklāstījis savā paskaidrojumā?

-    Neko citu kā vienīgi to, ka es gribētu atgūt nozagto naudu, baņķieris atbildēja.

-    Sapņo vien, atskanot vispārējiem smiekliem, kāds noteica.

Priekšsēdētājs ar žestu lika piecelties Mirai Grilšteinai.

-    Jūsu vārds, lieciniece.

-    Mira Grilšteina, viņa nosmīnēja.

-    Ar ko nodarbojaties?

-    Esmu vienkārši dāma no Odesas. Bez nodarbošanās.

-    Vai esat pazīstama ar apsūdzēto?

-    Pirmo reizi redzu.

-    Bet jūs abas kopā aizturēja Odesas kāršu namā!

-     Blēņas! Es gāju garām, un mani saķēra kaut kādi zeļļi, kā vēlāk izrādījās, policisti, un aizstiepa uz iecirkni. Bet šo dāmiņu redzu pirmo reizi.

-    Jūs pagaidām vēl sēžat uz liecinieku sola. Par nepatiesām liecībām jūs varat nonākt blakus apsūdzētajai.

-    Tas būtu pat ļoti patīkami. Viņa ir tik interesanta un gudra, ka nebūtu grēks pasēdēt blakus.

Priekšsēdētājam noraustījās vaigu muskuļi, un pratināšana turpinājās.

-    Lieciniek Cimmerman, vai jūs pazīstat liecinieci Grilšteinu?

-      Katrā ziņā, juvelieris piecēlās. Viņa palīdzēja Soņkai Zelta Rociņai izdarīt mahinācijas manā veikalā. Pēc tam ieradās divi policisti, kas patiesībā bija parasti klaidoņi, kā izrādījās, un visi kopā viņi aizmuka. Viņš pagriezās pret dēlu. Ko tu klusē, Moiša?

-    Lieciniek Moiša Cimmerman. Vai jūs apstiprināsiet tēva liecības?

-    Kā tad es varu neapstiprināt? Citādi jau viņš mani vienkārši apēdīs, jūsu gaišība.

-    Vai jūs redzējāt Miru Grilšteinu savā veikalā?

-     Miru varbūt arī neredzēju, bet šo dāmiņu noteikti redzēju. Kamēr viņa novērsa uzmanību, Soņka zaga.

-      Jūsu gaišība, Soņka iejaucās, bet zālē valdīja smiekli un jautrība, es neesmu tā, par ko jūs mani uzskatāt. īstā Soņka Zelta Rociņa ir sieviete, kuras vārds ir Jahveta Vaiberga no Odesas.

Priekšsēdētājs zagles repliku palaida gar ausīm un brīdināja Miru: Lieciniece Grilšteina, jūsu interesēs ir sniegt patiesas liecības tiesai un tā izvairīties no apsūdzēto sola.

-     Tiesneša kungs, Mira izrādīja sašutumu, ko jūs mani baidāt? Es neko nezinu, ne pie kā neesmu vainīga, bet, ja kāds trakais uzskata, ka redzējis mani veikalā, lai labāk padakterējas kā tas kungs, ko izlaida no trakonama! un meiča norādīja uz fon Melu.

-     Es jūs lūdzu aizstāviet mani pret apvainojumiem! Mels pielēca kājās. Esmu pietiekami cietis, lai nekas tāds nebūtu jāpiedzīvo tiesas namā!

Priekšsēdētājs nogaidīja, kamēr apklust troksnis zālē, tad paskatījās uz Volodju Kočubčiku.

-    Lieciniek Volf Bromberg, lūdzu piecelties.

Kočubčiks piecēlās.

-    Jūsu vārds?

-    Volfs Brombergs.

-    Ar ko nodarbojaties?

-    Marvihers.

-    Paskaidrojiet.

-    Zaglis, kas aptīra viesnīcas un kungu kabatas. Advokāts vērīgi sekoja līdzi aizstāvamā atbildēm.

-    Kāda ir jūsu zagļa iesauka?

-    Volodja Kočubčiks.

-    Šo dāmu pazīstat?

-    Pat loti labi.

-    Kas viņa ir?

Pans Toboļskis saspringa, paliecās uz priekšu.

-    Soņka Zelta Rociņa.

-    Jūs to apgalvojat ar pilnu atbildības sajūtu? Volodja uzmeta skatienu advokātam, tas pamāja.

-     Apgalvoju ar pilnu atbildības sajūtu un izprotu visas iespējamās sekas, marvihers norunāja iepriekš sagatavotu frāzi.

-     Kādas bija jūsu attiecības ar apsūdzēto? jautāja viens no tiesnešiem.

-    Jūsu godība! iejaucās aizstāvis. Protestēju! Lūdzu neaizskart liecinieka privāto dzīvi!

-    Protests tiek noraidīts! priekšsēdētājs paziņoja. Lieciniek, atbildiet uz jautājumu.

-    Ar apsūdzēto man bija mīlas attiecības, Volodja teica.

-    Kā tās izpaudās?

-    Jūsu godība, es protestēju!

-    Protests noraidīts! Lieciniek, turpiniet! Soņka skatījās uz Kočubčiku kā uz prātā jukušu.

-    Mēs dzīvojām kā vīrs ar sievu. viņš teica. Es spēlēju kārtis, viņa zaga.

-     Atgādiniet, lūdzams, kādus konkrētus zagšanas gadījumus.

-    Tas ir nekrietni, Kočubčik! kāds zālē iesaucās.

-    Izvest to bļauri no zāles! priekšsēdētāja rīkojums bija ass.

Konvojnieki bija atraduši kliedzēju un veda ārā no zāles.

-    Nolādi viņu, Soņka! vīrietis pretodamies kliedza. Nolādi!

Kad publika nomierinājās, priekšsēdētājs atkal uzrunāja liecinieku:

-    Nosauciet konkrētus apzagšanas gadījumus, kur bijāt kopā ar savu piedzīvotāju.

-    Es nezagu kopā ar viņu! Volodja iesaucās. Viņa bija tā, kas zaga!

-    Nosauciet!

-    Labi, nosaukšu. Visu pateikšu! Šī dāma, nu, Soņka, no rītiem apstaigāja viesnīcu numurus, lai apzagtu guļošos. Es teicu, ka nevajag, bet viņa tik un tā zaga! Kočubčiks sāka uzskaitījumu, pamazām pāriedams uz histērisku kliegšanu. Viņa aptīrīja visus juvelierīšus bez izņēmuma! Tādam nolūkam viņai bija uzšūta speciāla kleita ar kabatām! Gubernatora ballē šī zagle ierāva nāsīs rotaslietas gandrīz no visām dāmām, tad izlikās par ģībēju un aizlaidās karietē! Zagšanai viņa bija iegādājusies dresētu pērtiķi, kas norija briljantus! Soņka pat nebaidījās izčamdīt kabatas cilvēku pūlī! Viņa arī mani mācīja, bet es negribēju dabūt gadus! Viņa ir zagle! Un neticiet, ka viņa nav Soņka Zelta Rociņa! Tā ir viņa! Akurāt viņa! Mēģināju no viņas aizbēgt, bet viņa vienmēr atrada mani un ievilka savā numurā, teikdama, ka milot mani!

-     Vai viņa, jūsuprāt, patiešām mīlēja jūs? pilnīgā klusumā līdzjūtīgi vaicāja priekšsēdētājs.

-     Nezinu. Laikam jau. Varbūt patiešām mīlēja. Nezinu! Bet man to nevajag! Viņa man par vecu! Un vēl zagle! Es gribu citādu dzīvi! Es negribu vairs zagt, tiesnešu kungi! Es gribu būt tāds kā visi! Apnicis staigāt ar zagļa zīmi pierē! Saprotiet jel mani! Pēkšņi viņš, ar pirkstu uz zagli rādīdams, iekliedzās: Neieredzu tevi!… Neieredzu! Un pietiek melot, ka tu neesi Soņka! Esi Soņka… Pati man teici, pati lielījies! Visi Odesas zagļi to var apliecināt! Soņka Zelta Rociņa!

Zālē bija pilnīgs klusums, varēja dzirdēt, kā aiz loga sāk čabināt smalks lietutiņš.

Pēdējā rindā piecēlās pans Toboļskis un lēnām sāka nākt uz pirmajām rindām. Priekšsēdētājs par vēlu pamanīja to. Galvu izslējis, viņš iekliedzās, it kā nelaimi jauzdams: Ejiet atpakaļ savā vietā, kungs! Toboļskis neapstājās, nenolaida acis no Kočubčika.

-    Apturiet viņu!

Konvojnieki metās pie pana, bet viņš pēkšņi izvilka revolveri, notēmēja uz Kočubčiku un nospieda gaili. Kāds konvojnieks paguva uzsist pa ieroci, bet tajā brīdī gāja vaļā šāviens. Zālē atskanēja izbiedēti kliedzieni, dažs metās uz izeju. Kočubčiks pārbīlī nogāzās zemē. Panam Toboļskim sagāzās virsū konvojnieki, bet viņš

tik un tā atgaiņājās un spieda gaili, gribēdams trāpīt marviheram.

* * *

Pēc dažām dienām Mitrofanova apgabaltiesas zāle atkal bija stāvgrūdām pilna. Konvojnieku šoreiz bija divreiz vairāk, liecinieku mazāk. Nebija baņķiera Dogmarova, juvelieru Cimmermanu, veikala īpašnieka Karla fon Mela.

Garajā šaurajā zālē bija karsti un šauri. Soņka sacīja pēdējo vārdu. Ģērbusies viņa bija, kā vienmēr, kārtīgi un gaumīgi, bet bālu seju. Viņa stāvēja aiz koka režģa taisni izslējusies un mierīgi vēroja tiesnešus un publiku. Viņas runa bija pārliecinoša un pārdomāta.

-     Dāmas un kungi! Tātad kas es esmu? Teiksiet, ka bārene Sura Šeindla un tā būs taisnība. Teiksiet, ka jūsu priekšā stāv zagle Soņka Zelta Rociņa un arī tā būs taisnība. Iznāk, ka viena patiesība sastāv no divām puspatiesībām. Kāpēc tā? Tāpēc, ka tā tiesā cilvēki. Bet cilvēku tiesa nekad nav taisnīga. Ja vienam es liekos laba, tad otram noteikti slikta. Kāpēc? Tāpēc, ka cilvēki spriež par citiem pēc rīcības. Bet rīcību, kungi, bieži vien diktē vai nu naids, vai labsirdība, vai aprēķins. Kas tad drīkst tiesāt cilvēka rīcību? Likums? Bet likumus raksta cilvēki, tātad arī likums nevar būt taisnīgs! Piemēram, kā būtu jātiesā tas kungs, kurš nesen mēģināja aizstāvēt manu godu, ar ieroci rokā iedams pret meli un nelieti? Pēc kāda likuma vispār vajag tiesāt cilvēku? Atbildu tikai pēc Dieva likuma. Iznāk, ka tiesāt drīkst vienīgi Dievs! Nevis jūs, tiesnešu kungi, bet Dievs! Kāda tad ir mana vaina? Tāda, ka es bieži vien atņēmu bagātajiem un bieži atdevu nozagto nabagajiem un atstumtajiem, ko jūs saucat par zagļiem? Bet jūs uzdodiet jautājumu, kāpēc sabiedrībā rodas cilvēki, ko jūs vajājat, nosaukdami nolādētā vārdā zaglis! Vai tā nav jūsu vaina? Sabiedrības pašas vaina? Mēģiniet vismaz pažēlot, palīdzēt un saprast tos. Es to mēģināju darīt, kungi. Vai tikai tāda ir mana vaina? Vai nelaime tā, ka es mēģināju tikt pie līdzekļiem, lai izdzīvotu, lai nenomirtu nabadzībā un badā? Es, dāmas un kungi, esmu tikai vilcene, kas medī laupījumu sev un saviem zvērēniem. Uz manām rokām nav asiņu! Es nevienam neesmu atņēmusi dzīvību! Es tikai cīnījos par izdzīvošanu! Zinu, sabiedrībā tāda cīņa ir nosodāma. Ar likumu sodāma. Tā tas ir. Bet sakiet, kurš no jums ir bez vainas, vismaz nelielas, tā paša likuma priekšā, nemaz nerunājot par Dieva Tā Kunga likumu? Jūs visi esat tikpat vainīgi kā es! Tāpēc sakarā ar izvirzīto apsūdzību man nav ko teikt. Es, kungi, neuzskatu sevi par vainīgu!

* * *

Rīts Ohotnijrjadā bija ļaužu pilns, kā jau darbdienā. Veiklie avīžu iznēsātāji, vēso rudens gaisu piekliegdami, piedāvāja garāmgājējiem jaunas avīzes ar sensacionālu materiālu:

SLAVENĀ ZAGLE SOŅKA ZELTA ROCIŅA NOTIESĀTA UZ ASTOŅIEM GADIEM KATORGAS DARBOS!

ZELTA ROCIŅAS ĪSTĀ MĀSA ATŅĒMUSI VIŅAI PIRMO VĪRU!

SOŅKĀ IEMĪLĒJIES KUNGS ŠĀVA UZ BIJUŠO ZAGLES MĪĻĀKO TIEŠI TIESAS ZĀLĒ!

SOŅKA ZELTA ROCIŅA NEATZĪST SEVI PAR VAINĪGU!

LASIET MUSU AVĪZI, UN JUS UZZINĀSIET, KAS IR SURA ŠEINDLA, KAS IR SOŅA ŠKOĻŅIKA,

RUBINŠTEINA, BRENNERE, BLUVŠTEINA! VISAS VIŅAS IR SOŅKA ZELTA ROCIŅA!

STEIDZIETIES IZLASĪT MATERIĀLUS NO TIESAS ZĀLES

PAR SLAVENĀKO AFĒRISTI PASAULĒ!

* * *

Vilciens ar aizrestotiem logiem traucās pa Krievijas bezgalīgajiem plašumiem, aizvezdams neizmērojamā tālumā cilvēkus, kas bija notiesāti strādāt katorgas darbos.

Vagonā, kas bija sadalīts būros, mocījās notiesātie uz lāvām, uz salmu matračiem, daži vienkārši sēdēja uz grīdas. Notiesāto vidū Soņka Zelta Rociņa. Viņai blakus Mira Grilšteina.

Pa vagona eju staigāja apbruņoti konvojnieki, ātri skrejošais vagons šūpojās.

* * *

Agri no rīta smidzināja smalks, auksts lietus. Cietumnieki, izsēdināti no vilciena, pa etapu kājām devās uz ciematu. Viņu bija vismaz simts, viņi gāja vairāku desmitu konvojnieku pavadībā lēni un smagi. Stiga, kas izgāja uz nometinājuma vietu, bija šaura, zeme zem kājām cieta, nelīdzena, vienās koku saknēs.

Lai sasildītos vai gluži vienkārši uzmundrinātu sevi, konvojnieki dzina katordzniekus ar kliedzieniem, pātagu plīkšķiem, bet pakritušos vai spēku zaudējušos ar laides sitieniem pa muguru.

Soņka ar plecos uzmesto plāno arestantu jaku gāja pašās procesijas beigās, sev zem kājām skatīdamās, lai nepakluptu un nepakristu. Viņas rokas bija cieši saslēgtas roku dzelžos. Tāpat kā pārējiem. Kurpītes, kurās viņa bija švītējusies tiesas prāvā, bija izšķīdušas, izmirkušas, nosalušie kāju pirksti līda ārā. Blakus nogurusi vilkās Mira Grilšteina. Šad un tad viņa uzmeta draudzenei uzmundrinošu skatienu, pasmaidīja.

Imanas ciematā bija divi desmiti baraku tās bija apjoztas ar pazemu žogu, laika gaitā un lietū nomelnējušas. Divos apjumtos sargtorņos rēgojās uzraugi, pie katras barakas, ķēdē piesieti, skraidīja spēcīgi, labi baroti suņi.

Arestantus sadzina uz laukuma baraku vidū, ar kājas spērieniem un dunkām nostatīja garā rindā. Mira zobgalīgi izmeta: Dzīve mums bija jautra, tagad sāksies vēl jautrāka.

Soņka paskatījās uz viņu un neko neatbildēja.

Kad rinda beidzot bija nostatīta, no galvenās barakas, ko rotāja pašdarināts Krievijas valsts ģerbonis, divu liela auguma dūšīgu uzraudžu pavadībā iznāca garš kalsns cilvēks ar cepuri uz vienas auss. Viņš vērīgi noskatīja atbraukušos.

Klausieties, jūs, noziedznieces! vīrietis sāka bez kāda laipnāka ievada. Es esmu ciemata komandants. Mani sauc Mihails Ignatjevičs Fjodorovs. Bet, ja vienkāršāk, tad Ignatjičs. Jūs te atveda ne jau izklaidēties un atpūsties, bet smagi strādāt. Jūs esat daudz sagrēkojušas uz mūsu jau tā grēcīgās zemes, tāpēc jums jāattīra savas dvēseles ar centīgu un priekšzīmīgu darbu. Kas tādu attīrīšanos negribēs veikt, pret to izturēsimies bargi jo bargi, pat sitot ar pletnēm. To darīs man blakus stāvošās dāmas, Nadežda un Vera. Gribu brīdināt: labāk nenonākt viņu rokās. Savu darbu viņas dara no visas sirds! Viņš vēlreiz noskatīja atbraukušās un beigās paskaidroja: Strādāsiet tuvākajā Zavjalova kunga manufaktūrā. Celšanās piecos no rīta, gulētiešana tieši pusnaktī.

Ignatjičs pagriezās un kopā ar uzraudzēm pazuda barakā ar ģerboni.

* * *

Ieslodzītās sievietes ar troksni, kliegdamas un kaudamās izmisīgi plosījās pa tukšo baraku. Ļembasts gāja vaļā, cīnoties pēc siltākas un labākas vietas. Katrai gribējās tikt vai nu pie krāsns, vai pie loga.

Soņka iegāja barakā gandrīz vai pēdējā, apstājās pie sliekšņa un ar neizpratni un riebumu noraudzījās notiekošajā. Mira atradās pašā cīkstēšanās centrā, viņa ieraudzīja draudzeni un māja ar roku:

-    Nāc šurp, Soņa! Te vēl ir viena vieta! Es turu!

Garnadze, it kā to nedzirdēdama, atspiedās pret durvīm, acīs sariesās asaras. Tā viņa stāvēja, skatīdamās uz nelaimīgajām sievietēm, kas cīnījās par vietu netīrajā, noplukušajā barakā. Blakus viņai notiekošo vēroja jauns sargs.

Kad viss daudzmaz nomierinājās, Mira pienāca pie Soņkas un dusmīgi jautāja: Sastingusi esi, vai? Es saucu! Turēju tev vietu! Kur tu tagad gulēsi?

-    Te, Soņka parādīja uz lāviņu pie pašām durvīm.

-    Pavisam muļķe esi? Sāksies ziema, nosalsi!

-    Līdz ziemai vēl jānodzīvo.

Barakā atsākās kautiņš vietas dēļ, konvojnieks aizspraucās līdz ķildniecēm, ar spērieniem iztrenkāja sievietes un devās uz izeju.

-    Patiešām, nosalsi te.

-    Nekas, izturēšu.

Mira aizskrēja un drīz vien atgriezās ar savām mantiņām, nosvieda uz lāviņas otrā pusē.

-    Ko tu dari? Soņka pasmaidīja.

-    Neko! Mira atcirta. Neiešu sust kopā ar kaut kādām utainajām. Kopā ar draudzeni tomēr jautrāk, pasmaidīja arī viņa.

* * *

Soņkai un Mirai iekrita darbs manufaktūras krāsošanas cehā. Tā bija diezgan plaša baraka, pilna lielu koka toveru, garaiņu un mitruma. Kublos burbuļoja melns verdošs šķidrums, sievietes ar smagām koka mentēm mīdījās apkārt, vilkdamas ārā nokrāsoto audumu un likdamas iekšā citu. Sviedri klāja seju, mati līda ārā no mazo lakatiņu apakšas, kublu malas bija karstas un apdedzināja, verdošais krāsošanas šķidrums apšļakstīja apģērbu, augumu, seju.

Soņkai nebija spēka. Viņa grīļojās, ar pūlēm vilka ārā no kubla smago slapjo audumu, tas slīdēja nost un šļuka ārā no rokām. Mira strādāja blakus, visu redzēja un centās palīdzēt draudzenei, taču uzraudzes varenā roka ikreiz viņu atstūma.

-   Nejaucies! Lai pierod! Mums te ne tādas vien kundzenes pieradušas!

Soņka stiepa nokrāsoto karsto audumu uz ratiņiem ar koka riteņiem, tur sakārtoja tā, lai audums nevelkas pa zemi, un smagi

stūma ratiņus uz žāvētavas pusi.

* * *

Sievietes atgriezās barakā pusnaktī. Gājiens bija patāls, zeme zem kājām galīgi izšķīdusi un tāpēc slidena. Dažas ieslodzītās pakrita, pie viņām uzreiz bija klāt konvojnieki, ar sitieniem piespieda

celties augšā, un kolonna virzījās tālāk.

* * *

Bija vēl pavisam tumšs, likās, ka sievietes tikko aizmigušas. Gulēja, nedomājot par ērtībām, nekašķējoties. Kā krita, tā aizmiga. Un tad pēkšņi durvis ar troksni vērās vaļā, un uzrauga skaļā balss nokomandēja:

-    Celties! Celties, stervas! Laiks pie darba! Celties!

Uzraugs spārdīja sievietes un piespieda celties. Viņas steigšus rāva mugurā drēbes un skriešus skrēja pagalmā uz līniju.

Un atkal tie paši verdošie kubli, tie paši tvaiki, kas koda acis ārā, tās pašas mentes, tas pats karstais audums, ko vajag izvilkt, iekraut ratiņos un skriešus aizstumt uz žāvētavu.

Soņka strādāja kā automāts, ne uz ko nereaģēdama, neko neievērodama, nevienam palīdzību nelūgdama. Retumis blakus tika

Mira, bet Soņka atgrūda viņu un kā apsēsta darīja darāmo.

* * *

Pa durvju spraugu iekšā pūta sniega smelkni, pamatīgi pūta arī no aizsalušajiem logiem, barakā bija auksti, lai gan krāsnī dega un kūpēja apogļojušās pagales.

Soņka svaidījās karstumos. Aizgūtnēm murmināja kaut ko dažādās valodās krievu, poļu, franču, vācu, jidišā. Galva dega, acis sprāga ārā no pieres, smalkie tievie pirksti izskatījās vēl tievāki un caurspīdīgāki.

Sievietes aiznesa viņas izdēdējušo augumu uz lāviņu tuvāk pie krāsns, Mira rīvēja draudzenes krūtis ar smirdīgu terpentīnu un čukstēja mierinājuma vārdus.

-     Pacieties, Soņečka, pacieties, mazā… Tūlīt kļūs labāk. Terpentlniņš izdzīs visu nelabumu un stiprinās veselību. Pacieties, mīļā…

-    Sagāz viņai virsū vairāk siltu drēbju, ieteica paveca sieva no blakus guļvietas. Lai izsvīst kārtīgi, un kaite būs prom.

Mira uzlika Soņkai virsū divus ar sasutušu sienu pildītus maisus, slimā sākumā mēģināja nogrūst nost smacējošo smagumu, bet draudzene stingri apkampa viņu, un Soņka drīz vien norima, sāka elpot mierīgi un vienmērīgi.

Durvis ar blīkšķi atvērās, un barakā kopā ar sniegu iegāzās uzraugs, ģērbies siltā kažokā.

-    Celties, mirlas! Piecas minūtes nokavēsiet stundu pa virsu strādāsiet!

Ieslodzītās kurnēja un gānījās, tomēr rāpās nost no savām lāvām, sataustīja apģērbu, šā tā saklāja guļvietas un drebēdamas izgāja sniegotajā melnajā rītā.

Mira noņēma no Soņas maisus un sāka viņu grūstīt. Draudzene nereaģēja, tikai vārgi vaidēja un negribēja celties.

-    Soņa, meitenlt… Jāceļas… Laiks uz krāsotavu… Celies.

Ar pūlēm viņa uzģērba Soņkai mugurā piemirkušo vateni, aptina kājas ar kaut kādām lupatām un stūma uz durvju pusi. Soņka pēc dažiem soļiem nogāzās gar zemi. Mira piegāja pie uzrauga.

-    Viņa ir pavisam slima. Lai vienu maiņu paliek barakā.

-    Ja slima, tad ārstēsim! uzraugs smējās. Ar rungu pa muguru! Stiep veco afēristi ārā pagalmā!

* * *

Krāsotavā tvaiki ņēma elpu ciet un cēlās līdz griestiem. Karstajos kublos vārījās melns šķidrums. Nokrāsotais audums, smags kā akmens, vēlās pāri ratiņu malām, un ratiņus ar kantainajiem riteņiem ar pārcilvēciskām pūlēm vajadzēja aizstumt uz žāvētavu.

Soņka pēdējiem spēkiem maisīja ar menti, tad, gandrīz vairs neapjēgdama, ko dara, izvilka audumu no kubla, mēģināja pastumt

ratiņus un nesamaņā sabruka uz aukstās slapjās grīdas.

* * *

Naktī viņa gulēja uz lāviņas, sasegta ar siena maisiem, blakus bija nometusies Mira. Viņas sarunājās klusi, lai neviens nedzird.

-   Man pēkšņi ienāca prātā, ka gribu nomirt, Soņka teica. Jo ātrāk, jo labāk.

-    Gatavā muļķe, Mira dusmojās. Pats mazumiņš vairs palicis, ko sēdēt. Pusgadu esam nomocījušas, septiņi ar pusi vēl priekšā.

-    Es vairs nevaru. Esmu nogurusi.

-    Bet tu iedomājies, kāda paradīze mums liksies brīvība, kad tiksim ārā.

-   Zini, par ko es sapņoju katru nakti?

-     Zinu. Zelts, briljanti, rotaslietas. Un greznas balles, kur tu visu to nekaunīgo publiku aptīrīji.

Soņka pasmīnēja un noliedzoši pakratīja galvu.

-    Nē… Par tiesu. Kad Kočubčiks apsūdzēja mani.

Mirai aizrāvās elpa.

-      Maita! Riebeklis! Tikšu ārā, pati savām rokām viņu nožņaugšu.

Garnadze klusēja, melnajos griestos skatidamās, un pavisam klusi sacīja:

-     Viņš bija tik skaists… Darīja man pāri, apvainoja, bet es uz viņu skatījos un tīksminājos.Pēc brīža piebilda: Ja palikšu dzīva, tad tikai Volodjas dēļ. Uzmeklēšu viņu, apkampšu un nevienam vairs neatdošu.

Un atkal atsprāga aizsalušās durvis, un atkal no sala mākoņa iznira uzrauga stāvs.

-    Celties, padauzas! Visas kā viena celties! Barakā paliek tikai žučkci* Soņka Zelta Rociņa! Celties!

Sievietes, smagi šņākuļodamas un kurnēdamas, ģērbās, klāja guļvietas un grūstījās pie durvīm. Kad Mira vilka mugurā siltās drēbes, zagle iečukstēja viņai ausī:

-    Uzzini, kur manufaktūrā glabājas petroleja.

-    Kam tev to?

-    Vajag. Uzzini.

* * *

Soņka stāvēja pie aizsalušā loga un skatījās, kā viņas biedrenes nokārtām galvām aiziet agrajā rīta melnumā. Viņas slāja smagi, apsaldētās kājas tikko vilkdamas, baidīdamās saņemt pletnes sitienus vai ar laidi pa muguru.

Baraka bez tās iemītniecēm izskatījās plaša un ne tik drūma. Visas guļvietas bija akurāti saklātas, pa aizsalušajiem logiem lauzās iekšā nespodra saulaina diena, krāsnī sprakšķēja malka. Soņka iemeta ugunī pagales un vilkās uz savu vietu, un tajā brīdī barakā ienāca uzraudzes Nadežda un Vera, un viena no viņām uzkliedza: Veicīgi ģērbies! Ignatjičs sauc!

