Lindsa Geila

Spiegu lielmeistars

Geila Lindsa

Spiegu lielmeistars

Prologs

1985. gada 16. novembris

Glīnikes tilts uz Rietumberlīnes un Austrumvācijas robežas

Šķita, ka Glīnikes tilta apkaimē, kur bija paredzēta spiegu apmaiņa, tumsa bija melnāka un nemīlīgāka nekā citviet. Lai kā Džejs Taiss centās sasildīt rokas mēteļa dziļajās kabatās, tās nežēlīgi sala.Viņš gaidīja, vērodams mežiem apaugušos pakalnus un dzelzs tiltu, kas pirmajos gaismas staros izskatījās drūms un draudīgs. Divi apsarmojuši akmens kentauri apsargāja pieeju tiltam, slejoties augstu pāri Taisa bruņotajam sedanam un divām ASV armijas kravas automašīnām. Ducis karavīru ar triecienšautenēm M-16 kaujas gatavībā un pistolēm pie jostas kā ēnas slīdēja starp kailajiem kokiem abās ielas pusēs. Naktī necik daudz nebija snidzis, tomēr tālumā dzirdamo satiksmes troksni sniegs mazliet slāpēja.

Taisa skatienam nekas nepaslīdeja garām ne sasprindzinājums apkārtējo sejās, ne arī Austrumvācijas karavīri ar kalašņikoviem; tie lēni, draudīgi patrulēja tilta otrā pusē un nemanīt tos nebija iespējams. Viņi apsargāja plaši pazīstamo disidentu, ebreju atkritēju Pāvelu Abenrotu un viņa uzraudzi Austrumvācijas drošības dienesta oficieri Rainu Manharti.

Taiss novērsa skatienu. Viņš bija necili ģērbies, metru astoņdesmit garš, trīsdesmit četrus gadus vecs vīrietis. Taisnu degunu, brūniem, vidēji gariem matiem, platu, apņēmīgu muti. Atkarībā no apgaismojuma acis bija zilas vai brūnas. Vienīgā raksturīgā pazīme bija dziļā bedrīte zodā, tā bija patiesi uzkrītoša. Taču Taiss prata izlikties gandrīz nemanāms, izteikti garlaicīgs. Viņš reti kuram iekrita atmiņā ar visu savu šķelto zodu ja vien pats to nevēlējās.

Tas tur viņš? kāds aiz muguras iejautājās.

Asi pagriezdamies, Taiss nopētīja savu pirmsausmas apmaiņas dalībnieku Faisālu al Hādi, divdesmitgadīgo musulmaņu kaujinieku, kuru pieķēra Taisa izjauktā, nelikumīgā ieroču tirdzniecības darījumā. Sastindzis kā sālsstabs, Taisa augumā, bet šauriem pleciem, ar ērgļa degunu, kaulainu seju, ģērbies amerikāņu džinsos un rupjvilnas pusmētelī. Viņa lietā bija rakstīts, ka protot angļu valodu, taču neviens nebija dzirdējis viņu runājam angliski. Savādi, bet al Hādi vēl nebija pat uzmetis skatu tilta galam. Apmaiņas gaidās citi parasti nespēja ne atrauties no tā.

Taiss ielūkojās rokas pulkstenī. lr 5:12. Da'ayi' hidashar. Apmaiņai bija jāsākas tikai pēc vienpadsmit minūtēm, lai to pabeigtu pirms 5:42 saullēkta.

Viņi stāvēja pie Glīnikes tilta, "Spiegu tilta", kas bija pieredzējis daudzas nozīmīgas apmaiņas aukstā kara periodā. Viis tilts nekur neveda, tas pārsvarā kalpoja vienīgi oficiāliem nolūkiem, retām militāru misiju reizēm starp brīvajiem Rietumiem un komunistiskajiem Austrumiem vai svarīgu spiegu apmaiņai. Dažas apmaiņas bija plaši izziņotas, tad ieradas preses pārstāvji, bet citas bija slepenas, tādas, kā šī.

Al I lādi nepaspēja atbildēt, kad klusumā ielauzās automašīnas dzinēja rūkoņa. Taiss spēji pagriezās. Triecienšautenes pavērsās trokšņa virzienā. Dzinējs dobji murrāja tas bija liels un dārgs, nevainojami noregulēts. Mercedes. Tiklīdz Taiss ieraudzīja reģistrācijas numuru, viņš plaši pavēzēja ar roku, lai tilta pusēs stāvošie redzētu, ka viss kārtībā.

No smalkā auto svinīgi izkāpa Palmers Vestvuds kamieļvilnas mētelī. Kuplie mati vietumis iesirmi, sejas vaibsti stūraini. Vestvuds bija jaunieceltais CIP Operatīvās daļas vadītājs, taisnā ceļā no Lenglijas. Viņš bija aizkavējies.

Steigdamies klāt, Vestvuds izvilka kabatas pulksteni. Tas bija mazs zelta trīsstūris plakans, tā divas malas bija robotas. Viņš pārbaudīja, cik pulkstens, tad uzmeta skatienu teroristam vai kaut kas atgadījies?

-    Pagaidām viss mierīgi, Taiss atbildēja. Mums jāiet.

Vestvuds pamāja ar galvu, Taiss deva zīmi. Karavīri saslēdzās ķēdē. Visi kopā devās uz priekšu, atstājot aizmugurē biedējošo uzrakstu četrās valodās JŪS ATSTĀJAT AMERIKĀŅU SEKTORU. Vairāk nekā simt divdesmit metru garais vecais dzelzs tilts bija spilgti apgaismots.

AI Hādi pirmo reizi palūkojās pāri. Un blenza tā, it kā nespētu atraut skatienu, melnās acis dega neslēptā naidā. Pamanījis, kam pievērsts viņa skatiens, Taiss sāka nojaust terorista klusēšanas un šķietamā intereses trūkuma iemeslu..

-     Panāc šurp, Taiss pavēlēja, kad visi apstājās pie tilta. Nostājies man pie kreisās rokas. Terorists bija labrocis.

Taiss pagriezās, lai al Hādi neredzētu, ka viņš atpogāja mēteli, izvilka no maksts pistoli un aizbāza aiz jostas. Kreisajā kabatā ielika kādu citu priekšmetu. Kad Taiss atskatījās, al Hādi bija savā vietā. Abpus ceļam mežs bija kluss, ļoti mierīgs, tas gandrīz līdzinājās no slēpņa glūnošam plēsoņam.

Taiss vēlreiz ielūkojās pulkstenī un paraudzījās pāri tiltam tieši tajā brīdī, kad Raiņa Manharte atrāva skatienu no sava rokas pulksteņa. Abi pamāja ar galvām un spēra pirmo soli, divi pretinieku izlūkdienesta virsnieki, savu pienākumu pildot. Al Hādi panāca Taisu, bet Raiņa Manharte palēnināja soli, lai neatrautos no Abendrota. Pēc deviņiem gulagā pavadītajiem gadiem bada un slimību novājinātais ebreju ārsts bija zaudējis trešo daļu no sava svara. Drēbes nokarājās, bet viņš tikai piespieda ausaini ciešāk pie galvas un smaidīja, piemērodamies Manhartes soļiem.

Gājiens bija sācies. No upes attraucās ledaina vēja brāzma. Taiss pietuvojās al Hādi un angliski sacīja tev trakoti paveicies. Ja doktors Abendrots nebūtu tāda slavenība, tu mājas neredzētu kā savas ausis.

Al Hādi acis iedzirkstījās. Viņa skatiens ieurbās sīkajā stāvā tilta otrā galā. Tomēr vīrietis neteica ne vārda.

-    Tā taču ir, vai ne, Taiss pusbalsī turpināja. Ebrejs izglābj tavu dzīvību. Vēl trakāk viņš ir cilvēktiesību aktīvists, kuru ciena visa Rietumu pasaule.

-    Mabahibish khanzeereen, al Hādi pavīpsnāja. Viņa labā roka noraustījās.

Taiss acumirklī satvēra to ar abām rokām un saslēdza plaukstas locītavu roku dzelžos, savilkdams tos tik cieši, ka saspieda asinsvadus. Ej vien. Man mēteļa kabatā pielādēta pistole. Sasodīts, nu nerausties taču. Gribi, lai kāds pamana? Ala tool. Ala ikobri.

-    Kufr. Neticīgie! Ebreji ir islāma ienaidnieki. Ebreji ir visu nelaimju sakne. Viņi ir melīgi. Slepkavas. Atraduši teroristu, es tikai aizsargāju savas mājas. Visiem neticīgajiem jāmirst!

-    Ja tu nebūtu praties cietumā uzvesties kā pieklājas, man nemūžam neizdotos dabūt Lenglijas priekšniecības piekrišanu apmaiņai pat pret tādu ievērojamu personu kā Abendrots. Līdz šim biji prātīgs. Bet, ja tūlīt pat neizmetīsi to, kas tev labajā rokā, dzīvs mājās netiksi.

Al Hādi galva pacirtās sānis. Ko? Kā tu zini? Savaikstita seja liecināja, cik lielas sāpes sagādā roku dzelžu spīlēs saspiestā roka.

Visu mēnesi, kopš pašas notveršanas Rietumberlīnē izraisītas apšaudes laikā, al Hādi centās slēpt savas prāta spējas aiz vienaldzības maskas. Taču Taiss nevarēja neievērot viņa vērīgo skatienu, nelielās priekšrocības, kuras tas bija pamanījies izcīnīt, spēju uztvert rutīnu šķietami dabiskajā nopratināšanas gaitā. Viņa intelekts nepieļautu tādu rīcību, kas ved uz pašiznīcināšanos.

-     Pieredze. Ej vien, ej. Taiss parāva aiz rokudzelžiem. Izmet ieroci, citādi Damasku tev neredzēt.

Pirmoreiz vīrieša sejā atplaiksnīja neziņa.

-    Met nost, puis, Taiss pamācīja. Būtu galīgs neprāts, ja tu izjauktu atgriešanos mājās. Citas iespējas nebūs. Met tūdaļ pat.

Uguns, kas dega al Hādi acīs, apdzisa. Pirksti atlaidās, sniegā mīksti iekrita uzasināta dzelzs vile, tuvcīņas slepkavības ierocis. Al Hādi novērsās, tomēr Taiss paspēja samanīt pazemojumu viņa sejā. Pazemojumu par neizdošanos.

Tad al Hādi saknieba lūpas. Šķita, ka vīrietis cenšas saņemties. Laid mani vaļā! Viņš pieprasīja.

Taiss brīdi apsvēra, tad atslēdza roku dzelžus.

Al Hādi pat nedomāja izrādīt pateicību. Toties izaicinoši izslēja zodu. Tilta vidum tuvodamies, abi cieta klusu. Ass vējš cirtās sejā, kā adatas. Atbilstīgi protokolam, Taiss apstājās soli pirms desmit centimetrus platās baltās līnijas, kas iezīmēja robežu starp Rietumiem un Austrumiem. Savukārt viņa gūsteknis metās tai klāt.

-    Stāt! Taiss notēloja, ka cenšas satvert viņu aiz rokas.

-    La'a! Pat ar skatienu Abendrotu nepagodinājis, al Hādi aizmetās tam garām.

Svaigais sniegs pajuka zem puiša steidzīgajiem soļiem, bet Taiss pievērsās Rainai Manhartei. Viņa bija pusgalvu garāka par pasīko ārstu. Kažokādas ausaini galvā, skarbu sejas izteiksmi.

-    Gribētos jau teikt, ka priecājos par izdevību satikties, viņš ierunājās vāciski.

Stāsi* virsnieces acis ieplaiksnījās. Viņa atbildēja angliski, ar nevainojamu amerikāņu akcentu. Tā nu mēs atkal sastopamies, biedri Tais. Tad pagriezās uz papēža un sekoja savam aizbilstamajam.

Taiss kādu bridi noskatījās viņai pakaļ. Tad sasveicinājās ar doktoru Abendrotu. Man ir tas gods, ser.

-    Spasibo! Abendrots bija satraukts. Viņš spēra divus lielus soļus un, nonācis Rietumu pasaulē, paspieda Taisa roku. Kājas slimas, citādi būtu nometies ceļos un nomutētu to veco tiltu.

Viņi pagriezās, kā nedzirdamai komandai paklausīdami, un soļoja uz savu pusi. Aukstums koda līdz kaulam. Taiss ievilka dziļu elpu.

-     Uztraucāties? Doktors Abendrots iejautājās. Seja vienās krunkās, kā septiņdesmitgadīgam, lai gan viņam vēl nebija piecdesmit.

-    Protams. Un jūs?

-    Man tas jau sen garām. Disidenta smaids izstiepās platāks. Es mīļāk domāju par ko patīkamu.

Atpakaļceļš Taisam šķita daudz ilgāks. Virs pelēcīgajiem pakalniem lēni, kā negribot, ausa saule. Gaidās sastingušo bruņoto amerikāņu pulciņš atgādināja ainu no kāda karalaiku fotoalbuma. īsts šķita vienīgi Palmers Vestvuds. Viņš soļoja uz priekšu un atpakaļ, aizgūtnēm smēķēdams.

Krastu sasniedzis, Taiss abus iepazīstināja.

Mazais, noplukušais bērnu ārsts saņēma slaidā, elegantā CIP pārstāvja roku. Jūs atbraucāt tāpēc vien, lai mani sagaidītu, mister Vestvud? Tas ir tik civilizēti. Gadiem ilgi nav bijis izdevības draudzīgi paspiest kāda brīva cilvēka roku, esmu sarokojies tikai ar citiem ieslodzītajiem. Un nu pāris minūtes jau diviem. Viņš pamāja uz lepno Mercedes, pie kura aizmugures durvīm stāvēja šoferis. Mana kariete?

* SfiiM abreviatūra no vācu Staatssicherheitsdiensl (Valsta droSības dienests) 1>I|uš.\» VDR drošības spēki, PSRS VDK analogs.

Taiss uzmeta mašīnai skatienu. Jā.

Apņēmīgi pamājis ar galvu, Abendrots aizgāja, apkārt lūkodamies, it kā gribētu iemūžināt atmiņā visu pasauli; Vestvuds sekoja. Taiss atpalika, pameta skatienu pār plecu. Raiņa Manharte un al Hādi tuvojās savam limuzīnam.

Kad Taiss pagriezās, Vestvuds bija apstājies, cītīgi iemina cigaretes izsmēķi sniegā. Taiss palūkojās uz Abendrotu, tas jau tuvojās sedana atvērtajām durvīm. īstais brīdis. Pussolīti atpakaļ pakāpies, Taiss izrieza plecus un tikko manāmi pamāja ar galvu.

Pēkšņi klusumu pāršķēla spalgs šāviens. Gaisā uzlidoja asinis un kaula šķembas, un Pāvels Abendrots klupa uz priekšu ar lodes sadragātu pakausi. Labā roka atsitas pret durvju rāmi, tad smagi triecās pret auto grīdu.

Amerikāņu militārais eskorts uz brīdi sastinga neizpratnē. Tad triecienšautenes pasitās augšup, izvērsās uz visām debess pusēm, meklējot mērķi. Tajā pašā brīdī Raiņa Manharte iegrūda smaidošo al Hādi limuzīnā un iekāpa viņam blakus.

Taiss piesteidzās pie Abendrota, izkliegdams rīkojumus piezvanīt uz štābu un sadzīt rokā snaiperi. Pietupjoties nāsis iesitās svaigu asiņu smarža. Bērnu ārsts bija sakņupis netīrajā, nomīdītajā sniegā. Taiss saņēma mašīnā ieslīdējušo roku. Plauksta bija vienās tulznās, to izraibināja vairākas rētas, piedzīvoto mocību un pārcilvēclgā darba pēdas.

Ļenganajā rokā vēl varēja sataustīt vārgu pulsu. Kad tas apstājās, Taiss aizvēra mirušā plakstus un pagrieza galvu pret Glīnikes tiltu. Riteņiem spolējot, komunistu limuzīns aizšāvās uz Austrumberllni.

1 nodaĻa

2005. gada aprīlis Šodemonta, Šveice

Kaut visas dienas būtu tādas, kā šī. Ik bridis. Gerhards Shoutens šāvās lejup, sekojot draugam, Kristofam Māsām, pa pieredzējušiem kalnu slēpotājiem paredzēto trasi gar aizas malu. Sniegotie Alpi laistījās saulē, virs galvas pletās bezgalīgas, safīrzilas debesis.

Traucoties pa svaigo sniegu, Gerhards gavilēja, izbaudot brīnišķo lidojumu. Das ist Wahnsinn! Viņš auroja vējam pretī.

Kristofs piekrītoši ieūjinājās. Super! Toll!

Viņi izlīkumoja caur pieklusušu priežu puduri, izlidojot klajumā; ātrums arvien pieauga, švīkstošās slēpes nesa viņus tuvāk aizas malai. Vienā pusē pletās neskarta sniega klāta nogāze. Gerhards pameta skatienu uz otru pusi iespaidīga aiza, tik dziļa, ka milzu klintsbluķi krietnas mājas lielumā šķita sīki oļi esam. Pat elpa aizrāvās.

Sieh das mal an! viņš uzsauca. Bet draugs pat nepaspēja apbrīnot lielisko skatu viss viņa augums sarāvās, it kā slēpes būtu pret kaut ko atdūrušās. Viņš iekliedzās nelabā balsī, slēpes atrāvās no sniega, vīrietis pacēlās gaisā. Gerhards zemu pieliecās, izmisīgi pūloties viņu panākt. Bet Kristofs pārlidoja pāri aizas malai un nozuda tukšumā.

Pēc divām dienām

Alenvuaas Federālā Labošanas iestāde

Alenvuda, Pensilvānijas pavalsts

Sešos četrdesmit no rīta, desmit minūtes pēc rīta pārbaudes, pārblīvētajā Saskvehanas ielejas labošanas iestādē kāds svešinieks civilā soļoja pa pelēko eju starp kamerām, lūkodamies tieši uz priekšu. Ceļu rādīja Ieslodzījuma vietu pārvaldes leitnants, divi apsargi gāja aiz muguras. Visu sejās bija lasāmas bažas.

Pie kādas kameras durvīm vīrietis apstājās. Tiklīdz durvis atslēdza, viņš iegāja tajā un nikni aplūkoja vienīgo gultu. Sega bija norauta, atsedzot ar saņurcītām avīzēm piebāztas zilas cietumnieka bikses un kreklu, kas bija novietoti, radot uz sāniem guloša cilvēka apveidus. Ainu papildināja ar cietuma mēbeļu fabrikā sarūpētu miesas krāsas audumu apvilkta koka roka. Redzot pamatīgi uzbužināto, it kā uz galvas uzlikto spilvenu un no segas apakšas izbāzto elkoni, ari paspīdinot ar apsardzes lukturi, kā tas paredzēts noteikumos, nevienam pat prātā neienāktu, ka gultā neviena nav.

-     Gudrs, maita. Svešinieks izrāva no kabatas mobilo tālruni. Sastādīja numuru, runāja pusbalsī. Patiešām aizlaidies. Zvanu no viņa kameras. Es…

-     Lai aizzīmogo, balss otrā galā pavēlēja. Lai neviens tur neko neizmeklē, skaidrs? Un, Dieva dēļ, parūpējies, lai neviens neizmuldas presei, ka Džejs Taiss izmucis.

Lenglija, VirdžTnijas pavalsts

Deviņos nulle sešās no rīta Lorenss Ličfīlds, CIP Operatīvās daļas vadītājs, devās lejup no septītā stāva, lai uz Operatīvo centru aiznestu aizzīmogotu, baltu aploksni. Šā centra uzdevums bija nodrošināt operatīvajiem darbiniekiem atbalstu, lai arī kurā zemeslodes pusē tie atrastos. Četrdesmit gadu slieksni pārkāpušais Ličfīlds bija slaiks vīrietis ar gargabalnieka stiegraino augumu un atsperīgu gaitu. Virs iedubušajām acīm platās uzacis saaugušas melnā svītrā.

Operatīvā centra priekšniece pacēla galvu. Labrīt, mister Ličfīld. Ienākuši vairāki pieprasījumi no mūsu cilvēkiem Jemenā un Katarā. Gribēju jau sagatavot jums vēstuli par izlūkdienestu galotņu konferences rīkošanu, bet varu izstāstīt arī tāpat.

-    Vispirms man jāaprunājas ar vienu no jūsu darbiniecēm Eleinu Kaningemu.

Viņa ieraudzīja aploksni. Kaningemu? Jūs taču zināt, ka viņa ir atstādināta no tiešo pienākumu pildīšanas.

-    Zinu. Parādiet, kur viņu atrast.

Centra priekšniece pamāja ar galvu un izveda Ličfildu pa durvīm, pa diviem gariem gaiteņiem nonākot telpā, kas bija sadalīta pelēkiem būriem līdzīgās autonomās darba kabīnēs. Šo vietu kāds asprātis bija ciniski nodēvējis par Stāvlaukumu. Šeit pastāvīgā neziņā nīkuļoja aptuveni trīs desmiti operatīvo darbinieku. Pārklājās putekļiem kā lietotas automašīnas. Vai nu viņu identitātes bija neglābjami atmaskotas, vai ari viņi nebija spējuši tikt galā ar uzdevumu, vai arī izmesti sēklī, iekļūstot Lenglijas politikas līčloču virpulī.