Garnadze steigšus ģērba mugurā visu, ko vien sagrābāja, aiz nespēka pāris reižu gandrīz nogāzās un veselīgajiem sievišķiem nezin kāpēc pasūdzējās:

-    Slimoju… Neesmu vēl lāgā atjēgusies.

" Žučka zagle. (Krim. vides žargons.)

-    Ignatjičs sadakterēs! uzraudzes iesmējās.

Soņka vārgi pasmaidīja un gāja uz durvīm.

Ārā spīdēja saule. Sals pamatīgi knieba, rokas un seja acumirkli sastinga, sniegs zem kājām skrapstēja un sabira izjukušajos apavos.

Uzraudzes veda Soņku uz Ignatjiča baraku, viena gāja pa priekšu, otra aiz muguras. Ja Soņka paklupa vai, dies žēlīgs, pakrita, uzraudzes tūlīt saķēra šo aiz apkakles un ar spērieniem piespieda iet tālāk.

Kad uzraudzes veda zagli pa garo gaiteni, viņa pēkšņi ieraudzīja gar sienmali noliktas vairākas dzelzs mucas, kas stipri oda pēc petrolejas.

* * *

Komandants ar atpogātu siltās virsjakas apkaklīti sēdēja pie galda, gremoja kaltētu gaļu, piedzerdams stipru tēju. Ieslodzītās ierašanos viņš sagaidīja ar slinku un nievājošu skatienu, ar rokas mājienu uzraudzēm lika pazust, pēc tam bridi gremoja gaļu, nekādu uzmanību nepievērsdams zaglei. Tad ar negaidīti asu kustību atstūma tējas glāzi, atspiedās ar elkoņiem pret galdu un skatījās uz sievieti.

-    Tātad Soņka Zelta Rociņa?

Viņa klusēja, tikpat smagu skatienu raudzīdamās komandantā.

-    Žīdiete?

-    Jūdiete, Soņka klusi iebilda.

-     Nepatīk, ka jūs tā sauc… Ignatjičs atmetās pret krēsla atzveltni. Būtu saticis tevi citā vietā, nekad neticētu, ka šitāda pindzele spēj apmuļķot tik daudz ļaužu. Kā tev tas izdevās?

-    Pati brīnos, zagle pasmīnēja.

-    Izdari vēlreiz tā.

-    Kā? sieviete nesaprata.

-    Nu… parādi zobus… Uzsmaidi!

-    Kāpēc?

-    Patīk, kā tev tas iznāk.

Soņkai tāda atzīšanās izvilināja smaidu, maigu un patiesu. Ignatjičs piecēlās no galda, pienāca viņai gandrīz klāt, saņēma ap pleciem un brīdi pētīja.

-    Vellata! Kaut kas tevī ir.

Lācīgi apkampa, stipri piespieda sev klāt. Sieviete ar rokām atspiedās pret viņa vēderu un, pēkšņi sataustījusi virsjakas kabatā atslēgu saišķi, viegli un veikli izvilka un ieslidināja sava vateņa kabatā.

-    Nevajag…

-     Nespārdies… komandants joprojām spieda viņu sev klāt. Saimnieks te esmu es. Ja gribēšu aprakšu, ja gribēšu dzīvosi.

-    Nevajag, Soņka atkārtoja.

-    Kas ta nu būs, kurva?

-    Tu, Ignatjič, pārāk stipri od pēc petrolejas. Būtu vismaz nomazgājies.

Viņš brīdi stāvēja zagles priekšā, no augšas uz leju skatīdamies, un pēkšņi ar savu cieto un sauso delnu pamatīgi iesita viņai pa seju. Soņka atstreipuļoja atpakaļ, tomēr noturējās kājās, tikai pa degunu sāka nākt asinis.

-    Lai tu zinātu, kas es te esmu. Un darītu, kā tev liek. Ej!

Ignatjičs atkal apsēdās pie galda un ķērās pie gaļas un tējas.

-    Muļķe, viņš negaidot pasmaidīja. Ne jau es ožu. Ož tās mucas koridorā.

Paņēmis gabalu gaļas, pasvieda to zaglei. Viņa noķēra gaisā, nokoda gabalu, pārējo iebāza kabatā.

-    Kāpēc tev tās mucas te vajadzīgas? slaucīdama piedurknē asinis, pasmaidīja arī Soņka.

-     Tāpēc, ka zog. Bet te pilnīgā drošībā. Viņš rotaļīgi paskatījās uz Soņku: Naktī tevi atvedīs pie manis. Paskatīšos, kas tu par Soņku.

-    Esmu slima.

Ignatjičs sadrūma.

-    Lipīga?

-    Nē, saaukstējusies, viņa pasmaidīja.

-     Labi, nekur neglābsies. Saaukstēšanās pāries, un uzreiz pie manis! Ej!

Soņka pagrūda durvis, aiz tām viņu uzreiz saņēma uzraudzes

un veda uz izeju garām petrolejas mucām.

* * *

Soņka snauduļoja uz lāvas, kad barakā sāka atgriezties sievietes no manufaktūras. Viņas ienāca klusēdamas, piegāja pie savām guļamlāvām un likās gulēt, cik necik izģērbušās.

Mira apgulās blakus Soņkai un vārgi pasmaidīja.

-    Ienīstu… Visu ienīstu. Sevi, visus.

Zagle apņēma viņu ap pleciem, piespieda sev klāt un kādu mirkli nelaida vaļā. Sajutusi uz pleca asaru valgmi, noskūpstīja uz pieres un piespieda klāt vēl stiprāk.

-    Petroleja viņiem ir lielās mucās, Mira klusi teica, asaras noslaucījusi. Bet tur nevar tikt klāt. Suņi skraida, palaisti no ķēdes.

-    Es zinu, kur var dabūt.

-Kur?

-    Zinu.

-    Patiesībā kam tev vajadzīga petroleja?

-    Gribu aizdedzināt visu un aizbēgt, Soņka sacīja bez skaņas. Ja neaizbēgšu, nosprāgšu.

-    Es iešu kopā ar tevi.

-    Saprotams. Kā es bez tevis?

Pēkšņi barakas durvis ar troksni atsprāga vaļā, un apņēmīgā solī ievēlās uzraudzes, tās pašas Vera un Nadežda. Tiešā ceļā viņas devās pie Soņkas lāvas, saķēra pie padusēm un, neļaujot apģērbties, vilka uz durvīm. Mira gribēja mesties pakaļ draudzenei, bet dabūja tādu sitienu sejā, ka nogāzās uz kādas lāvas un piecēlās tikai tad, kad Soņkas barakā vairs nebija.

Komandants bija zils no dusmām. Uzraudzes iegrūda Soņku kabinetā. Viņš metās tai klāt, sagrāba pie rikles un kliedza: Kur atslēgas?

-    Kādas atslēgas? sieviete izspieda.

-    Manas atslēgas! Tās bija te! Kabatā! Kur ir?

-    Nezinu. Neesmu ņēmusi.

-     Melo, kuņa! Ignatjičs no visa spēka iesita viņai pa seju. Soņka pakrita. Uzraudzes piecēla viņu kājās un nostatīja saimnieka priekšā.

-     Atslēgas! viņš iekliedzās no jauna. Gādā šurp atslēgas, Soņka! Citādi nositlšu!

-    Neesmu ņēmusi.

Komandants vēlreiz iesita viņai, un viņa atkal nokrita. Ignatjičs noliecās pāri un brīdināja:

-    Nejoko ar mani, atdod atslēgas! Citādi dzīva no šejienes neaiziesi.

-    Nezinu, neesmu ņēmusi.

Viņš sāka spārdīt Soņu kājām, viņa neizvairījās un seju neslēpa, tikai vārgi vaidēja. Beidzot komandants piekusa, piegāja pie gada, pamāja uzraudzēm, lai nāk viņa vietā, un sievas ar svaigiem

spēkiem un centību sita uz grīdas guļošo Soņku.

* * *

Uz rīta pusi Nadežda un Vera iegrūda sasisto Soņku barakā un aizgāja. Sievietes pamodās, baraku pāršalca neapmierināta kurnēšana. Atskanēja ļaunuma pilna replika: Pa dienu izguļas, pa nakti vazājas apkārt.

-    Bīstieties Dieva, sievas! Mira teica. Viņa ir sadauzīta. Mira palīdzēja aizdabūt Soņku līdz guļvietai, apguldīja, apsedza.

Soņka bija bezsamaņā. Mira ielēja metāla krūzītē ūdeni un ņēmās sakopt zagles asiņaino seju, pielika pie pieres aukstu lupatiņu.

Soņka nikni maisīja ar menti verdošo šķidrumu, nepievērsdama uzmanību ne karstumam, ne šļakatām. Zobus sakodusi, iecēla nokrāsoto audumu ratiņos un stūma uz garaiņos tītās žāvētavas pusi. Mira strādāja blakus, ik pa laikam uzmeta satrauktu skatienu draudzenei. Soņas seja bija vienos asinsizplūdumos,

zilumos, lūpas pārsistas, kustības saraustītas, mehāniskas.

* * *

Vēl bija galīgi tumšs, kad Soņa paslējās uz savas lāviņas un viegliņām pieskārās Mirai. Draudzene uzreiz bija augšā un skatījās izbiedētām acīm.

-    Kas ir?

Zagle pielika pirkstu pie lūpām, ieklausījās gulētājās.

-     Tiklīdz sāksies ugunsgrēks, viņa čukstēja, uzreiz bēdz. Mani nemeklē. Ja Dievs dos, satiksimies brīvībā.

-    Uz kurieni tad tu?

-    Pie Ignatjiča.

Mira iepleta acis.

-    Viņš tevi nositīs.

-    Nepaspēs. Viņam tur daudz petrolejas.

Viņa piecēlās, paņēma līdzi vienīgo petrolejas lampu, kas barakā kūpēja, piesedza ar vateņa stūri un virzījās uz izeju. Mira satraukta nolūkojās pakaļ.

Soņka, lampu slēpdama, iznāca no savas barakas un aizslīdēja gar sienmali, pārskrēja pāri pagalmam un metās uz pretējo baraku. Pēkšņi blakus ierūcās milzīgs pinkains suns un skrēja šurp. Soņka sastinga. Suns klusi rūca un vērīgi skatījās uz sievieti. Viņa izvilka no kabatas kaltētās gaļas gabaliņu, ko bija iedevis komandants, un pastiepa sunim. Suns to labprāt norija, bet aiziet nedomāja gaidīja vēl. Zagle izzvejoja no kabatas vēl kaut ko ēdamu, suns apēda un miermīlīgi pavēcināja asti. Soņka gāja tālāk, suns neatkāpās. Tam pievienojās vēl citi suņi, un šādā kompānijā sieviete aizkļuva līdz komandanta barakai.

Pieturēdama lampu, Soņka izņēma no kabatas atslēgu saišķi, uzmanīgi piemeklēja atbilstošo atslēgu, vairākas reizes to pagrieza un iegāja barakā. Suņi gribēja iespraukties līdzi, bet durvis viņu priekšā tika aizvērtas.

Iekšā bija klusi, mierīgi. Apgaismojusi ceļu ar lampu, Soņa tika līdz mucām, pietupās blakus malējai, sirds dauzījās kā traka. Viņa pagaidīja brīdi, ieklausījās un nomierinājās, tad mēģināja izvilkt lielu koka tapu no mucas, bet tas neizdevās. Viņa izmisusi lūkojās apkārt pēc kaut kā noderīga, bet nekā tāda nebija. Viņa vēlreiz ar tievajiem, vārgajiem pirkstiem ieķērās tapā, mēģināja to izkustināt no vietas nekā, tapa nepadevās.

Pēkšņi zem barakas logiem ierējās suņi, Soņka pietupās un sastinga. Rēja visi suņi, vīrieša balss uzsauca: Kas te par traci? Prom, maitas!

Uz kustoņu pusi lidoja kaut kāds metāla gabals, un tie, aizvainojumā ķilkstēdami, izklīda.

Soņka vēlreiz piecēlās un saķēra tapu. Viņa stenēja, kaut ko čukstēja, lūdza, neatlaidīgi kustināja tapu. Un pēkšņi tā padevās. Tapa nočīkstēja, mazliet piešķiebās, nāca ārā, un drīz laimīgā garnadze to turēja rokās. Negaidītā veiksme lika viņai klusi iesmieties. Iebāzusi tievo roku caurumā, viņa šļakstīja ārā petroleju uz mucas sāniem, uz grīdas, uz sienām.

Kad petrolejas visapkārt bija izšļakstīts pietiekami, Soņka apgrieza otrādi lampu un piebāza klāt degošo dakti. Uzliesmoja uzreiz. Soņka pastāvēja pie mucas, kā apburta raudzīdamās liesmā, kas pletās plašumā, tomēr attapās un metās ārā.

Viņa izslīdēja no komandanta barakas, aizskrēja gar sienu, pārmetās uz klajuma otru pusi un sastinga ugunsgrēka gaidās.

Ignatjiča barakas logos sāka mirguļot uguns, ātri un šaušalīgi pieņēmās spēkā, suņi sāka gaudot, kāds dauzīja ugunsgrēka zvanu. Uz uguns apņemto baraku skrēja cilvēki, kaut ko kliedza, svaidījās gar sienām, nezinādami, kā iekļūt degošajā ēkā, kā palīdzēt tiem, kas atrodas tur iekšā, kā apturēt ugunsgrēku. Pārējās barakās pamodās ieslodzītie, nakts drēbēs izskrēja ārā, kaut ko kliedza, izklīda pa ciematu. Soņka redzēja, kā no viņas barakas izskrien Mira, sākumā šaudās pa pagalmu un nesaprot, kurp lai skrien, tad apjēdz un metas uz taigas melnās sienas pusi.

Soņka pastāvēja vēl kādu laiciņu, nespēdama novērst acu no ugunsgrēka spožās lāpas, pēdējo reizi uzmeta skatienu baraku ciematam un uzņēma virzienu uz taigas pusi. Aiz muguras skanēja

šāvieni, kliedzieni, niknas suņu rejas.

* * *

Soņka skrēja pa dziļo taigu, ceļu nešķirodama. Kājas stiga dziļajā sniegā, zari sitās sejā, aukstais sala gaiss rāva ciet elpu. Viņa apstājās, atkal izdzirdēja kliedzienus un suņu rejas, sarāva uz augšu kleitas apakšmalu un izmisīgi lauzās dziļāk mežā.

Soņka kā apsēsta spraucās dziļāk, tālāk prom no balsīm un suņu rejām, kas kļuva aizvien klusākas, lāgiem gausināja soli, atvērtu muti rija gaisu un atkal no jauna lauzās cauri dabas liktajiem šķēršļiem, kas nu bija jāpārvar.

* * *

Ziemīgi aukstās saules gaismā dzirkstīja pienbaltas kupenas.

Pie meža mājiņas Soņka iznāca pavisam negaidot. Viņa nekādi nebija gaidījusi, ka laimīgs liktenis izvedīs viņu pie cilvēku mājokļa, tomēr tas nu atradās viņas priekšā. Neticēdama savām acīm, pārguruši un apsaldējusies, zagle stāvēja pie koka mājiņas, no kuras skursteņa kāpa dūmi, un neuzdrošinājās tuvoties. Viņa redzēja, kā no mājiņas iznāca kalsna gara auguma sieviete melnā vatenī, paņēma piebūvē malku un pazuda aiz durvīm. Tik tikko turēdamās kājās, Soņka devās uz māju. Pagrūda smagās čīkstošās durvis. Sejā iesitās siltums un ēdiena smarža, un viņai viegli sareiba galva un sagrīļojās kājas. Soņka atspiedās durvju stenderē, lūdzoši paskatījās uz izbrīnījušos stipri vājo sievieti un, lūpas gandrīz neatvērusi, lūdza:

-    Palīdziet… Un lēnām noslīga uz grīdas.

* * *

Istabas griesti bija zemi, nospiedoši, sienas melnas no vecuma un kvēpiem. Istabas kaktā karājās Pestītāja svētbilde ar degošu lampiņu priekšā, krāsnī sprakšķēja pagales.

Zagle atvēra acis un pirmajā brīdī nesaprata, kur atrodas. Sajutusi uz sejas kaut ko biezu un lipīgu, pieskārās ar roku, pagrieza galvu uz saimnieces pusi, kas rosījās ap krāsni. Saimniece sajuta skatienu, atskatījās. Noslaucījusi rokas brunčos, pienāca pie gultas.

-    Es tevi apsmērēju ar lāča taukiem, viņa paskaidroja. Lai apsaldējums noiet.

Soņka vārgi pasmaidīja.

-    Paldies.

-    Izbēgi?

Acu nenovērsusi, Soņka pamāja.

-    No kurienes izbēgi?

-    No Imanas.

Saimniece izbrīnā pašūpoja galvu.

-    Kā tu nenosali?

-    Gribējās dzīvot, Soņka smaidīja.

Sieviete atgriezās pie krāsns, ielēja pašdarinātā koka bļodiņā virumu un nolika bēglei priekšā.

-    Sākumā neēd daudz, vari nomirt.

Tad palīdzēja piecelties sēdus un iedeva rokā koka karoti.

-    Un nesteidzies, applaucēsies.

Saimniece ar savādu interesi skatījās, kā jaunā sieviete nesteidzīgi ēd, tad paņēma drāniņu un noslaucīja viņai zodu.

-     Neticēsi, bet desmit gadu laikā pirmo reizi redzu dzīvu cilvēku.

-    Dzīvo viena?

-    Nē, nedzīvoju viena. Ar Dievu dzīvoju, saimniece stingri noteica, paņemdama bļodiņu. Šodienai pietiks. Viņa vērīgi paskatījās uz bēgli: Nebūsi krieviete?

-    Jūdiete.

-    Pestītājs arī bija no jūdiem. Tad jau nebūsi pati sliktākā. Par ko notiesāja?

-    Par zagšanu.

-    Ko zagi?

-    Dārglietas.

-    Zeltu?

-    Ne tikai. Vairāk briljantus.

-    Tā nav zagšana, sieviete atmeta ar roku. Blēņošanās.

-    Kas tad ir zagšana?

-     Zagšana? sieviete aizdomājās. Zagšana ir tad, kad zog dvēseles.

-    Nesapratu.

-     Es pati arī līdz galam nesaprotu… Bet pats briesmīgākais ir, kad tev atņem ticību. Ticību mīlestībai, uzticībai, godam. Ticību Dievam. Tad ticīgais uzkrauj sev nāves grēku vairākām paaudzēm uz priekšu.

Soņka ar interesi skatījās uz dīvaino sievieti.

-    Kāpēc dzīvo viena, tālu prom no cilvēkiem?

-    Kam man cilvēki, ja ir Dievs?

-    Vai tev atņēma ticību?

-    Dievam Tam Kungam ne. Cilvēkiem gan.

-    Kas?

-    Cilvēki.

Zagle apsēdās taisnāk.

-    Tu neizskaties prastu ļaužu.

-    Kas tev teica, ka esmu prastu ļaužu? Esmu no muižniekiem.

-    Te? No muižniekiem?

-    Kas tur ko brīnīties? sieviete pasmīnēja. Uz Sibīriju muižnieki izsūtīti vienmēr.

-    Tu esi no izsūtītajiem?

-    Virs. Varbūt esi dzirdējusi par dekabristiem?

Soņka nedroši paraustīja plecus.

-    Kaut ko esmu dzirdējusi.

-     Tātad neesi dzirdējusi. Viņi nostājās pret valdnieku, dažus sodīja ar nāvi. Citus izsūtīja. Ari manu vīru. Uz rūdas raktuvēm. Tur vīrs gāja bojā. Un es tagad esmu te. Viena.

-    Vai tev nozaga vīru?

-     Man nozaga ticību cilvēkiem. Virs piedalījās dumpī cilvēku laimes dēļ. Izrādījās, ka tā nevienam nav vajadzīga. Vispirms jau tiem, kuru dēļ virs riskēja ar karjeru, ģimeni, dzīvi. Viss beidzās ar nodevību un kaunu. Izrādījās, ka cilvēki no dabas nav spējīgi būt uzticīgi un godīgi.

-    Un jūs?

-     Es? Savā ziņā arī es. Tāpēc jau atrodos te. Izlūdzos grēku piedošanu.

-    Jūs nodevāt vīru?

-     Es šaubījos par viņa izvēli. Un pat nosodīju. Bet šaubas un nosodījums ir smags grēks. Tiesāt drīkst tikai Dievs.

-    Kā jūs sauc?

-    Nekā. Kam tev tas? Vienkārši sieviete, sieva…

Viņa apklusa, skatīdamās melnajā sienā savā priekšā, viņā bija jaušama atsvešinātība un mūžība.

Krāsnī sprakšķēja malka, svētbildes priekšā dega lampiņa, aiz loga vējš klusi sijāja sniegu.

* * *

Pavasara saulīte sildīja, klusi kusa sniegs, kokiem sprāga miza, mazs putniņš, siltumu manīdams, priecīgi čivināja.

Sieviete pavadīja viešņu. Soņkai mugurā bija saimnieces vatenis, kājās smagi zābaki ar īsiem stulmiem. Sieviete izveda Soņku pie vārtiem, pārmeta krustu.

-    Ej. Ar dievpalīgu.

-    Paldies.

-    Paldies teiksi, kad tiksi līdz dzelzceļam. No šejienes mēneša gājums.

-    Tikšu galā.

-    Vai atkal zagsi?

Soņka pasmaidīja.

-     Tas jau nav nekāds grēks. Blēņošanās… Un no kaut kā būs jādzīvo.

Sieviete pārmetoši pasmīnēja: Skaties, ka atkal nenonāc šajā pusē.

Zagle piegāja viņai pavisam klāt un lielā uzticībā čukstēja: Nenonākšu. Sameklēšu Volodju, parunāšu ar viņu, un, ja mums kaut kas sanāks, vairs nezagšu.

-    Viņš taču tevi nodeva.

-    Bet varbūt, ka es viņu? Es jau arī nebiju svētā.

Sieviete nožēlā pašūpoja galvu.

-    Kas nodevis vienreiz, nodos arī nākamreiz.

-     Jā, tas ir par mums abiem. Par viņu un par mani, Soņka piekrita.

-    Neaizmirsti apciemot bērnus, mājiņas saimniece nosauca pakaļ.

-    Neaizmirsīšu.

Sieviete svētīja viņu ar krusta zīmi, ilgi noraudzījās pakaļ, līdz Soņka pazuda biezajā, uz pavasara pusi nomelnējušajā taigā.

VIENPADSMITĀ DAĻA

Bija agrs pavasaris. Pēterburgā dažiem kokiem jau riesās pumpuri, gar ietvju malām urdzēja netiri strautiņi, pa šaurajiem kanāliem peldēja pakusuši ledus gabali.

Soņka, ģērbusies garā zaļā mēteli un gumijas botēs, ar lielu plīša lāci rokās, apstājās pie panes Helēnas mājas namdurvīm. Pacēlusi galvu, viņa mēģināja kaut ko ieraudzīt vienā no trešā stāva logiem. Paņēma lāci ērtāk rokā un gāja iekšā.

Uzkāpusi trīs kāpņu posmus, Soņka apstājās pie ilgotajām durvīm. Nebija dūšas uzreiz paraut zvana auklu; beidzot viņa pāris reižu saraustīti nopūtās, izstiepa roku un paraustīja aukliņu. Gaitenī atskanēja viegli steidzīgi soļi, durvis atvērās, un uz sliekšņa stāvēja gadus desmit veca meitene gara auguma, melniem matiem un milzīgām acīm. Viņa izbrīnījusies skatījās uz svešo sievieti un nezin kāpēc klusi jautāja: Pie kā jūs?

Soņka gribēja kaut ko atbildēt, bet kakls bija kā aizžņaugts. Viņa skatījās uz meitu, savā ziņā tik līdzīgu, un mēģināja pasmaidīt, bet tas neizdevās. Pastiepa lāci: Tas tev.

Taba atkāpās.

-    Kāpēc?

-    Dāvana.

Meitene atkāpās vēl soli, papurināja galvu.

-    No svešiem nedrīkst ņemt. Un tad jautāja: Ko pasaukt?

-    Pani Helēnu…

Taba brīdi klusēja, tad noteica: Mammas Helēnas nav… Viņa pagriezās un kādam uzsauca: Mamma Marija, te ir kāda kundze!

Gaiteni iznāca pane Marija, ieraudzīja svešu sievieti un uzreiz nemaz nepazina Soņku. Ieskatījusies tomēr pazina un sasita rokas.

-    Ak, Dievs! Tā esat jūs, Soņa?!

Zagle pamāja un skatījās uz saimnieci pazemīga un apmulsusi.

-     Nāciet iekšā, ko jūs stāvat? pane Marija pakāpās sānis un sacīja Tabai: Aicini, meitiņ, kundzi iekšā. Viņa ir ilgi gaidīta viešņa.

Meitene iegāja dziļāk gaiteni, drūmi un aizdomīgi pētīdama nepazīstamo sievieti. Pane Marija aši veda sev līdzi neaicināto viešņu.

* * *

Tīrajā, mājīgajā virtuvē saimniece nolika Soņkai tabureti un aicināja apsēsties, bet pati apsēdās pretī. Taba palika stāvam uz virtuves sliekšņa, nenolaizdama no viešņas nelabvēlīgu, smagu skatienu.

-   Tā ir… Taba? zagle paskatījās uz viņu, joprojām neveikli turēdama rokā plīša lācīti.

-    Jā, tā ir Taba, pane Marija atbildēja un pasauca: Nāc pie manis, meitiņ.

Meitene noliedzoši papurināja galvu un palika stāvot kājās.

-    Bet kur ir pane Helēna?

-    Pane Helēna? saimniece pārjautāja. Panes Helēnas vairs nav… Viņa nomira.

-    Kad?

-    Pirms pusgada.

-    Slimoja?

-    Nē. Uzreiz. Sirds… Pane Marija izdvesa īsu nopūtu un uzsmaidīja meitenei. Tagad mēs ar Tabiņu esam divas vien. Un pēkšņi jautāja: Zini, kas tā ir?

Taba klusēja.

-    Šī ir tava īstā māte. Viņu sauc Soņa. Es tev stāstīju, atceries?

Meitene joprojām klusēja.

-     Pieej pie viņas, pane Marija mudināja. Mātei būs patīkami.

-     Patiešām, pienāc, Soņka pasmaidīja un atkal sniedza lāci. Tā ir dāvana tev.

Taba apgāja viešņai apkārt, apsēdās blakus panei Marijai un aplika viņai roku ap pleciem.

-    Es jūs nepazīstu, viņa klusi teica. Man ir viena mamma mamma Marija.

Soņka gribēja kaut ko iebilst, bet vienīgi noplātīja rokas, un saimniece vainīgi pasmaidīja.

-    Tabiņa gluži vienkārši nekad nav jūs redzējusi, tāpēc tāda uzvedība, un viņa viegliņām pastūma meiteni: Ej uz savu istabu, mums jāparunā.

-    Negribu. Gribu paklausīties.

-    Tā, bērniņ, būs pieaugušo saruna. Ej.

-    Es gribu dzirdēt, ko tā sieviete teiks! Panes Marijas seja kļuva nopietna.

-    Tev tāda iespēja būs, bet sākumā ļauj parunāties mums. Meitene strauji piecēlās un aši izgāja no virtuves.

-    Raksturs, Soņka bilda.

-    Man ir aizdomas, ka jūsējais. Pane Marija vērīgi paskatījās uz Soņku. Jūs esat ļoti mainījusies, Soņa.

-    Novecojusi?

-    Nē, tas nav tas. Jūsos it kā ieperinājies nogurums.

-    Jā, laikam gan. Tā laikam ir.

-    Es lasīju pārjums, daudz lasīju. Tā bija īsta bulvāra literatūra. Sākumā es neticēju, ka runa ir tieši pārjums.