Lielākajai daļai šo darbinieku nākamais karjeras posms bija apnicīgā personāldaļas, vervēšanas vai pasniedzēja darba ikdiena vai, ļaunākajā variantā, atlaišana no darba.

Priekšniece parādīja, kur būru labirintā meklējama Kaningema, Ličfīlds pateicās par palīdzību. Pēc tam ienāciet pie manis. Es gaidīšu.

Viņa aizgāja, bet Ličfīlds pagriezās un izlīkumoja pa šauro eju, līdz nonāca pie Eleinas Kaningemas šaurās, norobežotās darba vietas. Viņa soļoja šurpu turpu gar galdu, rokas uz krūtīm sakrustojusi, ar plecu tālruni pie auss piespiedusi, un klusu runāja ar kādu. Sīka divdesmit deviņus gadus veca sieviete neaizpogātā melnā žaketē, baltā teniskreklā un melnās biksēs ar platu jostu.

Kad Ličfilds pieslējās pie norobežojošā statņa, viņu pētīdams, sieviete pacēla galvu un, pazinusi atnācēju, sveicinot piemiedza ar izteiksmīgu, zilu aci.

Un turpināja runāt pa tālruni. Nu, tātad tavs pazudušais ziņu pienesējs ir Briseles brokeris. Drūms dānis, neprecējies, futbola cienītājs. Vakar neatnāca uz pirmo tikšanos, ari šorīt nav uzradies uz rezerves tikšanos. Un nu jums teikuši, ka viņš izčibējis, ka Kopenhāgenā viņu nav varējuši sadzīt rokā. Viņa saknieba lūpas. Paātrināja soli. Tā gan mēdz domāt, ka skandināvi esot drūmi, tomēr ari starp viņiem ir ievērojamas atšķirības. Tieši zviedri ir tādi kā vienmēr par kaut ko noraizējušies, turpretī dāņi ir bezrūpīgāki. Tātad tas jūsu drūmais dānis, iespējams, ir zviedrs, un, ja jau brauca mājās, droši vien, nemaz nebrauca caur Kopenhāgenu, bet pa jauno tiltu pār Ēresundu šķērsojis jūras šaurumu uz Malmi. Kad amatieri izmaina identitāti, viņi visbiežāk sagatavo leģendu, balstoties uz zināmām lietām. Ja viņš ir zviedrs īpaši, ja dzīvojis Malmē vai tās apkaimē viņš, iespējams, tik labi pazīst Kopenhāgenu, ka var uzdot to par dzimto pilsētu, un, ja jau tā, tad ari dāniski runā tikpat brīvi kā jebkurš dānis.

Kaningema brīdi klausījās. Nav jau par ko. Nē, manis Lenglijā vairs nebūs. Klau, man jau arī patika ar jums strādāt. Vienmēr tik interesanti jautājumi. Beigusi sarunu, viņa paķēra no printera papīra lapu. Labrīt, mister Ličfīld. Man šodien veiksmīga diena. Kas to būtu domājis, ka varēšu iesniegt atlūgumu pašam Operatīvās daļas vadītājam. Te būs iesniegums, lai viss ir oficiāli.

Ličfīlds nelikās pārsteigts. Jūsu psihologs par to priecātos. Paņēmis vēstuli, salocīja to un iebāza kabatā.

I'as man tagad vissvarīgākais iepriecināt CIP ārstus.

Viņas acis nebija ne smaida ēnas.

Man gan šķiet, ka īstenībā jūs nemaz negribat aiziet. Tie labākie parasti neraksta atlūgumus.

Ličfilds noraudzījās, kā viņa pablisināja acis, tad noslīga krēslā. Ģērbusies baltā un melnā, ar zirgastē saņemtajiem matiem un pavisam niecīgo kosmētikas piedevu, viņa tiklab izskatījās pēc tiesībsargājošas iestādes darbinieces, kā pēc zagļu bandas vadones. Radīt vajadzīgo iespaidu viņai būtu vieglāk nekā daudzām citām, jo Kaningema nebija ne izcila skaistule, nedz ari neglītene. Tomēr gana izskatīga, lai varētu izmantot savu pievilcību: kalsna seja, augsti vaigu kauli, nedaudz asimetriski, klasiski sejas vaibsti, un visu vainagoja zeltaino matu mirdzums. Ličfīlds bija iepazinies ar viņas personīgo lietu. Un nu skatīja Kaningemu vaigā. Pagaidām viņa solījās būt ideāli piemērota.

-    Jūsu teiktajā ir liela daļa patiesības, viņa atzina. Taču ir dzirdēts, ka rutīna esot tas pats, kas nāve tikai krietni ilgstošāka. Un es esmu iestigusi rutīnā. Ne vairs Lenglijai ko spēju dot, ne pati sev. Jāmēģina kaut ko darīt, tā vairs nevaru turpināt. Viņa ieraudzīja balto aploksni Ličfīlda rokā, tad ziņkāri uzlūkoja viņu. Bet nu man šķiet, ka jums padomā ir kas cits.

Viņš nedaudz pielieca galvu. Man ir darbs, kas atbilst jūsu talantam… un jūsu ierobežojumiem. Lai to paveiktu, būs jādarbojas pašai, bet tieši tas jums pa prātam.

-     Ne vienmēr. Vienkārši tie aģenti, kurus man Lenglija deva pāriniekos, nebija nekādi spīdekļi.

-    Jūs jau nevienam neuzticaties, vai ne?

-     Mātei uzticos. Māti es ļoti cienu. Diemžēl viņa dzīvo pārāk tālu, Kalifornijā.

-    Vīram jau ari uzticējāties. Bet diemžēl viņš ir miris. Afganistānā, vai ne?

Šķita, ka viņa uz mirkli zaudējusi runas davanas. It ka sarāvās sīkāka, sastinga, nocietinājās, kā krams.

Ličfīlds neatlaidās. Grūtības sastrādāties ar citiem parādījās pēc viņa nāves. Jūsu psihologs ieteica jūs atlaist.

Viņa neuzsprāga, savaldījās, vienkārši pamāja ar galvu. Seja gan bija savilkta drūmā apņēmībā.

-    Jūs bijāt viena no mūsu labākajām "medniecēm", Ličfīlds atgādināja. Un tieši šobrīd man nepieciešama vislabākā. "Mednieka" uzdevums bija uzmeklēt pazudušos spiegus, "pagr!dē"aizgājušos, kuri kaut kādu iemeslu dēļ slapstījās, ārzemēs "pazudušos" aģentus, jebkuru Lenglijai ievajadzējušos cilvēku slepenajā pasaulē, pie tam darot to tā, lai sabiedrība neko nenojaustu.

Ličfīlds pamanīja, ka viņa iegrimst pārdomās. Viņš nosprieda, ka pienācis laiks pievērsties citam jautājumam. Kā jums pašai šķiet, kāpēc jums tā veicās?

-     Droši vien, tikai tāpēc, ka man uz to ir ķēriens, viņa atbildēja. Iedziļinos objekta psiholoģijā tiktāl, ka ārējās pazīmes un norādes iegūst pavisam citu jēgu. Tas ari viss.

Tikai tad viņš pasmaidīja. Nē, ir jau vēl daudz kas cits. Viņa bija kautrīga, un dzīves sparu ari nebija zaudējusi. Visnotaļ piemērota kandidatūra.

Domīgi uzlūkojusi Ličfīldu, viņa teica, Ja jau pats Operatīvās daļas vadītājs atnācis, tātad noticis kaut kas nopietns. Un, ja kuru katru brīdi mani var atlaist no darba, bet viņš tomēr atnācis tam jābūt kaut kam īpaši nozīmīgam. Tāpēc ļaujiet, lai jums palīdzu ja domājat, ka spēšu ar to darbu tikt galā, klājiet vaļā, kas jādara, un es pateikšu, vai varu un gribu to uzņemties.

Viņš pameta skatienu visapkārt. Ne šeit. Uzdevums ir vienā no mūsu īpašajām vienībām. Un tam ir "M" indekss. Ar "M" apzīmēja ārkārtīgi svarīgu operāciju. Viena burta drošības pakāpi Savienotajās Valstīs piešķīra tiem dokumentiem, kuri bija tik slepeni, ka tos pieminēja ar sākumburtu vien.

Viņas zilās a<;is iedzirkstījās. Tāda izdevība sen nebija pieredzēta. Atdodiet manu atlūgumu. Ja jau man nav jāauklējas ar visādiem pajoliņiem, viss būs kārtībā.

Ličfīlds atdeva atlūgumu kopā ar aploksni. Tur ir jūsu kontaktpersonas vārds, uzvārds, mans tālruņa numurs. Rīkojieties saskaņā ar priekšrakstiem jūs sadzenat pēdas, mūsu specvieniba saņem ciet. Izlasiet, iegaumējiet, tad visu izniciniet papīru smalcinātajā, manu tālruņa numuru arī. Vēlu veiksmi.

Katoktīna kalni, Merilendas pavalsts

Biezo mežu pirmatnīgais zaļums klāja Merilendas kalnu robotās nogāzes līdz pat Piecpadsmitajai automaģistrālei un tās malā ierīkotajam laukumam. Agrajā rīta stundā degvielas uzpildes stacijā, stāvlaukumā un pie kafejnīcas rosījās vienīgi dzestrs, gadalaikam atbilstīgs vējiņš.

Mežmalā, koku pavēnī, pilnīgi nekustīgi stāvēja Džejs Taiss. Asinīm nošķiestās drēbes kliegtin kliedza, ka to valkātājs ir bīstams, taču bija vēl kaut kas, iespējams, krietni draudīgāks. Tas slēpās pāragri novecojušajā sejā, kurā jautās prāta un vardarbības ciņa. Mati pavisam īsi, dzelzs skaidu krāsā. No deguna uz abiem mutes kaktiņiem iegūlušas dziļas rievas. Zods bija tikpat apņēmīgs kā vienmēr, ar to pašu izteiksmīgo bedrīti vidū.

Viņš tuvojās zagšus, slēpjoties aiz kokiem. Nonācis kafejnīcas sētas pusē, pietupās. Gala sienā bija četri logi viens ar matēto stiklu, divos varēja vērot brokastojošos klientus, bet ceturtajā, pie pašām durvīm saskatīt rakstāmgaldu un plauktus ar aktu vākiem. Tas bija birojs, turpat, kur senāk. Sētas durvis bija pavērtas. No tām uzvēdīja ceptu desiņu un bekona treknais smārds. Taiss palūkojās visapkārt, tad zibens ātrumā pieskrēja pie durvīm. Piesardzīgi pabāza galvu ap stūri, ielūkojās iekšā.

Divas olas, mīkstas! No mēbelēm pieblīvētā gaiteņa dziļumiem atskanēja balss. Pusporciju pankūku!

Pēc īsa brītiņa viņš nemanīts iezagās birojā. Aizdarījis durvis, ieslēdza datoru, un, kamēr tas sāknējās, atvēra logu. No kafejnīcas skanēja ziņu raidījums, droši vien televīzijas ziņas, stāstīja par teroristu sarīkotu spridzināšanu un grupas saistību ar al Qaeda[1]. apsēdies pie datora, viņš izveidoja jaunu Yahoo e-pasta kontu, no tā atvēra e-pasta vēstuli un ziņojuma logā ierakstīja:

Suns izmucis. Iebrauc mājās.

Tiklīdz bija uzklikšķinājis uz podziņas nosūtīt, ķērās pie jaunas e-pasta vēstules ar citu tekstu.

Piespiedu evakuācija negaidītas vētras dēļ. Drīz došu ziņu.

Izdzēsis visas datora saglabātās kopijas, viņš to izslēdza. Tad izslīdēja pa logu, apvaldīdams vaidu gurns bija sāpīgi atsities pret palodzi. Klusībā nošķendējās par to, ka zaudējis agrāko izveicību. Aizvēra logu, un jau pēc mirkļa bija mežā un strauji attālinājās.

2 nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Apvaldīdama satraukumu, Eleina Kaningema stūrēja savu spoži sarkano, grezno sporta jaguāru ar trīslitru dzinēju pa tiltu pāri Potomakas upei. Hedšēra hītam "Staigājošais gobelēns" auto skaļruņus dārdinot, viņa izbaudīja spēkrata jaudu un paklausību, "Herakla" sakausējuma septiņpadsmitcollu riteņus, vadības paneli ar Amerikas kļavas apdari un zīdaini maigo ādas tapsējumu. Viņa apzinājās, ka šī aizraušanās ar luksusmantiņu bija mietpilsoniska, taču par to nebija vērts uztraukties. Brauciena laikā tas murrāja, no miega iztraucēts, ierūcās. Vai tad tādu varēja nemīlēt?

Dipona loks bija tikai pusotra kilometra attālumā no Baltā nama. To izbraukdama, Eleina ierasti rīkojās, kā otrajā modrības režimā noteikts, pievēršot uzmanību ēkām, automašīnu plūsmai, gājēju pūļiem. Loka vidū, parkā, gaisā šļācās augsta strūklaka, cilvēki skrēja ap to, citi dzēra kafiju ar pienu, vēl citi spēlēja šahu. Pasaule šķita droša un nevainīga. Taču tā nebija, tāpēc jau viņa kopš Reifa nāves nēsāja ieroci.

Eleina pagrieza jaguāru, turpinot ceļu pa ielu, kas veda kalnup, automātiskā ātrumkārba maigi pārslēdza pārnesumu, viņai atlika tikai atrast īpašās vienības mājas numuru. Tā izrādījās senlaicīga Viktorijas laikmeta divstāvu ēka ar platu verandu ielas pusē. Uzraksts uz misiņa plāksnes vēstīja:

STARPTAUTISKO PĒTĪJUMU INSTITŪTS JAUNĀS TŪKSTOŠGADES KONSULTANTI

Apkārt ritēja rosīga dzīve. Ietves cilvēku pilnas, abās ielas pusēs ne vietiņas, kur mašīnai iespraukties. Dipona loka tuvumā tā bija parasta parādība ļaunāk varēja būt tikai Džordžtaunā. Viņa izmeta vairākus līkumus, līdz atrada, kur novietot savu auto. Uzmetusi plecā somu, viņa devās atpakaļ, joprojām prātodama, kas bijis tas svarīgais iemesls, kas lika pašam pirmajam vietniekam personīgi iztaujāt viņu.

Kad Eleina pa Viktorijas laikmeta ķieģeļu bruģi piesteidzās pie ieejas, atvērās parādes durvis un iznāca veca sieviete. Salikusi, seja vienās grumbās. Sudrabotu matu šķipsnas ieskāva vecenītes seju. Viņa bija melnā kleitā, kājās mīkstas čības. Atbalstījās pret kaut kādu spieķīti.

-     Sveicināti. Mēs jūs jau gaidījām. Sieviete runāja drebelīgā balsī tik pārliecinoši, ka nevienam garāmgājējam nevarētu rasties ne mazākās aizdomas, ka tas ir tikai teātris.

-    Paldies. Pie jums ir patiešām jauki. Priecājos, ka varēšu strādāt jūsu institūtā.

Eleina kāpa pa kāpnēm, pie sevis nodomādama, ka sievietei galvā parūka, bet grumbas uzkrāsotas, tiesa gan tik prasmīgi, ka viltojumu pamanītu tikai zinātājs. Pagājusi sievietei garām, viņa ienāca pa durvīm un ar ievingrinātu skalu jau uzreiz ievēroja miniatūrās videokameras griestos un kniepadatas lieluma kustību sensorus uz sienu tapetēm. Kā jau tas bija sagaidāms, drošības līdzekļi bija labi maskēti un iespaidīgi. Spriedze gan pierima, taču modrība ne par matu nesa ruka.

Viņa pagriezās. Vai jūs esat Hanna Barkulo? Ličfīlda rakstītajā rīkojumā kontaktpersonas vārds bija vienības vadītāja Barkulo. Vienības kodētais nosaukums bija "Dzinējsuns".

-    Jā. šajā lapseņu pūzni saimniekoju jau piecus gadus. Sieviete aizvēra durvis. Vairāki asi klikšķi liecināja, ka elektronisko slēdzeņu sistēma darbojas. Mūsu apsargs ir komandējumā. Atvainojos par izskatu, bet es biju operācijā. Tikko atgriezos. Iesim uz manu kabinetu.

Ejot pa senlietu atdarinājumiem rotāto priekštelpu, Barkulo iztaisnojās, viņas kustības tapa vijīgas, enerģiskas. Varēja nojaust, ka sieviete ir vismaz trīsdesmit gadus jaunāka, nekā izlikās, mazliet pāri četrdesmit.

-     Ličfīlds apgalvo, ka esat gatava darbam, ■Barkulo teica. Tā ir taisnība?

Kaningema juta, ka krūtīs kaut kas sažņaudzas. Tad saņēmās. Protams.

-    Atklāti sakot, es jūs negribēju. Barkulo izskatījās noraizējusies.

Nebija pamata cerēt, ka te Kaningemu sagaidīs atplestām rokām. Es arī būšu atklāta. Mēs abas zinām, ka visi augstākās raudzes mednieki pašlaik ir ārzemēs. Bet nu te kaut kas atgadījies. Tas nozīmē, ka zemākajā līmenī es esmu labākais variants. Ja jau būtu kāds, kuram netraucētu tāda pagātne kā manējā, pirmais vietnieks būtu izvēlējies citu.

Barkulo pamāja ar galvu. Ličfīlds teica, ka jāmeklē cilvēks, kas spēj iztikt bez instrukcijām. Šajā gadījumā tā esat jūs. Tā ari ir viena no mūsu firmas raksturīgajām pazīmēm.

Viņas pagriezās un turpināja iet pa gaiteni. Visas durvis bija aizvērtas, apkārt ne dzīvas dvēseles. Vecās mājas grīdas dēji čīkstēja. Citādi ēka bija neparasti klusa, bet tādās vietās bija pieņemts ierīkot pamatīgu skaņas izolāciju.

Barkulo atvēra kādas durvis; pie tām nebija plāksnītes. Iegājusi pa tām, viņa nopūtās, noņēma parūku, izpurināja īsos kastaņbrūnos matus. Tad apsēdās pie masīva rakstāmgalda, uz kura gaidīja divas kūpošas krūzes. Kabinetā valdīja svaigi vārītas kafijas aromāts. Telpa bija plaša, ar augstiem, velvētiem griestiem. Vairāki krēsli, galdiņi, grāmatu plaukti, televizors. Vecajos laikos to varētu nodēvēt par viesistabu.

Kad Kaningema bija aizvērusi durvis, Barkulo teica paņemiet kādu devu kofeīna un apsēdieties kaut kur.

Kaningema izvēlējās vienu no krūzēm un apsēdās vecā atzveltnes krēslā. Nolika plecu somu uz grīdas. Gribētos uzzināt, kas par lietu.

Barkulo, krūzē raudzīdamās, pamaisīja kafiju. Tad pacēla galvu, kā samierinājusies ar kaut ko. Vai esat kādreiz tikusies ar Čārlzu Džeju Taisu?

-    Esmu dzirdējusi viņa lekcijas, bet ne reizi nebiju nonākusi tik tuvu, lai mūs iepazīstinātu. Vai tas saistīts ar kādu no viņa agrākajām operācijām?

-    Iespējams. Ko jūs par viņu atceraties?

-     Viņš, protams, bija aukstā kara laiku elks. Leģendāra persona Pārvaldē. Runāja, ka īsts ģēnijs personu un kolektīvu vadības jomā.

-    Pareizi. Vienā vai otrā ziņā viņš pielicis roku visās mūsu Eiropas operācijās. Droši vien esat studējusi kādu no tām.

-    Mēs jau kursos nekad nezinājām, kura no tām bijusi viņa operācija. Man gan stāstīja, ka viņš bijis tik attapīgs, ka spējis pārtrumpot pat pašu Markusu Volfu. Viņa ziņkāri ievaicājās. Vai tā varētu būt?

-    Es personīgi nezinu, bet nemaz nebūtu pārsteigta.

-    Vēl esmu dzirdējusi, ka vienam no spiegiem, kam Maskavā piespriests nāves sods, bijusi informācija, kas dotu iespēju nepieļaut vienpadsmito septernbri, bet Taisa nodevības dēļ tā aizgājusi kapā. To pasakot, Kaningema pati nošausminājās.

-    Tā arī bija.

Kaningema apsvēra dzirdēto. Esmu lasījusi par viņa dolāru miljoniem Šveices bankā un melu detektora pārbaudēm, kurās viņu pieķēra, bet pēc pieredzes zinu, ka vienmēr atradīsies vēl kaut kas. Kā īsti viņu atklāja?

-     Pēc tam, kad 1994. gadā bijām notvēruši Riku Eimsu, bet FIB 2001. gadā arestēja Bobu Hansenu, nopriecājāmies, ka esam atbrīvojušies no nodevējiem, jo divus lielākos no spēles bijām izslēguši. Tomēr Lenglijai vajadzēja drošu pārliecību. Tā nu palūdzām FIB palīgā, lai izstrādātu datorizētu kartotēku, kurā būtu apkopota informācija par zināmajiem un neskaidrajiem informācijas noplūdes gadījumiem, sākot no astoņdesmitajiem gadiem. Tā, starp citu, ir pavisam slepena, pēc izmantošanas to vairs neatjaunos.

-    Un programma norādīja uz Taisu? Kaningema iemalkoja kafiju.