-    Bet pane Helēna?

-    Tāpēc jau viņa nomira. Piedodiet…

-    Viņai bija kauns?

-    Viņai sāpēja. Viņa taču ļoti mīlēja jūs. Kā savu meitu. Soņka pēc klusuma brīža klusi noteica: Man žēl. Ļoti žēl, -

viņa paskatījās uz to pusi, kur bija aizgājusi meita. Vai Taba kaut ko zina?

-    Par jums? Nē, neko nezina. Helēna viņai vairākkārt bija teikusi, ka kaut kur ir īstā mamma. Tas ir, jūs. Bet par zagšanu meitene par to neko nezina.

-    Bet viņa mani par kaut ko neieredz.

-    Neieredz? pane Marija brīnījās. Naidam viņa vēl nav nobriedusi. Domāju, ka viņa jūs nicina.

-    Par ko?

-    Nu, iedomājieties, ka jums kaut kur ir māte, kuru jūs nekad neesat redzējusi un nepazīstat. Un pēkšņi šī māte nokrīt kā no skaidrām debesīm un vēl ar rotaļu lācīti rokās. Kā jūs pati izturētos?

-    Nezinu… laikam tāpat.

-    Tāpēc saprotiet meiteni un piedodiet viņai.

-    Ja tik viņa piedotu man.

Abas sievietes brīdi klusēja.

-    Ko lai es tagad daru?

-    Ar meiteni?

-     Jā, ar meiteni. Pane Marija silti pasmaidīja: Padzīvojiet šeit, pierodiet viena pie otras, un es domāju, ka viss nokārtosies. Vai esat atbraukusi uz ilgu laiku?

-    Nezinu. Es taču aizbēgu.

-    Aizbēgāt? No kurienes?

-    No katorgas.

-    Ak, Dievs! sieviete sasita rokas. Es pavisam aizmirsu. Jūs taču notiesāja, šķiet, uz astoņiem gadiem.

-    Jā, katorgas darbos. Bet es tur neizturēju.

Saimniece pacēla uz viņu nopietnas acis.

-    Jums jāiet prom no šejienes.

-    Kāpēc?

-    Kāpēc? Esat pārliecināta, ka jūs neizseko?

-    Jā, esmu pārliecināta. Man ir dokumenti uz sveša vārda.

-    Tas neko nenozīmē. Nedod, Dievs, ja te ielaužas policija, iedomājieties, kas būs ar bērnu?

-    Jūs iesakāt man tūlīt pat iet prom?

-    Nē, ne jau tūlīt. Bet dzīvot šeit jūs noteikti nevarat. Soņka nolika lācīti uz grīdas, piecēlās.

-    Es tomēr gribētu parunāt ar meitu. Piecēlās arī pane.

-    Par ko?

-    Esmu viņas māte.

Pane Marija padomāja, tad piekrītoši pamāja.

-     Protams, parunājiet. Bet atcerieties, ka meitene nav gatava lieliem satricinājumiem. Viņa vēl arvien nevar atgūties pēc Helēnas nāves.

* * *

Meitene sēdēja pie klavierēm un mācījās etīdi, kad Soņka iegāja viņas istabā. Ieraudzījusi viešņu, viņa nolika malā nošu burtnīcu.

-    Jūs pie manis?

-    Pie tevis, meit.

Soņka apsēdās uz gultas maliņas, izstiepa roku, lai noglāstītu meitenei galvu. Meitene izvairījās.

-    Nevajag. Man nepatīk.

-    Vai tu gribētu, lai es palieku šeit?

-    Te? Taba pārjautāja. Kāpēc?

-    Kā kāpēc? Dzīvošu kopā ar tevi, ar pani Mariju. Meitene paraustīja plecus.

-    Nezinu.

-    Man liekas, tu no manis baidies.

-   Nē, meitene pasmīkņāja, es mācos etīdi, un jūs mani traucējat.

-    Vai vari kaut ko nospēlēt?

-   Nospēlēt? bērns padomāja, nolika priekšā kaut kādas notis, un pirkstiņi sāka skraidīt pa taustiņiem.

Taba spēlēja diezgan labi, arī gabals bija vienkāršs. Kad meita beidza, Soņka piecēlās: Vai es drīkstu uzspēlēt?

Ar atklātu neticību meitene palaida viņu savā vietā un nostājās mātei aiz muguras.

Zagles pirksti veikli ņirbēja pa taustiņiem, atceroties kādu gabalu, un pēkšņi viņa sāka spēlēt viegli, izjusti, gandrīz profesionāli.

Bērnistabā ienāca pane Marija, ar neslēptu izbrīnu un cieņu klausījās Soņkas spēli. Taba stāvēja pie loga, atmetusi galvu un aizvērusi acis. Soņka beidza spēlēt un nedaudz samulsusi paskatījās uz meitu un saimnieci.

-    Sen neesmu spēlējusi. Esmu atradinājusies.

-    Ziniet, bija skaisti, pane Marija iebilda. Es pat negaidīju.

Meitene piegāja pie Soņkas un klusi vaicāja: Jūs patiešām esat

mana mamma?

-    Protams.

-    Bet kur jūs visu laiku bijāt?

-    Kur es biju? zagle atkārtoja jautājumu un uzmeta zibenīgu skatienu panei Marijai. Es mēģināšu tev to kādreiz paskaidrot. Patlaban nav īstais laiks.

-    Jā, pane Marija steigšus piebilda. Jūs, Soņa, jau kavējat. Jūsu vilciens pēc stundas.

-     Jūs braucat prom? meitene bija gan izbrīnījusies, gan izbiedēta.

-     Jā, meit, man ir laiks posties, Soņka piecēlās, noskūpstīja meiteni uz pieres. Nākamreiz es palikšu ilgi. Vai arī ņemšu tevi līdzi. Vai ne, pane Marija?

-    Jā, protams, pane bija apjukusi. Laiks rādīs…

Zagle devās uz viesistabu, pane un meitene sekoja. Ejot Soņka izņēma no somiņas cieši salocītu naudas paciņu, nemanot iedeva panei un klusi teica: Vairāk man šobrīd nav.

-    Nevajag neko. Mums viss ir.

-    Lūdzu! Vismaz kaut kas no manis!

-    Paldies.

Priekštelpā Soņka zemu paklanījās saimniecei un vēlreiz noskūpstīja meitu.

-    Paldies jums!

Negaidot meitene ieķērās Soņkai rokā.

-   Neejiet prom! meitenei acīs bija asaras. Man ar jums jāparunā. Man jāparunā. Es lūdzu!

-     Mamma vēl atgriezīsies, noteikti atgriezīsies, pane drošināja, mēģinādama aizvest raudošo bērnu. Tabiņ, tici man. Mamma nedrīkst kavēties, viņa nokavēs.

-    Jā, es kavēju. Bet es atgriezīšos. Noteikti atgriezīšos! Piedod man, meitiņ. Soņka izgāja pa durvīm un kāpnēs dzirdēja, kā dzīvoklī izmisis kliedz bērns:

-    Ja aizejat, tad atpakaļ vairs nenāciet! Es jūs ienīstu! Vienmēr esmu ienīduši, bet tagad vēl vairāk! Negribu jūs redzēt!

Zagle pa galvu, pa kaklu metās lejā pa kāpnēm.

* * *

Soņka klīda pa Ņevas prospektu, klusi un izmisīgi raudādama. Garāmgājēji pievērsa viņai uzmanību, daži pat palēnināja soli, bet viņa nevienu neredzēja un neievēroja. Slaucīja lakatiņā acis, šņauca degunu un atkal raudāja.

Blakus apstājās kariete, no tās izkāpa elegants kungs un piegāja pie bēdu māktās sievietes.

-    Kņazs Obertinskis. Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

-    Paldies, nē, Soņka pasmaidīja. Tās ir privātas lietas.

-     Bieži negadās redzēt elegantu dāmu, kas tik atklāti cilvēkos izrāda savas ciešanas.

Soņka pamanīja dārgus gredzenus kunga pirkstos un smaragdiem nosētu breloku, kas rēgojās no bikšu kabatas.

-    Ziniet, kungs, par cilvēkiem es pašreiz nedomāju. Man jātiek galā ar jūtām un kaut kā jānokļūst mājās.

-    Kariete ir jūsu rīcībā.

-     Nē, pateicos. Ja iespējams, palīdziet man pāriet prospekta otrā pusē. Baidos no straujajām karietēm.

-    Kā pavēlēsiet, kundze.

Kņazs smalkjūtīgi paņēma Soņku zem rokas, pagaidīja, kamēr kariešu mazāk, un veda viņu uz otru pusi.

-    Jums ir stiprs akcents.

-    Jā, es neesmu vietējā. Esmu francūziete.

-    Lieliski! vīrietis iesaucās franču valodā. Jūsos var manīt augstu kārtu, madame.

-     Pateicos, mesjē, zagle atbildēja franču valodā un uzmeta viņam koķetu skatienu. Jūsos arī. Ar tikko jaušamu kustību viņa izvilka kunga breloku un, to darot, pamanīja blakus kabatā biezu kabatas portfeli. Viņas smaids bija valdzinošs. Lai gan kas tur ko brīnīties? Jūs taču esat kņazs.

Vīrietis jutās glaimots.

-    Tas nav mans nopelns. Tēva un māmiņas nopelns.

Pēkšņi Soņkai aizķērās kāja, kņazs uzreiz satvēra viņu un it kā nejauši, bet jūtami piespieda sev klāt.

-     Lūdzami, nevajag, sieviete viegliņām pakāpās tālāk, vienlaikus izķerdama no kabatas maku. Tas nav gluži pieklājīgi. Cilvēki…

-    Piedodiet, tas bija nejauši.

Viņi bija pāri Ņevas prospektam un nu stāvēja viens otram pretī.

-    Es vēlētos ar jums satikties, kņazs teica.

-    Es arī.

-    Vai drīkstu atstāt jums savu kartīti?

-    Būšu pateicīga.

Kungs pataustījās pa kabatām, bet kabatas portfeļa nebija.

-    Šķiet, būšu aizmirsis kabatas portfeli karietē, viņš vainīgi teica. Esiet tik laipna un pagaidiet, kamēr atgriezīšos.

-     Nav vērts, Soņka maigi satvēra viņa roku. Rīt šajā pašā laikā es jūs gaidīšu.

-    Kā jūs sauc?

-    Solja.

-    Tātad, Solja, šajā vietā?

-    Tieši šajā vietā.

Kņazs noskūpstīja viņai roku un aizsteidzās uz savu karieti, izvairīdamies no lielā ātrumā braucošajām ekipāžām, ratiem, faetoniem. Soņka noskatījās viņam pakaļ un ikreiz pacēla roku, kad viņš atskatījās.

* * *

Zagle paraustīja zvana aukliņu, bet neviens nenāca. Viņa pārdomās pastāvēja brītiņu pie durvīm un piezvanīja kaimiņiem. No kaimiņu dzīvokļa iznāca dāma gados un jautāja:

-    Ko jūs meklējat?

-    Profesoru no tā dzīvokļa… Bluvšteinu.

-    Neviens arī neatvērs.

-    Kāpēc?

-    Profesora sieva nomira sen. Viņš pats gandrīz pirms gada.

-    Un bērns? Viņiem bija maza meitenīte.

-   Mihelīnīte?

-   Jā, Mihelīnīte.

-    Viņu nodeva bāreņu patversmē.

Soņka bija satriekta.

-    Kurā?

-    īsti nezinu, bet kaut kur Petrogradas pusē. Kaimiņiene ar interesi skatījās uz savādo sievieti. Un kas jūs viņiem būtu?

-    Es? Radiniece. Atbraucu apciemot, bet te neviena nav.

-    Mēģiniet atrast Mihelīnīti. Lai gan kas jums daļas? Meitenīte maza, tikai pieci gadiņi.

* * *

Ēka, kur atradās bāreņu patversme, bija sakopta, dziļi ieslēpusies parkā, kur auklītes bija izvedušas pastaigā dažāda vecuma bērnus sākot ar zīdaiņiem un beidzot ar pusaudžiem.

Soņka izkāpa no ekipāžas un pa garo, ķieģeļiem izlikto celiņu devās uz namu, bet pie pašām durvīm viņu apstādināja jauna audzinātāja brillēs un akurātā baltā virssvārcī.

-    Sveicināti, kundze. Pie kā jūs nākat?

-   Varbūt, ka pat pie jums, Soņka laipni uzsmaidīja. Es meklēju Mihelīnu Bluvšteinu. Jūs pazīstat tādu?

-    Mēs te pazīstam visus. Un kas jūs viņai, atvainojiet, būtu?

-   Esmu profesora Bluvšteina meita. Ilgu laiku dzīvoju ārzemēs, atgriezos un uzzināju, ka neviena vairs nav starp dzīvajiem, palikusi tikai Mihelīna.

-    Jā, audzinātāja pa māja, uzmanīgi pētīdama viešņu. No Bluvšteiniem neviena vairs nav. Bet kam jums Mihelīna?

-     Gribu redzēt meiteni. Varbūt pat apsvēršu domu par viņas adoptēšanu. Savu bērnu man nav.

-    Labi, es jūs pavadīšu pie mūsu vecākās.

Viņas devās uz namu, bērnu ziņkāro skatienu pavadītas.

* * *

Vecākā, saukta arī par patversmes audzinātāju priekšnieci, šajā brīdī laistīja puķes uz palodzes, dūšīga dāma gados ar laipnu smaidu un atklātu skatienu. Audzinātāja, kas bija atvedusi Soņku, paskaidroja:

-    Atvainojiet, Aleksandra Dmitrijevna, kundze interesējas par Mihelīnu Bluvšteinu.

-    Par Mihelīnīti? vecākā bija mīļi izbrīnīta. Par mūsu brīnišķīgo meitenīti? Ļoti patīkami.

Viņa pārtrauca savu nodarbi un sniedza viešņai roku.

-    Sveicināti. Kā jūs godāt, cienītā?

-    Solja Andrejevna.

-    Skaists vārds. Vecākā norādīja uz krēslu, pati apsēdās savā vietā. Kas jūs būtu Mihelīnītei?

-    Laikam tante.

-     Tātad profesoram bija divi bērni? Jūs un mūsu meitenītes tēvs?

-    Gluži pareizi.

-    Jūsu brāli sauca par Mihailu?

-    Kāpēc sauca? Ceru, ka viņš ir dzīvs!

-    To neviens nezina. Viņš taču izcieš mūža katorgu. Bet no katorgas cilvēki reti atgriežas dzīvi.

-    Vai es varu satikt meiteni?

-    Noteikti varat. Bet vispirms daži vārdi. Meitene ir apaļa bārene…

-    Domāju, ka nav apaļa bārene, ja esmu es.

Vecākā ironiski paskatījās uz Soņku: Tātad jums ir nodoms izņemt viņu no patversmes?

-    Sākumam es vienkārši gribu viņu redzēt.

-    Es tomēr gribētu pabeigt savu domu. Meitene jau saprot, ka ir apaļa bārene, viņas psihe ir ļoti trausla, un traumēt bērnu ar tukšu ciemošanos es uzskatītu par neiespējamu.

-   Tās ir jūsu domas, bet ne tiesības, viešņa kļuva asa.

-    Jā, tās ir manas domas. Bet jums nekaitētu zināt, kāda ir Mihelīnas iedzimtība. Tēvs slepkava. Māte… Vai zināt, kas ir viņas māte?

Soņka sēdēja bāla, saspringta.

-Kas?

-    Slavenā zagle Soņka Zelta Rociņa. Saprotiet, zagle!… Kur garantija, ka zagle nemēģinās izmantot jūs, bērna adoptētāju?

-    Garantiju nav.

-    Kas tādā gadījumā sagaida bērnu? Vai nu jūs visu mūžu slēpsiet viņu no noziedznieces, vai arī neizturēsiet un vienkārši nodosiet Mihelīnu tajās briesmīgajās rokās! Man personīgi nav pa prātam ne viens, ne otrs risinājums.

-    Un kas jums būtu pa prātam?

-     Lai bērns nekad nepazītu ne savu tēvu, ne māti. Lai paliek vienkārši bārenis.

-    Taču viņai bija cienījams vectēvs profesors Bluvšteins.

-     Uzvārds. Saprotiet uzvārds! Bluvšteins! Ar tādu uzvārdu meitenes mātei, Soņkai Zelta Rociņai, nesen piesprieda astoņus gadus katorgas darbos!

-    Parādiet man meiteni, Soņka lūdza neskanīgā balsī. Vecākā paņēma zvaniņu, un pa durvīm uzreiz pabāza galvu

jaunā audzinātāja.

-    Atved Mihelīnu. Viņa pagriezās pret viešņu un brīdināja:

-    Lūdzu, nekādu emociju. Jūs vienkārši esat viņas tante.

-    Protams.

Istabā bija klusi, līdz atvērās durvis un uz sliekšņa nostājās burvīga piecgadīga meitenīte ar lentīti gaišajos matiņos. Viņa apstājās, palocīja celīti un bērnišķīgā naivumā jautāja: Vai saucāt mani, Aleksandras kundze?

-    Saucu, vecākā piegāja viņai klāt. Tev klājas labi, Mihelīna?

-    Man klājas ļoti labi. Meitene paskatījās uz Soņku. Bet kas ir tā dāma, Aleksandras kundze?

-    Cilvēka klātbūtnē nedrīkst jautāt par viņu trešajā personā.

-      Piedodiet, Aleksandras kundze, Mihelīna uzmanīgi paskatījās uz Soņku. Kas jūs esat, kundze?

Soņka klusēja, kā apburta raudzīdamās meitenē.

-    Jūs atbraucāt pie manis?

-    Jā, pie tevis.

-    Bet kas jūs esat?

-    Tante… Tava tante.

Meitene jautājoši paskatījās uz vecāko:

-    Es nesaprotu. Kas tas ir tante?

-    Kundze… atvainojiet, kā jūs sauc?

-    Sofja, zagle izmeta.

-   Sofjas kundze ir tava radiniece, Mihelīna. Viņa atbraukusi paskatīties, kādos apstākļos tu dzīvo.

-     Es dzīvoju ļoti labi! meitenes atbilde bija ļoti mundra.

-    Mani te mīl.

-    Tas ir tiesa, vecākā sāka smaidīt. Te mīl visus, bet tevi visvairāk!

-     Pateicos, Mihelīna atkal palocīja celīti. Vai tagad varu iet?

-    Ej vien, mīļā.

Mihelīna briļļainās audzinātājas pavadībā aizgāja, vecākā jautājoši pagriezās pret viešņu.

-    Ko teiksiet?

-    Teikšu, ka bērns ir apburošs.

-    Tas tiesa. Tomēr jums krietni jāpadomā, pirms izlemsiet par adopciju.

-    Es padomāšu. Soņka cēlās augšā. Vai jums ir zināms, ka Mihelīnai ir īsta māsa?

-    Pirmo reizi dzirdu.

-    Māsu sauc Taba. Dzīvo pie vecmāmiņas. Domāju, ka nebūtu slikti, ja meitenes ar laiku uzzinātu, ka ir māsas.

-    Vai jums ir zināms, kur dzīvo Taba?

-     Jā, es varu atstāt jums viņas adresi. Soņka uz lapiņas uzrakstīja ielu un mājas numuru. Uz redzēšanos. Pateicos.

-    Arī es jums pateicos.

Kad viņas bija pie durvīm, vecākā pēkšņi jautāja: Piedodiet, kāds ir jūsu vārds?

-    Sofja.

-    Gandrīz kā Soņka… Zelta Rociņa.

Zagle uzmeta viņai nicinājuma pilnu skatienu: Sofja un Soņka ir absolūti atšķirīgi vārdi, un bez kavēšanās izgāja no kabineta.

* * *

Soņka sēdēja uz sola netālu no tās vietas, kur vakar notika viņas satikšanās ar kņazu Obertinski. Viņa redzēja, kā apstājās kariete un no tās izkāpa elegantais kņazs, kā skatījās visapkārt, cerēdams ieraudzīt vakarējo paziņu, taču veltīgi. Kņazs nervozi virpināja spieķi, staigādams pa prospektu turp un atpakaļ. Tad iekāpa karietē, un kučieris uzšāva zirgiem.

Soņka skumji pasmaidīja, piecēlās un vilkās prom.

Pati ievērojamākā vieta Tulā, kurp tulieši parasti veda savus viesus, bija pilsētas tirgus. Šajā tirgū pārdeva visu: ieročus, zagtus zirgus, līdz zelta mirdzumam nospodrinātus patvārus, visādas lupatas sākot ar novalkātām drēbēm un beidzot ar frakām un balles kleitām, pārdeva apavus, kokgriezumiem rotātas un vienkāršas mēbeles, košus aizjūras papagaiļus, leijerkastes un gramofonus, Tulas ermoņikas un Voroņežas bajānus, balalaikas, ģitāras un pat mandolīnas vārdu sakot, visu, kas tautā bija pieprasīts.

Diena bija karsta. Vasara bija klāt jau maijā strauja un nogurdinoša. Cilvēki staigāja pa tirgu nesteidzīgi, cienīgi, laiski.

Šajā burzmā grozījās arī Soņka. Ģērbusies vieglā un elegantā sarafāniņā, uzmetusi plecos jaciņu, viņa izskatījās svaiga un mierīga, kopējā ļaužu barā ne ar ko neizceldamas, it kā nebūtu bijis ne Sibīrijas, ne smagās bēgšanas no baraku nometnes.

Viņa piestājās blakus kādam ziņkārīgo bariņam, kas blenza vai nu uz zirgiem, vai dresētiem pērtiķiem, izvēlējās piemērotāko upuri, piespiedās tam ciešāk klāt un izvilka no kabatas vai somiņas kaut ko vērtīgu, naudu vai rotaslietas. Zaglei bija interesanti vērot tirgus jezgu, jo dažreiz arī viņa pārvērtās par laisku dīkdieni un labprāt klausījās papagaiļu tarkšķēšanā vai aizkustināta priecājās par dejojošu lāci.

Vienā tādā burzmā, kur viņa tikko bija atvieglojusi bezgaumīgi uzcirtušās dāmas somu, kāds viegliņām saņēma viņu pie rokas un pagrieza pret sevi. Pārsteigumā zagle pat skaļi iesaucās. Tas bija Ņirga. Viņa metās tam ap kaklu, apkampa, nobučoja.

-    Dieviņ tētīt, kā tu te gadījies? Kāds pārsteigums, Ņirga!

Arī Ņirga bija priecīgs viņš skatījās uz sievieti priekā starojošām acīm.

-     Es sākumā tevi nepazinu. Ilgi gāju pa pēdām, kamēr ieraudzīju, kā tu strādā.

-    Kāpēc tu esi te?

-    Un tu?

Zagle pasmaidīja: Garš stāsts.

-    Manējais nav īsāks.

Sieviete saprotoši saknieba lūpas, atskatījās: Iesim prom no šejienes, pasēdēsim kaut kur.

* * *

Krodziņā iepretī tirgum ļaužu nebija daudz. Soņka un Ņirga sēdēja pie nomaļa galdiņa, dzēra tēju, ēda barankas un klusi tērzēja. Ņirga stāstīja:

-    Viss bija vienkārši. Pēc tavas aizbraukšanas no Pītera mums astē iesēdās policija. Tikko bijām paņēmuši banku Ņevas prospektā, pat laupījumu nebijām vēl sadalījuši, kad zilās pakaļas bija klāt. Un vai zini, kurš mūs iegāza? Bigulis! Tu viņu neatceries.

-    Atceros. Tāds izkāmējis.

-   Izrādījās, ka viņš pie mums bijis iesūtīts. Stučitājs. Un iegrūda mūs kur kuro. Es, piemēram, nonācu Urālos.

-    Aizbēgi?

-    Kurš tad tur var ilgi izturēt? Ņirga ar mīlestības pilnu skatienu raudzījās uz draudzeni. Par tevi arī esmu dzirdējis. Pat lepnums pārņem padomā vien, mūsu Soņka kļuvusi tik slavena, ka visas avīzes raksta.

-   Nevajag man tādu slavu, viņa atmeta ar roku. Baidos lieku reizīti seju parādīt.

-    No kurienes bēgi?

-    No Sibīrijas. Domāju, ka nosprāgšu. Zagle uzlocīja jaciņas piedurkni, parādīja tādus kā rūsas plankumus uz ādas. Visu biju apsaldējusi, rokas, kājas, muguru.

-    Un kāpēc tu Tulā? Uz zagļu biržu?

-    Man jāatrod kāds cilvēks.

-    Vai es viņu pazīstu?

-    Nezin vai.

-    Zaglis?

-    Marvihers.

Ņirdzējs sarauca pieri: No Odesas? Kočubčiks?

-   Tu viņu pazīsti? Soņka brīnījās.

-    Visi zagļi viņu pazīst! Kam tev viņu vajag?

-    Vajag.

-    Gribi, es viņu atradīšu.

-    Pati atradīšu, zagle klusi noteica. Ja tik zinātu, kur viņš pašlaik ir.

-   Odesā noteikti ne. Slēpjas kaut kur. Es zinu, Pītera zagļi, Maskavas un Odesas zagļi nozvērējušies dabūt viņu rokā. Un pirmais, kas to izdarīs, būšu es. Satiku tevi un dabūšu!

Soņka uzlika savu delnu uz viņa rokas un lūdza: Nevajag. Ja tu esi mans draugs, tad nedari to. Man pašai viņš jāsatiek.

Zaglis noliecās pār galdu, lai ieskatītos draudzenei acīs.

-   Tad tā ir taisnība, ka tu esi iemīlējusies tajā… marviherā?

Viņa klusēja.

-    Kāpēc tā domā?

-    Visas avīzes bļautin bļāva par tavu mīlestību!

Sieviete brīdi klusēja, tad klusi atbildēja: Taisnība.

-    Rauj ārā! Rauj ārā no sirds to draņķi, Soņka!

-    Nevaru.

-    Viņš tevi pazudinās.

-    Zinu. Tik un tā nevaru. Es izlaidīšu garu, ja viņu neredzēšu. Uzzini, kur viņš ir. Soņka pieskārās drauga rokai un izjusti teica: Palūdz zagļiem, lai neslēpj man. Lai neiejaucas. Pati tikšu galā ar Kočubčiku. Un tad parādīšos.

Ņirdzējs klusēja, tad smagi nopūtās.

-    Uzzināšu. Aiziešu uz biržu, mēģināšu uzzināt, kur tas nešķīstenis atrodas. Tikai vaino pēc tam pati sevi, Soņka.

X* *

Šaursliežu vilciena sastāvs tik tikko kustējās uz priekšu, mazās lokomotīvītes svilpieni atgādināja pīkstoņu, vagoni čīkstēja un raustījās. Trešās klases vagonā bija tikai daži pasažieri.

Bija nakts, Soņka negulēja. Viņa sēdēja pie loga, raudzījās uz garām skrienošajiem melnajiem kokiem un tumšajām sādžām. Vagonā bija smacīgi, uz blakus plaukta aizvilkdamies klepoja kāds vīrs, tālāk raudāja bērns. Pa vagona eju izgāja konduktors ar lākturi rokā un skaļi ziņoja:

-      Kungi! Pēc trīsdesmit minūtēm Smoļenska! Neaizmirstiet savas mantas, kungi!

* * *

Soņka kopā ar citiem uz Smoļensku atbraukušajiem piesardzīgi izkāpa uz perona, paskatījās apkārt, meklēdama transportu. Stacijas laukumā ieraudzīja vairākas puskarietes un devās pie tām. Važoņi, sajuzdami peļņas garšu, no visām pusēm sauca: Madam, kur pavēlēsiet braukt?

-    Nāciet pie manis, madam! Aizvizināšu ar lielāko prieku!

-    Labākās atsperes Smoļenskā, madam! Lūdzu!

-     Madam, nāciet pie jaunākā un simpātiskākā važoņa, madam!