-    Tieši tā. Dažas no lielākajām noplūdēm nevarēja pierakstīt ne Eimsam, ne Hansenam, ne arī kādam no mūsu atklātajiem "sīkākajiem" nodevējiem. Tad nu ievadījām darbinieku vārdus, uzdevumus, laikus. Taisa uzvārdam uzreiz bija sarkanais izcēlums. Atceraties, no 1991. līdz 1999. gadam krievu izlūkdienestu rīcībā vispār nebija datu par Hansena spiegošanas rezultātiem? Ap to laiku Taiss darbojās pilnā sparā.

Pat pēc aukstā kara beigām, kad spraigā ideoloģiskā sāncensība bija beigusies, Savienotās Valstis joprojām bija Kremļa galvenais spiegošanas objekts. Kafiju dzerot, Kaningema domāja par Taisu. 2002. gadā, kad viņu arestēja, viņš jau bija Operatīvās daļas vadītājs otrais pēc paša C1P direktora. Viņam bija piekļuve daudziem valsts visciešāk glabātajiem noslēpumiem. Viņa arests izraisīja nepieredzētu spiegu skandālu, pasaules prese veselu gadu nespēja rimties.

Piepeši viņas dzīslās iešāvās adrenalīns. Pagaidiet mirklīti. Jūs meklējat "mednieku". Steidzami. Dzīt pēdas Taisam?

Barkulo smagi nopūtās un atzvēlās sēdeklī. Viņš šorīt agri izbēdzis no cietuma kopā ar ieslodzīto vārdā Frenks Teosofolis. Valsts drošības jautājums tātad neietilpst Savienoto Valstu policijas jurisdikcijā. Pārvaldes priekšniecība vienojās ar FIB, tā kā tie var veikt izmeklēšanu cietumā, bet C1P jānodrošina aizturēšana. Priekšnieks šo uzdevumu novirzīja Ličflldam, bet tas, savukārt, mums, "dzinējsuņiem". Mēs esam veiksmīgi paveikuši daudzas slepenas operācijas, pie tam esam tik ļoti "neredzami", ka nevienā Lenglijas tālruņu sarakstā neskaitāmies. Mūsu rīcībā tikai divas dienas tas ari viss. Ja nekas neizdosies, lietu pārņems FTB. Mums katrā ziņā jāpamanās veikli un klusi iedabūt Taisu un Teosofoli atpakaļ aiz restēm.

-    Tikai divas dienas?

-    Kas zina, cik lielu kaitējumu Taiss var nodarīt, atkal brīvībā nokļuvis. Bet Lenglijai ne sabiedrības, ne kongresa pārmetumi nepavisam nav vajadzīgi.

-      Norunāts. Kaningema centās runāt pārliecinoši Nāksies ievērot termiņus. Jo ātrāk, jo labāk. Ko esat jau paspējuši izdarīt?

-     Nosūtījām cilvēkus novērot Krievijas vēstniecību un Taisa vecās slēptuves. Novērojam lidostas, dzelzceļa stacijas, autonomas aģentūras. Ierīkojām slēpni pie noliktavas, kuru viņš noīrēja pēc mājas pārdošanas, tur glabājas viņa mantība, sekojam arī vienīgajam atlikušajam bankas norēķinu kontam. Tas pats attiecas uz Teosofoli.

-    Par tādu Teosofoli neko neesmu dzirdējusi. Vai tas būtu viens no viņa savervētajiem cilvēkiem?

-     Viņa nav nevienā no mūsu aktīvajām datu bāzēm. Es nosūtīju pieprasījumu, saņemsim vecos diskus. Teosofolis izcieta sodu par Narkotiku apkarošanas aģentūras darbinieka slepkavību. Tiklīdz man atsūtīs viņa personīgo lietu, saņemsiet kopiju. Te būs Džeja Taisa lieta. Viņa pabīdīja Kaningemai biezus aktu vākus.

-    Kā tad viņi izbēga no Alenvudas?

-     Pagaidām nezinām. Vienīgais, kas līdz šim zināms, ir tas, ka viņu kameras ir tukšas, bet paši pazuduši. Aizzagušies garām sargiem, novērošanas kamerām un vārtiem, bet neviens trauksmes signāls nav ieslēdzies.

Aktu vāki bija savus piecus centimetrus biezi. Kaningema tos atvēra. Tur bija izdrukas, fotogrāfijas, avīžrakstu kopijas. Arī kompaktdisks ar Taisa vārdu uz tā. Viņiem abiem vajadzētu būt tālruņiem. Vai ir kādi dati no pavadoņiem "Sesks" un "Riolīts"? Varbūt kaut kas noderīgs no "Atslēgas cauruma"?

Orbītā virs planētas vairāku tūkstošu kilometru augstumā riņķojošo "Seska" un "Riolīta" antenas futbola laukuma lielumā uztvēra fiksēto līniju tālruņa sarunas visā pasaulē. "Atslēgas cauruma" pavadoņi spēja sagādāt no kosmosa iegūtus avīžrakstu nosaukumu uzņēmumus, kā arī automašīnu, tanku, ēku un cilvēku termālos attēlus. Dažiem bija lāzeriekārtas attēla iegūšanai, un ar tiem varēja nosūtīt trīsdimensiju attēlus, sākot no rokaspulksteņa vai pat aviobiļetes.

-    Šodien saņemsim, Barkulo apsolīja.

-    Ja kāds no "Atslēgas cauruma" pavadoņiem būtu īstajā orbītā, varētu redzēt, kā šie iziet no Alenvudas.

-     Cerība ir, tomēr gaidīt nevaram. Man pieteikta lidmašīna Endrūzas bāzē, tā jūs nogādās Alenvudā.

-     Labi. Vai jums ir ForeTell? Uz divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados izstrādātātās PROMIS programmatūras bāzes izstrādātā ForeTell programma bija revolucionārs rīks vispilnīgākā un modernākā sistematizēšanas, izsekošanas un analīzes programma pasaulē. Pilnīgi slepenā programma bija vienīgi Savienoto Valstu izlūkdienestu un militāristu rīcībā; tā ļāva salīdzināt datus cilvēka prātam neiedomājamā ātrumā, izslēgt liekos izpētes variantus, pēc tam tos pēc parauga sagrupēt, lai veiktu analīzi.

-     Ir.

-    Pirms ķerties klāt, man nepieciešamas vēl dažas ziņas.

-    Nē. Vispirms aizlidosiet uz Alenvudu. Barkulo sarauca uzacis. Ari bez tā esam gana laika zaudējuši.

"Mednieki" bija raduši rīkoties patstāvīgi, un cilvēkiem, kas ikdienā bārstīja pavēles, tas šķita nepieņemami. Cenšoties neizrādīt aizkaitinājumu, Kaningema piecēlās un savaldīgi teica, es jūs saprotu, paldies par padomu. Taču man jāsāk ar datu analīzi.

Hanna Barkulo krietnu bridi palika sēžam pie rakstāmgalda. Tad uzsita ar plaukstām pa galda virsmu un piecēlās, pret to atspiezdamās. Labs ir. Es aizvedīšu.

Gaitenis joprojām bija tukšs, visa māja klusumā iegrimusi. Kaningema aplūkoja aizvērtās durvis bez uzrakstiem. Vienība aizsūtīta meklēt Taisu un Teosofoli, vai visur ir pilnīga skaņas izolācija?

-    Gan viens, gan otrs. Barkulo norādīja uz platām kāpnēm. Jums būs kabinets otrajā stāvā. Pēdējais, kas paredzēts vienam darbiniekam. Man tā šķiet, ka labprātāk strādāsiet viena.

Kaningema izlikās nedzirdam. Vai pazināt Taisu?

"Dzinējsuņu" priekšniece uzmeta viņai pārsteigtu skatienu. Vispār jau pazinu gan. Tas bija sen astoņdesmito gadu vidū, iepazināmies Rietumberlīnē. Pirmoreiz biju komandējumā ārzemēs.

-    Un kāds bija iespaids?

-    Viņš bija noslēgts cilvēks. Neesmu satikusi nevienu, kas domātu, ka patiešām pazīst viņu. Protams, daudzi mūsējie viņu apbrīnoja, no tiesas par viņu sajūsminājās. Bet bija arī tādi, kas viņu nevarēja ciest. Brīdi vilcinājusies, Barkulo piebilda, Taiss mēdza būt pārmēru prasīgs. Vienmēr uzskatīja, ka viņam taisnība. Nevaru iedomāties, kā viņa nabaga sieva spēja ar viņu sadzīvot. Sieviete atvēra durvis. Klāt esam.

Telpa bija tikpat plaša, kā Barkulo kabinets. Gar trim sienām stiepās vienlaidu plauktam līdzīgs galds. Uz tā bija tālruņi, klaviatūras, plakanekrāna monitori. Šeit strādāja tikai viens cilvēks, aptuveni trīsdesmit gadu vecs vīrietis ar brillēm stiepļu ietvaros; viņš bija ģērbies vieglā kreklā un ērtās biksēs. Novilcis austiņas, viņš draudzīgi uzsmaidīja ienācējām.

Barkulo iepazīstināja. Eleina Kaningema, bet tas ir Marks Silifents.

-    Jūs esat medniece? viņš jautāja.

-    Kā tad. Un man nepieciešama jūsu palīdzība. Vai varat piekļūt Džeja Taisa personīgajai lietai? Viņa nolika somu un aktu vākus uz galda blakus viņam.

Redzot, ka vīrietis sāk purināt galvu, Barkulo teica, es parūpēšos par atļauju. Pārliekusies pāri viņa plecam, priekšniece čukstus deva norādījumus.

Silifenta pirksti paklabināja pa klaviatūru, kamēr Kaningema, rokas uz krūtīm sakrustojusi un darbus plānodama, mēroja soļiem parketa grīdu.

Beidzot viņš paziņoja: Nu, lūk, te būs.

Viņa pasmaidīja. Labi. Ekrānā bija Džeja Taisa vārds, uzvārds, fotogrāfija, sociālās apdrošināšanas numurs un Ieslodzījuma vietu reģistrācijas numurs. Pieprasiet visus īpašvārdus personu vārdus un uzvārdus, pilsētas, valstis, ēku nosaukumus, kompāniju nosaukumus tādas ziņas un atslēgas vārdus. Tad sameklējiet mijnorādes. Pēc tam sakārtojiet pēc datumiem un sameklējiet mijnorādes. Sakārtojiet pēc vietas un sameklējiet mijnorādes. Tā, teiksim, Taiss varētu būt iecienījis kādu Romas kafejnīcu, kura slavena ar īpašu ēdienu vai garšvielu piedevām, bet tā kafejnīca pārcēlusies uz Ričmondu Virdžīnijas pavalstī, vai arī viņš atradis kafejnīcu Ričmondā, kas gatavo to pašu ēdienu vai pievieno tās pašas garšvielas. Pēc tam atlasiet cilvēkus, gan dzīvus, gan mirušus. Lai arī kur Taiss būtu bijis, man jāzina, kas vēl tur atradies tajā pašā laikā, pat ja viņš vismaz atklāti ar to cilvēku nebūtu saticies; ja iespējams, man jāzina arī, ar ko šie cilvēki nodarbojās. Vissvarīgāk zināt, kur viņi pašreiz atrodas. Un tad vēlreiz nosakiet mijnorādes.

Silifents neatrāvās no ekrāna. Es varu sameklēt arī ziņas par šo cilvēku savstarpējām attiecībām, kurās Taiss nav bijis iesaistīts. Tas ir, ja šāda informācija būs pieejama.

-     Lūdzu, dariet tā. Jābūt arī dažādu valsts un sabiedrisko datu bāzu sarakstam, kur varētu parādīties viņa vārds, vai minētas operācijas, kurās viņš piedalījies. ForeTell spēja integrēt neskaitāmas datu bāzes bez pārprogrammēšanas, lai arī kāda būtu koda valoda. Tad Kaningema uzlūkoja Barkulo. Lai arī ko jums izdotos dabūt par Teosofoli, es gribētu, lai Marks tos pašus jautājumus noskaidro arī par viņu.

-    Sagaidījusi, līdz Barkulo pamāja ar galvu, viņa turpināja, vai jums nebūtu kāds klēpjdators, ko es varētu aizņemties? Tad Marks man varētu nosūtīt rezultātus, bet es paskatītos kompaktdisku ar Taisa dokumentiem.

Barkulo atvēra skapīti un izņēma klēpjdatoru un titāna koferi. Tad ielika datoru koferi. Vai vēl kaut ko vajadzēs?

-     Paldies. Tas būtu viss. Kaningema uzlika aktu vākus datoram virsū, ievadīja kodu un aizcirta koferi ciet. Gribētos jau palikt, pastrādāt kopā ar Marku, bet jums taisnība

-    man tiešām jālido uz Alenvudu.

Hannas Barkulo nopietnās acis atmaiga. Es jūs pavadīšu. Viņas atgriezās gaitenī.

Kaningema nebija aizmirsusi iesākto sarunu. Viņa turpināja izjautāt: Kāpēc īsti Taiss citiem nepatika?

Barkulo kļuva domīga. 1983. gadā notika kaut kas tāds, kas jums ļaus to saprast. Tovasar viņš vadīja slepeno grupu, kurā biju ari es.Kāds no mūsu jauniņajiem saņēma ziņu, ka Johaness Vainrihs kaut ko plāno. Iespējams, ka neatceraties, bet Vainrihs bija viens no Karlosa tuvākajiem palīgiem, bet tajos gados Karloss šakālis bija pasaulē visvairāk meklētais terorists. Tā sakot, Eiropas Osāma bin Ladens.

-    Tātad bija iespējama asinspirts.

-    Tieši tā. Barkulo atvēra durvis, kuras bija tieši tādas, kā pārējo kabinetu durvis, taču aiz tām bija dziļš skapis ar slotām, putekļu sūcēju un plauktos salikti telpu uzkopšanas līdzekļi. Sekojiet man. Dibensienā viņa atslēdza vēl vienas durvis un izgāja kāpņu laukumiņā, kuru apgaismoja viena spuldze. Tur valdīja pelējuma un putekļu smaka.

-    Un kā tas beidzās? Kaningema atgādināja.

-    Mūsu jaunais darbinieks slepeni izsekoja Vainrihu, nokļuva Austrumberlīnē. Bet Taiss to nezin kā uzoda un sadzina mūsu aģentam pēdas kādā ieliņā. Taiss viņam neticēja, piedraudēja, ka atlaidīs no darba par patvaļīgu atrašanās vietas maiņu. Un tad aizveda atpakaļ uz Rietumberlīni, tā nu Vainriham neviens vairs nesekoja. Nākamajā dienā Vainrihs saņēma nitropenta sprāgstvielu un nodeva to diviem citiem teroristiem. Tie novietoja spridzekli Francijas namā Rietumberlīnē. Sprādziens bija ļoti postošs. Jābrīnās, ka tikai viens cilvēks gāja bojā. Vislielākā traģēdija bija tā, ka nolāpītie teroristi tika sveikā cauri aizlaidās atpakaļ Austrumberlīnē, kur tos pasargāja Stāsi.

Kaningema raudzījās viņā plati ieplestām acīm. Ak kungs. Cik briesmīgi.

-    Jā. Necilvēcīgs uzbrukums mierīgiem iedzīvotājiem. Pie tam jauniņais varēja to nepieļaut, ja Džejs Taiss nebūtu iejaucies. Barkulo nokāpa lejā, drēgnā pagrabā ar ķieģeļu mūra sienām.

Kaningema sekoja. Kas bija tas jauniņais?

Barkulo bija jau lejā. Viņa pagriezās un vienaldzīgi paziņoja, Lerijs Ličfīlds.

-    Lorenss Ličfīlds? Mūsu Operatīvās daļas vadītājs? Tas pats, kas bija viņai devis uzdevumu sadzīt Taisam pēdas.

-    Tas bija sen, Barkulo paraustīja plecus. Lerijs bija nikns un satriekts. Bet viņš bija arī sasodīti labs operatīvais darbinieks. Kā redzat, tas nesagandēja viņa karjeru. Viņa pavēra durvis, pa šauro spraudziņu iespiedās saules gaisma.

-    Tās ir mūsu sētas durvis. Kad vien iespējams, ejiet pa tām. Esmu ieprogrammējusi kodu arī jums, vēl vajadzēs pielikt īkšķi pie slēptās tastatūras. Vēl jums būs nepieciešams mana mobilā tālruņa numurs. Jūsu numurs man, protams, jau ir. Viņa pateica abus numurus un paskaidroja, kā apieties ar drošības sistēmu.

Kaningema visu iegaumēja, tad pajautāja: Kāpēc, jūsuprāt, Taiss pārmetās Kremļa pusē?

-    Uzpūtības dēļ, Barkulo atbildēja bez kavēšanās. Tad pavērusi durvis platāk, izliecās laukā. Šķiet, nav neviena.

-    Un pakāpās sānis.

Kaningema palūkojās uz bruģēto šķērsielu, abās tās pusēs stāvēja automašīnas. Rīta gaisma iekrāsoja gan braucamrīkus, gan apkārtējās mājas mānīgi sārtā tonī.

-    Uz drizu redzēšanos, Hanna.

Viņa saņēma skopu smaidiņu. Labāk jau drīzu redzēšanos ar Taisu tikai cietumā. Nemēģiniet neko uz savu roku, Eleina. Atcerieties, jums tikai jāsadzen pēdas. Notveršanu atstājiet mūsu ziņā. Jūs neesat tā sagatavota, kā mūsu aģenti, negribam, lai ar jums kas atgadās. Atrodiet viņu, cik vien drīz iespējams. Tad piezvaniet man.

Stingri satvērusi koferīša rokturi, ar somu plecā Eleina Kaningema pamāja ar galvu un vērīgi aplūkoja apkārtni. Sirdij strauji pukstot, viņa izslīdēja pa durvīm un, bezrūpīgi vicinot koferīti, devās prom.

3 nodaĻa

Ceļā uz dienvidiem caur Virdžīnijas pavalsti

Intensīvajā deviņdesmit piektās starppavalstu automaģistrāles satiksmē ieniris, Džejs Taiss zemu noliecās pār Geo Prism stūri; cepures nags bija atdūries pret saulesbrillēm. Viņš bija izvirzījis apakšžokli uz priekšu, līdz nepazīšanai izmainīdams vaibstus. Pirksti nepacietīgi spaidīja automašīnas radio pogas, pārslēdzoties no vienas ziņu stacijas uz otru, līdz apstājās uz VVTOP, Vašingtonas vienīgās raidstacijas, kur pārraidīja tikai ziņas. Par viņa izbēgšanu nerunāja neviens, un tas ļāva noprast, ka Lenglija bija piegriezusi skrūves.

Stafordas apgabalā abpus ceļam pletās labības lauki un pļavas. Ieraudzījis meklēto pagriezienu, Taiss nogriezās un, kādu bridi braucis, pagriezās vēlreiz, nokļūdams uz nomaļa lauku ceļu. Tas drīz vien noveda biezā mežā. Nedaudz tālāk skatienam atklājās augsts klints bluķu krāvums. Pabraucis garām, Taiss apstājās ceļmalā pie divus metrus augstā Pilsoņu kara varoņiem veltītā pieminekļa. Pelēkā granīta veidojums godināja sen piemirstu kauju, kas nebija nesusi ne militārus, ne politiskus labumus. Pirms četriem gadiem Taiss anonīmi, labdarības fonda aizsegā, bija to dāvinājis Stafordas apgabalam. Tā bija viena no viņa laikus sarūpētajām personīgajām "apdrošināšanas polisēm".

Modri ieklausoties un priežu aromāta piesātināto apkārtni vērodams, viņš izkāpa un piesardzīgi tuvojās piemineklim. Dūca vaboles, spindzēja odi. Brīdinoši ieķērcās sīlis, aizsargādams laupījumu, pusēstu lauku peli. Granīta memoriāls bija lakoniska kolonna, kas slējās no grezni rotātas pamatnes. Pietupies pie tās, viņš aptaustīja pamatni, līdz pirksti uzgāja raupjāku ovālu. Acij nemanāmā vieta ne ar ko neizcēlās, taču viņa pirksti to atcerējās. Taiss piespieda vienā pusē, līdz izdzirdēja klikšķi, tad atkārtoja to pašu otrā pusē. Izslīdēja dziļa atvilktne, taču ne līdz galam, traucēja apkārt saaugušās nezāles.

Abām saujām nezāles plēsdams, viņš izdzirdēja motocikla dzinēja rūkoņu. Tā strauji tuvojās. Aizcirtis atvilktni, Taiss iebēga kokos. Kad troksnis attālinājās, Taiss atsauca prātā visu, ko redzējis, no šosejas braukdams. Viņš bija šķērsojis trīs krustojumus, vēl bija divi piebraucamie ceļi, kas veda uz fermām. Iespējams, ka motobraucējs devās uz kādu no tām. Tikpat ticama varbūtība, ka nē. Tālā skaņa apklusa.

Taiss skriešus atgriezās pie pieminekļa un ņēmās raut nezāles, ka zeme putēja. Nu metāla atvilktne izslīdēja tālāk, tomēr atdūrās pret balandu puduri. Taiss spēra ar kurpes papēdi, tik tikko noturējās kājās, tad spēcīgi parāva atvilktni. Kad tā nokrita zemē, viņš vairāk nojauta, nekā izdzirdēja soļus uz grantētā ceļa.