Soņka devās nevis pie simpātiskākā, bet pie tā, kurš bija solījis izvizināt ar lielāko prieku. Viņa apsēdās un nosauca galapunktu: Braucam uz Vjazmu.

-    Kur? važonis brīnījās.

-    Uz Vjazmu, mīļais.

-    Dārgs prieks, madam!

-    Nebūs dārgāks par pazaudēto laiku.

-    Tas gan taisnība!

Un puisis ķērās pie grožiem.

* * *

Pār biezo mežu, caur kuru stiepās šaurs, stigai līdzīgs ceļš, lēnām nolaidās diena. Zirgi nesteidzīgi vilka puskarieti, riteņi čīkstēja un nežēlīgi lēkāja pa bedrēm, važonis ar lielu interesi runājās ar Soņku.

-    Pie kā tomēr jūs braucat, kundze?

-    Kam tev tas jāzina?

-    Interesanti. Tāda skaistule tāpat vien ciemos nebrauc.

-    Kā tad brauc?

-    Kā? Vai nu darīšanās, vai pie štucera.

-    Pieņemsim, ka pie štucera.

Važonis, kā ierasts, nosvilpās atkal.

-     Pie kā tad? Es pats taču esmu no tās puses. Katru suni no purna pazīstu.

-    Domāju, katru jau nu ne.

-    Katru gan! Sauciet pēc kārtas!

-    Volfs Brombergs.

-    Nē, tādu patiešām nepazīstu.

-    Nepazīsti tāpēc, ka viņš jums ir jauniņais?

-    Vai gadījumā nav tas ebrejs no Odesas?

-    Laikam viņš pats.

Važonis atkal atskatījās.

-    Viņš tak nav nekāds Brom… Bromburs.

-    Kā tad viņu tagad sauc?

-    Viņam cits vārds. Bet arī nav mūsējais. Rādās, ka Kočubejs. Jā, akurāt, Vladimirs Kočubejs. Viņš iesmējās: Pie mums viņu saukā Vladimirs Hoķubejs [41] !

Soņka pasmīnēja.

-   Tieši pie Vladimira Hoķubeja arī braucu.

Puisis klusēja, galvu grozīdams.

-     Bagāts cilvēks. Nesen kā atbraucis un jau uzpircis vairākas sādžas… Viņš pēkšņi apturēja zirgus un gandrīz čukstus jautāja: Vai nebaidāties pie viņa braukt?

-    Kāpēc man būtu jābaidās?

-    Runā taču, ka viņš esot no kādreizējiem zagļiem. It kā pašu Soņku Zelta Rociņu nodevis. Par to policija viņam it kā iedevusi naudu, par ko viņš tagad te barojoties.

-    Nebaidos, Soņka viņam burvigi uzsmaidīja. Nezini, vai Kočubejs viens pats dzīvo vai ar sievišķi?

-    Viens. Tiesa gan, skuķes viņam pieved no Smoļenskas… Par maksu! Bet citādi dzīvo viens. Puisim pēkšņi kaut kas pieleca, un viņš pavisam klusi jautāja: Varbūt jūs arī no tiem, no zagļiem?

Sieviete iesmējās.

-    Nē, es neesmu no zagļiem. Esmu viņa sieva.

Vedējs atviegloti sāka smieties.

-   Tā jau domāju. Pārāk smuka dāmiņa esat.

* * *

Beidzot puskariete apstājās pašā Vjazmas nomalē. Celtniecību Volodja Kočubčiks te bija izvērsis pamatīgu. Māja bija ieplānota trīs stāvos, zeme nākamās saimniecības vajadzībām bija iepirkta vismaz trīs hektāru platībā, turklāt ap jaunbūvi slējās simtgadīgi koki, kas vēlāk veidotu parku.

Savrupnama celtniecības darbi ritēja triecientempā. Cilvēku te bija savākts pietiekami, valdīja pamatīgs āmuru, cirvju un zāģu darba troksnis, atrast pašu saimnieku nebija joka lieta.

Soņka sēdēja puskarietē ar vieglu brezenta pārjumu un gaidīja, kad važonis atgriezīsies. Beidzot viņš nāca, par kaut ko smaidīdams.

-     Šis ir kaut kā briesmīgi uzvilkts. Prašņā vienā laidā, kas atbraucis. It kā baidās no kaut kā.

-    Varbūt ari baidās.

-    Prašņāja, vīrišķis vai sievišķis. Teicu, ka kundze, īsta odziņa! važonis atskatījās, ieraudzīja nākam Kočubčiku un čukstus teica: Nāk… Vai man pazust?

-    Netālu.

Soņka atslīga pret atzveltni un gaidīja Volodju. Viņš vispirms ieskatījās zem pārsega, tad ar strauju kustību atsvieda to. Pārsteigumā viņš zaudēja valodu.

-    Soņka?

Kopš Soņka nebija redzējusi Volodjku, viņš bija apvēlies, kļuvis solīdāks, nesteidzīgāks. Sācis izskatīties pēc saimnieka. Viņš pilnīgā neizpratnē skatījās uz negaidīto viešņu.

-    No kurienes tu te gadījies?

Važonis ar interesi pagrieza galvu. Viņa laimīgi smaidīja.

-    Sveiks, Volodja.

-    Kāpēc atbrauci?

-   Vai stāstīt tev tepat, vai varbūt aicināsi iekšā? zagle ar smaidu vaicāja.

Soņka pasniedzās uz viņa pusi, bet viņš asi atgrūda viņas roku.

-    Taisies ka tiec!

Sievietes seja kļuva ļauna: Aicini mājā iekšā, tur parunāsim.

-    Par ko?

-    Tur tu dzirdēsi. Aicini mājā!

-    Māja nav vēl uzcelta!

-    Aicini neuzceltā. Soņka nenovērsa no viņa neprātīga niknuma pilnas acis. Es atvilkos šurp no tūkstošiem verstu liela tāluma ne jau tāpēc, lai saņemtu spērienu pa dibenu!

Kočubčiks bezpalīdzīgi atskatījās, ieraudzīja izsmiekla pilno un vienlaikus izbiedēto važoņa seju un negribīgi pasniedza sievietei roku.

-    Kāp ārā.

Viņa izkāpa, gandrīz ar varu paņēma viņu zem rokas un veda

uz nākamā greznā mājokļa pusi.

* * *

Kočubčiks apstājās istabas vidū un cieši skatījās uz viešņu. Istabas sienas jau bija apdarinātas, iestiklotie logu rāmji viesa diezgan mājīgu sajūtu, bet atvestās mēbeles ļāva šeit gulēt un ieturēt maltītes.

-    Nu, runā!

Viņa paraudzījās apkārt un apstiprinoši piebilda: Viens dzīvo…

-    Pagaidām viens. Kas vēl?

-    Runā, tu no pilsētas vedot šurp skuķes?

-    Par mani daudz ko runā.

-    Varbūt pacienāsi?

-    Nav vaļas. Strādnieki gaida.

Soņka piegāja tuvāk, pasmaidīja, vēlreiz mēģināja apkampt, un Kočubčiks vēlreiz atgrūda viņu.

-    Nevajag! Viņa jautājums bija saērcinājuma pilns: Kāpēc atbrauci? Vai es tevi saucu?

-     Pati atbraucu. Soņkas skatiens vēl arvien bija maigs. Es bēguļoju.

-    To es nojautu. Un uz ko tu, interesanti, ceri?

-    Uz tevi.

Zaglis iesmējās, papurināja galvu: Vienreiz tu jau cerēji.

-    Atceros, Volodja… Par kādu naudu tu māju būvē?

-    Kas tev par daļu?

Sievietes seja atkal kļuva cieta: Cik tev par mani samaksāja?

-    Tāpēc tu atbrauci?

-    Es atbraucu, lai redzētu tevi, bet tu dzen mani prom kā suni!

-    Tu jau suns arī esi! Turklāt noklīdis! Lasies prom! Kočubčiks pēkšņi saķēra šo aiz drēbēm un vilka uz durvju pusi. Vācies prom, nešķīstene, kamēr vēl gorodovojam neesmu paziņojis!

Soņka izrāvās un piespieda viņu apstāties.

-     Volodja… Paklausies, Volodja! Es atbraucu mīlestības dēļ! Nespēju dzīvot!… Pat no katorgas bēgu tevis dēļ! Ceļā gandrīz nomiru! Saproti taču, Volodja!

-   Nesaprotu! viņš iekliedza Soņai tieši sejā. Tāpēc, ka tu man neesi nekas! Un laidies no šejienes, kamēr nav par vēlu! Zvēru, es uzņemšos to grēku un paziņošu policijai!

Zagle atkāpās soli atpakaļ un nočukstēja: Vai tiešām paziņosi?

-    Ja nepazudīsi zvēru pie krusta zīmes! Kočubčiks negaidot pārkrustījās.

-    Un žēl nebūs?

-    Man sevis žēl.

-    Kāpēc tu met krustu? Ticīgs esi kļuvis?

-   Es tagad, Soņka, esmu visur cienīts cilvēks. Muižnieks! Un neuzdrošinies maisīties man pa kājām! Katram, kas stāsies man ceļā, sprandu apgriezīšu! Un tev pirmajai.

Zagle klusēja, sev zem kājām raudzīdamās, gandrīz jau devās ārā, bet tad pēkšņi paķēra nelielu cirvi, kas bija iecirsts baļķī, un ar kliedzienu metās virsū Kočubčikam. Viņš paguva izvairīties, veikli izrāva viņai cirvi un nogāza pašu zemē. Tad saķēra un vilka uz durvīm. No visa spēka izgrūda ārā un uzsauca:

-    Nikolaj! Vasja! Dzeniet prom to maitu! Viņa ir zagle!

Divi zaļoksnēji strādnieki tūlīt saķēra Soņku un stiepa uz vārtiem. Lai gan sieviete rāvās ārā un koda, viņu pieveda pie žoga un atstāja, un vēl no visa spēka pagrūda. Soņka nokrita dubļos satriektā važoņa acu priekšā, lēnām piecēlās un aizvilkās uz ratiem.

* * *

Atpakaļceļā zirgi skrēja strauji. Važonis snauduļoja uz bukas, ceļa grambās palēkdamies, Soņka sadrūvējusies sēdēja zem pārjūma un smagu skatienu lūkojās uz pavasara zaļuma greznoto biezo mežu.

* * *

Vilciens bija gatavs atiešanai, no visām pusēm vēl nāca braucēji.

Soņka izkāpa no puskarietes, piesardzīgi pameta ašu skatienu visapkārt un steidzās uz savu vagonu. Atrada to, atdeva pavadonim savu biļeti, un tajā brīdī divi spēcīgi kungi privātā saņēma viņu zem rokas. Sofja Bluvšteinas kundze?

Viņa gribēja izrauties, bet aši novērtēja situāciju un ar savu apburošo smaidu apstiprināja: Pilnīgi pareizi, kungi. Sofja Bluvšteina.

Pratināja sausnējs pusmūža izmeklētājs. Viņš kaut ko atzīmēja savos papīros, ik pa laikam uzmezdams aizturētajai ziņkārīgu skatienu. Pabeidzis rakstīšanu, viņš ar nopūtu atlieca muguru:

-    Runāsim taisnību vai pūderēsim smadzenes?

Soņka pasmaidīja.

-    Runāsim taisnību.

-    Uzvārds?

-   Solja Bluvšteina.

-    Arī Sura Šeindla Solomoniaka, Solja Sandonato kundze un daudz kas cits. Un galu galā Soņka Zelta Rociņa?

Zagle nobrīnījās par izmeklētāja labo informētību, ar cieņu nolieca galvu: Viss pareizi.

-   Cik sen jūs izbēgāt no katorgas?

-   Nezinu, izmeklētāja kungs. Man nebija ne kalendāra, ne pulksteņa.

-    Bēgšanas mērķis?

-    Redzēt savas meitiņas.

-    Kur viņas dzīvo?

-    Sanktpēterburgā.

-    Kas jūs atveda uz Smoļensku?

Soņka pasmaidīja: Domāju, jūs nojaušat.

-    Man jādzird atbilde.

-   Gribēju redzēt mīļoto cilvēku.

-    Viņš dzīvo Smoļenskā?

Zagle sāka smieties: Izmeklētāja kungs, mēs taču norunājām nepūderēt smadzenes.

Izmeklētājs saprotoši pasmīnēja, ieskatījās papīros.

-   Kā jūs uzzinājāt, ka Vladimirs Kočubeja kungs, saukts arī Volodja Kočubčiks, dzīvo Smoļenskas guberņā?

-   Viņš ir zaglis. Bet zagļu pēdas ziemā neaizsalst, pavasarī neatkūst.

-    Kočubeja kungs ziņoja, ka jūs esot mēģinājusi viņu nogalināt.

-    Mēģināju. Bet nenogalināju. Žēl.

Izmeklētājs bridi domīgs klusēja, tad paskatījās uz zagli nogurušām, līdzjūtības pilnām acīm.

-    Jums, Bluvšteina kundze, draud mūža katorga. Un nevis kaut kur, bet Sahalīnā. No turienes jūs nespēsiet aizbēgt ne pie meitiņām, ne iemīļotā.

-    Kāpēc ne?

-    Sahalīna. Tur var tikt vienīgi pa jūru. Pusgadu pa jūru. Ar kuģi!… Bet ceļa atpakaļ nav. Tikai kastē un pie Dieva Tā Kunga.

Soņka paraustīja plecus.

-    Cik jums gadu, izmeklētāja kungs?

-    Piecdesmit viens. Un tad?

-     Tādā vecumā cilvēki var kļūdīties. Es, izmeklētāja kungs,

esmu nemirstīga. Un jūs par to pārliecināsieties.

* * *

Karceris bija šaurs, auksts, drēgns. Pa grīdu šad un tad skraidīja žurkas, no griestiem pilēja ūdens, pa sienām rāpoja mitrenes. Gaisma ieplūda vienīgi pa mazu aizrestotu lodziņu, aiz kura valdīja klusums, vienīgais troksnis bija uzrauga dobjie soļi.

Soņka negulēja. Viņa dzirdēja, kā pie viņas durvīm uzraugs apstājas un ieskatās pa lodziņu.

-    Miegs nenāk? Soņka izmeta.

Sargs neatbildēja, soļi nesteidzīgi attālinājās.

Zagle piegāja pie durvīm, ieklausījās. Drīz vien soļi atkal tuvojās, lodziņā parādījās jauna vīrieša zods, un Soņka paprasīja, kā viņu sauc.

-    Nav atļauts teikt, atbildēja jauna, aizlūstoša balss, un soļi no jauna aizgāja tālāk.

Soņka smagi nopūtās, atgriezās pie akmens lāvas, uz kuras bija nomests netīrs rupjas drānas gabals. Tajā brīdi lodziņā atkal pavīdēja uzrauga zods.

-    Kāpēc neguļat? Drīz būs mošanās signāls.

#

-    Nav atbilstošas gultas, Soņka iesmējās un jautāja: Kā tevi sauc?

-    Kam jums jāzina?

-    Garlaicīgi. Vientuļi. Vai zini, kā tas ir sēdēt drēgnā kamerā? Gribas parunāt.

-    Nu, Vasilijs.

-    Cik tev gadu, Vasilij?

-    Divdesmit viens.

-    Jauns. No vietējiem?

-    Jā, no Smoļenskas.

-    Vai sen, kopš cietumā dienē?

-    Būs jau gads… Vasilijs klusēja, tad aši noteica: Pārbaude! Sardzes vecākais! Un aizgāja.

Soņka dzirdēja, kā uzraugi par kaut ko sarunājās, tad viņas lodziņa durtiņas atvērās, un drūma balss vaicāja: Vai Solja Bluvšteinas kundze?

-    Jā, es.

-    Septiņos no rīta būt gatavai ierasties pie izmeklētāja.

-    Es vienmēr esmu gatava.

Uzraugi aizgāja, zagle apgūlās, mēģināja aizmigt. Lodziņš atkal pavērās, un tā pati jaunā balss aicināja: Bluvšteina kundze?

Soņka piecēlās, piegāja pie lodziņa.

-    Ej prom no lodziņa, Vasilij. Saņemsi sodu.

-    Es tūlīt!… Vai jūs tiešām esat tā pati Soņka Zelta Rociņa?

-    Kam tev tas jāzina?

-    Viss cietums pārjums runā.

Soņka iesmējās dziļā, aicinošā krūšu balsi: Tu, puisēn, labāk turies tālāk no manis. Tas pie laba gala nenovedīs.

-    Es vairs neesmu puisēns, uzraugs jutās aizvainots.

-    Puisēns vairs ne, taču vīrietis ari vēl ne. Ej savu ceļu, citādi, nedod dies, vēl priekšniecība ieraudzīs.

Zagle atgriezās savā vietā, dzirdēja, kā Vasilijs bridi pamīņājas pie viņas kameras durvīm un aiziet. Soņka nosmīnēja.

Izmeklētājs bija tas pats, un nopratināšana ritēja nesteidzīgi, pat izjusti.

-     Imanas ciematā jūs aizdedzinājāt baraku, kurā dzīvoja ciemata komandants.

-    Es? Kur jūs to ņēmāt, izmeklētāja kungs?

-     Ir liecinieku liecības. Vai jums pazīstams Miras Grilšteinas vārds?

-    Ir pazīstams. Viņa tika tiesāta sakarā ar manu lietu.

-    Mira Grilšteina bēga kopā ar jums.

-    Tas man nav zināms.

-    Zināms ir mums. Tieši no minētās ieslodzītās mums zināms, ka baraku aizdedzinājāt jūs, gatavodama savu un līdzzinātājas bēgšanu. Ugunsgrēkā sadega ciemata komandants Mihails Ignatjevičs, vairāk pazīstams kā Ignatjičs.

-    Es viņam nāvi nevēlēju.

-   Tātad baraku tomēr aizdedzinājāt jūs?

-    Ja es kādam nevēlu nāvi, tas nenozīmē, ka man viņš būtu jānogalina. Pēc klusuma brīža Soņka jautāja: Kas ir ar Miru?

-    Ar Miru? Jūsu biedreni atrada nosalušu simt verstu attālumā no ciemata.

-     Kā tad viņa varēja jums pateikt, ka es esmu aizdedzinājusi baraku, ja jūs atradāt viņu nosalušu? Soņka pēc pauzes brīnījās.

-     Pateica nevis viņa, bet citas sievietes. Izrādījās, ka viņa bija gatavojusi tās bēgšanai un pastāstījusi par jūsu nodomu sarīkot ugunsgrēku.

Soņka atkal klusēja, tad tikko dzirdami noteica: Žēl… Žēl Miras. Viņa bija īsts biedrs.

* * *

Šoreiz Soņka negulēja apzināti. Mēroja soļiem šauro karceri, gaidīja ierodamies savu uzraugu. Un viņš ieradās.

Atvēris lodziņu, klusi sasveicinājās: Sveicināti. Neguļat?

Soņka piegāja klāt.

-   Gaidu jūs.

-    Patiešām? Kāpēc?

-    Man jau garlaicīgi bez jums.

-    Man arī, Vasilijs atzinās. Ar jums interesanti sarunāties. Jūs atkal pratināja?

-    Esmu pieradusi.

-    Runā, ka jūs sūtīšot uz pašu Sahalīnu.

-    Runā… viņa nopūtās. Bet Sahalīnā nāve.

-    Tas taisnība, uzraugs piekrita un piebilda: Man jūsu žēl. Soņka pabāza roku lodziņā un sataustīja viņa delnu.

-    Pateicos.

Abi kādu brīdi klusēja.

-    Es ļoti gribētu jums palīdzēt, Vasilijs klusi teica. Soņka iesmējās: Tu esi prātu zaudējis! Kā?

-    Pagaidām nezinu.

-   Nedari to. Tevi notiesās un izsūtīs.

-     Zinu. Bet tik un tā jūsu žēl, viņš izstiepa roku un stipri saspieda viņas delnu. Es jūs redzēju pastaigā, un jūs man ļoti iepatikāties.

Soņka neizlaida viņa roku.

-    Esmu par vecu tev.

-    Nē… Nē! Jūs esat pati labākā!… Ko es varu jūsu labā darīt?

-    Neko.

-    Bet es gribu!

-    Atnāc pie manis katru nakti, un ar to man pietiks.

-    Patiešām?

-    Zvēru.

-    Es noteikti nākšu. Es katru brītiņu domāju pārjums.

* * *

Soņka kopā ar citām ieslodzītajām sievietēm gāja pa apli pastaigu laukumiņā, ik pa laikam uzmezdama skatienu uzraugiem, kas stāvēja uz augšējās sienas ar ieročiem rokā. Ar acīm viņa meklēja savu uzraugu.

Un pēkšņi ieraudzīja. Drīzāk nevis ieraudzīja, bet sajuta. Viņš stāvēja uz sienas pēdējais un nenolaida no viņas ne acu. Viņa acīs bija kaisle, dievināšana, gandrīz nepārvarama vēlme nolēkt lejā un atrasties viņai blakus.

Zagle tikko manāmi uzsmaidīja un pacēla divus pirkstus. Viņš to pamanīja.

* * *

Vasilijs iebāza roku pa karcera lodziņu, viņš turēja Soņkas roku stipri, kaislīgi. *

-    Rīt jūs sūtīs prom pa etapu, viņš čukstēja. Un es vairs neredzēšu jūs.

-    Tātad liktenis nebūs lēmis.

-     Liktenis… Liktenis, viņš murmināja. Esmu izdomājis: mēs aizbēgsim no šejienes.

Soņks klusi iesmējās: Trakais… Mans trakais zēns. Tas nav iespējams.

-      Ir iespējams. Visu esmu pārdomājis. Viņš piebāza seju tuvāk Soņkai un čukstēja: Uz pašu rīta pusi konvojnieki grib gulēt. Es teicu, ka pavaktēšu viņu vietā, esmu to jau norunājis. Un mēs aizbēgsim.

-     Vasja, paklausies manī, Vasja… Tā to nedara. Lai aizbēgtu, jāsagatavojas.

-     Nav laika gatavoties! uzraugs čukstēja gandrīz histēriski. Teicu tak, rīt jūs vedīs prom! Pa etapu! Un tad es neko nevarēšu darīt!… Viņš ieklausījās soļos tālumā, atvilka roku. Gaidiet. Kad vajadzēs, pieklauvēšu.

* * *

Soņkai jau sāka likties, ka uzraugs pārdomājis. Bet tad Vasilijs uzmanīgi iebāza atslēgu kameras slēdzenē, klusi atvēra durvis un pamāja ieslodzītajai:

-    Nāciet šurp.

Soņka paklausīgi izgāja no kameras un ar patiku noraudzījās uzraugā slaidā, gara auguma, staltā jauneklī ar lielām acīm. Viņš paņēma viņu pie rokas un veda, iedams uz pirkstgaliem un spiezdamies pie sienām. Zagle padevīgi visu darīja pakaļ. Viņi izgāja cauri garam, dzelžiem apsistam gaitenim un lēnām kāpa lejā pa kāpnēm. Ne gaiteņos, ne uz kāpnēm nebija nevienas dzīvas dvēseles, arī kamerās bija klusu, vienīgi bēgļu klusie soļi traucēja cietuma ierasto mieru.

Uzraugs un Soņka nokāpa vēl vienu stāvu zemāk, un tajā brīdī kāds uzsauca: Stāvi! Kas nāk?

Vasilijs piespieda sievieti pie sienas, pats iznāca priekšā.

-    Ko bļausties? Tas esmu es, Vasilijs Mihailovs.

-    Ko blandies apkārt?

-    Visi guļ, tāpēc kādam ir jāblandās…

-    Nu, skaties man… Citādi es sazin ko vēl sākšu domāt.

-    Bet tu nedomā, guli.

Cilvēks augšā aizgāja. Vasilijs atgriezās pie Soņkas, uzsmaidīja kā draugam, un viņi devās tālāk.

* * *

Beidzot bēgļi bija tikuši ārā no cietuma un atradās sardzes būdas priekšā, bet aiz tās bija brīvība.

Vasilijs apturēja Soņku, domādams, ko tagad darīt, un tad klusi pavēlēja:

-    Gaidi te.

Viņš apņēmīgi šķērsoja mazo pagalmiņu. Sargkareivis viņu ieraudzīja, iznāca ārā un kā brīdinot devās pretī.

-    Ko vajag?

-    Divdesmit devītajā atkal taisa ļembastu, Vasilijs atbildēja.

-    Nu, tad modini sardzi.

-    Jau pamodināju, bet nekā. Jāsauc palīgspēki.

Viņi iegāja atpakaļ sargbūdā. Dežurants noņēma no sienas telefona klausuli, un tajā brīdī Vasilijs viņam iesita pa galvu ar

šautenes laidi. Sargkareivis sabruka zemē, uzraugs pamāja Soņkai,

un viņa pa galvu pa kaklu metās turp.

* * *

Viņi skrēja caur naksnīgo mežu neapstādamies, ceļu neizvēlēdamies, viens otra roku vaļā nelaizdami. Uzraugs retumis laimīgs atskatījās uz pagurt sākušo Soņku un čukstus drošināja:

Pavisam maz vairs palicis. Jāaizbēg tālāk. Lūdzu, pacieties un izturi!…

Mežs pēkšņi beidzās, un viņu priekšā atklājās pirmsausmas miglā tīta bezgalīga pļava. Pļavas vidū stāvēja liela tikko sakrauta siena kaudze. Bēgļi metās uz to.

Tas bija mīlestības un laimes augstākais punkts. Viņi peldējās siena smaržā, gandrīz nespēdami paelpot, un viens otra smaržā. Vasilijs skūpstīja Soņku, viņa atbildēja ar to pašu, apvija viņam rokas, mira un augšāmcēlās, lai atkal no jauna apskautu jauno spēcīgo augumu, lai nogrimtu kaislību vilnī un nevienam neatdotu

likteņa un gadījuma sūtīto īso laimes brīdi.

* * *

Uzraugs pamodās tāpēc, ka saule spīdēja tieši acīs un virs galvas priecīgi vīteroja putnu Viņš paskatījās apkārt draudzenes nekur nebija. Vasilijs piecēlās, izrausās no siena, noslīdēja zemē, bet arī te Soņkas nebija. Viņš apgāja siena kaudzei visapkārt, neizpratnē saberzēja seju zagle bija pazudusi.

Un pēkšņi atskanēja suņu rejas. Vasilijs uzreiz nesaprata, kurp jābēg, un gribēja mesties uz pretējo pusi tur, no kurienes viņi ar Soņku bija atskrējuši, bet ieraudzīja pretī skrienam pēdu dzinēju suņu baru.

* * *

Pasažieru vilciens Kijeva-Maskava piestājās pie apjumtā perona lēni un gandrīz svinīgi. Pretī steidzās sagaidītāji, nesēji baltos priekšautos, viesnīcu un dzīvokļu iekšā saucēji.

Soņka izkāpa no vilciena kopā ar citiem pasažieriem. Neviens viņu nesagaidīja, rokās viņai bija maza akurāta ceļojuma soma. No perona viņa devās uz stacijas laukumu. Pāris reižu atskatījās, bet nepamanīja, ka viņai seko neliela auguma drukns kungs ar katliņu galvā un bezrūpīgi vēzē rokā spieķi.

* * *

Hļebņikova juvelierveikals glīti stāvēja Petrovkā tāpat kā agrāk. Pa Soņkas prombūtnes laiku te maz kas bija mainījies. Ja nu vienīgi palielinājies preču klāsts, arī sargi izskatījās jaunāki un smalkjūtīgāki pret apmeklētājiem. Ieejot nošķindēja zvaniņš, Soņkai pretī uzreiz iznāca švītīgs jauns pārdevējs un galanti paklanījās.

-    Esmu gatavs pakalpot, kundze.

Zagle klusēdama ar smaidu pamāja, piegāja pie stiklotajām letēm un sāka pētīt dārglietas. Viņai mugurā bija gara kleita, pār seju krita plīvurs.

Uz letēm bija viss, turklāt lieliskas kvalitātes prece piespraudes, saspraudes, gredzeni ar dārgakmeņiem, kaklarotas, kuloni, aproču pogas, kaklasaites adatas, gredzeni un vienkārši tāpat izbērti briljanti.

Pārdevējs stāvēja blakus pircējai, acu nenolaizdams, sekodams viņas žestiem un soļiem. Beidzot Soņkas uzmanību piesaistīja izsmalcināta kaklarota:

-    Parādiet.

Pārdevējs atslēdza vitrīnu, izņēma izvēlēto rotaslietu un uzreiz ari aizslēdza.

Pircēja ar lietpratējas aci nopētīja mantu un apmierināta pamāja:

-    Tā man patīk. Bet es vēlētos kaut ko piemeklēt klāt.

-    Ko jūs vēlētos? pārdevējs bija pati pieklājība.

-    Sākumam šo gredzenu.

Pēc dažām sekundēm gredzens jau bija pircējai priekšā. Viņa tikpat lietpratīgi to apskatīja un pamāja:

-    Es ņemšu. Un vēl palūgšu šo piespraudi.

-    Piedodiet, kundze, bet sanākusi jau krietna summa.

Viņa augstprātīgi pasmaidīja: Neuzņemieties svešas rūpes, jaunais cilvēk.

-    Atvainojiet.

Piespraude ārkārtīgi patika dāmai, viņa sapņaini pielika to pie krūtīm un apņēmīgi parādīja ar pirkstiņu uz vēl vienu dārglietu.

-    Un visbeidzot šo gredzentiņu.

-    Kundze, es tomēr vēlētos zināt jūsu maksātspēju, pārdevējs saudzīgi noteica.

Pircējas seja apmācās.

-     Vai jūs kalpojat Hļebņikova kunga veikalā, vai arī Hitrova krāmu tirgū? Un viņa lika pasaukt īpašnieku.

-     Hļebņikova kungu? pārdevējs nobālēja. Tas nav iespējams.

-    Kad ierodas turīga dāma, viņu apkalpo pats īpašnieks, nevis kaut kāds sulainis!

-    Piedodiet…

Samulsušais pārdevējs pamāja sargam, lai uzrauga, kas notiek veikalā, un izgāja. Sargs skatījās uz zagli ar atklātu uzmanīgu skatienu. Izvēlētās rotaslietas joprojām atradās Soņkai priekšā.

-    Lieciet, lai man atnes kafiju! viņa pavēlēja sargam.

-     Uzdrošinos teikt, madam, ka mana vieta ir šeit, viņš nomurkšķēja.

-    Jūsu vieta rīt būs uz ielas! viņa vairs nevaldījās. Tūlīt pat atnesiet man kafiju!

Sargs kādu brīdi nedroši pamīņājās un tomēr aizsteidzās izpildīt trakās klientes kaprīzi. Soņka nesteidzīgi paņēma gredzentiņu, iebāza garās kleitas šaurajā kabatā un gaidīja saimnieku.

Hļebņikova kungs ar iemācītu smaidu iznāca no dienesta telpas un aši piegāja pie klientes.

-    Lūdzu atvainot, madam! Kas atgadījies?

-    Jums ir briesmīgi kalpotāji! viņa klusi teica.

-    Ko viņi tādu izdarījuši?

Soņka klusēja, skatīdamās uz veikala saimnieku, un lēni pacēla plīvuru.

-    Viņi nedod man iespēju nozagt.

Hļebņikovs uzreiz pazina Soņku un noelsās: Soņka!

-    Baronese Sofja Buksheidene, zagle iesmējās.

-    Kā? Kā jūs te gadījāties? veikala īpašnieks nespēja atjēgties. Jūs taču izsūtīja?!

-    Izsūtījums uz laiku ir pārtraukts.

-    Jūs gribējāt kaut ko iegādāties?

Hļebņikova kunga jautājums galīgi sasmīdināja Soņku.

-    Es gribēju kaut ko nozagt.

-    Neizdevās?

-    Diemžēl ne.

Neko nesaprotošo pārdevēju Hļebņikovs norīkoja nolikt visas rotaslietas atpakaļ vietā. Pārdevējs lasīja kopā dārglietas un apmulsis teica īpašniekam:

-    Te trūkst gredzena. Arī gredzenu kundze bija izvēlējusies.

Hļebņikovs vērīgi paskatījās zaglei acīs: Jūs?

Viņa smaidot noliedzoši papurināja galvu.

-    Kā jūs tā varat domāt? Skaidrs, ka es ne.

-      Noliec dārglietas vietā un neuzdod nevajadzīgus jautājumus, saimnieks norādīja pārdevējam, bet Soņkai jautāja gandrīz vai sirsnīgi: Jūs kaut ko gribējāt no manis?

-    Neko, Soņka joprojām smaidīja. Vienu gan. Atcerieties, tiesā jūs izteicāt nožēlu, ka mēs vairs nesatiksimies. Bet satikāmies taču! Dieva Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi.

Soņka jauki atvadījās no veikala saimnieka, pārlaida sejai plīvuru un bezrūpīgi izgāja ārā.

Sargs atvēra viņai durvis, viņa žigli paskatījās visapkārt un devās uz mazo faetonu, kas viņu gaidīja.

Tajā brīdī no parādes durvīm, kas atradās turpat blakus, gandrīz vienlaikus iznāca divi kungi gaišos uzvalkos un strauji metās viņai pakaļ:

-    Madam Soņka… Policija!

Bija drausmīgi karsts. Krastmalā pie Karantīnas mola bija sapulcējies gandrīz tūkstotis ļaužu. Visi gaidīja, kad uz kuģi vedīs arestantus. Pie dienvidu svelmes pieradušie odesieši bija izvietojušies pa visu krastmalu, sargādamies no saules gan ar saulessargiem, gan laikrakstiem. Dažiem rokā bija jūras binokļi. Tie tika vērsti gan pret Karantīnas laukumu, gan pret cilvēkiem uz klāja, gan uzraugiem. Visi gribēja kaut iztālēm paskatīties uz slaveno Soņku Zelta Rociņu.

Kuģis "Jaroslavļa" bija peldošs cietums. Smagnēja, monumentāla celtne, kuras divus klājus aizņēma lieli cietumnieku krātiņi. Uz augšējā klāja bija izveidots īpašs stūrītis pilsētas oficiālajiem cilvēkiem, kas arī gribēja redzēt slaveno zagli. Pašlaik uz krēsliem zem sauljumiem sēdēja pilsētas svarīgākās personas pilsētas galva ar sievu, viņa pirmais vietnieks, galvenais policists un vairāki svarīgi ierēdņi.

Visu kāpņu garumā ceļā uz kuģi stāvēja policisti ciešā rindā. Aiz viņu platajām mugurām nervozēja avīžu reportieri un fotogrāfi.

Nelaimīgie vēl nebija atvesti, tāpēc pūlis gaidot murdēja, nepacietīgi raudzīdamies uz saules svelmēto laukumu, tur kuru katru brīdi vajadzēja parādīties vezumiem ar ieslodzītajiem.

Beidzot kāds iekliedzās: Ved!

Patiešām, laukumā drīz vien cits pēc cita iebrauca vismaz divi desmiti pajūgu jātnieku policijas pavadībā, un no ietilpīgajiem arestantu ratiem kāpa ārā atbraukušie, kā vīrieši, tā sievietes. Ieslodzīto bija vismaz divsimt cilvēku.

Pūlī ļaudis skaļi sarunājās, staipīja kaklus, gribēdami beidzot saskatīt kopējā arestantu pulkā slaveno Soņku.

-    Redz, kur viņa ir! no visām pusēm skanēja izsaucieni. Tā tumšā! Ar lakatiņu!

-    Ne jau lakatiņā, muļķi! Viņa lakatus nekad nev sējusi! Redzi, tā garā, staltā!

Soņka atradās "Jaroslavļas" nākamo pasažieru pašā lielākajā burzmā, un nekādas vēlmes izcelties pūlī viņai nebija. Mugurā viņai bija tā pati kleita, kurā viņu aizturēja pie Hļebņikova veikala. Kleita bija noplukuši, mazgājot ar sliktām ziepēm, sarāvusies, tomēr uz stipri novājējušās Soņkas auguma izskatījās paplata.

Soņka izdzirdēja kādu no cietumniecēm sakām: Kam par godu tāds bars sanācis?

-    Laikam radinieki, minēja otra.

-     Nav radinieki, atsaucās trešā. Runā, ka mūsu vidū esot Soņka Zelta Rociņa. Grib paskatīties uz viņu!

-    Kāda tad viņa izskatās?

-   Kas viņu zina! Dzirdēju, kaut kur aizmugurē… Niķu pilna madāmiņa.

Soņka pavīpsnāja un gandrīz nokrita, paklupdama uz trepēm, un sāka smagi kāpt augšup.

Bet pūlis trakoja, nespēdams tikt skaidrībā par to, kura no arestantēm tad ir Soņka. Kāds neprātīgā balsi ieaurojās:

-    Soņka! Pamāj! Gribam tevi redzēt! Soņka, pacel rokas!

Pūlis tūlīt uztvēra aicinājumu, un nu visa krastmala skaļi skandēja: Soņka! Soņka!

Traps bija garš un šūpojās arestantu soļu ritmā. Soņkai bija grūti kāpt, ik pa laikam bija jāapstājas, lai atvilktu elpu, bet no aizmugures spiedās virsū pārējie konvojnieku dzītie cietumnieki. Viņa sadzirdēja pūļa izmisīgo kliedzienu: Soņka! Parādies! Soņka! Parādies!

Policistiem aiz muguras skraidīja fotogrāfi un reportieri: Soņka! Soņka!

Soņka apstājās, mirkli padomāja un pēkšņi augstu pacēla abas rokas. Pūlis uzreiz nereaģēja uz šo žestu, bet, kad ieraudzīja vājiņo, tievo sievieti ar paceltajām rokām, ierēcās.

Policija grūda nost reportierus, kas lauzās pie trapa, fotogrāfi centās notvert slavenās zagles seju un kliedza: Atskaties, Soņka, atskaties!

Soņka turpināja kāpt augšup pa trapu un rokas vairs nenolaida. Pūlis uz mola bija zaudējis prātu.

Kuģa augšējais klājs bija paredzēts sievietēm.

Konvojnieki sāka aši stumt sievietes būros, lamādamies un slīdēdami pa noberzto klāju. Soņku kopā ar citām iestūma tādā būrī, bet tad pie viņas ienāca policists un izvilka no burzmas.

-    Soņka?

Viņa jautājoši paskatījās.

-    Nāc man līdzi, ar tevi grib parunāt pilsētas galvas kungs.

Zagle paklausīgi gāja viņam pakaļ.

* * *

Pilsētas galva bija diezgan jauneklīgs, lai gan smagnēja auguma. Ieraudzījis, ka policista pavadībā pie viņa nāk vāja, neizskatīga sieviete, teica sievai: Ja tā ir Zelta Rociņa, tad es esmu turku sultāns.

Sieva piekrītoši nosmējās.

Soņka apstājās pilsētas augstmaņu priekšā, ātri apķērās, kurš ir pilsētas priekšnieks. Pamanīja viņa resno zelta pulksteņķēdi, izlīdušu no kabatiņas. Ari viņa laulene bija izgreznota kā jaungada eglīte, un viņas acīs bija lasāma interese un zināma vilšanās.

-    Tad tu esi tā Soņka Zelta Rociņa? pilsētas galva jautāja, neticīgi skatīdamies uz kalsno, novārgušo sievieti.

Soņka pasmaidīja un klusi, ar pašcieņu atbildēja: Es esmu tā pati Soņka.

Viņas vaigi bija iekrituši, seju klāja sīkas, dziļas grumbiņas, vienīgi acis vēl arvien bija jaunas, dzīvas, skaidras.

-    Neizskatās vis, pilsētas galva noteica. Par tevi stāstīja, ka esot īsta skaistule, viņš pameta ar strupo resno roķeli. Panāc tuvāk.

Zagle piegāja.

-   Vai tu vismaz zini, uz kurieni tevi ved un par kādiem grēkiem?

-   Zinu. Ved uz Sahalīnu. Bet grēki? Viņa kļuva domīga. Visi esam grēcīgi. Un katram mums jāizpērk citu grēki. Varbūt es izpirkšu tieši jūsu grēkus, pilsētas priekšnieka kungs.

Priekšnieks iesmējās.

-     Asa mēlīte stervai. Pagriezies pret aizmugurē stāvošo garīdznieku, ar žestu kaut ko lūdza. Svētais tēvs pasniedza viņam Bībeli, un priekšnieks to tālāk sniedza Soņkai.

-    Ņem. Noderīga grāmata.

-    Esmu jūdiete.

-    Ņem. Jēzus jau arī nebija krievs. Tā ir grāmata visiem un par visu. Ceļš tev priekšā garš, ne mazāk par pusgadu. Centies izstudēt pamatīgi.

Soņka paņēma Bībeli, pieliecās, noskūpstīja pilsētas galvam roku.

-     Pateicos, un ar zibenīgu kustību izvilka no viņa kabatiņas zelta pulksteni ar visu ķēdi. Atliecās, uzsmaidīja starojošu smaidu visiem augstmaņiem. Dzīvojiet mierīgi. Soņka jūs vairs netraucēs.

Paspērusi pāris soļu, viņa pēkšņi griezās atpakaļ.

-      Jūs, pilsētas galvas kungs, mani laipni apdāvinājāt. Atļaujiet, es jums atbildēšu ar to pašu.

Pilsētas galva izbrīnīts raustīja plecus: Man… dāvanu? Nu, mēģini…

Soņka izvilka no kleitas kabatas nozagto pulksteni ar ķēdi un sniedza viņam. Viņš krietnu brīdi pārsteigts skatījās pats uz savu mantu, tad skaļi iesmējās.

-    Nu gan ticu! Tagad es ticu, ka tu esi Soņka Zelta Rociņa! Malacis!

* * *

"Jaroslavļa" lēnām sāka atiet no krasta, un cilvēki, kas blīvā barā bija sastājušies krastmalā, draudzīgi māja ardievas tālā ceļa braucējiem cietumniekiem, galvenokārt slavenajai zaglei.

Arestanti uz kuģa uzsāka kopēju dziesmu:

Ardievu, Odesa,

Ardievu, Karantīna.

Man priekšā moku ceļš

Uz salu "Sahalīna".

Karantīnas krastmalas burzmā daudzi raudāja.

* * *

Kuģis peldēja bezgalīgā ūdens klajumā, un nebija nekā, kur skatienu piesiet. Saule svilināja, saules atspulgi žilbināja acis.

"Jaroslavļa" peldēja aizvien tālāk. Bija skaidrs, ka atpakaļceļa nebūs nevienam arestantam.

Karstums bija neizturams. Saule cepināja plecus, seju, galvas virsu. Retumis uzpūta glābējs vējiņš, bet tas bija īsu brītiņu, un cilvēki būros atkal stāvēja aci pret aci ar svelmaino sauli.

Soņka sēdēja pašā būra kaktiņā, nevienam nepievērsdama uzmanību. Skatījās uz bezgalīgo ūdens klaju un, šķiet, nemaz nejuta svelmējošo pekli.

* * *

Augsti jo augsti viļņi uzbruka kuģim ar tādu spēku un kaismi, ka sāka likties: kuģis neizturēs šos triecienus un kuru katru brīdi noies dibenā.

Lai gan būri bija pamatīgi piekalti pie kuģa bortiem, tie kustējās, kad kuģis šūpojās. Viļņi sitās augstāk par kuģi un smagi aplēja būros sēdošos arestantus ar aukstu ūdeni.

Soņka, ieķērusies stieņos, stāvēja plati ieplestām kājām un visiem spēkiem centās noturēties, lai nenokristu. Skatījās uz vētrā trakojošo tāli, un pār lūpām viņai neizlauzās neviena skaņa.

Dažas sievietes tāpat turējās pie stieņiem, toties citas izmisumā, pārgurušas, ar nelabu dūšu valstījās pa slapjo grīdu, lūgdamas Dieva palīdzību, žēlastību, nāvi.

Vairāki konvojnieki, kam dienesta pienākumi lika pieskatīt cietumnieces, stoiski palika uz vietas. Dažreiz viņi metās būros, ar kliegšanu un nūju sitieniem piespiezdami sievietes nepadoties panikai, neļaudami tām sev kaut ko nodarīt.

Slapjo, sapluinīto Bībeli vējš mētāja pa klāju…

DIVPADSMITĀ DALA

Sahalīnā jau bija iestājies vēls rudens.

Tajā dienā, kad "Jaroslavļa" piestāja pie Aleksandrovskijposta mola, laiks bija briesmīgs. Vētra plosījās ar tādu spēku, ka viļņi vismaz trīs metru augstumā sitās pret viļņlaužiem, sašķīda mazākos viļņos un tad triecās pret krastu.

Kuģis ilgi nevarēja pietauvoties, to ķēra un spieda klāt velkoņi, līdz beidzot izdevās. Piesēja ar varenām tauvām un izmeta trapu. Uz kuģa vispirms uzkāpa divdesmit cilvēku sargu komanda, nostājās visā trapa garumā, un tikai pēc tam krastā uzmanīgi sāka nokāpt pusgadu ilgajā braucienā nomocītie ieslodzītie.

Soņka kopā ar citiem atstāja kuģi. Neizsakāmi grūtais pusgads bija paņēmis gandrīz visus viņas spēkus, no malas viņa izskatījās pēc mazas sakumpušas vecenītes, lai gan turējās stalti, ar cieņu, pat nedaudz augstprātīgi. Viņai rokās nebija nekādu mantu, vienīgi mazs sainītis ar sieviešu piederumiem.

Atbraukušos ieslodzītos nostādīja garā kolonnā un sargu un suņu pavadībā veda pa pirmā sala sastindzināto zemi uz tālumā

redzamā ciemata pusi uz Aleksandrovskijpostu.

* * *

Šis ciems maz atšķīrās no tā, kur Soņka bija bijusi pirms gada. Tādas pašas guļbaļķu barakas, visapkārt taiga, tie paši klaiņojošie suņi, tās pašas izsūtīto nomocītās sejas.

Jauniņos, ne vairāk par simtu, apstādināja nelielajā ciema laukumā, un jauneklīgi mundrais praporščiks Solodovs, konvoja priekšnieks, skaļi nokliedza:

-      Arestanti, klausieties! Jūs esat katordznieki, lai gan brīvi nometināti. Bet brīvais nometinājums nebūt nenozīmē, ka var dzīvot bez likumiem un uzraudzības. Te ir vēl interesantāk nekā jebkurā cietumā! Un likums te ir viens pilnīga paklausība varai. Par nepakļaušanos vainīgie piedzīvos nežēlīgas eksekūcijas, arī sišanu ar nūjām. Gadās, ka pēc tam cilvēks veselu gadu spļauj asinis. Mums ir arī aukstie karceri, kur ziemā sprāgst pat žurkas, kur nu vēl cilvēks. Praporščiks brīdi klusēja, skatīdamies uz nogurušajām, drūmajām atbraucēju sejām, tad turpināja: Tagad par darbu. Vīriem būs jāgāž mežs un jāsagatavo sūtīšanai uz kontinentu. Sievas, kamēr nav sācies sals, dzīsim skalot zeltu, un viņas

ar savu smago darbu papildinās Krievzemes valsts kasi!…

* * *

Izrādījās, ka baraka ir divstāvīga, negaidīti silta un pat mājīga.

Soņku kā pašu cienījamāko ielaida istabā pirmo, un viņa nesteidzīgi pārskatīja visus kaktus, tad klusi norādīja uz vietu blakus krāsnij:

-    Palikšu te.

Sievietes cietumnieces ar nelielu ķildošanos dalīja savā starpā gultas, novietoja nožēlojamās mantiņas, saveda sevi kārtībā.

Barakas durvis atvērās. Un mundra vīrieša balss nokliedza:

-    Zelta Rociņa te apmetusies?

-    Te, viņam atbildēja.

-    Uz izeju.

Soņka ar pūlēm izkāpa no gultas un gāja uz durvīm. Viņas kaimiņiene, augumā lielā Gruņa, līdzjūtīgi noņurdēja: Arī te neliek mierā. Ko viņi moka tevi?

-    Laikam nevar bez manis iztikt.

Jauns, ļoti simpātisks sargs, kurā bija jaušams aziāta un slāva sajaukums, bez ceremonijām paņēma vārgo sievieti zem rokas un izveda no barakas.

Sargs gāja zaglei aiz muguras, tikko dzirdami dungodams dziesmiņu. Soņka ar interesi skatījās apkārt, pētīdama jauno dzīves vietu. Vienīgā iela dalīja ciemu divās daļās vīriešu un sieviešu. Tiesa, vīriešiem nokļūt pie sievietēm bija neiespējami viņus nošķīra augsts žogs, gar kuru skraidīja suņi.

Mazliet atstatu no Aleksandrovskijposta atradās vietējais cietums drūma mūra ēka ar sargtorņiem, milzīgu dzelkšņainu žogu um dziļu grāvi visapkārt.

-    Šis ir mūsu cietums, konvojnieks paskaidroja.

-    Redzu.

-    Kas tur nokļūst, dzīvs ārā neiznāk.

* * *

Priekšnieks, kā izrādījās, ir tas pats jauneklīgais praporščiks Solodovs, kurš laukumā bija uzrunājis arestantus. Soņkai ienākot kabinetā, viņš negaidot piecēlās, norādīja viņai uz tabureti. Zagle apātiskā nogurumā apsēdās un jautājoši skatījās uz labo priekšnieku.

-    Tātad tu esi Soņka Zelta Rociņa.

-    Tā runā.

-    Pati sevi par tādu neuzskati?

-    Nezinu. Viss aizmirsies.

Praporščiks aizsmēķēja un izpūta biezu dūmu mākoni.

-    Darīsim tā, Soņka. Būsim draugi.

Viņas smīns bija jautājumu pilns.

-    Darīsim tā, lai nav nekādu vienošanos, mahināciju, kombināciju.

Zagle noraidoši pašūpoja galvu: Man kombinācijas un mahinācijas nav ne prātā. Esmu nogurusi, priekšnieka kungs.

-    Tas tik sākumā. Pēc mēneša, diviem būsi apradusi, un galvā noteikti iešausies kāda muļķība. Bet tāpēc, ka visa tā šakāļu varza tevi ciena, tu tiksi īpaši uzraudzīta.

-    Karceris?

-    Kāpēc? Katru vakaru un katru rītu tev būs jāatzīmējas.

-    Domājat, ka aizbēgšu?

-      Jods tevi zina! Vispār jau cilvēki no šejienes ne reizi nav bēguši. Kur tad lai bēg? Sala taču!… Vai nu taigā zvēri apēdis, vai jūra aprīs. Kur var bēgt, Soņka?

-    Nekur.

-    Ir gan, kur. Uz cietumu! Un tas ir tepat, blakus. Pavēroji?

-    Pavēroju.

-     Es uzskatu, ka mūsu Aleksandrovskas cietumā nav vēlams nokļūt. Izlaidīsi garu dažu dienu laikā. Tāpēc dzīvo labāk ciematā sev par prieku un tā, lai viss mierīgi.

Soņka klusēja, apātiski raudzīdamās uz Solodovu.

-    Kas vēl?

-    Vēl te viens cilvēks kādu gadu jau interesējas par tevi.

-    Arestants?

-    Citu jau mums te nav! iesmējās priekšnieks. Arestants. Bet dzīvo kaimiņu ciematā, ne pie mums.

Soņka mazliet atdzīvojās: Kā sauc?

-    Mani?

-    Nē, arestantu, kurš interesējas.

-    Neatceros… Uzvārds nebija mūsu, krievu. Tiklīdz par sevi atgādinās, pasaukšu tevi.

Zagle piecēlās, paklanījās: Pateicos, priekšnieka kungs.

-    Par ko tad? viņš brīnījās.

-    Šādās iestādēs man nekad nav piedāvājuši krēslu.

Praporščiks glaimots smējās: Nu, tomēr madam Soņka! Vai

tad mēs nesaprotam, ka jūs arī esat cilvēki? Cilvēki! īpaši sievieši. Lai arī paklupušas, bet nejau neglābjami! Tāpēc dažreiz pret jums jāizturas ar cieņu. Vēl jo vairāk pret tādu kundzīti kā Soņka Zelta Rociņa. Nevajag īpaši lutināt, saprotams, bet krēslu piedāvāt var.

* * *

Uz baraku Soņku pavadīja tas pats simpātiskais pusaziāts. Ceļā retumis gadījās sastapt gan sievietes arestantes, gan vīriešus.

Zagle iesānis vēroja savu konvojnieku un pēc briža jautāja: Kāpēc es tieku apsargāta? Te cilvēki staigā tāpat.

-     Tie ir vienkārši cilvēki, bet tu Soņka Zelta Rociņa. Tev te vajadzēs pierast, un tautai vajadzēs pierast pie tevis.

-    Kā tevi sauc?

-    Kāpēc gribi zināt? sargs iesmējās.

-    Gribu iepazīties.

-    Kāpēc?

Soņkai bija iepatikusies puiša vienkāršā daba: Tu man patīc.

Šāds skaidrojums izraisīja vēl lielākus smieklus: Tu tak man par vecu!

Puiša atzīšanās nedaudz aizvainoja sievieti, tomēr viņa nelika to manīt.

-    Patīc ne jau kā vīrietis, bet kā cilvēks.

-    Kā tu vari zināt, kas es par cilvēku?

-    Redzu.

-     Kā redzi? konvojniekam patika pļāpāt ar slaveno garnadzi.

-    jautrs, labsirdīgs smaids, un tu, manuprāt, nemaz neesi ļauns.

-     Jā, konvojnieks apmierināts piekrita. Esmu labsirdīgs. Priekšnieks mani par to bargi rāj.

-    Tu neesi krievs?

-      Kāpēc? Krievs! Pa pusei. Mamma čukča, tēvs krievu virsnieks. Viņš gan mammu uzreiz pameta. Mamma stāsta, šis dzīvojot Sanktpēterburgā. Mani sauc Kola, nu, Nikolajs.

Soņka jutās apmierināta.

-    Tu tikai, Kola, nevienam nestāsti, ka mēs pļāpājām.

-    Kāpēc?

-    Vai tev vajadzīgas nepatikšanas?

-    Nav vajadzīgas.

-    Vissliktāk būs, ja uzzinās tavs labais priekšnieks.

-   Solodovs? Kas viņš par labo? Tikai no izskata. Pat krēslu arestantam piedāvās, lai var sajaukt galvu… Zvērs kas zvērs!

Kādu bridi gāja klusēdami.

-    Es tevi, Soņka, pavisam citādāku biju iedomājies.

-    Kādu?

-    Ļaunu. Be patiesībā mēs esam labsirdīgi un jautri. Un Kola iesmējās skaļi un dzidri.

* * +

Sievietes atdzina uz zelta atradnēm jau tumsā, lai gan darbs sākās, kad kļuva gaišs. Sals vēl kavējās, bet zeme jau bija atdzisusi, un ūdens upītē, kur zeltu skaloja, bija ledusauksts.

Arestantes sadalīja visas zelta upītes garumā, katrai iedeva dzelzs lāpstu un smalku sietu, sadzina līdz ceļiem ūdenī, un darbs sākās.

Konvojnieku visapkārt bija tikpat, cik arestēto. Katru lāpstas dūrienu smiltīs un skalošanu sietā vēroja vairāki acu pāri, un nozagt kaut vismazāko zelta kriksīti bija neiespējami.

Mugura sāka smelgt jau pēc stundas. Kājas pārvērtās par bluķiem, rokas aukstajā ūdenī un smiltīs kļuva sarkanas, raupjas, acis, zelta smilšu graudiņu ķerdamas, sāka asarot un zaudēja asumu.

Soņka atlieca muguru, pasūrojās Gruņai, kas strādāja blakus: Nevaru vairs.. Nogāzīšos.