Paķēris lielu, hermētiski noslēgtu metāla kasti, Taiss atlika atvilktni vietā. Pasitis kasti padusē, viņš iemetās mežā, līkumoja starp papelēm un ozoliem, uzmanīdams, lai neuzkāptu kādam saūsam zaram. Atmiņā piepeši atgriezās Austrumberlīnes, Romas un Vīnes šaurajās šķērsieliņās piedzīvotais. Aiz lielas platānas nostājies, Taiss izvilka no krekla krūšu kabatas lasāmbrilles, un ar tām aizstāja saulesbrilles, kas bija viņam uz acīm.

Viņš pagrieza šifra atslēgu pa kreisi, tad pa labi, pēc tam vēlreiz pa kreisi. Taču, paraujot vaļā, slēdzene nepadevās. Kaut kur nokrakšķēja zars. Pavisam tuvu. Taiss piesardzīgi palūkojās ap stumbru. Motociklistam galvā bija ķivere ar necaurredzamu sejsegu priekšā, viņš bija apstājies nepilnus piecpadsmit soļus no Taisa. Abās rokās pistoli ar klusinātāju satvēris, svešais ar profesionāļa izveicību grozījās, meklēdams mērķi.

Taisam nebija jāraugās divreiz, lai pārliecinātos, ka viņa priekšā ir "tīrītājs", labi sagatavots slepkava, kuru sūtīja novākt kādam citam draudošas nepatikšanas. Taiss jutās kā sendienās. Zinīgi pasmīnējis, viņš nometās aiz koka un pagrozīja seifu, lai labāk saskatītu slēdzeni. Taču no metāla atstarojās saules zaķītis un aizzibināja lapotnē.

Reakcija bija tūlītēja. Paukš. Gar deniņiem aizspindza lode. Platānas lapas pajuka, zaļš vien nogriezās. Paukš. Otrā lode ietriecās koka stumbrā virs galvas, apbirdinot cepuri ar smalkiem mizas gabaliņiem.

Izdzirdējis, ka uzbrucējs sācis skriet, Taiss klusībā nošķendējās un, pielēcis kājās, metās prom. Klusinātu šāvienu pavadījumā viņš ienira ēnā, mezdams līkumus ap priedēm, garām kļavām un ozoliem. Beidzot pietupās aiz klints bluķa prāvas būdas lielumā, piespiedās tam, ieklausījās.

Putnu dziesmas bija mitējušās. Neviens meža iemītnieks nečabināja lapas, patvērumu meklējot. Vardarbīgas ielaušanās pārsteigtais mežs bija sastindzis. Taiss saņēmās un vēlreiz steigšus pagrozīja seifa atslēgu. Paraustīja to. Slēdzene atsprāga vaļā un viņš atvēra vāku. Roka uzreiz sniedzās pēc virspusē novietotā, zamšādā ievīstītā, deviņmilimetrīgā brauniņa. Zamšādu norāvis, viņš pievienoja aptveri un ievietoja patronu patrontelpā. Automātiski atvienoja aptveri un iespieda tajā vēl vienu patronu, tad iegrūda aptveri vietā.

Nu viņš pats bija mednieks. Noņēmis lasāmbrilles, viņš piecēlās kājās, muguru klints bluķim piespiedis, kuru katru mirkli gatavs turpināt ceļu. Brilles kabatā likdams, ieklausījās. Jābūt pacietīgam. Ne visi viņa ienaidnieki bija pratuši nogaidīt tā, kā viņš. Gan jau mežs pateiks visu, kas jāzina.

Taču klusums ieilga. Beidzot viens otrs dzīvnieciņš sarosījās, lai turpinātu savas gaitas. Putni izlaida kādu loku virs koku galotnēm, pārbaudot, vai briesmas garām. Izdzirdis oli paripojam, Taiss sarauca uzacis, pūloties noteikt, no kurienes troksnis nācis. Nākamā skaņa bija apslāpēta kā gumijas zole pieskaras akmenim. Kad tā atkārtojās, Taisa dzīslās iešāvās adrenalīns "tīrītājs" bija glābējbluķa otrā pusē.

Pistoli aiz jostas aizbāzis, Taiss pieķērās bluķa izcilnim un pievilkās, ar krūtīm uzspiežoties uz augšmalas. Uz mutes gulēdams, piesardzīgi palūkojās pāri slepkavas melnā ķivere bija tieši zem viņa. Piesardzīgi elpodams, Taiss vēroja viņu.

Vīrietis stāvēja uz noputējušas smilšakmens plāksnes savus četrarpus metrus lejāk. Deviņmilimetrīgo SIG Sauer abās rokās turēdams, rādītājpirkstu uz mēlītes, viņš graciozi pārvietojās, nepārtraukti galvu uz visām pusēm grozīdams.

Taiss klusiņām nolamājās. Viņa brauniņš bija aiz jostas, ar vēderu pie klints piespiests. Pavelties sānis nevarēja, nebija vietas. Sviedriem noplūdis, viņš pūlējās izdomāt risinājumu. Beidzot ievilka plaušās gaisu, cik jaudāja, izelpoja un atgrūdās ar vienu roku, ar otru izraudams pistoli. Izdevās, bet stobra gals ar skaļu klikšķi atsitās pret akmeni.

Slepkava reaģēja zibenīgi. Kā futbolists, kas gatavojas šķērītes spērienam, viņš šāvās augšup, vienlaicīgi atliekdamies atpakaļ, pleciem paralēli zemei nonākot, bet ķiveres sejsegs pavērsās pret klints bluķa augšdaļu. Tai pašā brīdī SIG Satier stobrs pagriezās pret Taisu.

Taisam pietika ar sekundes desmitdaļu. Abi ieroči ierunājās unisonā. "Tīritāja"ierocis bija aprīkots ar klusinātāju un lielu troksni nesacēla, toties brauniņa šāviens bija apdullinošs.

Lode aizspindza Taisam gar vaigu, noraujot beisbola cepuri, un tajā pašā brīdī no "tīrītāja" caururbtās ķiveres izšāvās asiņu šalts. Šāvienam atbalsojoties mežā, vīrietis smagi gāzās atmuguriski uz nejēdzīgā leņķī saliektas kājas, bet pistoli no rokām neizlaida.

Pārliecinājies, ka "tīrītājs" nekustas un klusumā iegrimušo mežu vairs nekas neiztrūcina, Taiss noslīdēja no klints un aizspēra uzbrucēja pistoli prom. Vēl kādu brīdi nogaidījis, pietupās un pabāza pirkstus zem ķiveres, taustīdams karsto, lipīgo kaklu.

Pulsa nebija. Pieri saraucis, Taiss novilka ķiveri un nopētīja parupjos sejas vaibstus, plānās lūpas, plato degunu. Nepazīstams. Pārmeklējot atrada tikai motocikla aizdedzes atslēgu, rezerves aptveri un plānu kabatas portfeli ar naudu. Ne kredītkaršu, ne vadītāja apliecības nebija. Slepkava bija raidīts uzdevumā turpat vai pilnīgi tīrs. Nebija arī brīnums.

Aizmetis kabatas portfeli krūmos, Taiss visu pārējo sabāza kabatās. Neko jaunu no līķa izdibināt nevarēja, tāpēc viņš apsedza to ar zariem un lapām. Rosīdamies pūlējās izprast, kā viņu varēja uziet. Par slēptuvi neviens nezināja, un par to, ka viņam neviens nebija sekojis, viņš bija pilnīgi drošs.

Kad "tīrītājs" bija nomaskēts, Taiss aptaustīja savu apģērbu, ja nu tam būtu pielikts raidītājs. Nekā. Tad paņēma uzbrucēja SIG Sauer. Kreklu vaļā pogādams, Taiss apskrēja klints bluķim apkārt, pie metāla seifa. Samitrināja kreklu slapjajā zālē, lai notīrītu rokas un seju. Seifā gaidīja pistoles maksts un citas nepieciešamās lietas nauda, personas dokumenti, vizītkartes, kredītkartes, kā arī tumšzilas bikses un dzeltenbrūns krekls. Viņš piesprādzēja padusē nēsājamo pistoles maksti, ielika tajā trofejas pistoli, tad pārģērbās. Krekls apspīlēja ieslodzījumā uzpumpētos krūšu muskuļus.

Viņš veicīgi sabāza kabatās personas dokumentus un pārējos aroda priekšmetus, asiņainos cietuma apģērba gabalus ieslēdza seifā. Brauniņu vienā, kasti otrā turēdams, viņš pagriezās uz ceļa pusi, tad, mežmalā nonācis, apstājās. Saules apspīdētais laukums bija tāds pats, kā pirms notikušā viņa auto joprojām stāvēja pie Pilsoņu kara piemiņas skulptūras. Sīlis turpināja mielastu, beigto peli knābādams. Garām pabrauca divas vieglās automašīnas un viens pikaps, tad atkal iestājās klusums. Neviens pat nepiebremzēja, tāpēc Taiss nosprieda, ka uzbrucējs bijis viens.

Atlicis seifu memoriāla slēptuvē, viņš piesteidzās pie automašīnas un abos virzienos vērīgi nopētīja ceļu. Ne mazākā troksnīša, vienīgi vējš kokos. Brīdi vilcinājies, Taiss atvēra bagāžas nodalījumu. No tā cēlās asiņu un nāves smaka. Frenks Teosofolis gulēja augļa pozā uz kreisajiem sāniem, ceļgaliem gandrīz pret zodu atduroties, sakrustotām rokām, degunu vecajā paklājiņā iespiedis. Kaklā rēgojās stilets. Viņš bija divdesmit gadus jaunāks par Taisu, kaparkrāsas matiem un cīkstoņa raženo augumu. Steigā pārmeklējot, Taiss bija atradis tikai naudu un ieslodzītā identitātes karti. Varbūt kaut kas tomēr bija palicis nemanīts. Viņš stāvēja, blenzdams uz līķi.

Rokas pulkstenis. Taiss satvēra roku. Rigor mortis bija savilcis muskuļus. Arī pleci un seja bija stīvi. Pēc pāris stundām stingums pārņems ari kājas. Taiss atsprādzēja pulksteņa siksniņu un noņēma digitālo Timex. Pagrozīja rokās, tad atvēra vāciņu. Viņu pārņēma niknums.

Baterijai blakus gulēja miniatūrs GPS raidītājs, ne lielāks par dekoratīvās nagliņas galviņu. Tātad tā viņu uzgājuši. Dusmās gribējās'sadragāt bīstamo nieciņu pret akmeni.

Tomēr viņš izkratīja raidītāju plaukstā, aizvēra vāciņu un paraudzījās apkārt. Skatiens apstājās pie izsalkušā sīļa, kas vēl joprojām turpināja maltīti. Ļauni smīnēdams, Taiss pienāca tam klāt. Putns iebrēcās un palidoja malā. Taiss pietupās. Tas, ko putns bija plosījis, nu jau atgādināja hamburgeru. Viņš tajā iespieda raidītāju.

Uzskati, ka tas ir tavs deserts, viņš paziņoja sīlim Tiklīdz Taiss bija pagājis nost, putns uzmetās gaļai virsū, piešķieba galvu, tad turpināja mieloties.

Taiss pieskrēja pie automašīnas. Priekšā bija izdangāta meža stiga. Tur varētu noslēpt auto un atgriezties pie motocikla. Iekāpis mašīnā, viņš apsvēra, ko darīt. Tā kā raidītājs bija pie Teosofoļa, varētu secināt, ka izsekoja viņu. Taču, tiklīdz "tīrītājs" bija Taisu ieraudzījis, viņam vajadzētu noprast, ka sadzinis pēdas kādam citam, un vai nu jāmet miers, vai ari jāmēģina sagūstīt, lai noskaidrotu, kur Teosofolis. Taču visa viņa izturēšanās liecināja par nepārprotamu apņemšanos pastrādāt asinsdarbu'. Viņa uzdevums bija novākt Taisu, pie kam, iespējams, vienīgi Taisu.

Taiss domīgi ieslēdza aizdedzi un devās prom. Lai arī kurš bija sūtījis slepkavu, nelietim bija vērā ņemamas iespējas izdibināt nezināmo, turpretī Taisam joprojām bija pārlieku daudz, ko slēpt.

Marikopas apgabals, Arizonas pavalsts

No sava spēkrata ar astoņpadsmit collu riteņiem Džerijs Angelidis pārlūkoja Sonoranas tuksnesi. Tas pletās uz visām pusēm kā pulverī saberztu kaulu jūra. Rīts bija dzestrs, saules nedrošie stari vēl nesildīja. Uzmācās nelāga jutoņa. Brieda kaut kas nejauks. Bremzēm nočīkstot, mašīna pagriezās, lai piebrauktu pie noliktavas atpakaļgaitā. Nevienas citas ēkas šajā apvidū nebija, jo konkrētajā Desmitās starppavalstu maģistrāles posmā mitinājās daudz vairāk indīgo Hilas ķirzaku un klaburčūsku nekā cilvēku. Viss perfekti atbilda mistera Džī plānam.

Izkāpis no automašīnas, viņš pieteica stūresvīram: Visi šoferi paliek gatavībā. Pārējie izkāpj, bet gaida, līdz būšu visu pārbaudījis. Apziņo pa rāciju.

-     Skaidrs, Džerij.

Džerijs Angelidis bija padrukns vīrs ar īsi apcirptiem matiem un neizteiksmīgu, tēraudcietu skatienu. Mugurā, kā ierasts, sporta jaka, tumšas bikses kājās. Kad viņš devās uz noliktavu, viņam sekoja divi vīrieši ar pielādētām Remingtona bisēm šaušanas gatavībā. Arī pārējie spēkrati atpakaļgaitā piebrauca pie noliktavas, no tiem izlēca vēl vairāki vīrieši ar tādiem pašiem ieročiem. Uz visu mašīnu sāniem bija lielas, zilas zemeslodes, bet virs tām ziliem un zelta burtiem uzraksts CROSS GLOBAL TRANSPORTATION.

Angelidis apgāja noliktavai apkārt, grozīja galvu, meklēdams, vai nemanīs ko neparastu. Pa sablīvētajām tuksneša smiltīm pagāja garām kaktusiem, saules nokveldētajiem klinšu bluķiem, gar noliktavas aizmuguri, tad pagriezās ap stūri. Un tad arī ieraudzīja mistera Lokjēra grezno, balto kadiljaku. Tieši tobrīd misters Lokjērs izgāja pa noliktavas sāndurvīm. Viņam gan tur nenāktos staigāt bez uzaicinājuma. Tāda bija vienošanās.

-    Agri gan esat atbraukuši, vai ne? Resnītis Lokjērs bija pagalam nosvīdis.

-    Es taču lūdzu jūs nebāzt degunu, kur nevajag. Savu naudiņu taču saņemat, ko? Nomas maksu, vienu tūkstoti dolāru skaidrā viņš ik mēnesi sūtīja ar FedEx, par ko tie, domājams, nebūtu sajūsmā, ja uzzinātu.

-    Mūsu pusē ļaudis citu darīšanās degunu nebāž, Džerij, bet visam ir savas robežas. Es, saimnieks būdams, to lietu ņemu nopietni. Galvā Lokjēram bija salmenīca. Uz gaļīgā deguna uzspīlētas saules brilles metāla ietvarā. Manuprāt, jums te darās kaut kādas savādas lietas. Tāpēc arī tev nebija iebildumu maksāt vairāk nekā parasti. Sasodīts, Džerij, kaut kas te nav, kā nākas.

-    Tu atvēri kastes? Angelidis iebāza roku azotē.

-    Nu jā, bet tikai vienu. Kas tad cits atlika, saproti Viņš sastinga, ieraugot Angelida pistoli. Pagaidi. Es tikai gribēju palūgt mazliet vairāk skanošā mēnesī. Teiksim, piecsimt. Nu, labi, trīs. Es nemaz nedomāju kādam ko stāstīt…

-     Un nestāstīsi arī. Angelidis pakāpās atpakaļ un nospieda mēlīti. Nogranda šāviens. Desmitmilimetrīgā lode izurba sarkanu caurumu tieši Lokjēra virsdegunē. Mirušā seja saplaka. No rīkles izlauzās gārdzoša skaņa, vīrietis sagrīļojās un nogāzās kā lupatu lelle.

Angelidis nopūtās. Atcerējās nelāgo nojautu. Viņš nevarēja ciest, ja kāds pārkāpa norunu. Noliecās, noslaucīja asinis no pistoles spala Lokjēra baltajā kreklā. Tad atlika koltu plecā iekārtajā makstī. Tas bija viņa iecienītākais stroķis svēra nepilnu puskilogramu, mazliet garāks par divdesmit centimetriem tātad viegli noslēpjams. Tomēr to varēja pielādēt ar īstām desmit milimetru patronām. Zinātāji saprata, ka viņš mēdza nēsāt kārtīgu šaujamo.

Atdrāzās pavadoņi ar bisēm šaušanas gatavībā. Blenza platām acīm.

-    Viss kārtībā? Viens jautāja Angelidim.

-    Protams. Kā bankā. Tas te bija misters Lokjērs, Angelidis norādīja.

Kāds no pavadoņiem ieķiķinājās. Tu gan esi skarbais vecis, Džerij. No tiesas skarbs.

-     Neteikšu, ka man tas patīk, Angelidis atzinās. Bet tā vajag. Dažreiz jāpajautā sev pašam vai tas ir nepieciešams. Un, ja atbilde ir "jā", tad tā arī jādara. Lai viņš paguļ tepat kādu laiku, ēnā neizcepsies. Kad beigsiet iekraušanu, iesēdiniet kadiljakā un nolaidiet tur tajā aizā. Bet tagad ejiet un atveriet autiņus.

Noliktavas sānu durvis atslēdzis, viņš iegāja iekšā, pienāca pie sadales dēļa un ņēmās spaidīt pogas. Milzu durvis sāka slīdēt sānis. Viņš izgāja pa tām laukā, lai redzētu puišu reakciju. Tie stāvēja rindā, acis izbolījuši, un vēroja maziem, viegliem bagijiem līdzīgos braucamos, kas bija novietoti cits aiz cita, cik vien noliktavas pustumsā varēja saskatīt. Viņi bija raduši pārvadāt dažādas zagtas preces, īpaši ieročus un narkotikas, taču tas bija kaut kas neredzēts. Divi pat sajūsmā iesvilpās.

-    Tos sauc par "lidoņiem", Angelidis smaidīja. Virs četriem iespaidīgiem riteņiem bija tikai viegls rāmis ar sēdekļiem, kravas platforma un statīvs, kur uzstādīt ložmetēju.

-    Ak jēziņ, viens nopūtās.

-    Joki mazi, Džerij. Te līdz pludmalei trakoti tālu.

Pārējie iesmējās, bet trešais secināja: Izskatās pēc armijas mašīnām.

-    Tā arī ir, Angelidis apstiprināja. Bet tēvocis Sems vēl neko citu, izņemot prototipus, nav redzējis. Tā ir pirmā reālā partija, ko mēs piegādājam.

-    Ei, bet tiem ir arī ložmetēju statīvi, ceturtais iesaucās.

-    Ar ko tur var bliezt, Džerij?

-    Ar piecdesmito kalibru, viņš paziņoja. Nu gan visiem bija mutes vaļā.

Angelidim blakus stāvošais papurināja galvu. To ir pārāk daudz. Visus nemūžam neielādēsim.

-    "Lidoņus" var krāmēt citu uz cita, Angelidis pamācīja. Kā LEGO klucīšus. Tāpēc jau te ir pacēlāji. Redzi? Ņemiet pacēlājus un krāmējiet tik iekšā. Un tur, malā redzat koka kastes? Tur ir piecdesmitais kalibrs. Kraujiet visu fūrās, ari pacēlājus. Te neko neatstāsim. Sapratāt? It neko.

-    Izņemot mironi.

Angelida galva pagriezās atpakaļ. Kurš to teica?

Vīri iesmējās. Angelidis paraustīja plecus. Kraujiet iekšā un apraudiet noliktavas saimnieku. Ceļš tāls, krava jāpiegādā laikā. Atslēgas aizdedzē.

Vairāki "lidoņi" ierūcās. Angelidis noskatījās, kā tie pieripo pie rampām, no kurām tos varēja ievietot kravas mašīnās. "Lidoņi" varēja drāzties pa tuksnesi ar simt kilometru ātrumu stundā, kratīties pār akmeņiem nosētu klajumu ar piecdesmit, nezaudējot pamatu zem riteņiem tik asos pagriezienos, kad jebkurš apvidnieks būtu aizgājis kūleņiem. Pat, ja kādu riteni sašautu, tie spētu turpināt ceļu ar trim. "Lidoņu" svars bija uz pusi mazāks nekā cienīgajiem "hamvijiem", pie tam to nestspēja bija tikpat liela, lai gan garuma un platuma ziņā tie atpalika. Tieši tas, ko militāristi mēdza dēvēt par vieglajiem triecientransporta līdzekļiem. Par amerikāņu inženierzinātni tiešām varēja sajūsmināties.

Angelidis pagāja malā, kur klusāks, un izvilka no kabatas mobilo tālruni. Misteram Džī daudz darāmā, tāpēc bija jāpagaida. Labrīt, mister Granditi, viņš runāja ar cieņu.