-    Tu nogāzīsies, viņi tevi piecels, un pamāja uz konvojnieku pusi.

-     Nepļurkstēt savā starpā! tūlīt arī nokliedzās viens no sargiem. Divus soļus atkāpties vienai no otras!

Sievietes paklausīgi izpildīja pavēli un ķērās pie darba.

Dažus metrus tālāk paveca vāja cietumniece pēkšņi pārtrauca darbu un lēni saguma ūdenī. Divi sargi uzreiz metās klāt.

-    Celties, nešķīstene! Strādāt! Celties!

Viens no sargiem pamatīgi apsvilināja nelaimīgo ar rīksti, viņa lēnām cēlās augšā un atkal ķērās pie lāpstas un sieta.

Sievietes atgriezās no atradnēm, kad jau bija tumšs. Meža celiņš bija šaurs, zeme zem kājām sasalusi, gaisā lidinājās sniega pārslas. Cietumnieces tik tikko kustējās, bet noguruši, šķiet, bija ari sargi, tāpēc netrieca necik strauji.

Soņka pēkšņi sev blakus ieraudzīja Nikolaju. Viņš tumsā uzsmaidīja viņai un izgrūda it kā ne viņai, bet visām: Turieties!… Grūti tikai pirmajā sākumā. Vēlāk pieradīsiet. Un aizsteidzās uz priekšu.

Gruņa noskatījās viņam pakaļ: Rūpīgs. Un iesmējās: Piesit tev soroku, vai?

-    Varbūt tev piesit? Soņka koda pretī.

-    Es esmu resna. Bet tu, redz, kā franču karaliene.

* [42] *

Barakā cietumnieču bija ne vairāk par desmit. Dažas gulēja, citas pusbalsī sarunājās, lāpīja drēbes vai sukāja no matiem utis un gnīdas.

Gruņa jautāja Soņkai: Kāpēc priekšnieks tevi izsauca?

-    Kā tu zini, ka priekšnieks izsauca?

Gruņa sāka smieties: Negāji taču uz satikšanos! Vervēja tevi?

-   Tavuprāt, es esmu tāda suka*7

-    Nezinu… Te no godīgas līdz sukai viens solis.

-    Pēc sevis spried? Soņka ļauni jautāja.

-     Pēc sevis ari. Pielauzt var katru. Bet tevi to gandrīz pats Dievs vēlējis.

-    Kā tā?

-   Tev tāda skaļa iesauka.

Gruņa aizgriezās un likās gulēt.

Tas bija jocīgs skats: vairāk nekā simt bezveidīgu sieviešu, ko aplencis bars spēcīgu sargu ar suņiem, mēmi stāv šauras upītes krastā un kaut ko gaida. Tiklīdz gar sopkas malu izlīda saule un kļuva gaišs, sargi draudzīgi nokliedzās, noplīkšķināja rīkstes.

-    Visas ūdenī! Pie darba!

Sievietes paklausīgi, drebuļus apvaldot, brida aukstajā upes ūdenī, vilkdamas līdzi lāpstas un sietus.

-    Veiklāk! sargi kliedza. Diena ir īsa! Veiklāk!

Soņka grāba smiltis sietā, tad sekoja skalošana, un tad ar tausti un acīm bija jāatrod zelta druskas. Interesantākais tas, ka zelts patiešām gadījās bieži un diezgan lieliem graudiem.

Pieņēmējas, ari no ieslodzītajām, savāca izskaloto zeltu un tālāk nodeva brīvā līguma strādniekiem. Gruņa neatkāpās no Soņkas, visu laiku strādāja blakus. Tas kaitināja Soņku, viņa centās atiet tālāk, taču likteņa biedrene pēc brīža atkal bija blakus.

Izvēlējusi izdevīgu brīdi, Gruņa čukstēja: Noslēpsim kādu zelta gabaliņu.

Soņka paskatījās uz viņu kā uz jukušu: Ej tu… Man vēl dzīvot gribas.

-   Dzīvot? Gruņa smējās. Vai tā ir dzīve? Bet par zeltu vismaz ko rijamu nopirksim. Un kādu vlrišķīti uz nakti sarunāsim. Viņi klīst pa ciematu, pavisam kā dieva nepieņemti.

-    Lasies prom, es teicu.

* * *

Sievietes ieturēja pusdienas, nometušās tieši uz saltās zemes. No karavīru lauka virtuves viņu bļodiņās lika grūbu biezputru, nogrieza gabaliņu maizes un alumīnija krūzītēs salēja tēju, kas vairāk atgādināja melnu mazutu.

Arestantes ēda klusuciešot, cita citai nepievēršot nekādu uzmanību, un karošu piesišanās metāla bļodiņām bija vienīgais troksnis nomaļajā vietā.

Gruņa atkal ēda blakus Soņkai. Pēkšņi viņa noliecās pie kaimiņienes un nočukstēja: Redzi, kas man ir, un parādīja mazu zelta gabaliņu.

-    Ej prom! sakniebtām lūpām izspieda Soņka.

-    Jukusi esi, vai? Gruņa iesmējās.

-    Ej prom!

Sargs bija pamanījis viņu sačukstēšanos un apņēmīgi pieskrēja klāt.

-    Ak dies, tūliņ nositīs, Gruņa noteica bālām lūpām un nemanot iebāza zeltu Soņkas vateņa kabatā.

-    Kas tev tur ir? sargs pieliecās Gruņai.

-    Nekas… Man nekā nav.

Vīrietis veikli parakņājās pa viņas kabatām un pagriezās pret Soņku.

-    Un tev?

-    Nezinu… Nekā nav, Soņka pavilcinājusies atbildēja.

Sargs iebāza roku vienā viņas kabatā, otrā, atrada zelta kriksīti. Pielika pie acīm, lai pārliecinātos, vai tas patiešām ir zelts.

-   Nekā nav, tu saki? Pēkšņi viņš ar zābaku iespēra Soņkai tieši pa seju.

Viņa nokrita gar zemi, sarāvās čokuriņā. Sargs atkal spēra, šoreiz pa vēderu, un darīja to tik ilgi, kamēr pienāca klāt vecākais un aizvilka sitēju prom. Gruņa ar šausmām skatījās uz sadauzīto Soņku.

* * *

Barakā valdīja smags, saspringts klusums. Soņka ar asinsizplūdumiem sejā klusi gulēja gultā un nemirkšķinādama skatījās griestos. Gruņa centās attaisnoties:

-    Soņa, tas nebija tā domāts, zvēru. Tas iznāca pats no sevis… Piedod, Soņa.

Zagle neatbildēja.

-    Soņ, nu, gribi, es pati pateikšu priekšniekam, ka es to zeltu nozagu?

-    Ko, un tu tā ņemsi un aiziesi pie viņa? Soņka smīnēja.

-    Iešu. Tevi taču izsauca, un izsauks mani arī.

-    Aizverieties, salašņas! kāda arestante iesaucās. Agri jāceļas!

* * *

Visas gulēja, kad viena no arestantēm piecēlās, ar kaķa izmaņu metās pie gulošās Gruņas, uzmeta viņai segu. Tajā brīdī no savām guļvietām pieleca citas sievietes un sastājās visapkārt. Viņas sita ar visu, ar ko varēja ar rokām, kājām, nūjām, pagalēm, traukiem.

Gruņa nemēģināja bēgt, tikai saķēra ar rokām galvu un apspiesti stenēja.

* * *

Stundu vēlāk praporščiks Solodovs soļiem mērīja attālumu no viena kabineta kakta līdz otram, klusēja un skatījās uz zagli. Šoreiz taburete netika piedāvāta, viņa stāvēja pie durvīm, gatava sliktākajam.

-    Kā tas tā iznācis, Bluvšteinas kundze, es pret jums cilvēciski, jūs pret mani lopiski.

Soņka klusēja. Solodovs piegāja klāt, ar diviem pirkstiem saņēma viņu pie zoda.

-    Kad priekšniecība jautā, vajag atbildēt.

-    Vecais ieradums, Soņka pasmīkņāja. Kāre pēc visa, kas spīd.

Praporščiks palaida vaļā viņas zodu un sāka soļot no jauna.

-    Kas pasūtīja linča tiesu ieslodzītajai Gudzenko?

-    Nav ne sajēgas. Es gulēju.

-    Un nedzirdēji, kā sit kaimiņieni?

-    Es pati biju piekauta.

Solodovs atkal piegāja klāt: Kurš nozaga zeltu?

-    Tas, kuru uzraugs piekāva.

Priekšnieks pacēla rādītājpirkstu un pavērsa viņai tieši sejā.

-   Tad tā. Katru dienu ziņosi man par biedrenēm.

-    Neziņošu.

-    Ziņosi.

-    Neziņošu.

-    Ziņosi! Solodovs sāka plaukāt Soņku, atkārtodams: Ziņosi, kuņa! Darīsi visu, ko es likšu!

Soņka noslaucīja asinis no lūpām, pavīpsnāja: Žēl, ka šoreiz jūs, priekšnieka kungs, nepiedāvājāt dāmai krēslu.

Praporščiks atgriezās pie galda un, gatavodamies pārsteigumam, pacēla galvu.

-    Tātad tavs uzvārds ir Bluvšteina?

-    Sofja Bluvšteina.

-    Rīt tevi, Solja Bluvšteina, aizvedīs. Dabūsi kādu redzēt.

-    Kungu, kas interesējas par mani?

-     Par to pagaidām neko nezinu. Bet pati savu vīru noteikti redzēsi.

-    Vīru? Viņš ir cietumā?

-    Cietumā tādus vairs netur. Kaimiņu ciemā. Tur viņš ir brīvā nometinājumā.

* * *

Nikolajs atkal konvojēja Soņku uz baraku. Zem kājām jau čirkstēja sniegs, bija auksts un vējains. Abi klusēja, kamēr priekšniecības baraka palika aiz pagrieziena. Pirmais ierunājās sargs.

-    Es tev atnesu roņa taukus. Pēc divām dienām zilumi pazudīs.

-    Pateicos.

-    Kas vēl tev vajadzīgs?

-    Pagaidām nekas. Ja vajadzēs, pateikšu.

Viņi bija pienākuši pie arestantu barakas, un Soņka iegāja iekšā.

* * *

Nākamajā dienā Soņku aizveda uz brīvā nometinājumā ciemu divu sargu pavadībā. Viens turēja grožus, otrs snauduļoja blakus zaglei.

Ratus vilka noliesējis zirdziņš, tie kratījās grambās un bedrēs, snauduļojošais konvojnieks miegā ik pa laikam iekliedzās un pamodās. Zagle ari aizsnaudās un miegaina vēroja, kā sargs slānī zirdziņu ar pātagu.

* * *

Šis ciems nekādi neatšķīrās no arestantu ciema, kur dzīvoja Soņka. Tās pašas koka barakas, tādi paši cilvēki, pelēki kā viņu drēbes, laiks un dzīve.

Rati iebrauca ielā, kas ciemu dalīja divās daļās, un apstājās. Konvojnieks aizskrēja uz kādu baraku, drīz atgriezās un pamāja otram: Ved!

Otrs sargs pagrūda uz priekšu Soņku, kurai braucot bija notirpušas kājas, un viņi gāja. Drīz pretī iznāca jaunākais virsnieks, vērīgi noskatīja atbraucēju un neticēdams jautāja vienam no sargiem:

-    Un šī ir tā pati Soņka?

Sargs nozviedzās: Tā pati! Neizskatās?

Oficieris ar riebumu paraustīja plecus un daudznozīmīgi noteica:

-    Dzīve. Viņas vīrs šodien vairs nav Bluvšteins, un veda atbraucējus tālāk.

Sargi un Soņka izgāja cauri visam ciemam un apstājās pašā nomalē pie vientuļas barakas. Baraka izskatījās pamesta.

Viens no sargiem palika ārā uz ielas, bet otrs gāja pakaļ virsniekam, kurš ar žestu aicināja Soņku iekšā.

Iekšā bija tik tumšs, ka acis uzreiz nespēja neko ieraudzīt. Viņi gandrīz taustīdamies iegāja dziļāk un izdzirdēja tādas kā apspiestas raudas, kā rēkšanu.

Jādomā, šīs skaņas radīja cilvēks. Jaunākais virsnieks un sargs apstājās un palaida sievieti pa priekšu. Viņa, turēdamās pie sienas, spēra dažus soļus un tad blīvajā tumsā ieraudzīja kādu siluetu. Soņa paspēra vēl dažus soļus un saprata, ka tas ir Mihails.

Viņu gandrīz nebija iespējams pazīt. Viņš sēdēja krātiņā ar resniem dzelzs režģiem, seju klāja bieza, lēkšķēs sapinkājusies bārda. Apģērbs bija vienās skrandās.

Mihails ieraudzīja sievieti, piecēlās, pienāca pie režģiem, kaut ko nesaprotamu murminādams.

-    Neiesaku iet tuvāk, jaunākais skaļi teica. Viņš ir sajucis prātā. Var nožņaugt.

Mihails piespieda seju pie režģiem un ar neprātīgu skatienu raudzījās sievietē.

-    Mam-ma…Mam-ma…

Soņka piegāja klāt un cauri režģiem saņēma viņa seju plaukstās:

-      Miša… Tā esmu es, Soņa… Tava Soņa, Miša… Tu pazīsti mani?

-    Mam-ma…

-    Miša, tā esmu es, Soņa… Soņka!… Paskaties uz mani.

Un notika negaidītais. Mihails izbāza cauri režģiem rokas, apskāva sievietes galvu un piespieda sev klāt. Uz mirkli viņa apziņa bija noskaidrojusies.

-    Soņa… Soņa…. Soņa… viņš murmināja, un asaras ritēja pa vaigiem. Soņečka…

Raudāja ari zagle.

* * *

Jaunākais virsnieks, abi sargi un Soņka stāvēja ielas vidū pie ratiem. Virsnieks stāstīja: Trīs bēgšanas, un visas neveiksmīgas. Un kur te lai bēg? Ziemā vai nu nosalsi, vai zvēri aprīs. Vasarā? Vasarā noslīksi okeānā, nokodīs knišļi un atkal tie paši zvēri… Aizbēgt nav iespējams.

-    Bet ar kuģi? Soņka klusi jautāja.

Virsnieks iesmējās.

-    Gribat mēģināt? Jūsu vīrs arī mēģināja. Bet kas ņems uz kuģa slepkavu? Divas reizes nocēla no kuģa. Tika stipri sists ar nūjām, trīs gadus nosēdēja aukstā karcerī, pēc tam sajuka prātā. Gaidām, kad nomirs. Paskatījās uz Soņku un ar zināmu līdzcietību piebilda: Tas ir brīnums, ka viņš jūs pazina.

-    Es viņu mīlēju.

-    Viņš jūs arī. Tāpēc jau gribēja bēgt. Tagad sarunājas ar Dievu pats savā valodā… Tā ka ņemiet vērā, madam, Sahalīna ir kā peļu

slazds. Uz Sahalīnu atbraucāt, Sahalīnā arī paliksiet.

* * *

Soņka izkāpa no ratiem, konvojnieki palika tepat, un viņa vienatnē lēni vilkās uz savu baraku. Aiz muguras atskanēja soļi kāds gribēja viņu panākt. Atskatījās Nikolajs. Priecīgs, smaidīgs.

-    Kur brauci, Soņka?

-    Uz satikšanos, viņa pasmaidīja greizu smaidu.

-    Ko satiki?

-    Vīru.

-    Vīru? Nikolajs pat apstājās. Tavs vīrs ir šeit?

-    Kaimiņu ciemā.

-    Arī katordznieks?

-    Sliktāk.

-    Vai sliktāk vēl var būt?

-    Var. Es to redzēju.

Kādu gabalu viņi gāja klusēdami.

-    Tu, puisi, turies no manis tālāk, Soņka teica.

-    Kāpēc?

-    Var notikt nelaime.

-    Ar tevi?

-    Ar tevi. Ar mani tā jau notikusi. Ieraudzīs kāds, sāksies valodas, bet priekšnieks tev stingrs.

-    Tas gan tiesa. Puisis izvilka no kabatas sīpolu un sniedza zaglei. Ņem, citādi visi zobi izkritīs.

Soņka pateicīgi pieņēma dāvanu, pasmaidīja: Kur tu to dabūji?

-    Nopirku. Mums te visu var nopirkt. Kad esi arā no ciemata,

tur dzīvo brīvā līguma cilvēki. Vodka, smēķi, pat ķiploki viss ir.

* * *

Gruņa stāvēja Solodova kabinetā pie paša sliekšņa, no bailēm viņai reiba galva, ļima kājas. Praporščiks skatījās uz viņu vērtējoši, bet bija saērcināts. Gruņai galva bija apsieta ar lakatu, tam cauri spiedās asinis, seja bija vienos zilumos.

-    Tātad tu zodz, Gudzenko? Solodovs jautāja, pagriezies pret logu un tur kaut ko vērodams.

-    Nezogu, ieslodzītā papurināja galvu.

-    Kas tad?

-    Ko kas?

-    Kas tad zog?

-    Nezinu. Neredzēju.

-    Kur Soņka ņēma zeltu?

-    Nospēra.

-Tu?

-    Viņa.

Praporščiks pagriezās pret Gruņu: Zeltu nospēri tu, bet Soņkai piesviedi!

Gruņa klusēja.

-    Ko vari pateikt par viņu?

-    Neko.

-    Ar ko draudzējas, runā?

-    Vairāk ar sevi. Darbā klusē, barakā arī. It kā apdomā kaut ko. Sievas viņu ciena.

-    To var redzēt no tava purna, pavīpsnāja Solodovs un pēc pauzes pavēlēja: Novērosi viņu. ja kas, momentā pie manis.

-    Kā? Jāskrien tieši pie jums?

-    Muļķe tu esi, Gudzenko. Pateiksi jebkuram sargam, viņš tevi atvedīs!

Gruņa jau gribēja vērt durvis, kad pēkšņi atcerējās: Te viens sargs uz viņu met acis.

-    Kurš? praporščiks sadrūma.

-    Tāds jauniņš. Čukča.

Solodovs iesmējās.

-    Labi, skaties vērīgi. Un arī uz čukču.

* * *

Līdz ar īstās ziemas atnākšanu sievietes pārcēla strādāt vienā no ogļu šahtām. Kāpt lejā uz raktuvēm nācās kājām, gandrīz melnā tumsā, velkot līdzi koka ragaviņas. Bezdibenīgajā bedrē kaut kādi cilvēki ar āmuriņiem nikni skaldīja ogļu slāņus, tāpēc smagajā gaisā neizklīda melni putekļi, te nebija, ko elpot.

Ieslodzītās ar lāpstām grāba atskaldītās ogles, sabēra ragaviņās un pa to pašu alu vilka augšā. Tumsā uzgrūdās cita citai, reizēm arī

uzraugiem, kas lamājās un grūstīja arestantes.

* * *

Ieslodzītās atgriezās no ogļu darbiem melnām sejām, netīrās drēbēs, tik tikko kājas vilkdamas.

Ciematā sniegs bija balts, tīrs, arī te strādāja sievas, kas priekšniecības acīs dažādu iemeslu dēļ bija labāk atzītas. Ar lielām lāpstām viņas tīrīja pagalmus un šauros celiņus, zāģēja baļķus, skaldīja malkai bluķēnus. Tuvumā nekādas apsardzes nebija, vienīgi torņos ārpus ciemata rēgojās sargu drūvīgie stāvi.

Soņka ieraudzīja Gruņu šo sieviešu vidū, viņu skatieni krustojās. Gruņa skaldīja malku, atlieca muguru, izaicinoši paskatījās uz piekusušo melno Soņku.

-    Soņa, Gruņa uzsauca un panācās tuvāk. Piedod man.

Zagle tikko manāmi paraustīja plecus.

-    Es jau neko vairs neatceros.

-    Paldies. Tikai pasaki sievām, lai nesloksnē mani vairs.

-   Tas no manis nav atkarīgs. Kā dzīvosi, tā tevi sloksnēs, Soņka atbildēja, pagāja garām un pazuda savas barakas durvīs.

Gruņa brīdi noskatījās pakaļ, tad sakrāva ragaviņās saskaldīto malku un aizvilka uz kopējo grēdu nojumē.

Bija jau satumsis, Soņka viena pati sēdēja pagalmā pie barakas, salīgi tinās izdilušajā virsjakā un ieklausījās arestantu ciemata dzīves norisēs. No dažām durvīm skanēja smiekli un sievu valodas, citā barakā dziedāja, arī ciema vīru daļā dzirdēja dziedam, tikai dziesmas tur bija gari stieptas, žēlīgas.

Pie zagles pienāca mazs vīriņš, piesēdās blakus. Viņš izskatījās tāds nemanāms, mazs, vārgs, pārsūtīšanā un katorgā nomocīts. Viņš nevis runāja, bet šņāca.

-    Sveika, Soņa.

Viņa pārsteigta paskatījās uz svešinieku.

-    Sveiks.

-    Tu mani nepazīsti, bet es tevi pazīstu. Tev sveiciens no vīriem.

-    No kā?

-    No biedriem. Atskatījies čukstēja: Naudu nodeva, ņem. Un mēģināja ielikt kaut ko viņai saujā.

Soņka atstūma roku: Kāpēc?

-      Samaksāsi brīvajiem, atnesīs tev rijamo, lai tu te nenosprāgtu… Šī ir nauda no obščaka, Soņa.

-    Nevajag, man pietiek ēdiena.

-   Tu netici?

-    Ticu.

-    Es esmu Semjons Rūsganais. Biedri uzzināja, šādas tādas lietas dabūja cauri, lika tev nodot.

Barakas durvis pavērās, galvu izbāza Gruņa.

-    Soņa, nāc tēju dzert.

-   Tūlīt.

Soņka piecēlās: Pasaki vīriem, ja vajadzēs, es pati palūgšu.

Viņa jau gribēja iet, kad arestants pēkšņi saķēra viņu.

-     Soņa… Semjons saņēma sievietes roku, pieplaka pie tās. Tu esi mūsu lepnums, Soņa. Turies.

Un aši metās prom.

Kad Soņka ienāca barakā, sievas dzēra tēju. Viņa izlaipoja līdz savai guļvietai, paņēma ar karstu šķidrumu pildīto krūzi un klusēdama sāka dzert.

-    Kas tur pie tevis bija atnācis? Gruņa ierunājās.

-    Paziņa.

-    Un kā viņš tika iekšā? Vīrišķus tak nelaiž pie mums.

-    Bija ticis.

-    Ko gribēja?

-    Pēc tevis apjautājās.

Gruņa sāka zviegt.

-    Oi, tikai nevajag pariķ[43]\ Būsi kaut ko sadomājusi. Stāsti, mēs te visas savējās, vienādas!

Pēkšņi Soņka neizturēja, ar asu kustību saķēra kaimiņieni pie rīkles:

-    Visur tu bāzies iekšā! Visu gribi zināt! Bet atceries: jo mazāk zināsi, jo labāk gulēsi!

* * *

Pienāca diena, un atkal ogļu putekļi, uz visām pusēm šķīstošas ogļu drumslas, piebērtas ragaviņas, piķa melna tumsa, negaidīti spoža gaisma, iznākot virspusē.

Soņka strādāja kā automāts: ogles, lāpsta, ragaviņas, uzraugi, gara melna bedre.

* * *

Uz rīta pusi durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā, un pie guļošajām arestantēm ielauzās trīs sargi.

-     Gulēt! skanēja kliedziens. Nevienai nekustēties! Palikt škonkās[44]\

Viena no arestantēm uzgrieza stiprāk lampas dakti, lai barakā kļūtu gaišāks, un sargi sāka savu darbu. Vispirms viņi metās pie Soņkas:

-    Celties! Ar purnu pret sienu!

Zagle paklausīgi izpildīja komandu, aizlika rokas aiz galvas. Sargi izgrieza uz otru pusi visu viņas apģērbu, izvandīja gultasmaisu, pārplēsa spilvendrānu, apgrieza otrādi guļamo lāvu, izvandīja naktsgaldiņu. Sargs teica vecākajam:

-    Nekā nav.

-    Ved pie priekšnieka. Mēs izčamdīsim pārējās.

Jaunākais sargs pagriezās pret zagli: Ģērbies. Aizvedīšu uz randiņu.

Soņka sāka lēni ģērbties, smagu skatienu no Gruņas nenolaizdama.

-    Ko blenz! šī uzsprāga. Domā, atkal es?! Bet es nezinu, ko viņi grib! Un vecākajam sargam iebļāva tieši sejā: Ko te vajag? Kāpēc visas pamodinājāt?

-    Pēcāk uzzināsi.

* * *

Praporščiks sēdēja pie galda ar sadrūmušu, samākušos seju. Kopā ar viņu kabinetā bija plikpaurains kungs, ne vairs jauns, nepārprotami jūdu izcelsmes.

Soņkai ienākot, abi apklusa, pagrieza galvas uz viņas pusi. Viņa palika pie durvīm un gaidot raudzījās uz vīriešiem.

-    Jurovska kungs, praporščiks uzrunāja viesi, vai pazīstat šo dāmu?

Jurovskis paraustīja plecus: Nav tas gods pazīt.

-    Šī ir tā pati Soņka Zelta Rociņa.

-     Jā, šo vārdu esmu dzirdējis. Bet kāpēc, praporščika kungs, viņa dzīvo ciematā kā brīva iedzīvotāja, ja ir tik slavena zagle?

-    Tāds ir tiesas lēmums.

-    Kādas tiesas? Jurovskis eksplodēja. Kāpēc man, godīgam veikalniekam, dienu un nakti jābaidās, ka šī dāma ielavīsies manā mājā un nozags visu, ko es pa šiem gadiem esmu nopelnījis? Un kāpēc jūs domājat, ka tā nav viņa, kas nozaga manu naudu?

-    Tāpēc jau es viņu izsaucu.

-    Iesēdiniet viņu! Sarīkojiet nopratināšanu ar spīdzināšanu, un viņa nodos visus savus līdzzinātājus!

Solodovs paskatījās uz Soņku.

-     Jurovska kungs mūsu ciemā ir cienījams cilvēks. Viņam te pieder krodziņš un divi pārtikas veikali. Nakti no viņa mājas nozagti piecdesmit seši tūkstoši rubļu.

-    Tā ir vājprāta nauda! Tas ir viss, ko es uz šis nolādētās salas esmu nopelnījis! veikalnieks kliedza. Mana sieva Sima nekur nevar rimties un grib pakārties!

-    Jūs gribat teikt, Soņka mierīgi teica, ka to naudu nozagu

es?

-    Nē, jūs tik paskatieties, kā viņa runā! Jūs esat zagle! Jums ir zīme pierē! Jurovskis nespēja apklust. Un jūs nevarat mierīgi gulēt, ja kādam ir nauda!

Zagle pagaidīja, līdz viņš apklust, un tikpat mierīgi turpināja: Man te ir trīs vietas, kur es atrodos: baraka, zelta skalošanas upe, tagad šahta. Citur nekur neizeju.

-   Kas pie tevis bija atnācis nakti? sarunā iejaucās praporščiks.

-Kad?

-    Pirms divām naktīm. Jūs abi sēdējāt pie barakas.

-    Neviena nav bijis.

-   Redziet? Jurovskis iekliedzās gandrīz priecīgs. Atkal melo! Vai tad šī teiks patiesību?

-    Tev nakti bija saruna ar kādu arestantu. Ar ko?

-    Es nesaprotu, par ko jūs runājat, priekšnieka kungs.

-      Tad nu tā, veikalnieks cēlās augšā. Aleksandrovskijpostas godīgie iedzīvotāji izsaka jums, priekšnieka kungs, savu neapmierinātību ar šādu stāvokli un ir noraizējušies. Mēs centīsimies panākt, lai radījumi, kas līdzīgi šai Zelta Rociņai, uzturētos nevis brīvībā, bet aiz biezajiem cietuma mūriem!

-    Jurovska kungs, Soņka viņu laipni uzrunāja, kāpēc jūs domājat, ka tieši es esmu nozagusi jūsu piecdesmit sešus tūkstošus?

-    Redziet, viņa pat atceras summu! Jurovskis iesaucās un paskaidroja: Nozagāt tieši jūs! Pat tad, ja jūs to neizdarījāt, tik un tā jūs!… Jo tā jūs dzīvojat! Es strādāju un pelnu, jūs zogat!

Iziedams veikalnieks uzspļāva viņai.

*    X*

Piekusušās sievietes vilkās mājup, uz baraku. Tur vajadzēja kaut cik nomazgāties, paēst vakariņas un tūlīt iekrist neatmanīgā miegā.

Sargu vidū bija arī Nikolajs. Viņš ar pūlēm sazīmēja Soņku izstieptajā gājienā un piemetās blakus.

-     Ciemā runā, ka tu esot nozagusi Jurovskim naudu, viņš klusi teica. Veselus piecdesmit tūkstošus.

-     Lai runā, Soņka pavīpsnāja un čukstus teica: Vajadzīga tava palīdzība.

-    Runā.

-     Atrodi vīru daļā zagli Rūsgano Semjonu, paprasi naudu man.

-    Cik? sekoja tikpat ātrs konvojnieka čuksts.

-     Cik dos. Un vēl. Par to naudu nopērc man zaldāta mundieri.

-    Kāpēc? Tu gribi bēgt?

Soņka ieķērās viņa rokā.

-    Neuzdod jautājumus. Vienkārši palīdzi.

-    Tagad ir ziema. Pagaidi pavasari. Varēs pamēģināt ar kuģi. Es noteikti palīdzēšu.

-     Nevaru gaidīt. Vai nu pati nosprāgšu, vai mani nositīs. Atrodi Rūsgano Semjonu.

*    * *

Nakts vidū barakas durvis atvērās un ienāca Nikolajs vaļīgi, nekaunīgi. Skaļi pavēlēja:

-    Soņka! Celties! Izsauc uz runāšanu!

Sievietes sāka kurnēt, grozīties, zagle ar neapmierinātu seju piecēlās un sāka ģērbties.

-    Kas tad šo izsauc? Gruņa pacēla galvu.

-    Dievs Tas Kungs, puisis atcirta un uzkliedza Soņkai: Veicīgāk!

Zagle konvojnieka Nikolaja pavadībā izgāja uz ielas. Viņus abus kratīja nervu drudzis. Nikolajam rokā bija paliels sainis. Viņi pagriezās uz pretējo pusi, skatoties no tālumā redzamā cietuma, pagāja garām dažām malējām barakām. Viņiem bija piesities sargsuns, Nikolajs nedzina to prom, pieturēja pie sevis.

Kad viņi bija ārā no ciema, Nikolajs iedeva saini zaglei.

-    Kabatās atradīsi naudu. Visa ir tev…

-    Uz kuru pusi vislabāk bēgt?

-    Tur, viņš parādīja ar roku. Tur ir cilvēki. Varbūt viņi tevi pasargās. Bet, ja ne, tad pa ledu uz kontinentu.

Soņka pateicīgi apskāva viņu:

-    Paldies. Es tevi atcerēšos.

-    Es tevi arī, Soņka, sargs pasmaidīja. Bez tevis ciemā būs slikti. Nikolajs pagriezās, lai ietu prom, un pēkšņi novēlēja:

Labāk būtu, ka tu te vairs neatgrieztos!

* * *

Soņka, pārģērbusies zaldāta drēbēs, smagi skrēja pa dziļo sniegu. Aizelsusies rāva mutē auksto gaisu, retumis piestāja, lai atvilktu elpu, un atkal uz priekšu. Bet priekšā nebija ne gaismas svītriņas, ne izredžu, pat ne mājiena par ļaužu mītnēm, tikai neizbrienama taiga un sniegs līdz vidum.

Kādā brīdī viņa zaudēja spēju paskriet, nokrita sniegā un pēkšņi juta, ka pienācis gals. Zvaigznes virs galvas sāka lēnu riņķa deju, ausīs ieskanējās maiga mūzika, un sākās kritiens bezdibenī. Tomēr kaut kā atgriezās spēki, un Soņka ar neizsakāmām pūlēm piecēlās un skrēja atkal.

Viņa vairs neskrēja, viņa gāja lēni, smagi lauzdamās cauri sniegam un kokiem. Pēkšņi izdzirdēja tālīnas suņu rejas, nopriecājās, paātrināja soli. Sāka klupdama smagi skriet, ieraudzīja meža sienā paspīdam gaismas plankumu un saprata, ka tur ir glābiņš.

Beidzot viņa izkļuva ārā no taigas un sastinga. Tā bija Aleksandrovskijposta, no kuras pirms nepilnas diennakts viņa bija bēgusi. Un no taigas viņa bija iznākusi pavisam tuvu cietumam.

Zagle izmisumā sāka kliegt, muti ar nosalušajām rokām ciet spiezdama, pagriezās, lai bēgtu, bet kājas sagrīļojās, un viņa pakrita. Mēģināja piecelties, bet spēka vairs nebija nemaz. Viņa bezpalīdzīgi atskatījās, ieraudzīja, ka ir pamanīta, sargi, palaiduši

suņus pa priekšu, jau skrēja šurp.

* * *

Nakts gandrīz jau mijās ar rītu. Sals bija pie četrdesmit. Laukumā bija sadzīti visi Aleksandrovskijpostā nometinātie gan katordznieki, gan brīvie. Viņu bija daudz ne mazāk par pieciem simtiem. Pūlim aiz muguras ciešā lokā stāvēja uzraugi, turēdami pavadā satracinātos suņus. Cilvēki stāvēja klusi un pārbiedēti, izelpodami garaiņu mutuļus.

Pūli starp brīvi nometinātajiem stāvēja arī pans Toboļskis. Viņš bija bāls, saspringts un nenolaida acis no paaugstinājuma, kas bija novietots laukuma vidū.

Uz paaugstinājuma atradās gari pamatīgi soli, blakus katram solam pa diviem kubliem auksta ūdens. Turpat garos raupja auduma paltrakos staigāja divi bendes, abi no arestantiem Jegors Komļevs un Pāvels Artjuškins, slaveni ar nežēlību un spēku. Abiem rokā bija īsas nūjas, tādas, kas pievelk. Tepat uz paaugstinājuma sēdēja arī arestants rakstvedis no rakstltpratējiem -, kuram bija jāskaita sitieni. Praporščiks Solodovs atradās lejā. Viņš domīgs staigāja gar paaugstinājumu, gaidīja, kad izvedis vainīgos.

Beidzot no barakas, kurā atradās karceris, izveda Soņku un bijušo sargu Nikolaju. Pūlis sastinga. Nikolajs bija līdz pusei kails, skatījās uz cilvēkiem izbrīnījies un apjucis un nezin par ko mazliet smaidīja.

Soņka turpretī nāca nesteidzīgi, piesardzīgi, neskatījās ne uz vienu, galvu turēja lepni un taisni.

Uz paaugstinājuma vispirms uzkāpa Soņka, Nikolajs sekoja. Viņi apstājās plecu pie pleca, turēdami sev priekšā važās sakaltās rokas. Pēc viņiem uzkāpa Solodovs. Pārlaida acis sapulcētajiem, noklepojās.

-    Arestanti un brīvā līguma ļaudis! viņš sāka. Ikviens noziegums jāsoda. Tagad katrs no šiem subjektiem saņems piecdesmit nūjas sitienus. Nikolajs Ugarovs par līdzdalību nozieguma izdarīšanā. Slavenā Soņka Zelta Rociņa par bēgšanas mēģinājumu un pilnīgu necieņu pret likumu. Novēlu visiem arestantiem pēc šīs eksekūcijas ielāgot un paturēt prātā noderīgu mācību! Tiem, kas te atrodas brīvā nometinājumā, novēlu gūt pārliecību par to, ka Krievijas impērijas likums nevainojami darbojas un darbosies pat tik tālā teritorijas daļā, kāda ir Sahalīnas sala. Viņš pagriezās pret vainīgajiem: Vai kāds no jums vēlas ko sacīt?

Nikolajs paraustīja plecus, pasmaidīja:

-    Es gribēju palīdzēt… Žēl, ka neizdevās.

Soņka nesteidzīgi pārlaida skatienu sapulcētajiem, paskatījās uz savas barakas sievietēm, ieraudzīja Gruņas ieplestās acis un pēkšņi sastinga, ieraudzījusi panu Toboļski. Viņa pazina to. Pēc isas pauzes teica: Es, kungi, nebēgu no soda. Man gribējās redzēt savas dārgās meitiņas.

Solodovs nokāpa lejā un deva atļauju sākt.

Pāvels Komļevs piegāja pie Soņkas, ar varu noguldīja viņu uz vēdera, pārplēsa krekliņu uz muguras. Artjuškins to pašu izdarīja ar Nikolaju, tad bendes saskatījās un abi reizē uzgāza nelaimīgajiem pa muguru. Negaidītais spēcīgais sitiens cilvēkiem lika nodrebēt, pūlis sastinga. Ne Soņka, ne Nikolajs neizdvesa ne skaņas. Sita vēlreiz, rakstvedis skaļi paziņoja: Divi sitieni!

Komļevs un Artjuškins sita spēcīgi un saskaņoti, arestants kliedza: Seši sitieni!

Ar katru jaunu sitienu Soņkas sejai pārskrēja sāpīgas trīsas, sāpes izķēmoja to, viņa no visa spēka sakoda zobus, lai neļautu izlauzties skaņai. Nikolajs, šķiet, vispār nereaģēja uz sitieniem, tikai viņa augums pēc katra nūjas trieciena nodrebēja un tūlīt aprima.

-    Desmit sitieni!

Bendes aplēja vaininieku sakarsušās muguras ar aukstu ūdeni no mucām, un tad atskanēja tāds kā rēciens, kā kauciens. Komļevs un Artjuškins no jauna ķērās pie nūjām. Klātesošās sievietes raudāja aiz sāpēm un līdzcietibas, vīrieši skatījās uz notiekošo drūmi un nosodoši.

Pans Toboļskis stāvēja kā sastindzis. Likās, ka viņš nedzird dobjos nūjas sitienus, neredz spīdzināto sejas. Viņš skatījās pāri sapulcēto galvām un bija bāls un mierīgs.

-    Piecpadsmit sitieni!

Bendes vēl nebija noguruši, tomēr nūjas vairs nekrita lejā ar agrāko niknumu un spēku. Solodovs staigāja gar paaugstinājumu, sev zem kājām vērdamies, uz pirkstiem sitienus skaitīdams.

-    Divdesmit sitieni!

Atkal ūdens no mucām, klusi upuru kunkstieni, atkal asaras un sievu vaimanas pūlī.

Soņka pacēla acis, mēģināja kādu saskatīt, bet visus apkārt jau klāja bieza migla, un viņa iegrima dziļā nemaņā.

-    Piecdesmit sitieni!

Bendes noguruši iebāza nūjas kublos, noslaucīja sviedrus no pieres un smagi kāpa lejā. Pūlis neizklīda, Gruņa nebija redzama.

Soņkas un Nikolaja augumi gulēja uz soliem mīksti, bez dzīvības. Pēc Solodova žesta uz paaugstinājuma uzkāpa seši sargi, paķēra nekustīgos ķermeņus uz rokām un lēnām kāpa lejup pa kāpieniem. Solodovs, iedams garām rakstvedim, kurš bija skaitījis sitienus, izmeta: Izraksti Gruņai Gudzenko brīvā nometinājumā tiesības.

Rakstvedis izbrīnījies paskatījās uz priekšnieku: Viņa tak notiesāta uz desmit gadiem par slepkavību!

-    Dari, ko liek! Un bez kavēšanās izlikt no barakas. Citādi pārējās nositīs viņu… Praporščiks aizsoļoja pa ielu.

Pans Toboļskis sekoja viņam.

* * *

Toboļskis pieklauvēja pie kabineta durvīm un izdzirdēja neapmierinātu "Kas tur ir?".

Praporščiks sēdēja pie sava galda noguris, pēdējās eksekūcijas nomocīts. Pans galanti noņēma cepuri un paklanījās.

-    Atļaujiet stādīties priekšā…

-    Es jūs atceros, Solodovs atbildēja. Jūs interesējāties par dāmu, kas tikko saņēma miesassodu.

-     Jā, tā ir. Toboļskis klusēja, neveikli pasmīnējis. Ziniet, es ceļoju šai dāmai pa pēdām pēdējos divpadsmit gadus. Pat šajā vietā esmu nokļuvis viņas dēļ.

-    Viņa jūs apzaga?

-    Nē, viņa lika man iemīlēties sevī.

-    Kā tā? Solodovs sarauca uzacis.

-    Es reiz ieraudzīju Soņu un zaudēju sirdsmieru uz visiem laikiem.

-    Bet viņa ir zagle!

-    Viņa ir sieviete. Skaista, apburoša sieviete.

Praporščiks skatījās uz paveco kungu kā uz jukušu.

-    Vai jūs kādreiz esat…

-    Jā, es katorgā esmu pavadījis trīs gadus par slepkavības mēģinājumu. Tagad esmu brīvs un varu pārvietoties pa salu jebkurā virzienā.

-    Ko jūs gribat no manis?

-    Vai Soņu aizveda uz cietumu?

-    Jā, viņa pavadīs trīs gadus vieninieka karcerī.

-    Vai važās?

-    Jā, važās. Soņka ir pirmā sieviete, ko šeit turēs važās.

-    Viņa neizturēs.

-    Tādā stāvoklī trīs gadus karcerī neviens neiztur.

Pans Toboļskis caur pieri skatījās uz Solodovu: Esmu turīgs cilvēks. Brīvībā man ir lielas iespējas. Būs pareizi, ja jūs to izmantosiet.

-    Uzpirkšana?

-    Jā, uzpirkšana.

Solodovs pasmīnēja un noraidoši pakratīja galvu.

-    Daudzi mēģinājuši mani uzpirkt. Nav izdevies. Zināt, kāpēc? Nepavisam ne tāpēc, ka es negribētu naudu. Gribu!… Bet nelaime tā, ka es mīlu šo vietu, šo zemi, šos nelaimīgos cilvēkus, lai cik jocīgi jums tas liktos. Bez visa tā es nevaru dzīvot! Man patīk, ka no manis baidās. Man patīk, ka manā priekšā zemojas. Man patīk, ka uz mani kāds cer. Man te viss patīk!… Un nekāda nauda mani neaizmānīs prom no šīs vietas, mans jaukais kungs!

Pans Toboļskis skumji pasmaidīja.

-     Tā ir laba pozīcija. Cienījama! Pie durvīm viņš apstājās. Es arī nekur prom no šejienes nebraukšu, jo te ir mana mīlestība. Mana vienīgā nelaimīgā mīlestība. Es būšu šeit, kamēr viņa iznāks no cietuma, un tad mēs varbūt kaut kur aizbrauksim!…

-    Arī laba pozīcija, Solodovs piebilda. Un arī cienījama.

* * *

Soņka gulēja uz šaurās dēļu lažas bez nevienas domas, pilnīgā nekustībā. Karcera vienīgais lodziņš bija aizvilkts ar sīku režģi, grīda auksta un sapuvusi, sienas izsalušas cauri. Vienīgais glābiņš no nemitīgā aukstuma bija noplīsis aitādas kažoks.

Važas griezās delnās, no tām nebija iespējams atbrīvoties, noliekot rokas tā, lai kaut nedaudz mazinātos sāpes. Kamerā bija tik klusi un mierīgi, ka uznāca nelabums. Absolūtais klusums sāpīgi grieza ausis, un galva reiba vēl vairāk.

Sieviete mēģināja piecelties, pat spēra dažus soļus, bet pakrita un ar pūlēm aizrāpoja līdz lažai.

Bet nu dzelzs durvīs atvērās mazītiņš lodziņš, pa to tika iestumta metāla bļodiņa, iesieta ķēdē, un tad lodziņš atkal aizvērās. Soņka, ar pūlēm paceldama važās iekaltās rokas, aizkļuva līdz bļodiņai, paostīja ēdienu un ar spēku trieca bļodiņu pret sienu. Atgriezusies uz lažas, viņa mēģināja apgulties, bet dēļi spieda izģindušo mugurkaulu. Viņa piecēlās, nolika tukšo bļodiņu uz plaukta blakus durvju lodziņam un sāka smagi staigāt no viena kakta līdz otram.

* * *

Soņka sēdēja uz lažas, plūkāja vilnu no kažoka un bāza vilnas pikuclšus aiz važām, lai tik briesmīgi neberž locītavas. Roku āda asiņoja, mugura un pleci no pastāvīgā važu smaguma neizturami sāpēja, kājas neklausīja un katrā solī nodevīgi ļodzījās.

Atvērās durvju lodziņš, tika iestumta bļodiņa ar ēdienu. Soņka piesteidzās pie durvīm.

-    Ei, zaldāt!

-    Ko vajag?

-    Parunā ar sievišķi! Citādi no klusēšanas var prātā sajukt!

-    Ej tak tu …

-    Kaut vārdiņu pasaki, zaldāt!

Lodziņš no otras puses tika ar spēku aizcirsts. Zagle paņēma bļodiņu un kāri strēba.

* * *

Soņka ar pūlēm pārvietojās no viena kakta uz otru, kaut ko murminādama. Atšķirt vārdus nebija iespējams, viņa it kā sarunājās ar kādu, it kā strīdējās, šķobīja seju un mētājās rokām.

Viņa mēģināja sienā ieskrāpēt kaut kādas zīmes, lai skaitītu dienas, mēģināja pat uzvilkt Dāvida zvaigzni, bet nekāda instrumenta nebija, un izdarīt to ar važām neizdevās. Mati bij kļuvuši

reti, stipri sirmi, zobi kļuvuši melni no cingas.

* * *

Atnāca pavasaris, taiga sazaļoja, daba atbrīvojās no ledus un sniega, un šķita, ka apkārt viss atdzīvojas.

Aleksandrijpostas piestātnē pietauvojās liels kuģis "Gordij". Vispirms krastā izkāpa nedaudzie pasažieri, tos uzreiz saņēma naudaskārie važoņi. Brīdi vēlāk gar trapu nostājās konvojnieki,

un krastā kāpa jaunie arestanti.

* * *

Aleksandrovskas-Sahaļinskas pilsētas galva, smaidīgs kungs ar spēcīgu miesas būvi, smagnēji iekāpa ratos. Rati pēc vietējiem kritērijiem skaitījās grezni. Tādos ratos tad arī iesēdās pilsētas galva, un viņam blakus iekāpa viesis pazīstamais Maskavas rakstnieks Vlass Doroševičs.

Pilsētas galva stāstīja: Mēs, rakstnieka kungs, ar ilgošanos gaidām pavasari! Iedomājieties: deviņus mēnešus no divpadsmit mēs te vārāmies paši savā sulā, atvainojiet, kloākā.

-    Kloākā? Doroševičs bija pārsteigts.

-    Tieši tā! Kas tad te dzīvo? Pamatā bijušie vai tagadējie katordznieki. Un visādi citādi sīki ļautiņi, kas grib piestūķēt kabatas ar zeltu un naudu.

-     Stāsta, ka jūsu cietumā atrodoties slavenā Soņka Zelta Rociņa. Vai tas būtu minējums?

-    Kāpēc minējums? pilsētas galva gandrīz apvainojās. Kā tad ne sēž vieninieka karcerī, tur nu nelīdz ne zāles, ne plāksteris.

-    jūs personīgi esat viņu redzējis?

-    Personīgi es ne. Bet šo to par viņu zinu.

-    Piemēram?

-    Piemēram, to, ka viņa jau gadu ir pilnīgi viena, tomēr dzīva un vesela.

-    Vesela?

Pilsētas priekšnieks iesmējās: Nu, cik vesela patiesībā, to nezinu, bet, ka dzīva to nu gan. Gribat paskatīties?

-    Gribu.

-    To mēs nokārtosim. Tikai vēlos iepriekš brīdināt, rakstnieka kungs, ka skats nebūs necik patīkams. Visdrīzāk, ka pavisam nepatīkams. Nu, iedomājieties, padzīvojusi dāma vieninieka karcerī, važās…

-    Važās?

-   Tieši tā! Viņa taču mēģināja bēgt un dabūja par to piecdesmit nūjas sitienus.

-    Vai tad no šejienes var aizbēgt?

-     Nevar!… Bet šī dāma bija nolēmusi pārkāpt visus likumus un pamēģināja. Tiesa gan, viņai palīdzēja kāds jauns sargs, bet tik un tā nekas neiznāca. Noķēra!

-    Viņai bija romāns ar sargu?

-    Nebūt ne, viņš derēja šai dēla vietā… Palīdzējis tāpat, aiz līdzcietības. Viņu arī ielika vieninieka karcerī.

-    Dzīvs?

-    Nē, nomira. Bet Soņka Zelta Rociņa joprojām dzīva un pēc

diviem gadiem sagaidīs atbrīvošanu.

* * *

Uz Soņkas iznācienu no karcera cietuma pagalmā bija sanākusi gandrīz visa ciemata un arī cietuma priekšniecība, sākot ar Aleksandrovskas galvu un beidzot ar cietuma priekšnieku. Pagalma centrā uz liela trijkāja bija novietots fotoaparāts, ap to kā bez jēgas rosījās fotogrāfs, ik pa laikam pabāzdams galvu zem melnā drānas gabala un atkal iznirdams.

Sapulcējušos vidū bija arī rakstnieks Vlass Doroševičs. Vīrieši par kaut ko tērzēja, retumis pasmiedamies par kādu joku, dāmas

turējās atsevišķi un ar neizprotamām bailēm gaidīja zagles parādīšanos.

Beidzot viņu izveda. Par godu šim iznācienam Soņkai mugurā bija uzvilkta balta blūze, pāri tai garš melns paltraks. Soņkas soļi bija vārgi un nedroši, spožajā saulē viņa uz mirkli kļuva akla un apstājās.

No agrākās Soņkas nekas nebija palicis pāri. Sanākušo priekšā stāvēja veca, smagi slima sieviete, kuras rokas važas vilka uz leju. Sejas āda bija pelēka, mute iekritusi, izģindums bija tik skaidri redzams, ka baltā blūze atgādināja līķautu. Viņas veidolā bija kaut kas neprātīgs.

Viena no dāmām pačukstēja draudzenei: Vecene. Prātu zaudējusi vecene.

-   Zināt, cik viņai gadu? Tikai trīsdesmit pieci.

Soņka apstājās pilsētas augstmaņu priekšā un skatījās ar neiz" pratni un ziņkāri. Pēkšņi jautāja: Kas jūs esat?

Sanākušie klusēja. Zagle atkal jautāja: Kāpēc mani saucāt?

-    Vai tu esi Soņka Zelta Rociņa? skaļi vaicāja pilsētas galva.

Viņa atņirdzās.

-    Kas jums tādas muļķības sarunājis, kungs?

-    Kas tad tu esi, ja ne Soņka?

Soņka ar acīm beidzot sameklēja jautātāju.

-    Bet kas esat jūs?

-    Es? Pilsētas galva.

-    Kādas pilsētas? sieviete nočāpstināja.

-    Aleksandrovskas-Sahaļinskas. Neesi dzirdējusi tādu?

Viņa noliedzoši papurināja galvu: Nē, neesmu dzirdējusi. Un atkārtoja: Ko jūs no manis gribat?

Rakstnieks Doroševičs piegāja viņai klāt.

-    Man ar jums jāparunā.

-    Par ko?

-    Par jums. Par jūsu dzīvi… Jūs taču pazīst visa Krievija.

Zagle iesmējās čerkstošu smieklu: Mani pazīst Krievija? jokojat, kungs! Esmu dāņu grāfiene Solja Buksheidene. Kāds man sakars ar Krieviju?

-    Esmu rakstnieks.

Viņu sarunai sekoja viss augstmaņu bars. Sievietes pētīja zagli ar lornetēm un teātra binokļiem.

-    Rakstnieks? Soņkas acīs pavīdēja izsmiekls. Es jūs nepazīstu.

-    Mani sauc Doroševičs. Es varu jums palīdzēt.

-    Kādā ziņā? jautājums bija īss un skaidrs.

-    Vismaz tajā, lai jums noņemtu važas.

-     Kāpēc? Tās mani netraucē. Esmu pie tām jau pieradusi… Pēkšņi viņa saņēma rakstnieku aiz svārku atloka un čukstus jautāja: Cik gadu es jau sēžu?

-    Sacīja, ka gadu.

-     Ak, Dievs, tikai gadu… Viņas skatienā pavīdēja apzināta jēga, tad izsprāga asaras. Gads… Man jāmokās vēl divi gadi… Dievs Augstais, es neizturēšu!

-    Es patiešām centīšos jums palīdzēt, rakstnieks nopietni atkārtoja.

-    Neticu. Man neviens vairs nevar palīdzēt.

-    Es parunāšu ar cietuma priekšniecību. Ar pilsētas galvu.

-     Lūdzu, Soņka nelaida viņu vaļā. Palīdziet. Man jāredz savas meitenītes. Manas meitiņas. Neko vairāk es negribu tikai ieraudzīt viņas.

-    Apsolu.

Doroševičs pagāja nost, pamāja fotogrāfam: Uztaisiet bildi par piemiņu!

Fotogrāfs sarosījās. Izskatījās, ka Soņka pilnībā ir apzinājusies situāciju un fotogrāfa klātbūtni, cietuma priekšniecība viņai abās pusēs nostādīja trīs pamatīgus vīrišķus, un fotogrāfs iekliedzās tik skaļi, ka dāmas nodrebēja:

-    Uzmanību! Uzņemu!

Nošķīda spilgta uguns, kas visus apžilbināja, vienīgi Soņka

skatījās objektīvā mierīgi un ar pašcieņu.

* * *

Pans Toboļskis, atspiedies uz spieķa, stāvēja netālu no cietuma vārtiem. Kad godājamie kungi izgāja no cietuma un gatavojās sēsties karietēs, kas viņus gaidīja, viņš apņēmīgi devās tiem klāt. Šai vietai tik neierastā, savādā kunga parādīšanās nezin no kurienes tika ievērota, kompānija palēnināja soli, bet rakstnieks Doroševičs pilsētas galvam izmeta: Kolorīts personāžs! Vai no jūsējiem?

-    Neizskatās. Mūsu ļaudis ir vienkāršāki.

Toboļskis pienāca Doroševičam klāt un galanti paklanījās.

-    Rakstnieka kungs?

-    Gluži pareizi, rakstnieks atbildēja. Ar ko man tas gods?

-    Kazimirs Toboļskis. Nesenā pagātnē katordznieks. Maskavas ciemiņa acīs iedegās interese.

-    Jums ar mani kas runājams?

-    Konfidenciāla saruna. Ja atļausiet, paiesim maliņā. Doroševičs uzmeta sabiedrībai atvainošanās pilnu skatienu un

līdz ar ekstravaganto lūdzēju pagājās sānis.

-    Es jūs klausos.

-    Cietumā jūs redzējāties ar Soņu?

-    Ar Soņku Zelta Rociņu?

-    Jā, jā. Kā ar viņu ir? Rakstnieks iesmējās.

-    Dīvains jautājums, ja ņem vērā, ka minētā iestāde nekādi nelīdzinās, teiksim, Nicai. Slikti! Pat ļoti slikti. Viņa ir uz neprāta robežas.

-    Joprojām važās?

-    Važās.

-   Piedodiet! Pans Toboļskis bija tik satraucies, ka acis pieplūda asarām. Tādā stāvokli viņa ilgi nenodzīvos. Vai jūs nevarētu parunāt ar cietuma priekšniecību par viņas turēšanu lojālākos apstākļos? Nu, vismaz lai atbrīvo viņu no važām.

-    Tieši par to esmu nolēmis šodien runāt. Doroševičs vērīgi paskatījās uz vīrieti. Kas jūs esat šai dāmai?