-     Bagiji un ieroči drīz dosies ceļā. Operācija gāja gludi, kā pa sviestu. Nebija ne mazākās nepieciešamības pieminēt tādu sīkumu kā mistera Lokjēra nāve. Tas jau bija nokārtots.

-    Braši, mister Angelidi, Mārtiņš Granditi viņam sacīja.

-     Prieks sadarboties ar īstu profesionāli. Un tagad dosieties uz austrumiem, lai man šajā galā palīdzētu?

-     Protams. Lidmašīna Fīniksā jau gaida. Tādu izdevību jau nu garām nelaidīšu.

4 nodaĻa

Beidzis sarunu ar Džeriju Angelidi, Mārtiņš Granditi atsāka soļot šupu turpu pa berberu paklāju. Viņš bija ražens, turpat divus metrus garš četrdesmit deviņus gadus vecs vīrietis ar dzelzs veselību. Dzimis kosmopolīts. Valkāja īpaši viņam modelētus uzvalkus par desmit tūkstošiem ASV dolāru. Todien viņam mugurā bija ogļu melns uzvalks ar 22 karātu kaklasaites saspraudi. Vienmēr iededzis, ar sudrabotiem pavedieniem ziloņkaula krāsas matos radīja izsmalcināta, kulturāla cilvēka iespaidu, un daudzi viņu uzskatīja par ietekmīgu finanšu investoru un filantropu, par ko viņš parasti uzdevās.

Taču īstenībā viss bija daudz sarežģītāk. Viņš vienlīdz veiksmīgi darbojās gan nelegālās ieroču tirdzniecības netīrajā pasaulē, gan valsts politikas augstumos, slēdza darījumus ar Rietumu magnātiem un nelabojamiem teroristiem, kurus sagatavoja kaujinieku bāzēs gan Oregonas pavalstī, gan Sudānā. Pavisam nesen bija uzaicināts piedalīties islāma kaujinieku augstākā līmeņa sanāksmē Beirutā, kur tikās arī ar al Qaeda un slepenas jumta organizācijas pārstāvjiem, kuri gatavojās pārejai uz pilnīgi jaunu reliģisko fanātiķu darbības taktiku. Drīzumā paredzēta viņa dalība kārtējā svarīgā pasākumā Vašingtonā, tikšanās ar lobistiem, senatoriem un pašu prezidentū.

Klusā okeāna dienviddaļā noskatītas salas pirkuma līguma noformēšana bija paņēmusi veselu stundu. Noņemšanās ar starptautiska mēroga birokrātiem bija pamatīga, taču tas bija to vērts līgums bija noslēgts, un sievai par to būs prieks. Izdabāt viņai bija pats svarīgākais.

Tad viņš sastādīja citu numuru. Vai nosūtīji savu cilvēku Teosofolim pa pēdām?

-   jā, bet arī viņš ir pazudis, balss skanēja satraukti. Tad aizsūtīju vienību, lai sameklē abus, bet GPS signāls bija kokā. Tad putns aizlidoja, un signāls tam līdzi.

Granditi sarauca pieri. Kā tad putns saistīts ar Teosofoli un Taisu?

Balss vilcinājās. Mēs nospriedām, ka Taiss atradis raidītāju un piestiprinājis to putnam. Teosofolim tas prātā nebūtu ienācis.

-Ko?

-    Mēs domājām, ka Taiss būs… Nē, nē! Stop. Granditi saviebās, dziļais naids pret Taisu bija smacējošs. Tu gribi teikt, ka nepietiek ar to, ka Taiss un Teosofolis izlauzušies no cietuma; nu pazudis ari tas, kuru tu sūtīji viņiem pa pēdām. Bet jūs velti šķiežat laiku, dzenādami pa mežu kaut kādu putnu!

-    Tā nemaz nebija…

-     Bija gan! Taiss par jums ņirgājas. Izaicina jūs. Ņirgājas! Varu pateikt, kas noticis ar tavu cilvēku viņš ir pagalam. Taiss viņu novācis. Tici man, ja tā nebūtu, viņš jau sen būtu devis ziņu. Es taču brīdināju, tikai tu cerēji, ka Teosofolis palīdzēs. Nekad nenovērtē Taisu par zemu. Nekad. Nav svarīgi, cik tas maksās, vai arī, cik cilvēku vēl vajadzēs. Dabū Taisu rokā!

Lidojumā uz ziemeļiem, Pensilvānijas pavalstī

Gaiss pavecajā lidmašīnā bija sauss un vēss, ventilācijas sistēma pūta un elsa. Vienīgā tās pasažiere, Eleina Kaningema, sēdēja pie loga. Tiklīdz turboreaktīvā lidmašīna bija sasniegusi lidojuma augstumu, sieviete atvēra datoru un pārbaudīja e-pastu, vai ir kāda ziņa no Marka Silifenta. Vēstule bija gaužām īsa:

Strādāju, cik vien ātri varu, bet savu laiku tas prasīs.

Tā jau viņa bija domājusi. Nolikusi datoru uz blakussēdekļa, Kaningema paņēma Džeja Taisa lietu un iegrima pārdomās. Viņš nebija ne dzērājs, ne naudas izšķērdētājs, kā Riks Eimss, nedz arī svētulīgs čīkstētājs, kā Bobs Hansens. īstenībā tieši otrādi. Viņa atvēra aktu vākus un vēlreiz izlasīja pirmo lappusi īsu kopsavilkumu bez paraksta.

Džejs Taiss pazīstams ar to, ka spēja paveikt itin visu. Viņš bija spīdošs stratēģis, taktiķis un superspiegs. Spiegu lielmeistars, viens no izcilākajiem spiegu, aģentu, rezerves aģentu un dubultaģentu vervētājiem un spiegu tiklu vadītājiem. CIP viņu apbalvoja ar sešām medaļām, trīs prezidenti pagodināja viņu ar četrām uzslavām slepenos paziņojumos…

Viņa atcerējās, kā Taisa arests šokēja izlūkdienesta aprindas: ja jau labākais no labākajiem izrādījās nodevējs, kam tad varēja uzticēties? Ja nu nedrīkstēja uzticēties pat šefam? Vai pāriniekam? Morāles kritēriji bruka, politiķi, eksperti un prese apvienojās, aplaimojot CIP ar pazemojoši nevarīga mastodonta zīmogu. Nebija kur sprukt, kur glābties.

Taisa kaitējums valstij viņu joprojām tracināja, bet kārtīgam "medniekam" jāķeras pie darba bez aizspriedumiem un emocijām. Lai pamanītu vissīkākās detaļas un nianses, nekas nedrīkstēja aizēnot skatu nedz jūtas, nedz attieksme. Turboreaktīvajam lidaparātam šķeļot dzidri zilās debesis, viņa nomierinājās. Maskava par nodevību bija samaksājusi viņam aptuveni divus miljonus ASV dolāru, bet viņas pieredze liecināja, ka parasti tādas lietas nebija izskaidrojamas ar lepnību vai naudaskāri vien.

Kaningema pāršķīra izdrukas un turpināja lasīt. Atradusi vecu ziņojumu, kas bija sastādīts laikā, kad Taisu savervēja CIP, viņa pasvītroja daļu, kura šķita īpaši svarīga.

…dzimis 1951. gada 6. augustā. Viņa tēvam, Džordžam Taisam, Denverā piederēja Ford pārstāvniecība. Māte Ruta, mājsaimniece. Viens jaunākais brālis, Arons. Taisu ģimene dzīvoja Čerikrīkā, dārgā Denveras piepilsētā. Zēni mācījās privātskolās.

Pamatskolā Taisam mācības nemaz neveicās, un vidusskolas pirmajā klasē viņu pat atstāja uz otru gadu. Toties otrgadnieka atzīmes bija tikai teicamas. Togad viņš ari pirmoreiz iesaistījās ārpusklases nodarbībās. Ari nākamajā gadā viņš bija apaļš teicamnieks un aizvadīja skolas diskusiju un vieglatlētikas komandas līdz pavalsts sacensībām.

Dienēja Vjetnamā, jūras kājnieku korpusā, izpelnīdamies Sudraba zvaigzni un trīs Purpura sirdis, pēc tam iestājās Stenfordas universitātē, taču viņu uzņēma kandidātos pamatskolā uzrādīto vājo sekmju dēļ. Ari universitātē sekmes bija lieliskas, diploms ar izcilību, studiju gados piedalījās diskusiju klubā, spēlēja amatieru teātri, nodarbojās ar skriešanu. Uzstādīja universitātes rekordus simt un četrsimt metru distancēs.

Viņa brālis pieteicās dienestam ASV Bruņotajos spēkos un gāja bojā demilitarizētajā zonā starp Ziemeļkoreju un Dienvidkoreju. Abi Taisa vecāki miruši dabiskā nāvē.

Taiss savervēts Jēlas universitātē, kur maģistrantūrā specializējās starptautiskajās attiecībās.

Pūloties izprast, kāpēc Taisam bijušas tik vājas sekmes pamatskolā, viņa izpētīja medicīniskās aptaujas lapu. Tajā bija pieminēti vairāki kaulu lūzumi un neatliekamās palīdzības ārstu izsaukumi uz mājām, lai aizvestu zēnu pie dažādiem

Denveras ārstiem un uz dažādām slimnīcām. Taču ļoti reti gadījās, ka viņš apmeklētu kādu no ārstiem divreiz. Kaningema iedomājās, vai tikai skolas problēmu izskaidrojums nebija meklējams ģimenē. Izrādījās, ka pirmais CIP intervētājs Taisam bija uzdevis to pašu jautājumu.

Taiss: Tēvam bija negants raksturs, un viņš dzēra. Tas pats vecais stāsts. Ja nemaldos, Sofokls savā "Ķēniņā Edipā" rakstīja: "Pasarg' Dievs, ka tu zinātu, kas esi." [Intervētāja piezīme: Citāts precīzs. Tāds bija mans tēvs. Sīkumains, ķildīgs vīruks, kas pelnīja lielu naudu, jo tā bija pieņemts. Taču laimi tā nenesa. Viņš izlādējās ģimenē, manam brālim un man iznāca krietni trūkties. Māte bija pārliecināta, ka mums ar Āronu viss veiksies. Vienādiņ atkārtoja, ka mēs esot ģimenes cerība. Pēc Ārona nāves viņa drīz vien nomira.

Eleina atvairīja līdzjūtību, kas uzmācās, Taisa grūto bērnību iepazīstot. Taču vardarbība bija jāņem vērā, lai Taisu izprastu. CIP topošajiem aģentiem, kuri mazotnē bija piedzīvojuši nāves bailes vardarbības, smagas slimības vai niknuma izpausmju dēļ, apmācību gaitā bieži vien pat visvienkāršākie izdzīvošanas testi sagādāja grūtības. Savukārt, ja likme bija dzīvības vai nāves jautājums, vai arī spīdzināšanas draudi, šo cilvēku attieksmi varēja raksturot šādi: "Ja spēšu izturēt šo, tad varēšu pārvarēt jebkādus pārbaudījumus."

Viņa nolika izdruku klēpī un, domās iegrimusi, atlaidās sēdekli. Džejs Taiss bija pārkausējis bērnības grūtības tieksmē izcelties, tātad daudzas lietas viņam bija kopīgas ar tiem, kuriem šī tieksme piemita no dabas. Ja viņiem neveicās kāds, viņuprāt, nozīmīgs darbs, šie cilvēki bieži vien nākamreiz uzstādījā augstāku latiņu, cerot izdzēst pagātnes neveiksmes ar spilgtu, pat iedvesmojošu izdošanos Krīzes situāciju tie uztvēra reālistiski, nevis ar aklu optimismu. Prata analizēt kļūdas un ieviest izmaiņas. Tiecās izprast rezultātu jēgu. Viņa pārlasīja vēlreiz "mēs esot ģimenes cerība". Un rezultātā viņi ne vien rīkojās tā, kā bija mācīti viņi paši meklēja mentorus.

Viņa sadabūja mobilo tālruni un piezvanīja Hannai Barkulo. Vai ir kas jauns, Hanna?

-    Viens otrs pavediens. Strādājam. Un kā jums sokas?

-    Studēju Taisa lietu, lai izveidotu viņa psiholoģisko portretu. Nupat ienāca prātā kas tāds, kas varētu noderēt. Vai Taisa m bija mentors?

-     Palmers Vestvuds, Barkulo atbildēja nevilcinoties.Viņš Džeju ievadīja operatīvajā darbā, un viņiem saglabājās labas attiecības. Nevienu citu nezinu, vismaz ilgtermiņā tāda nebija. Esmu jau aizsūtījusi cilvēkus, kas novēro Palmera Vestvuda māju. Viņš dzīvo Ševičeisā, bet nav tur rādījies, un Taiss ari tur nav redzēts. Vestvuds mēdza daudz ceļot. Nosūtīšu vēl kādu, lai sadzen viņu rokā.

-    Labi. Kā Markam veicas?

-    Joprojām klabina tastatūru. Jūs viņam lielu darbu esat uzkrāvusi.

Pēc sarunas Kaningema sāka prātot, ar ko īsti Taisa nodevība iesākusies. Viņa pievērsās pirmajiem ziņojumiem par viņa darbību dubultaģenta ādā:

1985. gada 16. novembris. Doktora Pāvela Abendrota apmaiņa pret Faisālu al Hādi uz Clīnikes tilta Vācijā

Apmaiņu organizēja CIP darbinieks Džejs Taiss un Stāsi virsniece Raiņa Manharte…

Raiņa Manharte? Tas jau bija interesanti. Aukstā kara drūmajos astoņdesmitajos Manharte bija iefiltrēta draudīgā Stāsi sirdī, spiegoja BND Bundesnachrichtendienst jeb Federālā izlūkdienesta, Rietumvācijas CIP līdzinieka, labā. Ar miniatūru, lūpukrāsas futrālītī iemontētu fotoaparātu viņa bija nofotografējusi tik daudz slepenu komunistu dokumentu, ka ar tiem piepildīja desmit kartotēkas atvilktnes. Pateicoties viņas iegūtajai informācijai, tika novērstas daudzas slepkavības un uzbrukumi, un, ja Stāsi būtu to atklājuši, viņu aizraidītu uz viņpasauli ar šāvienu pakausī tāpat kā daudzus citus rietumu spiegus. Par viņas pārdrošajām gaitām pasaule uzzināja pēc Berlīnes mūra krišanas. Sajūsminātā prese viņu nodēvēja par spiegu Kleopatru.

Eleina domāja par Manharti, pūloties aptvert, cik grūti tai nācies vienlaikus pildīt Stāsi un BND spiedzes lomas. Protams, Džejs Taiss bija paveicis to pašu, bet ne jau demokrātijas vārdā. Pieri saraukusi, viņa turpināja lasīt.

ASV un Rietumvācija atbalstīja apmaiņu, saskatot tajā iespēju atbrīvot doktoru Abendrotu. Tās piekrita viņu apmainīt pret al Hādi, jo viņš ieslodzījumā bija uzvedies priekšzīmīgi un pirms tam nebija pieķerts darījumos ar ieročiem.

Austrumvācija bija par apmaiņu, jo tās kase bija iestigusi lielos parādos, bet ai Hādi ģimene solīja samaksāt pusotru miljonu ASV dolāru, ja viņu izdotu sveiku un veselu.

Padomju Savienības nolūks bija iznīcināt doktoru Abendrotu, jo Taisam bija plāns.

Pamatojums: tajos laikos politbiroja galvenā rūpe bija apturēt ideoloģisko diversiju un pierādīt komunisma pārākumu. Tāpēc arī, kad Austrumu bloka disidentu nominēja Nobela prēmijas saņemšanai, viņu parasti apsūdzēja spiegošanā. Tā bija arī ar Abendrotu. Pēc vairākiem Gulaga nometnē pavadītajiem gadiem starptautiska spiediena ietekmē viņu 1985. gadā pārsūtīja uz Austrumberlīni un turēja mājas arestā. Taču tajā pašā laikā Maskava deva slepenu rīkojumu viņu novākt.

Taiss organizēja apmaiņu tā, ka tās gaitā ne vien nogalināja Abendrotu, bet arī uzvēla vainu Amerikai. Pēc veiksmīgās operācijas Maskava atvēra šifrētu norēķinu kontu Šveices bankā un noguldīja tajā piecdesmit tūkstošus ASV dolāru. Tas bija Taisa pirmais aktīvais antiamerikāniskais pasākums.

Eleinai aizžņaudzās rīkle. Pārņēma dusmas. Nolādētais Taiss.

Lidmašīnas skaļruņos ieskanējās bezpersoniska balss. Mis Kaningema, jūs lūdzāt brīdināt, kad tuvosimies lidostai. Atlikušas aptuveni desmit minūtes.

Izdruku pirkstos sažņaugusi, viņa lūkojās lejup, uz rāmo Saskvehanas ieleju. Pat no augšas Alenvudas Federālā labošanas darbu iestāde atgādināja drūmu cietoksni. Minimālā režīma nometnē, vidējā režīma ieslodzījumā un stingrā režīma iestādē kopā atradās aptuveni četri tūkstoši cilvēku. Ieslodzījuma vietai apkārt patrulēja bruņoti apsargi. Visapkārt stiepās dubults dzeloņstiepļu žogs ar asu dzeloņstiepļu pinumu augšpusē. Taču Džejs Taiss bija pamanījies izbēgt.

5 nodaĻa

Nortriveras krastos, Ziemeļkarolīnā

Abpus ceļa uzbērumam pletās tumšais, nemīlīgais Greitdizmela purvs. Gaiss bija valgs, purva nevaldāmās veģetācijas rūgtenās smaržas piesūcies. Vietumis purvā ietiecās bruģēti piebraucamie ceļi, kas veda pie leknu zālienu ieskautām modernām kotedžām. Džejs Taiss tām tikai uzmeta skatienu, traukdamies garām ar mirušā "tīrītāja" motociklu.

Motocikls, lamaha FJĪ200, nebija sniedzis nekādas atbildes, tomēr tas bija jauns pārvietošanās līdzeklis. Taiss apstājās pie pirmā lielveikala, lai nomainītu motocikla reģistrācijas numurzīmi. Citā veikalā nopirka ķiveri ar sejsegu, kas slēpa seju, un ūdensnecaurlaidīgu jaku ar rāvējslēdzēju; tā apspīlēja vidukli, bet augšpusē bija vaļīga, nemaz neļaujot nojaust zem tās esošo brauniņu un SIG Sauer. To iedrošinošo klātbūtni viņš izjuta ik brīdi. Sen neizbaudīta sajūta.

Pie norādes GL1MMERVUDA viņš sagrieza motocikla stūri un pa asfaltēto piebraucamo ceļu iebrāzās purva puskrēslā. Koku galotnes virs galvas saslēdzās kopā, kā ērkšķi. "Glimmera" bija Palmera Vestvuda mātes uzvārds pirms apprecēšanās; tieši viņas atstātais mantojums ļāva Vestvudam iegādāties piecdesmit akru dārgās kūrortzonas zemes vietā, kuras iemītnieki augstāk par visu vērtēja iespēju dzīvot brīvā dabā un nebāzt degunu citu darīšanās, šajā ziņā būdami pilnīgā saskaņā ar mežacirtējiem, laupītājiem, izbēgušiem vergiem un spirtoto dzērienu kontrabandistiem, kuri vismaz trīssimt gadu bija uzskatījuši purvu par savu teritoriju.

Ieraudzījis pirmskara stilā būvēto muižiņu, Taiss noslāpēja dzinēju un nostūma braucamo no ceļa, paslēpdams krūmājā. Karolīnas saulē uz zaļa paugura greznojās balts nams ar portikiem un grieķu kolonnām, īsts veclaiku dienvidu burvības iemiesojums. Garāžas vārti bija vaļā, ļaujot saskatīt lielu mersedesu vecā spiega iemīļotā marka. Pret sienu atslietas makšķeres saldūdens makšķerēšanai Nortriveras pietekās un izturīgāki spiningi zivju ķeršanai Karitaka jūras šaurumā un okeānā. Ēkas bija pavērstas pret upi, piestātnē uz mutes gulēja pieķēdēta kanoe. Purva mežaudze ieskāva to visu kā Medūzas varenie taustekļi.

Kaut kas nebija lāgā. To Taisam neteica vis instinkts, bet modrībā nodzīvotā mūža pieredze. Vērīgi aplūkojis mežu, viņš beidzot ieraudzīja kalniņā pie kļavas pieslietu velosipēdu. Tas bija apsegts ar mežvīteņiem, tā kā pamanīt to bija gandrīz neiespējami. Taču Taiss saskatīja melnu dubļusargu. Tas nebija noputējis tātad velosipēds atstāts pavisam nesen. Iāiss pacēla galvu, ieklausījās. Kokos čivināja putni. Iekurkstējās varde, kā bandžo stīgu paraustot. Taču tam pievienojās tikko dzirdami šļaksti. Kāds brida pa ūdeni.

Viņš izrāva no azotes brauniņu un uzskrēja uz Vestvuda zāliena, kas sniedzās līdz pat purvam. Priekšā bija augsta kārts, kurā plīvoja balts karogs. Taiss izvilka kārti no zenies. Koks bija tikai mitrs, vēl nepiesūcies ar ūdeni tātad kārts iedurta zemē nesen aptuveni pirms stundas. Tā norādīja vietu, kurā kāds bija iegājis purvā. Iespraudis to atpakaļ, Taiss metās staignājā. Kurpēs sasmēlās ūdens, bikšu staras pielipa pie kājām, strauji kļuva auksti. Taiss neapstājās. Visur bija tā pati aina tie paši koki, krūmi, purva zāle, tikai dažādās kombinācijās. Ejot bez kompasa vai sauli neredzot, daudzi nepieredzējuši tūristi, ieklīstot šajā purvā, tā ari neatgriezās.

Pistoli abās rokās krūšu līmenī turēdams, stobru pret debesīm pavērsis, viņš brida uz priekšu, iegaumēdams orientierus kroplīgu koku, klints bluķi, nīkulīgas jaunaudzes. Saules stari spraucās caur koku lapotni. Laiks vilkās gliemeža gaitā. Jau nospriedis, ka ieklīdis pārāk dziļi, viņš ieraudzīja no kreisās puses nākošus sīkus vilnīšus. Taiss pagriezās pa kreisi, dziļāk purvā, lai izdibinātu, kas turp aizgājis, un nonāca pie liela kadiķa. Krūtis sažņaudzās. Viņš grozījās, meklēdams kādu orientieri. Taču visapkārt bija tas pats purva dzīvelīgā, zaļā rota. Viņam nebija ne jausmas, kur atrodas.

Noslaucījis piedurknē sviedrus, viņš turpināja iet pa purva rāvas ņirbu vilnīšu pēdām. Kad izdevās izspraukties starp kadiķi un klints bluķi, ceļu aizsprostoja biezs krūms. Kad viņš izstiepa roku, to pašķirdams, mugurā iedūrās stobrs.

Taiss sastinga, tad pasitās uz priekšu, bet stobrs vēl uzstājīgāk ietriecās mugurā. Nodoms mukt bija jāatmet. Tas, kuram viņš sekoja, bija ievilinājis lamatās.

Pagriezies, bet lēni. Balss aiz muguras čukstēja.

Taiss pagriezās. Pierē raudzījās stobrs. Tā otrā galā bija Palmers Vestvuds, viņa piemiegtās acis vēroja gūstekni caur spraugu kadiķa zariem uzmestās sūnās; viņš bija iekārtojies uz kadiķa zemākā zara. Pielicis pirkstu pie lūpām, Vestvuds pavilka triecienšauteni M-I6 atpakaļ un nozuda.

Taiss nopūtās. Stāvēja sardzē, kamēr vecais virs noraušas no zara, noskatījās, kā viņa garie zābaki iegrimst ūdenī. Kalsnais, izturīgais, septiņdesmit divus gadus vecais Vestvuds turējās taisni, plecus izriezis. Kopš bērnības pie izklaidēm purvainē pieradušais vīrs bija uzvilcis līdz kaklam aizpogātu kreklu ar garām piedurknēm un kokvilnas bikses, kas bija sabāztas makšķernieka zābakos. Saules nobrūninātos asos, grumbainos sejas vaibstus vainagoja biezu, sniegbaltu matu ērkulis. Viņš vienmēr bija nenogurstošs aktīva dzīvesveida piekritējs, taču no viņa nāca viegla cigarešu dūmu smarža. Tātad nebija atmetis pīpēšanu.

-     Ko tu te meklē, Džej? Viņš atkal čukstēja. Tas bija kaut kāds pārpratums? Tevi izlaida?

-     Ne gluži. Neuztraucies, es tikai gribēju tev kaut ko pajautāt.

V'estvuda seja satumsa dusmās, tomēr viņš nepacēla balsi. Tu izbēgi! Un nu gribi, lai tev palidzu! Nemaz neceri!

-    Man gan šķiet, ka palīdzība vajadzīga tev. Redzēju velosipēdu. Tu kādu meklē?

Vestvuds bridi nikni raudzījās Taisā, tad pamāja ar galvu. Čukstus paskaidroja, papildinot ar žestiem, kā iecerējis notvert nelūgto viesi. Tiklīdz Taiss pamāja, ka sapratis, Vestvuds aizbrida, kājas no ūdens neizceldams, lai netrokšņotu. Modri apkārt raugoties, Taiss viņam sekoja. Zemu pieliecies, Vestvuds piespieda triecienšauteni pie krūtīm un parāpās zem vētras nogāzta koka. Kad Taiss viņu panāca, Vestvuds parādīja, kurp dosies, un kāpa uzkalniņā, kur auga ciprese.

Taiss aizbrida pa labi, kur pēc pārdesmit soļiem atklājās niedrēm aizaugusi zemiene. Viņš ieraudzīja Vestvuda aprakstīto plato, augsto bebru uzmeistaroto aizsprostu. Pašķirdams niedres, uzkāpa augšā. Tur Džejs iztaisnojās un izpētīja, ka aizsprosts sniedzās dziļi purvā, cik vien varēja saredzēt. Sasodīti daudz ūdens. Brauniņu krūšu muskulim piespiedis, viņš atskatījās. Vestvuds stāvēja pie cipreses, kā godasardzē izslējies. Pamāja Taisam, lai sāk, un veikli noslēpās, atkal aizsegdams seju ar sūnām.

Taiss iešāva aizsprostā. Dubļi un zari pašķīda uz visām pusēm. Augstu kokos uzspurdza putnu bars, pametot iesildītās atpūtas vietas.

Taiss ieaurojās: Kur esi ielīdis, stulbeni?

Šķita, ka viņa balss vel bridi skanēja, tad pagaisa. Atbildi nesagaidījis, Taiss aizbāza pistoli aiz jostas, pieliecās virs aizsprosta un sāka to ārdīt, abām rokām vilkdams zarus un baļķēnus laukā. Pajuka dubļu pikas. Ūdens sāka velties aizsprostam pāri.

Viņš iztaisnojās vēlreiz un sauca: Nāc šurp, maitasgabals tāds!

Iebrucējs, acīmredzot, nebija purvu pazinējs, citādi būtu mēģinājis novākt Vestvudu uzreiz. Savukārt, ja Taiss būtu īsts purvu pazinējs, Vestvuds varētu cerēt uz veiklāku rīcību.

Taiss vēroja aizsprostu. Duļķainā ūdens straume arvien pieņēmās spēkā. Nu! Viņš izsmējīgi uzsauca, atkal savicinādams rokas. Kur tu esi ielīdis? Nu jau pietiks, atsaucies!

Viena lode ieurbās aizsprostā pie Taisa kājām, otra aizspindza gar gurnu. Taiss pietupās un izšāva uz kaut ko, kas atgādināja pie krūma pieplakušu stāvu. Viss gāja, kā plānots. Vīrietis bija nonācis starp viņu un Vestvudu.

Pieliecies tik zemu, cik vien iespējams, Taiss spēra pa baļķi aizsprosta čukurā. Tas nepadevās ne par milimetru. Viņš nokrekšķējās, grūda atkal. Ložu krusa kapāja niedres, pār Taisu nobira adatām līdzīgi gabaliņi. Viņš pieplaka pie aizsprosta.

Kāpēc Vestvuds kavējās? Viņam bija jānobiedē iebrucējs, jāpiespiež padoties. Tas bija jāsaņem gūstā.

Nikni saviebies, Taiss atkal piecēlās kājās. Bruņotais vīrietis tuvojās. Ar katru soli sacēla vilnīšus, kas aizvēlās malā. Atskanot nākamajai zalvei, Taiss atkal pietupās, niedres pajuka. Gaisā lidinājās sīkas, asas, kā skabargas, niedru adatas.

Viņš uzsauca Vestvudam: Vismaz piesedz mani, sasodīts!

Ūdens vairs tik tikko sūcās pāri aizsprostam. Nedrīkstēja zaudēt laiku. Lodēm spindzot pāri galvai, Taiss vēl un vēl trieca ar papēdi pa baļķi. Saņēmis visus spēkus, atspērās pret to ar abām kājām. Baļķis tikai iečīkstējās, bet nācējs strauji tuvojās, šļaksti skanēja turpat blakus.

Taiss apgriezās. Viņus šķīra nieka pieci metri. Iebrucējs bija jauns, šauru, garenu galvas formu, apņēmīgu sejas izteiksmi.

Ari viņš ieraudzīja Taisu. Acis iepletās, kā pazīstamu seju ieraugot, viņš notēmēja. Arī Taiss notēmēja. Tādā attālumā garām aizšaut nevarēja.

Pēkšņi atplaiksnīja spilgta gaisma. Tam sekoja neliels sprādziens. Kļuva gaišs kā dienā. Koki un krūmi atspīdēja neona zaļā krāsā. Dziļāk purvā krēsla sabiezēja piķa melnā tumsā. Slepkavas galva pagriezās atpakaļ. Arī Taiss izbrīnā blenza uz gaismas stabu. Turpat pie cipreses, kur Vestvuds bija stāvējis, pret debesīm slējās metrus septiņus augsta lāpa. Neticami, bet tā cēlās tieši no purva ūdens. Skats bija tāds, ka Taiss nespēja acis novērst.

Tomēr viņš vēlreiz trieca kāju pret baļķi, ar acs kaktiņu manīdams, ka vīrietis pagriezies un pistoli pavērsis pret viņu. Taiss pēdējo reizi spēra baļķim ar abām kājām, cik jaudas. Beidzot baļķis novaidējās un izsprāga no vietas, tad pazuda mutuļojoša ūdens straumē. Ūdenskrituma rēkoņas pavadībā aizsprosts izjuka. Taisam sejā triecās ledainas šļakatas. Brūngana ūdens stabs šāvās lejup, kā geizers. Tas plosīja aizsprostu, grūzdams un lauzdams visu savā ceļā.

Svešiniekam nebija, kur glābties. Viņš izgrūda mežonīgu spiedzienu, straumes aizrauts, pazuda zem ūdens. Viņš bija iedrošinājies ielauzties Palmera Vestvuda teritorijā, bet, acīmredzot, līdz galam nebija apjautis, ko izaicinājis. Un ne jau viņam vien bija gadījusies šāda saķeršanās ar Vestvudu.

Kad ūdens bija noskrējis, Vestvuds pamāja Taisam ar roku, triecienšauteni pie krūtīm turēdams un auklēdams kā bērnu.

-    Tu, Palmer, gan esi sasodīts triku meistars, Taiss norūca.

-    Kā tev patika mana malduguns?

-    Ak tad tā to sauc.

-    Virs ūdens te izslējies sapuvuša stumbra gals. Gandrīz neredz, pavirši apskatot. Rodas metāna gāze, uzkrājas zem baļķa. Dažreiz atnāku un redzu, ka tā deg, tā dažreiz notiek, uguns aizdegas pati no sevis. Šoreiz es drusku piepalīdzēju.

-    Pagaidi. Tu aizdedzināji šķiltavas un iemeti ūdenī.

-     Tieši tā. Malduguns ir interesanta parādība. Parasti tā dēvē jebkuru mīklainu gaismiņu vai uguntiņu, kas parādās purvā. Dažreiz tā spīd vecas piepes vai gruzdoša kūdra. Dažreiz vienkārši jāņtārpiņu bars.

Taiss, veco spiegu vērodams, stāvēja uz paugura.

Vestvuds apstājās pāris soļu nostāk. Ūdens burzguļodams traucās garām. Protams, ir arī tādi, kas domā, ka malduguns ir ļaunā gara vai spoku darbs. Ir tādi, kas meklē vainu citos. Bet tu, Džej, tāds neesi, vai ne? Tu augstu vērtē pienākumu. Godu. Zini, kā piedien uzvesties.

Tad. arī Taiss saprata. Tev vajadzēja atklāt krustuguni, tiklīdz viņš sāka šaut. Tagad viņš, droši vien, ir pagalam. Es arī varēju aiziet pie tēviem.

Vestvuds pamāja ar galvu. Bet tas jau nebūtu nekāds lielais zaudējums, vai ne, ko? Viņš piemeta triecienšauteni pie pleca un notēmēja uz Taisu. Ak tu, nodevējs sasodītais!

6 nodaĻa

Alenvudas Federālā Labošanas darbu iestāde Alenvuda, Pensilvānijas pavalsts

Pensilvānijas lauku gaiss pie klusās Savienoto Valstu federālās ieslodzījuma vietas bija smags, kā sastindzis. Cietuma, administrācijas un palīgākas militāri priekšzīmīgā kārtībā izvietotas rūpīgi koptajā teritorijā. Fiziskiem vingrinājumiem paredzētajā pagalmā sargi uzraudzīja ieslodzītos, kuri ar grābekļiem līdzināja grantēto celiņu. Lielākā ieslodzīto daļa bija kamerās vai strādāja cietumā bija visvisādi darbi, sākot no ēdienu gatavošanas un veļas mazgāšanas līdz mēbeļu tapsēšanai.

Iedama pretī leitnantam Deividam Okslijam, Ieslodzījuma vietu pārvaldes pārstāvim, Eleina pētīja ēku izvietojumu. Leitnants bija kalsens, bet slaids, ar prāvu degunu un nogurušām, melnām acīm, kas nevērīgi pārslīdēja viņas augumam. Kaut kas viņā atgādināja smalku mēbeli, kas gadu gaitā nodilusi, kļuvusi ērtāka un ir ļoti piekususi. Vīrietis izskatījās aptuveni sešdesmit gadu vecs.

Viņš sniedza roku. CIP ir klāt.

-     Un Ieslodzījuma vietu pārvalde sagaida. Eleina pasmaidīja un paspieda roku. Priecājos jūs satikt. Viņi turpināja ceļu kopā, un Eleina apjautājās: Vai FIB vēl nav izdomājuši, kā Taisam ar Teosofoli izdevies izbēgt?

-    Pagaidām nē. Spriežu, ka CIP viņus vēl nav atradis.

-    Pagaidām nē. Bet noteikti atradīsim.

-     Redzat tos starmešus? Eleina saskaitīja vairāk nekā divdesmit starmešu, kas bija novietoti tik augstos mastos, ka sniedzās virs ēku jumtiem. Varētu domāt, ka tie pamatīgi apgaismo visu teritoriju, jo te ir cietums, un drošība ir no svara, un tā arī ir. Gaisma ir tik spoža, ka vietējie iedzīvotāji sūdzas. Viens no mūsu sargiem stāsta, ka varot pazīt savu spanielu vairāk nekā simt piecdesmit metru attālumā pašā nakts melnumā. Tomēr neviens nav pamanījis ieslodzīto bēgšanu.

-    Jūsuprāt, viņiem neviens nav palīdzējis?

-    Šo jautājumu uzdod visi. FIB ir beiguši nopratināt sešus apsardzes darbiniekus, kuri strādāja tajā ēkas pusē, un viņi paši ir tikpat lielā neziņā kā FIB. Es palūdzu viņus uzgaidīt, varēsiet aprunāties. Noguruši gan ir. Visu nakti nav ne acis aizvēruši.

-    Ar viņiem es parunāšu vispirms. Ja Taisam un Teosofolim ir bijis palīgs, tas varēja būt ari kāds, kuram tonakt nebija jāstrādā. Viņš vai viņi varēja atgriezties, lai bēgļiem palīdzētu.

-    Šaubos gan. Prezidenta jaunais budžets atkal krietni paplicinājis Ieslodzījuma vietu pārvaldes līdzekļus, un tas nozīmē, ka daži jautājumi netiek risināti. Bet, ticiet man, mums ir nevainojama uzskaite par visiem, kas ierodas un aiziet. Pagājušajā naktī atgriezās tikai viens darbinieks bija aizmirsis mācību grāmatas, un viņš bija prom vēl pirms pusnakts.

-    Iespējams, no kāda stāvlaukuma aizdzīta personīgā automašīna vai cits braucamais. Vai nav kāda pazudusi?

Leitnants Okslijs drūmi pablenza uz viņu un papurināja galvu. Kaut nu tā būtu.

Eleina pamāja ar galvu, savā nodabā to pārdomādama. Tas viņai tik un tā neko nedotu, un ne jau viņai bija jānoskaidro, kā bēgļi aizlaidušies. Viņai bija tie jāiepazīst, jāsaprot, kādas attiecības tiem bijušas, un sevišķi svarīgi bija noskaidrot, ar ko viņi sazinājušies ārpasaulē.

-    Un kā ir ar e-pastu, parasto pastu un tālruņa sarunām?

-    viņa jautāja.

-     Ieslodzītajiem nav pieejas e-pastam, Okslijs atbildēja,

-    un likums mums liedz iejaukties jebkādā sarakstē starp viņiem un viņu advokātiem. Teosofolim ir radinieki Atlantā, ar kuriem viņš sarakstās. Daži viņu ir te apciemojuši, bet ne visai bieži. Galu galā Atlanta ir tālu, ja jābrauc ar autobusu. To informāciju jau esam snieguši jūsu aģentiem, lai pārbauda.

-    Bet Taiss?

-    Viņš, tāpat kā visi, saņem naidpilnas vēstules un precību piedāvājumus. Un visu izmet nelasīdams. Reportieri palaikam vēl lūdz intervijas, bet viņš visus atraida. Viņš vispār nekad nav nevienam "privāti" zvanījis vai saņēmis kādu personīgi viņam adresētu vēstuli. Un vienīgais cilvēks, kuru viņš jebkad ierakstījis apmeklētāju sarakstā, ir viņa advokāts. Taču lietā nekas īsti nenotiek, tāpēc advokāts pie viņa mēnešiem ilgi nav rādījies.

-    Vai nesen kāds nav pieprasījis tikšanos ar Taisu, vai gribējis viņam piezvanīt?

Vezdams viņu garām puķudobei ar taisnās rindās iedēstītām puķēm, leitnants papurināja galvu. Taisa noslēgtība nav nekas neparasts. Dažu ieslodzīto vienīgie kontakti ar ārpasauli ir reklāmas sūtījumi un katalogi. Dažreiz tas tāpēc, ka visa pasaule no viņiem novērsusies. Citkārt viņi vienkārši vēlas, lai tos liek mierā.

Kad abi bija pienākuši pie ēdamzāles, leitnants Okslijs pasteidzās atvērt durvis un ielaist sievieti. Eleina ievēroja garu rētu uz plaukstas locītavas vecu un pabalējušu, bet ar nelāgi robainām malām.

-    Tas noteikti bija sāpīgi, viņa pamāja, norādot uz roku.

Viņš paraudzījās uz rētu, pārsteigumā uzacis uzrāvis, it kā būtu par to aizmirsis. Pāršņāpu uz caurules gala. Varēja slikti beigties. Viņš greizi pasmaidīja. Došu jums padomu. Nekad nemēģiniet labot ūdensvada plīsumu.

Ēdamzāle bija taisnstūraina telpa uz grīdas linolejs, augstas, baltas sienas un aizrestoti logi. Tajā valdīja nenovēršamais tauku smārds, ko nespēja nomākt pat izteiktā dezinfekcijas līdzekļa smaka.

FIB speciālais aģents Gērijs Meihjū sagaidīja viņus pie durvīm. Vīrietim bija neizteiksmīgas acis un strupi pirksti, ar kuriem viņš nemitīgi pieskārās jakai, kā cigaretes kabatās meklēdams. Viņš paraudzījās uz sešiem sargiem, kas, kājas izstiepuši, sēdēja ēdamzāles galā, tad pusbalsī paziņoja: Es runāšu tikai par bēgšanu. Vienīgais, kas mums droši zināms, ir tas, ka novērošanas kameras tajā cietuma daļā, kur bija abi ieslodzītie, pārtrauca darboties šorīt, 3:31, un vienpadsmit minūtes nebija signāla mēs domājam, ka tad viņi arī izbēguši. Kameras atsāka darbu diezgan drīz, tāpēc apsardze nospriedusi, ka tā bijusi vienkārši ķibele, bet mūsu datoriķi apgalvo, ka to izraisījusi programma, kura ievadīta cietuma galvenajā datorā. Lai arī kurš to bija paveicis, tas izmantoja administrācijas darbinieces pieejas kodu, bet viņa pati pirms pāris dienām aizlidojusi atvaļinājumā uz Floridu.

Tātad Teosofolis, Taiss vai arī kāds cits to nozadzis vai nopircis pirms viņas aiziešanas atvaļinājumā, vai arī viņa pati to ieprogrammējusi un tad aizlaidusies.

Meihjū drūmi pamāja ar galvu. Variantu netrūkst. Esam paziņojuši jūsu vadībai, kur viņu meklēt. Viņš pieveda Eleinu pie galda, uz kura bija izklāts cietuma plāns. Te bija abu aizbēgušo kameras. Visām durvīm elektroniskās slēdzenes. Lai pārvietotos' no sekcijas uz citu sekciju, no stāva uz citu stāvu jāiziet pa durvīm. Kodus nomaina datorprogramma pēc nejaušības principa, un dažām durvīm ir pat vairāki kodi. Tajās vienpadsmit minūtēs, kad novērošanas kameras nedarbojās, bēgļiem bija jāpaiet garām vismaz četriem sargiem un jāiziet caur piecām durvīm tas atkarīgs no viņu izvēlētā ceļa. Viņš parādīja divus vienu līdz ēkas galvenajai ieejai, otru pie durvīm sētas pusē.

-    Vai kāds no apsardzes darbiniekiem tobrīd nebija tādā vietā, kur viņu neviens cits neredzēja?

-    Tajās vienpadsmit minūtēs visi. Būtu daudz vieglāk tikt skaidrībā, ja šie abi būtu vienkārši uzspēruši durvis ar dinamītu.

-    Lai arī kurš to izplānojis, cilvēks zinājis, ko dara.