-    Kas es esmu? kungs paraustīja plecus. Pat nezinu, ko lai

atbild. Laikam draugs… Sens uzticams draugs.

* * *

Sarīkojumu zāle, kā jau provincē, bija neliela, ar košu audumu tapsētām mēbelēm un milzīgu, pompozu lustru griestu vidū. Aicināto saposušos viesu bija sanācis cilvēku simt, uz pazemās skatuves spēlēja pieticīgs dažu muzikantu orķestritis, viesi dzēra šampanieti, tērzēja, daži dejoja.

Doroševičs pilsētas galvas un cietuma priekšnieka pavadībā defilēja pa zāli, vietējās sabiedrības krējuma skatienu pavadīts, un lietišķi runājās.

-     Kungi, es uzdodu veselīgi domājoša cilvēka jautājumu. Ar ko jūs riskējat, atbrīvodami nelaimīgo, nopietni slimo, prātu zaudējušo afēristi no važām? Vai tiešām no tiem baismīgajiem kazemātiem ir iespējams aizbēgt?

-    Nav iespējams, stingri atbildēja cietuma priekšnieks. Tomēr svarīgs ir precedents. Šodien mēs atbrīvosim no važām Soņku, rit radīsies kārdinājums tieši tāpat rīkoties ar citiem ļaundariem.

-     Es lūdzu par konkrētu personu, kungi! Nevajag stāstīt man par citiem ļaundariem. Ticiet man, viņa ieies vēsturē. Un jūsu pēctečiem būs kauns par jūsu cietsirdību!

Pilsētas galva iesmējās: Afēriste vēsturē? Vai tiešām mūsu sabiedrībā trūkst cienījamu ļaužu? Vai arī godājamais rakstnieka kungs nokļuvis zagles hipnotiskajos tīklos, kurus viņa, kā stāsta, esot ļoti sekmīgi izmantojusi?!

-    Talants! Doroševičs iesaucās. īstens talants, kaut arī krimināls! Spoža zagļa dzīve, piedzīvojumi, greznība, bagātība un beidzot pilnīga vientulība, vecums, karceris, aptumšojies prāts!… Vai tas nav sižets saistošam romānam?

-   Lai tad ari viņa novada savu sižetu līdz tām beigām, kas viņai nolemtas, cieti atbildēja cietuma priekšnieks. Viņai atlicis karcerī pavadīt tikai divus gadus.

-     Nē, kungi! Doroševičs noplātīja rokas. Pārliecināt jūs par pretējo nav iespējams! Paskatījies visapkārt, viņš ar žestu norādīja uz galdu. Vai nebūtu laiks iet pie galda un iemest kādu glāzīti?

X X *

Šauro un netīro karcera taisnstūri Soņka mērīja soļiem no viena kakta otrā, kaut ko murmināja, skatījās griestos, kaut ko lūdza Dievam Tam Kungam un soļoja atkal. Tad rēkdama pēkšņi metās pret durvīm, dauzīja tās ar važām tik ilgi, līdz uzrauga varenā dūre atsvieda viņu atpakaļ. Tad viņa apsēdās uz lažas un apklusa, monotoni zvārodamās uz priekšu un atpakaļ.

Un tā diendienā, nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša… Visu atlikušo laiku divu gadu garumā.

Aiz cietuma sienām īso vasaru nomainīja salts rudens, kam sekoja ziema. Pienāca un aizgāja kuģi. Savu dzīvi dzīvoja brīvā nometinājumā nometne, ko regulāri papildināja jauni pienācēji, arestanti. Solodovs vilka savu smago dienesta nastu ietiepīgi, kā apsēsts. Cietuma šaurajā pagalmiņā cietumnieki iznāca pastaigā ilgi gaidītajā īsajā pastaigā.

Vienīgi Soņka sēdēja savā karcerī, neprātīgi murminādama kaut kādus tekstus, mēģinādama ar nolauztu metāla karoti uzvilkt uz sienas svītras par aizejošajām dienām.

X * *

Cietuma vārti atvērās, divi uzraugi pagrūda zagli uz klajuma pusi. Savādi, neviens viņu nesagaidīja.

Soņka ciešāk satvēra mazītiņo sainīti un nedrošiem, nenoteiktiem soļiem devās uz savvaļnieku ciemata pusi. Izdzirdēja aiz muguras ašus soļus un atskatījās. Pārsteigumā sastinga. Viņai pakaļ skrēja Toboļskis. Ne mirkli neapstājies, viņš apskāva novecojušo, izkaltušo sievieti, piespieda sev klāt, ņēmās skūpstīt mazo sirmo galvu.

-    Mana mīļā… viņš raudādams murmināja. Vienīgā… Ilgi gaidītā… Es neticēju, ka tas notiks… Ak, mans Dievs, beidzot es esmu jums blakus.

Soņka nekustējās, pieņēma viņa vārdus un skūpstus. Ieskatījies viņai acīs, pans jautāja:

-    Vai jūs, Soņa, norīkoja brīvajā nometinājumā?

Viņa izvilka no sadilušās kleitas kabatas kaut kādu papīrīti un parādīja panam. Viņš pārskrēja tai ar acīm.

-    Jā, brīvais nometinājums. Bez tiesībām atstāt salu. Un lūdzoši vaicāja: Vai varu uzaicināt jūs uz savu māju?

Zagle vārgi paraustīja plecus un aizsmakušā balsī atteica: Nezinu.

-    Es aicinu. Mēs nosvinēsim jūsu atbrīvošanu.

Viņš uzmanīgi paņēma Soņku zem rokas un tikpat uzmanīgi veda lejup pa šauro akmeņaino taciņu. Viņai kājas lāgiem neklausīja, pāris reižu viņa gandrīz nokrita ceļmalā, taču Toboļskis ikreiz saķēra un veda tālāk.

Viņš ielēja vīnu, abi saskandināja. Pans iemalkoja, Soņka savu glāzi nolika malā.

-    Vai jūs jūtaties ērti?

-    Jā, viņa pamāja, acis no kāda punkta nepacēlusi. Jā. Biju aizmirsusi, ka tā var būt.

-    Gribu piedāvāt jums palikt pie manis. Jūs saprotat, par ko es runāju?

-    Par ko?

-   Es gribu, lai jūs dzīvojat pie manis. Kādā statusā? Jebkurā. Kā draugs, kā sieviete. Iespējams, kā sieva. Jūs pati izlemsiet.

Soņka klusēja, vēl aizvien raudzīdamās tajā pašā punktā.

-    Kamēr jūs atradāties kazemātā, Toboļskis turpināja es te uzsāku uzņēmējdarbību. Man pieder alus darītava, divi pārtikas veikali. Nesen uzpirku daļu zelta atradņu akciju, viņš pasmaidīja. Bet pats lielākais brīnums ir tas, ka nupat saņēmu ielūgumu uz pilsētas labdarības sarīkojumu. Iedomājieties, bijušais katordznieks tiek uzaicināts uz vietējo slavenību balli! Es vēlētos, lai jūs parādāt man godu un pavadāt mani.

Soņkai pār lūpām atskanēja savāda, sprauslošanai līdzīga skaņa.

-      Vai nebūtu labs pāris? pans mēģināja uzturēt sarunu. Viņš bijušais katordznieks, viņa no karcera iznākusi afēriste! Nauda… Visu izšķir nauda. Ja regulāri maksā vietējā kasē, pēc gada, diviem visi būs aizmirsuši visu. Un mēs būsim kļuvuši par šīs pilsētiņas cienījamiem, pieklājīgiem ļaudīm.

-    Es gribu redzēt savas meitenītes, pēkšņi Soņka noteica pavisam nopietni.

-    Kur viņas ir?

-    Kur? Tūlīt atcerēšos… Šķiet, Sanktpēterburgā.

-    Šajā vasarā mēs vairs nepaspēsim viņas izsaukt, Toboļskis miermīlīgi atbildēja, bet nākamajā viņas noteikti atbrauks. Es samaksāšu par viņu braucienu.

Zagle pašūpoja smago galvu: Līdz nākamajai vasarai es nenodzīvošu. Man jānokļūst Pēterburgā.

-    Kā tas iespējams?

-    Nezinu. Bet man pie viņām jānokļūst.

Toboļskis klusēja, gandrīz vai panikā uz viņu skatīdamies.

-    Tātad jūs gribat aizbraukt?

-    Jā. Es gribu aizbraukt. Uz visiem laikiem.

-    Bet es nespēju iedomāties, kā to var izdarīt! Jums nav tiesību atstāt Sahalīnu! Jūs atkal ieliks karcerī!

Soņkai mirdzēja acis, viņa ieķērās panam rokā:

-    Jūs… Paklausieties, jūs! Kungs! Izdariet tā, lai neieliek! Viņas vārdos skanēja skaidra loģika: Dodiet kapteinim naudu, noīrējiet laivu, norunājiet ar zaldātiem, lai aizved mani ar briežiem… Izdomājiet, jūs te pļāpājat, ka mīlot mani!

-    Jā, mīlu. Bet tas iet pāri manām iespējām.

-     Neiet pāri… Neiet… Lūdzu, lūgšus lūdzu, ceļos krizdama… zagle neatlaida viņa roku. Pārdodiet akcijas, veikalus, alusbrūzi, bet palīdziet man! Es nevaru te palikt!…

Pans ar pūlēm atbrīvoja savu roku, skumji pavīpsnājis: Redz, kāds vakars mums iznācis… Brīdi klusējis, viņš nopietni atbildēja: Labi, es kaut ko izdomāšu.

* * *

Soņka saldi gulēja mīkstajā gultā, kad pans Toboļskis viņu viegliņām sapurināja.

-    Mostieties… Soņa, mostieties.

Viņa atvēra acis, bet uzreiz nesaprata, kas ir.

-    Ko?

-    Mostieties. Jāpošas ceļā.

-    Uz kurieni?

-    Uz kuģi.

Tagad viņa saprata. Izcēlusi tievās, izdēdējušās kājas no gultas, viņa vilka mugurā svārkus, blūzi.

-    Jūs norunājāt?

-    Norunāju.

Kad Soņka bija apģērbusies, Toboļskis uzmanīgi atvēra mājas durvis un izlaida viņu tumšajā pagalmā. Ciems sen jau gulēja,

mājās nedega ne guntiņas, ieliņas bija klusas un tukšas.

* * *

Krastā labu gabalu no ciema Soņku gaidīja laiva. Toboļskis atstāja sievieti vienu, piegāja pie laivinieka, pārmija dažus vārdus. Atgriezies paskaidroja:

-    Viss kārtībā. Jūs aizvedīs līdz kuģim, pacels uz klāja, pavadīs uz kajīti.

-    Bet kā tad jūs?

-    Palikšu viens, pans atbildēja un pasmaidīja. Ja nu pēkšņi gadās, ka jūs no jauna atgriežaties šajā pusē.

-    Labāk gan ne.

-    Es arī tā domāju. Tomēr jums jāzina, ka es gaidu jūs. Soņka cieši apskāva viņu un kādu brīdi nelaida vaļā.

-    Paldies. Un tad pēkšņi izrādīja interesi: Jūs pārdevāt savu uzņēmumu? Samaksājāt kapteinim?

-    Es izdarīju visu, lai jūs tiktu uz Pēterburgu un redzētu savas meitiņas.

Toboļskis palika stāvam viens, Soņka pa akmeņaino krastu aizsteidzās uz laivu.

* * *

Pans Toboļskis stāvēja krastā un uzmanīgi skatījās melnajā ūdenī, mēģinādams neizlaist laivu no acīm. Tad viņš ieraudzīja, ka laiva, kurā sēž divi, Soņka un vīrs pie airiem, iziet atklātā jūrā, kādu laiku kulstās pa viļņiem, kas pieņēmušies spēkā, tad spēji maina

virzienu un aiziet uz Aleksandrovskas ostā pietauvotā kuģa pusi.

* * *

Laiva ar grūtībām piebrauca pie kuģa sāniem, cilvēks laivā uzsvilpa, un no apakšējā klāja tika nomests biezs tīkls. Laivinieks palīdzēja Soņkai ielīst tīklā, viņa ieķērās savītajās virvēs tik stipri kā uz dzīvību vai nāvi, tad no lejas atkal uzsvilpa, un cilvēki uz

klāja sāka vilkt tīklu ar visu sievieti augšā.

* [45] *

Bija tumšs un kluss. Kočubčiks stiprā reibumā klumzāja uz savu jaunbūvi Vjazmas nomalē. Klupdams un krizdams atskatījās uz aizmigušās pilsētiņas retajām, blāvajām uguntiņām.

Pēkšņi bija jāapstājas, jo viņa priekšā nostājās divi viri. Viri klusēja un ceļu negrieza.

-     Kas jūs tādi? Volodjas balss nelāgās nojautās bija gandrīz aizsmakusi.

Vīri nekustējās ne no vietas.

-    Ko vajag? Kočubčiks pēkšņi iebļāvās. Paspēlēties, padlas*, esat atnākuši? Zināt, kas es tāds esmu?

-    Zinām, viens no vīriem atbildēja. Gnīda.

Viņi pienāca marviheram klāt, un Kočubčiks saņēma spēcīgu naža dūrienu vēderā. Brīnumainā kārtā viņš palika kājās un saņēma vēl vienu dūrienu.

Kočubčiks nogāzās zemē, noraustījās, nosēcās: Maitas… Par ko?…

Miegainajā Vjazmā sarosījās suņi.

Viri piebeidza upuri ar spērieniem.

Kad Kočubčiks norima, viens no ļaundariem izvilka no kabatas kārti ercena kalpu un uzlika nogalinātajam uz pieres.

Abi vīri bez skaņas pazuda tumsā, bet aizmigušajā pilsētā turpināja plosīties suņi.

* * *

Soņka, ģērbusies skaistā, elegantā kažociņā, nevērīgi pasniedza važonim naudu, izkāpa no pajūga un devās uz Pēterburgas operetes teātra ieeju.

Pēc Sahalīnas viņa bija stipri pagurusi. Soņka bija slaida kā agrāk, gracioza un ārēji pat augstprātīga, taču sejā bija lasāma nodzīvotā dzīve. Grumbas, iekrituši vaigi, apdzisušas acis.

Šveicars pie ieejas stingri noprasīja: Pie kā jūs, kundze?

-    Man jāsatiek savas meitas, Soņka atbildēja.

-    Jūsu meitas ir aktrises vai arī strādā palīgcehos?

-    jaunas aktrises, iesācējas.

-    Nosauciet, lūdzu, uzvārdus.

-   Taba un Mihelīna Bluvšteinas.

Šveicars nožēlā papurināja galvu: Vārdus noteikti neatcerēšos, bet uzvārdu atkārtojiet, lūdzama, vēlreiz.

-    Bluvšteinas.

Šveicars aizgāja. Soņka saviļņota sāka staigāt pa mazo telpu, ik pa brīdim skatīdamās uz pašaurajām kāpnēm, pa kurām vajadzēja nākt meitenēm. Bija dzirdamas vokālistu dziedošās balsis, klavieru skaņas, baletmeistara ritmiskā skaitīšana.

Viņa saklausīja sīku solīšu dipoņu, paliecās uz priekšu. Un ieraudzīja skrienam pa kāpnēm meitas. Pa šiem gadiem viņas bija krietni izaugušas, Tabai jau bija septiņpadsmit, viņa izskatījās pavisam pieaugusi. Mihelīnai bija mazliet pāri desmitam, bet meitene tik un tā izskatījās izaugusi un apburoša. Meitenes apstājās, izbrīnījušās nepatikā raudzījās uz svešinieci ar izmocīto seju un klusēja. Klusēja arī Soņka.

-    Sveicinātas, meitiņas… Acīs viņai lēnām sariesās asaras.

Meitenes īgni klusēja. Soņka spēra soli pretī, meitenes tramīgi

atkāpās.

-    Kas jūs esat? Mihelīna jautāja.

-    Es? Jūsu mamma… Māte, zagle ar mokām dabūja pār lūpām.

-    Māte?

-    Jā, jūsu māte.

-    Kāpēc jūs atnācāt? Mihelīna pacēla balsi.

-    Kā kāpēc? Māte…

Parādījās šveicars, un Taba viņam bilda: Pagaidi, Saveļjič, te pie mums atnākuši.

Šveicars padevīgi sastinga.

-    Kā jūs mūs atradāt? Tabas seja bija cieta, neizdibināma.

-    Tas nebija sarežģīti. Kaimiņi, patversme…

-    Vai šī ir tā kundze, par kuru teica, ka viņa esot zagle? bērna tiešumā Mihelīna pagriezās pret māsu.

-   Jā, tā ir viņa, Soņka Zelta Rociņa, Tabas atbilde bija vēsa, un izprašņāšana turpinājās: Jūs taču, liekas, aizsūtīja katorgā?

-    Jā, es biju katorgā.

-    Aizbēgāt?

-    Aizbēgu… Ļoti gribēju redzēt jūs.

-    Bet mums to nevajag, Taba teica. Nevajag, ka mūs aiztur policija, kad visi uzzinās, ka esam zagles meitas.

-    Es gribu vest jūs prom! Tagad es vienmēr būšu kopā ar jums. Soņka raudāja. Man ne visai patīk, ka jūs, manas meitiņas, darbojaties šajā… šajā teātrī ar tik nelabu slavu. Jūs esat kā labāka vērtas.

-    Ar tādu māti? Taba smīkņāja.

-    Un mūsu teātris ir ļoti labs, Mihelīna iejaucās. Mums te patīk.

-    Taba! Mihelīna! no augšas atskanēja stingra balss. Marš uz mēģinājumu!

-    Ejiet prom! Tabas pavēle bija klusa naida pilna. Un nemeklējiet vairs!

-    Es jūs atceros, Mihelīna pēkšņi teica. Jūs bijāt atnākusi uz patversmi un teicāt, ka esat mana tante.

-    Viņa pati nezina, kas īsti ir, Taba vīpsnāja un tad pasauca šveicaru: Saveļjič, pavadi dāmu. Un nelaid vairs iekšā. Šī nav mūsu māte.

Meitenes aizskrēja atpakaļ augšā, Saveļjičs smalkjūtīgi paņēma zagli pie elkoņa un tikpat smalki pastūma uz durvju pusi:

-    Ejiet, kundze. Un nejokojiet vairs tā ar meitenēm. Viņas jau tāpat ir bārenes.

Zagle slāja pa piesnigušo Ņevas prospektu un rūgti raudāja, nekaunēdamās no asarām. Uz viņu atskatījās, viens otrs apstājās, gribēdams izrādīt līdzjūtību labi ģērbtajai pavecajai dāmai, taču Soņka nevienam nepievērsa uzmanību, rija asaras un bija bēdu pārmākta.

Negaidot viņai pretī nostājās labi ģērbies pusmūža kungs melnos garos svārkos un ar melnu cilindru galvā.

Tas bija Ercena Kalps, zaglis Mamajs.

Viņš pieskārās zaglei pie pleca: Soņa.

Soņka pacēla saraudātās acis un beidzot pazina viņu.

-    Nāku no biedriem, Mamajs teica. Ar ziņu…

Soņka klusēja, smagu skatienu vērdamās slavenajā zaglī.

-    Viņa vairs nav.

-    Kā vairs nav? Soņka nesapratusi klusi jautāja.

-    Kočubčika.

-    Nogalināts? viņa nodrebēja.

-    Viņš nodeva tevi, Soņka, Mamajs teica.

-     Nevajadzēja, sieviete ar salipušām lūpām tikko dzirdami teica.

-   Viņam nebija tiesību dzīvot, Ercena Kalps nobeidza sarunu, un viņa sejā iegūla ļauna izteiksme.

Soņka brīdi stāvēja, ar pūlēm aptvērusi notikušo, un ātriem

soļiem, asarās aizvilkdamās, devās prom.

* * *

Soņka gāja pa Ņevas prospektu un pamazām nomierinājās. Viņa noslaucīja asaras un šad tad uzmeta acis bagātiem kungiem, dažreiz pat uzsmaidīja. Viņas gaita kļuva aizvien vieglāka un atbrīvotāka.

Soņka apstājās pie grezni iekārtota skatloga un pasmīnēja: viņas skatienu vēl arvien piesaistīja tieši juvelierizstrādājumu vitrīnas. Pavisam negaidīti modās agrākais azarts, un viņa sāka vērīgi pētīt aiz stikla novietotās dārglietas. Pamanījusi kaut ko uzmanības vērtu, Soņka ārēji pārvērtās; nu viņa izskatījās stīva un klīrīga, augstprātīga. Un skat pie veikala apzeltītā durvju roktura jau ķeras labi kopta, izlutināta kundze, kas nepazīst ne nodevību, ne zaudējumus, kundze, kas nav gājusi cauri necilvēcīgiem pārbaudījumiem. Viņa jau pavilka durvis uz savu pusi, kad pēkšņi izdzirdēja meitenes balstiņu.

-    Mammu! Pagaidi!

Soņka lēnām pagrieza galvu, uzreiz pat nesapratusi, ka sauc tieši viņu.

Cauri gājēju burzmai pie viņas steidzās Mihelīna.

-    Pagaidi, mammu!

Soņka pārsteigumā nespēja pateikt ne vārda, tikai piespieda sev klāt satrauktā bērna augumiņu un stipri saspieda vājo meitas rociņu.

Viņas paskatījās viena uz otru, pasmaidīja un iesmējās klusi un laimīgi.

Soņka, Mihelīnu vēl arvien sev cieši klāt piespiedusi, pagrūda veikala durvis, pārkāpa pār slieksni, un nu viņas abas stāvēja zālē, kas greznumlietās mirdzēja un laistījās.

SATURS

Pirmā daļa………………………………………………………… 5

Otrā daļa………………………………………………………… 47

Trešā daļa……………………………………………………….. 89

Ceturtā daļa…………………………………………………….. 130

Piektā daļa……………………………………………………… 171

Sestā daļa……………………………………………………….. 209

Septītā daļa…………………………………………………….. 247

Astotā daļa……………………………………………………… 289

Devītā daļa……………………………………………………… 329

Desmitā daļa…………………………………………………… 368

Vienpadsmitā daļa…………………………………………….. 406

Divpadsmitā daļa……………………………………………… 444

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-011J. Adrese Daugavgrivas ielā 36-9, Rīgā, LV-1048, tālr. 7602672. Noliktavas adrese Elijas ielā 17, Rīgā, LV-1050, tālr. 7225669. Iespiesta un iesieta Jelgavas tipogrāfijā.

* * *

Pana Toboļska māja bija maza un mājīga. VienāT>usē logi bija pavērsti uz saulē mirdzošo jūru, otrā uz ciematu.

Galds bija klāts bagātīgi, bija pat vīna pudele, dega svece. Soņka sēdēja uz soliņa klusa, sevī nogrimusi. Viņai mugurā bija nO labas drānas šūta brīva kleita, mati gludi sasukāti. Pans Toboļskis brīdināja:

-    Ēst jūs drīkstat pavisam maz. Par vīnu nevar būt ne runas.

-    Kāpēc tad likāt uz galda? Soņka jautāja, vienā punktā vērdamās.

-    Anturāžas dēļ. Jums tomēr ir svētki… Lieli svētki.

[1] Šuhers šeit: stāv sardzē, uzmana. (Krim. vides žargons. Šeit un turpmāk tulk. piez.)

[1]havira zagļu perēklis. (Krim. vides žargons.)

[1] Škvorka ielasmeita. (Krim. vides žargons.)

[2] manna prostitūta. maša sieviete, noziedznieku grupas vadone. (Krim. vides žargons.)

[3] frajers noziedznieks. Ir ari citas nozīmes. (Krim. vides žargons.)

[3] Kurva prostitūta. (Krim. vides žargons.)

[4] stoporiķ laupīt, štopirila laupītājs, štopors uzbrukums, bruņots laupījums. (Krim. vides žargons.)

[5] paskuda riebeklis, šnirjs kameras dieninieks, sakopējs. (Krim. vides žargons.)

[6]oh, mein gott, wahrlich! verzeichen Sie! (vācu vai.) Ak, mans Dievs, patiešām! Atvainojiet!

[7] kriminālistu žargonā neveiksmi, nepatikšanas.

[8] suka zaglis nodevējs. (Krim. žargons.)

[9] gņiloj pieredzējis, viltīgs, veikls, tāds, kam nevar uzticēties. (Krim. vides žargons.)

[10] duhovojs pārgalvīgs, iespējams zagļu autoritāte. (Krim. vides žargons.)

[11] parčs nodevējs. (Krim. vides žargons.)

[12] gastroļors persona, kas izdara noziegumus dažādās pilsētās. (Krim. vides žargons.)

[13] frajers šeit ar kriminālvidi nesaistīts cilvēks. (Krim. vides žargons.)

[14] portjanočņiks sīkumzaglis. (Krim. vides žargons.)

[15] mamma sieviete, noziedznieku pasaules vadone. zaraza narkotikas; šeit nelietīga, nekrietna sieviete. (Krim. vides žargons.)

[16] gņilojs tāds, kam nevar uzticēties. (Krim. vides žargons.)

[17] Šmara prostitūta, mīļākā. (Krim. vides žargons.)

[18] morgalkas acis. (krim. vides žargons.)

[19] strjomščiks cilvēks, kas stāv sardzē, kamēr citi veic nelikumīgas darbības. (Krim. vides žargons.)

[20] kanajl ej prom, lasies!

[21] kupols galva. (krim. vides žargons.)

[22] knokatj izdarīt pakalpojumu. (krim. vides žargons.)

[23] rodskijs kriminālās grupas vadītājs;/«rfov2)'s zakoņņiks veiksmīgs cilvēks, kas ievēro kriminālās pasaules likumus; pahans noziedznieku perēkļa saimnieks; kučers zaglis; žuks, žukovitijs cilvēks no kriminālās vides. (Krim. vides žargons.)

[24] garems noziedznieku izklaidēšanās vieta. (Krim. vides žargons.)

[25] Šarmaņiķ zagt. (krim. vides žargons.)

[26] pričals noziedznieku mītne. (Krim. vides žargons.)

[27] portjanočņiks sīkumzaglis, haza zagļu miteklis. (Krim. vides žargons.)

[28] kļikuha krimināliesauka. (krim. vides žargons.)

[29] Šefma vieglas uzvedības sieviete. (Krim. vides žargons.)

[30] brjufiki briljanti. (Krim. vides žargons.)

[31] atas vispārējas trauksmes signāls, briesmas, bēdz!

[32] Šuhers briesmas. (Krim. vides žargons.)

[33] pritons vieta, kur uzdzīvo kriminālvidei piederīgie. (Krim. vides žargons.)

[34] banderša netiklības perēkļa turētāja. (Krim. vides žargons.)

[35] krisa zaglis, kas apzog savējos. (Krim. vides žargons.)

[36] hevra zagļu grupa. (Krim. vides žargons.)

[36] bzdelovatijs 1) godīgs cilvēks, 2) bailīgs. (krim. vides žargons.)

[37] domašņiks dzīvokļu zaglis. (Krim. vides žargons.)

[38] Švabra prostitūta. (krim. vides žargons.)

[39] Širmačs kabatzaglis, kas zādzības laikā piesedz roku ar kaut ko. (Krim. vides žargons.)

[40] Šmara prostitūta. (krim. vides žargons.)

[41] krieviski hotj ubei! kaut vai nosit! (Tulk. piez.)

[42] suka nodevējs. (Krim.vides žargons.)

[43] pariķ krist uz nerviem. (Krim. vides žargons.)

[44] Škonka lāva, gulta. (Krim. vides žargons.)

[45] padla slikts, pēdējais cilvēks. (Krim. vides žarg.)

Content

Merežko Viktors Soņka — ZeLta Rociņa

PIRMĀ DALA

OTRĀ DALA

TREŠĀ DALA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DALA

SESTĀ DAĻA

SEPTĪTĀ DAĻA

ASTOTĀ DALA

DEVĪTĀ DALA

DESMITĀ DALA

VIENPADSMITĀ DAĻA

DIVPADSMITĀ DALA

SATURS