-    Tā tas tiešām izskatās. Meihjū pasniedza viņai dežūru grafiku un naktī izgājušo un ienākušo personu sarakstu.

Ielikusi tos somiņā, Eleina pagāja garām ar galdautu neapsegtajiem ēdamgaldiem un pienāca pie plastmasas krēslos sēdošajiem sargiem. Divi bija sakrustojuši rokas uz krūtīm un klanīja galvas. Dzirdot, ka viņa apstājas, abi pacēla galvas. Visi viņu vērīgi nopētīja.

-     Pateicos, ka bijāt ar mieru pagaidīt, viņa iesāka. Kamēr leitnants Okslijs atslējās pret sienu, bet speciālais aģents Meihjū apsēdās galda galā, viņa pievilka klāt vēl vienu krēslu un apsēdās. Jūs te strādājat, tātad varētu zināt vairāk par Taisu un Teosofoli, nekā viņi paši. Mans darbs ir viņus atrast, nevis meklēt vainīgo. Palīdziet man. Kādi viņi ir? Vai viņi bija draugi?

Sargi saskatījās. Galda galā sēdošais FIB aģents teica, Teosofolim gan te bijis daudz draugu, bet mums neizdevās atrast nevienu, kurš atzītos, ka zinājis kaut ko par nodomu bēgt.

Viņa vēlreiz palūkojās uz sargiem. Vai ta bija? Vai viņš bija sabiedrisks cilvēks?

Vīrietis labajā malā pamāja ar galvu. Viņš bija runīgs, un viņam patika televīzija. Te bija vesels bariņš, kas ik vakaru skatījās televīziju, pie tam visu laiku sarunājās. Tā viņiem bija tāda kā reliģija.

-     Viņš bieži runāja, ka tikšot laukā, otrs sacīja. Viņam pēc apelācijas tiesas mīkstināja spriedumu kā par slepkavību bez iepriekšēja nodoma, tāpēc viņam bija iespēja izkļūt no cietuma ar galvojumu. Bēgt tādā situācijā neaprakstāmi stulbi, bet neviens šejienietis jau nav nekāds profesors, citādi te nenokļūtu. Tagad varēs aizmirst par galvojumu vēl vismaz uz desmit gadiem.

-    Nemaz nezināju, ka viņi ar Taisu ir draugi, trešais novilka.

-    Nu jā-ā, draugi, tas būtu par stipru teikts, otrais sargs paraustīja plecus. Lai gan Teosofolis bija viens no tiem nedaudzajiem, kuri mēģināja ar Taisu sapazīties.

-    Viņiem jau nebija jābūt draugiem, pirmais sargs secināja. Abi ir likumpārkāpēji, kas izcieš prāvu sodu, tāpēc jau te atrodas. Pie tam kameras abiem blakus. Bēgšanas gadījumā vairāk, nekā vajag, lai samestos uz vienu roku.

Sešas galvas pamāja vienlaikus.

-    Un kā tad Taiss? viņa jautāja. Kas bija viņa draugi?

Pirmais no kreisās nosprauslājās. Sasodīts, Taisam nevienā vietā draugu nebūtu. Ieslodzītie vispār necieš nodevējus. Lai nu būtu izvarotājs vai sērijslepkava tas vēl tā. Visi kā viens sevi uzskata par Amerikas patriotiem. Neliks mierā nevienu, kas kaut brītiņu parunāsies ar tādiem, kā Taiss, Eimss vai Volkers. Riks Eimss un Džons Volkers arī vadīja dienas Alenvudā. Volkers bija bēdīgi slavenais bijušais Savienoto Valstu kara flotes sakaru virsnieks, kurš savervēja savus ģimenes locekļus spiegošanai Padomju Savienības labā.

Cits sargs piemetināja: Teosofolim neviens nepiekasījās tāpēc, ka viņu te ieredzēja un viņš bija kauslis. Muskuļi kā Švarcenegeram.

-    Un ko jūs paši par Taisu domājat?

Leitnants Okslijs pagāja nost no sienas. Sejā pilnīgs spēku izsīkums. Tad viņa acis iekvēlojās naidā. Tādus ziņu pienesējus kā viņš vajadzētu nošaut, tāpat kā Padomijā darīja ar tiem, kurus viņš uzrādīja. Tas gan ir mans personīgais viedoklis.

Apsardzes vīri saskatījās un piekrītoši pamāja.

-     Kā jūs, Okslij, vēl turaties kājās, viens no sargiem izbrīnījās.

-     Es jau arī pagājušnakt dežurēju, viņš teica Eleinai, bet tikai pāris minūtes viņu korpusā tieši pirms aizbēgšanas.

Pie galda sēdējušais FIB aģents atsprādzēja tālruni no jostas un aizgāja sānis, uzmanīgi ieklausīdamies.

Viņa jautāja: Ko tad Taiss darīja brīvajā laikā?

Sargs, kurš sēdēja labajā pusē, atbildēja: Viņš strādāja bibliotēkas juridiskajā nodaļā septiņarpus stundas dienā, piecas dienas nedēļā viens no labākajiem darbiem, kas mūsu ieslodzītajiem var būt. Vingroja sporta zālē un pagalmā vai ik dienu. Un skrēja arī.

Eleina uzlūkoja leitnantu Oksliju. Es gribētu aprunāties ar ieslodzītajiem un citiem darbiniekiem, apskatīt aizbēgušo kameras.

-    Protams, viņš piekrita.

-    Man ir jaunumi. FIB aģents ar apņēmīgu sejas izteiksmi tuvojās, piesprādzēdams tālruni pie jostas. Sagaidījis,-ka visi uz viņu raugās, viņš paziņoja: Atradām Teosofoli.

-    Tas tik ir numurs! Viens no apsardzes darbfniekiem iesaucās.

-    Paldies Dievam, otrs piebalsoja. Kā viņu atrada?

-    Ne gluži tā, kā gribētos, FIB darbinieks atzinās. Tūristi atrada pamestu automašīnu uz meža stigas Virdžīnijas pavalstī un paziņoja vietējai policijai. Izrādījās, ka tā bija šorīt agri Luisburgā, no Wal-Mart stāvlaukuma aizdzītā Geo Prism. Policija atrada Teosofoli bagāžas nodalījumā mirušu.

-    Noslepkavotu? Eleina uzreiz jautāja.

Viņš steigšus pamāja ar galvu. Nodurts ar stiletu, kas pagatavots no koka lineāla. Aizmugurē bija palikuši burtiņi, varēja izlasīt, ka uz tā bija uzraksts "ASV labošanas iestāde Alenvuda".

-    Bibliotēka, viņa sacīja. Džejs Taiss.

7 nodaĻa

Pie Nortriveras, Ziemeļkarolīnā

Uz dubļainā krasta stāvēdams, Džejs Taiss slējās pusaugumu Vestvudam pāri. Rokas gar sāniem nolaidis, slapjās kājas iepletis dūksnājā, viņš bez jebkādas izteiksmes sejā noraudzījās uz veco spiegu, kas stāvēja purva uzjundītajā ūdenī.

Vestvuds nikni raudzījās viņā, triecienšautenes stobru nenolaizdams.

Taiss nekustējās. Ak tad tā. Tu nejoko, tiešām gribi mani nošaut?

-    Tieši tā, velns lai parauj!

Taiss pamāja ar galvu. Vērīgi aplūkoja apkārtni, pētīdams apveidus un krāsas. Es redzu tavu robežpārkāpēju. Guļ uz tā baļķa. Vai nu samaņu zaudējis, vai ari beigts.

Negaidīdams Vestvuda atbildi, Taiss ielēca ūdenī, ar netīrajām šļakatām apšķiezdams Vestvuda kreklu un seju. Kamēr Vestvuds nolamājās, pasperdams kādu soli atpakaļ, un nopurināja ūdeni no šaujamā, Taiss aizbrida prom. Ūdens pinās pa kājām kā vēsa, mīksta lupata, tik daudz nogulšņu bija rāvis līdzi. Brist bija daudz grūtāk. No ūdens cēlās puvuma smaka.

-    Sasodīts, Džej, Vestvuds viņam sekoja. Tev jāatgriežas. Piesakies policijā. Tevi jau meklē.

-    Domāju gan.

-     Lops tāds. Kā tik iedomājos, ka visus tos gadus strādājām kopā… Es tev uzticējos, zināju, ka piesegsi… Padomā, cik daudzi tev uzticējās… Kā tu varēji? Tu mūs visus nodevi! Lengliju. Ameriku!

-    Esmu vienmēr tevi aizstāvējis.

-     Izrādās, nekad neesmu tevi pazinis! Zvēru pie Dieva, pat iedomāties nevarēju. Nemūžam! Man, droši vien, ļoti palaimējies, vēl esmu dzīvs.

-    Mums visiem palaimējies, ka esam dzīvi. Vai te ir bijuši

arī citi ciemiņi?

/

Vestvuds nikni savaikstīja seju. Un, ja nu būtu?

-   Tavam robežpārkāpējam bija ierocis un, ieraudzījis, viņš mani pazina. Tad ari mēģināja mani nošaut. Pirms pāris stundām to pašu mēģināja vēl kāds cits.

Vestvuds izbolīja acis. Un kas ar viņu atgadījās?

-    Vēl jau esmu dzīvs, Taiss drūmi paziņoja. Iebrucējs gulēja augšpēdus uz izgāzta koka, acis bija ciet,

rokas un kājas ļengani nokarājās. Tikai tagad, tuvāk aplūkojot, Taiss ieraudzīja, cik tas jauns, diez vai vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Stūrainā seja pelēka, melniem bārdas rugājiem noaugusī āda metās zilgana. Drēbes melnās dūņās. Pistoli nekur nemanīja.

-    Neesi tādu te manījis? Taiss iejautājās.

-    Pirmoreiz redzu. Un tu?

-    Es vinu nepazīstu. Taiss pataustīja pulsu. Miris. -Žēl gan. Bet ko tad viņš cereja šitā uzrodas un vel

mēģina mūs nošaut. Triecienšauteni vienā rokā turēdams, Vestvuds ar otru pārmeklēja mirušā kabatas. Izvilka kabatas portfeli, aizsāktu košļājamās gumijas paciņu, neatvērtu M&M iepakojumu un mobilo tālruni. Visu klāja dūņu kārta.

Taiss paņēma mobilo. No tā sūcās ūdens. Piespieda pogu IESLĒGT. Tālrunis bija tikpat beigts, kā īpašnieks.

Vestvuds atvēra kabatas portfeli. Nedaudz naudas, bet vairāk nekā. Viņš iebāza kabatas portfeli kabatā.

-    Kā tu uzzināji, ka viņš ieradies?

-    Man ir novērošanas iekārtas, Vestvuds paskaidroja. Pēc tam, kad viņš bija pāris stundu vazājies apkārt, iznācu pārmīt dažus vārdus. Protams, paķēru līdzi triecienšauteni un karodziņu ceļa iezīmēšanai.

-    To, kuru biji iespraudis zālienā.

Vestvuds pamāja ar galvu. Man pašam jau to nevajadzēja, bet tas varēja būt arī kāds nomaldījies tūrists, kuram ziņkāre pārmākusi veselo saprātu. Kad viņš nozuda purvā, es sekoju. Tad šis izvilka pistoli, un viss mainījās. Pēc tam abi pamatīgi padauzījāmies apkārt.

-    Ko tu ar viņu iesāksi? Taiss jautāja.

-    Tikpat mierīgi var atstāt tepat. Gan jau lūši vai lācis savāks.

Alenvudas Federālā Labošanas darbu iestāde Alenvuda, Pensilvānijas pavalsts

FIB un CIP vienojās pagaidām neatklāt Frenka Teosofoļa slepkavības faktu, tāpēc Eleina turpināja izmeklēšanu Taisa un Teosofoļa lietā tā, it kā Teosofolis vēl būtu dzīvs. Viņa iztaujāja aptuveni piecdesmit ieslodzītos un cietuma darbiniekus pa vienam un grupās. Izrādījās, ka Teosofolis aizrāvies ar daudzām dažādām nodarbēm. Viņš ne vien ik vakaru skatījās televīziju, bet piedalījās totalizatoros un plānoja ātras iedzīvošanās gājienus, kas ne ar ko nevainagojās.

Viņa kameras biedrs stāstīja: Es, saproties, visu nogulēju. Nemaz nezināju, līdz sargs mani izmeta no gultas. Ceru, ka Teo paveiksies!

Viņu kamera bija standartveida, divus metrus septiņdesmit centimetrus gara un metru astoņdesmit platumā. Tērauda divstāvu gultas kājas iebetonētas grīdā. Pie sienas pieskrūvēts tērauda galdiņš un ķeblis. Metāla izlietne, metāla pods bez vāka un šaurs lodziņš pie griestiem, pa kuru varēja saskatīt debesis. Projektēta maksimāli funkcionāli, apmierinot minimālās cilvēka vajadzības, taču tīra un moderna.

Meklējot norādes, kurp Teosofolis plānojis doties, Eleina pārlūkoja viņa saraksti ar ģimeni un vēstules advokātam ar lūgumiem pasteidzināt jaunu tiesas prāvu. Viņam bija kārbiņa, kurā glabājās rūpīgi sakārtotas piezīmes par totalizatora un citu spēļu rezultātiem. Droši vien viņš būtu mēģinājis sazināties ar ģimeni ja vien būtu tiktāl ticis.

Taisa kamerā atrastais un dzirdētās atsauksmes liecināja ne vien par vienpati, bet ari par paraugieslodzīto. Viņš bija verdziski pildījis noteikumus un ne reizi nebija mēģinājis attaisnoties citu priekšā.

Sasodīts, tas mērglis pat acīs nevienam neskatījās, viens no ieslodzītajiem pukojās.

Gan ieslodzīto, gan cietuma darbinieku domas sakrita. Taisa kamera bija lielāka, tomēr tikpat šaura. Kojas vietā viņam bija gulta. Sega bija norauta, atsedzot no cietumnieka apģērba veidotus cilvēka auguma apveidus, ko papildināja koka roka, kuru viņš bija ietinis ar miesaskrāsas mēbeļu audumā. Viņam bija ne vien izlietne un tualetes pods, bet arī televizors, grāmatplaukts ar grāmatām un atzveltnes krēsls ar lampu un ķeblīti, kur kājas uzlikt, grāmatas lasot.

Eleina sarauca pieri. Kā gan tas nācis, ka viņu ievietoja kamerā ar tādām ērtībām?

Leitnants Okslijs paraustīja plecus. Runā, ka izmeklēšanā Taiss sniedzis tik daudz ziņu, ka Ieslodzījuma vietu pārvalde viņam izrādījusi pretimnākšanu. Viņš prot parūpēties par sevi.

Taisa grāmatas vēsturiski un biogrāfiski romāni bija sarindotas pēc autoru uzvārdiem, neviena nebija novietota kļūdaini, neievērojot alfabētu. Galda atvilktnē bija zīmuļi, papīrs, skaidrojošā vārdnīca un šādi tādi sīkumi. Uz galda radioaparāts. Viss bija kaitinoši nevainojamā kārtībā.

Leitnants pacietīgi gaidīja, kamēr viņa pārmeklēja atvilktni un atrada tajā divus krāsainus fotouzņēmumus. Vienā bija vēl pajaunais Taiss kopā ar vīrieti gados, Palmeru Vestvudu, viņi bija nofotografējušies Romā, pie Trevi strūklakas; pēc apģērba spriežot, astoņdesmito gadu vidū. Abiem mugurā krekli ar vaļēju apkaklīti. Taisam ap kaklu zelta ķēdīte ar tajā iekārtu trisstūrveida priekšmetu. Eleinai šķita neparasti, ka, lai gan abi stāvēja atstatu, savu pusmetru viens no otra, kameras objektīvā raugoties, ķermeņu augšdaļas bija nedaudz tuvāk, norādot uz tuvības izjūtu. Ķermeņa valoda dažbrīd bija daudz godīgāka un grūtāk viltojama nekā vārdi.

-    Ar ko Taiss te nofotografējies? Okslijs jautāja.

-    Ar draugu. Viņa rādija otru uzņēmumu. Un tā ir viņa ģimene.

Tas bija oficiāls fotoportrets, tas pats, kuru viņa bija redzējusi Taisa personīgajā lietā. Arī tas, šķiet, uzņemts astoņdesmito gadu vidū. Taisa sieva bija satriecoša skaistule ar platīnblondiem matiem. Viņas acis bija neparastā smaragda krāsā. Taču tām piemita vēl kaut kas savāds, biedējošs. Gan Taiss, gan sieva sēdēja atzveltnes krēslos. Jaunākais no bērniem, dēls, lepni stāvēja aizmugurē, vidū, bet meita bija uzlikusi rokas mātei uz ceļgala un ar pielūgsmi raudzījās uz Taisu. Taču Taiss ar sievu bija nedaudz atvirzījuši ķermeņu augšdaļas, apliecinot kādu nesaskaņu vai šķelšanos. Eleina atcerējās Hannas piezīmi ka viņa nekad neesot apskaudusi Taisa sievu. Viņai bija tukšs skatiens kā sievietei, kas pārlieku garas stundas pavadījusi uz "mēles" vai pie spoguļa, pārbaudot, kā uzkrāsojusies. Tādai, kam pārāk bieži, līdz apnikumam atkārtots, cik viņa žilbinoši, satriecoši daiļa.

-    Nezināju, ka viņam bijusi ģimene, Okslijs atzinās.

-   Savādi, ka viņi ne reizi nav atbraukuši apraudzīt. Eleina nevarēja iedomāties, kur Taisa sieva ar bērniem palikusi.

To biogrāfijas daļu viņa vēl nebija izlasījusi. Atvilktnes dibenā viņa atrada zelta ķēdīti. Salīdzināja to ar fotogrāfiju, kurā Taiss bija kopā ar Vestvudu.

-    Neizskatās pēc tās, kas fotogrāfijā, Okslijs secināja.

-    Nē, neizskatās. Viņa pārbaudīja, vai atvilktnē nav zelta trīsstūra. Nebija.

Ielikusi ķēdīti kabatā, bet fotogrāfijas somā, viņa pienāca pie izlietnes. Pārbaudot tualetes piederumus, Eleinai uzmācās skumjas. Vīriešu ziepēm un skūšanās losjonam piemita kas tāds, kas viņu aizkustināja. Droši vien uzjundīja atmiņas par Reifu, viņa nosprieda, un meta mieru.

Uz gridas pie galdiņa bija iepriekšējās dienas avīžu USA Today un International Herald Tribune kaudzīte. Trūka pirmās Herald Tribune daļas. Okslijs palīdzēja izvilkt saņurcītās avīzes no lelles, bet neviena lapa no trūkstošās daļas neatradās.

Viņa pienāca pie durvīm, apgriezās un nopētīja nelielo telpu, kas uzdzina klaustrofobiju. Ja nebūtu ērtā atzveltnes krēsla un televizora, kamera izskatītos draudīgi sterila. Viņa iedomājās sevi Taisa vietā un jutās nomācoši bezpalīdzīga. Īstenībā Taiss te nemaz nebija uzturējies, viņa secināja. Neko lielu pēc sevis nebija atstājis, par spīti tam, ka Alenvudā aizvadījis trīs gadus no mūža ieslodzījuma.

-    Gatavs? Okslijs jautāja.

Viņa pamāja ar galvu, un viņi mēroja atpakaļceļu caur pelēcīgo cietuma labirintu, garām kamerām, cauri restotām durvīm, elektroniskajiem vārtiem un iestādījumam raksturīgo klusumu. Ārpusē garas vakara ēnas stiepās pār spodrajām ēkām un sakopto teritoriju. Tālumā Alegēnu kalnu ziemeļgrēdas piekāje tērpās mānīgi maigā ēnā, kas rieta saules staros ieguva asfnssarkanu toni.

-    Nu, ko tad jūs domājat? Okslijs jautāja, pavadīdams Eleinu uz nomas auto.

Taiss ir cilvēks, kas centīsies neko neatstat nejaušības zinā, vina domīgi novilka. Bet es jau sāku vinu apjaust. Šā vai ta, es viņam sadzīšu pēdas.

Omaha, Nebraskas pavalsts

Pēdējā gada laikā krāvēju priekšstrādnieks bija zaudējis tik daudz naudas spēļu zālē, ka viņa sieva pieprasīja šķiršanos. Tāpēc, saņemot anonīmu piedāvājumu, kuru saldināja priekšapmaksa piecu tūkstošu dolāru apjomā, viņš aši piekrita, lai nezināmais labdaris pēkšņi nepārdomātu.

Konkrētā krava bija visjaunākās paaudzes satelīttālruņi, kurus izgatavoja pēc tēvoča Sema pasūtījuma. Tie bija triecienizturīgi un ūdensdroši, kā arī apvienoja sevī funkcijas, kuras tālruņiem pirms tam nekad nebija bijušas. To starpā bija e-pasts un piekļuve internetam, kā arī ārkārtīgi jutīgi GPS uztvērēji un tam visam klāt nāca skrembleru ierīces, kas nodrošināja pret tālruņa lietotāja izsekošanu.

Bez tam ar šiem satelīttālruņiem varēja uzņemt megapikseļu fotogrāfijas vai videofilmas ar vairāk nekā miljonu punktu augstu izšķirtspēju četrreiz augstāku nekā vairākumam tālruņu ar fotokamerām. Tas ļāva oficieriem ieraudzīt to, ko redz kareivis, un nekavējoties dot komandas turpmākai darbībai. Vēl vairāk, tie bija daudzjoslu tālruņi, tātad tos varēja bez jebkādām problēmām izmantot jebkurā zemeslodes malā. Militārpersonas un valdības ierēdņi varēja aizlidot no Eiropas uz Savienotajām Valstīm, Japānu, Ķīnu vai Krieviju, ceļā kaut vai desmit reižu pārsēžoties, tomēr nenomainot tālruņus un neriskējot zaudēt tajos saglabāto informāciju.

Kad lielā kravas automašīna bija piekrauta, priekšstrādnieks atstāja tās aizmugures durvis vaļā un pateica krāvējiem, lai iet atpūsties. Tie aizsteidzās uz atpūtas telpu pie kafijas kannas, bet viņš pienāca pie šofera un piedāvāja tam cigāru. Abi nostāvēja pie kabīnes kādu stundas ceturksni, pļāpājot par visu ko.

Kad viņš atgriezās kravas kastē, varēja redzēt, ka dažas kastes kāds pārvietojis, taču nekas nešķita pazudis. Labākais bija tas, ka viņa boulinga soma nu bija pie pašām rampas durvīm. To viņš bija paņēmis no mājām, cerēdams pēc darba aiziet pabumbot. Viņš pameta skatienu apkārt, iekraušanas zonā neviena nebija; tad palūkojās uz apsardzes būdu, pie kuras stāvēja drošībnieks viens no viņa partneriem spēļu zālē un māja cita kravas auto šoferim, lai brauc.

Viņš atvēra somu. Seja izplūda smaidā, ieraugot akurātās simtdolāru paciņas. Vieglu sirdi aizvēra un aizslēdza kravas auto durvis, tad pagāja malā, lai šoferis viņu redzētu sānskata spoguli. Tiklīdz viņš pamāja ar roku, auto aizripoja. Somu cieši satvēris, viņš smaidot noskatījās tam pakaļ. Nekādas bumbošanas šovakar, viņš klusi noteica. Aizies vēl vienu, pēdējo reizi pie Haras, tā vienmēr tik saprotoša, un atcerēsies vecos laikus. Un tad metīs mieru. Tovakar lai būtu pēdējā reize, un cauri.

Sietla, Vašingtonas pavalsts

Montāžas fabrikas transporta daļas vadītājs no sava datorgalda ik dienu norīkoja piegādes uz visām debesspusēm. Ar dažiem pirkstu piesitieniem izdāļāja valdībām un uzņēmumiem aprīkojumu. Tāpēc, saņemot piedāvājumu nopelnīt vairāk nekā visa gada algu, pie tam skaidrā, viņš par to sprieda tā: vienkārši nospiedīs citus taustiņus, un miers. Un prece aizies uz Kanzassitiju. Un tas bija svarīgi. Kanzassitija bija tālu no tik bīstamām vietām kā Irāna, Ziemeļkoreja vai Sīrija, kā ari jebkuras no tām, kuras Tirdzniecības departaments bija iekļāvis to valstu Sarakstā, uz kurām attiecināms embargo.

Nedaudz izbrīnījies, bet mierīgu sirdsapziņu, viņš manīja sarakstā pirmās Tuff Boss partijas. Šiem pilnīgi jaunajiem, mūsdienīgāko tehnoloģiju piezīmjdatoriem bija tik izturīgs magnija sakausējuma korpuss, ka lodes to nevarēja caursist, bet iestrēga tajā. Nieka pusotru kilogramu smagajam datoriņam tastatūra bija aizsargāta pret mitrumu, bet īpašā gēla apvalkā ietuntuļotais diskdzinis iemontēts nerūsējošā tērauda korpusā. Pat tad, ja tam pāri pārbrauktu kravas auto, dators darbotos. Ūdens un tvaiku necaurlaidīgais, triecienizturīgais piezīmjdators varēja lepoties ar atmiņu, kas ļāva viegli darbināt lielas programmas, tāpēc ari pirmā partija bija paredzēta ātrās reaģēšanas vienībām, kājniekiem, FIB sapieru vienībām.

Viņš paklabināja taustiņus, pāradresēdams trīs partijas uz Kanzassitiju. Ņujorkas policijas departamenta Pretterorisma vienība varēja pagaidīt.

Santa Barbara, Kalifornijas pavalsts

Bija auksta, miglaina diena. Kaijas laidelējās pār Silīcijkoustas sirdī uzceltā pētniecības institūta teritorijā iestādītajām augstajām palmām. Pārvadājumu kompānijas UPS formas tērpā ģērbies vīrietis apstājās modernās ēkas kravas piegāžu telpā. Kā apsolīts, tur gaidīja trīs koka kastes. Cilvēku tur nebija, lai gan plašās, noliktavai līdzīgās telpas otrajā galā, aiz aizstiklotā loga, skanēja grupas "Parlaments" dziesma Flashlight, pie tam tik skaļi, ka varēja dzirdēt arī caur aizvērtajām durvīm. Viņš aiznesa kastes uz UPS kravas mašīnu, kuru bija tikko pārtvēris. Sazāļotais šoferis gulēja aizmugurē.

Laupītājs iestūma kasti minivenā un aizsteidzās pēc nākamās, jo UPS šoferi vienmēr steidzās. Viņš bija profesionālis, kam pirms daudziem gadiem misējās paķert nepareizo kravu, liekot riskēt vēlreiz, lai aizvestu atpakaļ un nočieptu īsto. Nu gan viņš vienmēr zināja, kas jāgrābj. Kastēs bija jābūt tūkstošiem StarDust,"Zvaigžņu putekļu" superminiatūru datoru, kuru izstrāde turpinājās vairāk nekā desmit gadus. Tie bija tik niecīgi, mazliet prāvāki par smilšu graudiņiem, un katram bija mazītiņas saules baterijas. Tie spēja paveikt divas vai trīs vienkāršākās darbības. Toties kopā tie varēja veidot bezvadu sakarus savā starpā, radot varenus tīklus, kas spēja uztvert visu, kas pārvietojās, auga, cēla troksni, izdalīja siltumu vai smaržu.

Iegrūdis otro kasti, viņš atgriezās pēc trešās. Šos "zvaigžņu putekļus" varēja izkaisīt kā puķu sēklas virs laukiem vai lielpilsētām, iemest automašīnās, lidmašīnās vai vilcienos, kas pārvadāja preces vai pasažierus. Lai ari kur tie nokļūtu, to tīkli spēja noraidīt informāciju par parastiem pilsoņiem, militārpersonu vienībām, slepeno laboratoriju zinātniekiem uz vadības centriem, kur to apstrādātu jaudīgi datori, nododot to tiem, kuriem tā nepieciešama. Ziņas par valdības uzdevumā izgatavoto tehniku nebija publiskojamas vēl gadiem ilgi.

Atgriezies ar trešo kasti, viņš pakavējās vēl kādu brīdi, lai atvērtu un pārbaudītu visas. Katrā atradās mazas paciņas vakuumiepakojumā. Paciņu nodalījumos bija desmitiem vienkāršu datoru. Grozīdams galvu izbrīnā par to, cik tie sīciņi, viņš atlika visu kastēs un aizvēra tās, tad brauca pie apsardzes būdas. Sargs raudzījās uz formas tērpu, nevis braucēja seju, un pamāja, ļaujot izbraukt.

8 nodaĻa

Pie Nortriveras, Ziemeļkarolīnā

Palmera Vestvuda drošības centrs atradās viņa nama pagrabā. Ēka bija celta sen, vēl pirms Pilsoņu kara. Dubļiem notriepti, viņi ar Taisu ienāca pa pagraba durvīm un nokāpa lejā. Taiss ieraudzīja monitoru virkni, kuros bija redzams Vestvuda īpašuma perimetrs. Visur valdīja miers. Tad viņš aplūkoja telpu. Pie dibensienas bija otras kāpnes, kas veda uz māju. Pie sienas kronšteinā iestiprināts televizors. Pie otras bija skapīši, dzērienu bārs, ledusskapis un stiklots skapis ar ieročiem. Vairāki krēsli, kušete un kafijas galdiņš. Gaiss šķita svaigs, klusu dūca ventilators, ļa te būtu pārtika un ūdens, bet par to varēja nešaubīties, tad Vestvuds bija sagatavojies izturēt neilgu aplenkumu. Tas bija viņam tik raksturīgi.

Vestvuds apsēdās pie rakstāmgalda, uz kura stāvēja klēpjdators, tālrunis un īsviļņu radioaparāts. Noāva stulmeņus. Taiss, kājās stāvot, novilka piemirkušās drēbes. Vestvuds parādīja, kur nomazgāties, un atvēra garderobes durvis, ļaudams izvēlēties sausu apģērbu. Ik pēc brīža ielūkodamies monitoros, viņi veikli nomazgājās un pārģērbās. Taiss uzvilka džinsus, džinsauduma kreklu, tenisa kurpes un vieglu vējjaku.

Vestvuds pārģērbās zilā, rūtainā kreklā, džinsos, apāva brezenta čības. Tad paņēma triecienšauteni un atgriezās pie trepēm, kas veda uz ārdurvīm.

Viņš pacēla triecienšauteni, seja sadrūma. Lasies prom, Džej. Tīras drēbes esi dabūjis. Dodu tev pēdējo iespēju. Ļaušu tev aiziet un pagaidīšu, pirms zvanīt policijai, bet tikai tāpēc, ka bijām draugi.

Taiss nopētīja aukstā kara kaujinieka vecīgo seju, tad iebāza roku kabatā.

-    Piesargies, Vestvuds brīdināja.

Taiss pamāja ar galvu un izvilka roku. Tad atvēra plaukstu.

Vestvuds sašļuka. Un tu to glabāji visus šos gadus?

Arī Taiss aplūkoja delnā gulošo zelta trīsstūri ar robiem divos sānos. Tad ļāva tam noslīdēt uz galda. Zelts iemirdzējās spuldzes gaismā. Nebija nemaz tik ilgi, vismaz mums nē. Parādi savu pulksteni. Tikai nesaki, ka nezini, kur tas ir. Tu jau ari nevari pagriezt muguru tam, kas reiz bijis.

Vestvuds nopūtās un gandrīz nemanāmi pamāja ar galvu. Tuvodamies Taisam, sadabūja no kabatas pulksteni ar ķēdīti. Atkabinājis ķēdīti, nolika kabatas pulksteni blakus Taisa trīsstūrim. Taiss piebīdīja savu trīsstūri pulkstenim klāt. Ari tam bija robota mala, abi savienojās, kā sazobē.

Vestvuds smagi atkrita krēslā pie rakstāmgalda. Grumbas viņa vaigos iegrima, veidojot īstas aizas. Nu jau viņam patiešām varēja dot visus septiņdesmit.

Abi ar Taisu ilgi lūkojās viens otram acīs, tad novērsās.

-    Ko tu gribi? Vestvuds jautāja.

-    Vai no Rainas Manhartes neesi saņēmis kādu ziņu?

-    No Rainas? Kur tie gadi.

Taiss sadabūja krekla krūšu kabatā glabāto rakstu no International Herald Tribune un, ne vārda neteikdams, pasniedza to Vestvudam. Vestvuds izklāja to uz galda un sakumpa lasīdams. Arī Taiss nenovērsa skatienu no avīžraksta.

RAINAS MANHARTES DĒLS GĀJIS BOJĀ NEGADĪJUMĀ KALNU SLĒPOŠANAS KŪRORTĀ

Kamēr Vestvuds lasīja, Taiss pētīja abus stāstam pievienotos fotouzņēmumus. Vienā bija Kristofs: matu šķipsnas saules izbalinātas, jautrs smaids sejā. Tāds viņš dzīvoja Taisa atmiņās, dzīvesprieka pilns, gudrs puisis. Rainas vienīgais bērns. Otrajā uzņēmumā bija viņu divstāvu māja Potsdamā. Uz durvīm karājās sēru vainags. Rakstā bija citāts no BND paziņojuma presei, kurā frau Manhartes vārdā pateicās sabiedrībai par izrādīto līdzjūtību un pavēstīja par viņas aiziešanu bezalgas atvaļinājumā. Aģentūra lūdza izrādīt cieņu un ļaut viņai laiku sērām. Tas beidzās ar apgalvojumu, ka jaunieša bojāeja bija negadījuma izraisīta un ka tai nebija nekāda sakara ar mātes darbu.

-    Tātad viņam bija deviņpadsmit, Vestvuds nomurmināja. Kā tas laiks skrien. Vismaz desmit gadi pagājuši, kopš viņus redzēju. Berlīnē, protams. Vai tu ar viņiem bieži tikies?

-    Nē.

-    Vai viņš zināja, ka tu esi viņa tēvs?

-    Nē.

-    Saprotu, kāpēc viņa uzvārds nebija Taiss. Galu galā tu Rainu tā ari neapprecēji. Bet kāpēc viņam nebija mātes uzvārds? Vajadzētu būt Manhartam.

-    Pirms aptuveni pieciem gadiem viņam apnika dzīvot kā leģendas bērnam. Teica, ka tik ilgi, kamēr palikšot Rainas Manhartes dēls, nekad īsti nevarēšot zināt, vai teicamās atzīmes, balvas dažādās olimpiādēs, priekšrocības, kuras viņš baudīja, cilvēki, kurus uzskatīja par draugiem, vai tas viss nāca, pateicoties paša pūlēm vai mātes dēļ. Raiņa pati arī nemaz nepriecājās par to, ka kļuvusi tik slavena, tāpēc viņš visos dokumentos nomainīja uzvārdu. Kristofs Māss. Un tad Raiņa viņu pieteica citā skolā.

-    Un pati kļuva par frau Māsu?

-    Visā, kas bija ar viņu saistīts, jā. Tajā laikā aukstais karš bija pagātnē, un BND vairs nevajadzēja ar viņu izrādīties.

Viņa varēja dzīvot kā ierindas pilsone. Pēc iestāšanās universitātē Kristofs tika oficiāli atzīts par bāreni. Viņa stāstīja, kā abi smējušies, bet, manuprāt, Rainai tas bija sāpīgi.

Vestvuds paraudzījās uz Taisu. Un ko tu par to domāji?

-    Man jau nebija teikšanas.

Vestvuds šķita iegrimstam pārdomās. Piemiedza acis. Viņu droši vien līdz sirds dziļumiem satrieca, ka aukstā kara laikā tu spiegoji Austrumu labā, kaut arī viņa riskēja ar visu, spiegodama pretējai pusei.

Taiss novērsās. Tas viņai bija tikai viens papildu iemesls, lai mani ienīstu.

Vestvuds pabīdīja zelta trīsstūrus katru uz savu pusi. Ar pirkstu pavirpināja savu pulksteni. -Žēl, ka ar puisi tā gadījās, Džej. Patiešām žēl. Tā tiešām liela nelaime. Tagad saprotu, kāpēc jautāji, vai viņa nav devusi ziņu. Rakstā nav teikts, kurp viņa aizbraukusi. Tu droši vien gribētu ar viņu aprunāties.

-    Tas jau nav viss. Redzi, pie aizkariem ir Ikara statuete. Tā ir norunātā zīme, pirms daudziem gadiem vienojāmies. Tas rāda, ka viņai kaut kas atgadījies, un nepieciešama mana palīdzība.

Vestvuds sarauca pieri. Te nav nekādas loģikas. Kā viņa varēja zināt, ka tieši šī fotogrāfija tiks publicēta kādā avīzē? Un kur garantija, ka tu to redzēsi? Varbūt viņa nejauši uzlikusi to statueti, kāds to nofotografēja un publicēja, bet tā nav nekāda zīme?

-    Nē. Tur strādā redaktors, bijušais austrumvācietis. Raiņa viņam palīdzēja izsprukt no Stāsi nagiem. Citādi viņš būtu pagalam, un tas cilvēks to saprot. Mēs sazinājāmies arī citādi, jo Alenvudā ieslodzītajiem nav pieejas e-pastam, bet parastais pasts nd Eiropas nāk dienām ilgi. Bez tam manas vēstules lasīja. Paziņoju Rainai, ka abonēju Herald Tribune, tāpēc viņai vajadzēja tikai palūgt to publicēt, lai zinātu, ka es to redzēšu. Lai nu kā, ir noticis kaut kas tik nopietns, ka viņa lūdz mani palīgā. Tā kā fotogrāfija publicēta kopā ar rakstu par Kristofu, manuprāt, tas saistīts ar viņu.

-     Iespējams, ka viņa nāve nebija nelaimes gadījums, Vestvuds atdeva rakstu.

Taiss pamāja ar galvu. Salocījis rakstu, ielika kabatā un pievērsās citam tematam. Ar ko tagad Mozus nodarbojas?

-    Ak kungs, šito briesmoni! Gadiem ilgi neko neesmu par viņu dzirdējis. Droši vien pagalam, vai tup kādā ķurķī vai arī uzdzīvo, savus miljonus šķiezdams. Domā, viņš tajā iesaistīts? Pirms Taiss paguva atbildēt, Vestvuds nošķendējās. Sasodīts! Mums viesi! Viņš raudzījās Taisa plecam pāri uz monitoriem.

Taiss aši pagriezās. Piebraucamajā ceļā bija apstājušies divi miniveni. No tiem lēca laukā vīrieši un sievietes civilā, ķēdē izvērsdamies, ar pistolēm rokās skrēja mājai apkārt uz garāžu.

-    Te ir kāda cita izeja? Taiss paķēra no galda savu zelta trīsstūri.

-    Kā tad, ka ir! Vestvuds paņēma pulksteni un pieskrēja pie grāmatplaukta. Izrāvis no tā vienu grāmatu, nospieda kādu sviru. Nāc palīgā!

Taiss satvēra grāmatplaukta sānu dēli un pavilka. Telpā ielauzās pelējuma smaka. Aiz grāmatplaukta pavērās tumšs tunelis.

-    Tur, uzreiz aiz ieejas, ir slēdzis. Vestvuds paņēma savu triecienšauteni. Tu pirmais.

Izvilcis brauniņu, Taiss piespieda slēdzi. Virs galvas iedegās spuldzes, izgaismojot zemē izraktu tuneli, kas stiepās tālumā; tas bija sen rakts, bet nostiprināts ar jauniem baļķiem. Viņš ienira tunelī, kurpes žļakstēja, grimstot mitrajā zemē. Vestvuds sekoja, aizvērdams grāmatplauktu.

-    Vai te bija pagrīdes dzelzceļš? Taiss jautāja.

-    Pa šo ceļu izglābušies simtiem vergu. Atkāpšanās stratēģija vienmēr noder, vai ne?

Viņi skrēja viens aiz otra, pieliekdami galvu pirms katras spuldzes. Drīz vien purva smaka kļuva pavisam neciešama, gandrīz vai radās vēlēšanās aizspiest degunu. Skrienot viņi ieklausījās, vai nav sekotāju, taču vienīgais troksnis, ko varēja dzirdēt, bija pašu straujie soļi purva žļurkstēšanas pavadībā. Tad sākās betona grīda, arī sienas un griesti bija mūrēti, lai nekrātos ūdens.

-    Skaties uzmanīgi, kaut kur uz sienas būs balts X burts! Vestvuds elsa.

Taiss neatbildēja. Sirds pārāk dauzījās. Negribējās izskriet laukā bez elpas. Nevarēja zināt, kas gaidāms. Skrienot ar saliektu muguru, krustos iemetās sāpes, un viņš palēnināja soli; Vestvuds neprotestēja. Taiss raudzījās uz priekšu, meklēdams zīmi. Tunelis šķita bezgalīgs.

Viņi paskrēja garām vēl vienai spuldzei. Dzirdot, ka Vestvuds rij gaisu pilnām mutēm, Taiss atskatījās, bet tas gurdi pamāja ar galvu, rādot, lai neapstājas. Pēc vēl divām spuldzēm Taiss priekšā beidzot pamanīja balto zīmi.

-    Tūlīt būsim klāt, viņš paziņoja Vestvudam.

-    Paldies Dievam. Kilometru būsim noskrējuši.

Pie X zīmes Taiss atbalstījās ar muguru pret sienu. Vestvuds pieklamzāja, sviedriem noplūdis.

-    Kā jūties? Taiss jautāja.

Vestvuds pacēla galvu, tad ļāva tai noslīgt uz krūtīm. Vienā rokā kūļājās triecienšautene, otru viņš bija atbalstījis pret kāju, lai vieglāk nostāvēt. Viņa iedegums bija pazudis, seja pelēka.

-    Labāk pagaidīsim tepat, Taiss ieteica.

Taču jau pēc minūtes Vestvuds paziņoja: Tur, augšā, ir lūka.

Taiss pacēla galvu un ieraudzīja lūku. Pistoli aiz jostas aizbāzis, pagrūda koka plāksni. Tā mazliet padevās. Iztaisnojis muguru, viņš sasprindzināja visu augumu, grūzdams lūku augšup. Tā atsprāga vaļā. Lejā nobira dažas dubļu pikas. Nāsīs iesitās purva smaka, bija dzirdama koku šalkoņa. Pabīdījis lūku sānis, Taiss pastiepās pirkstgalos, izbāza galvu, līdz acis bija zemes virsmas līmenī.

Viņi bija mežacirtēju ierīkota ceļa malā. Gar to slējās ciprešu kailie stumbri, saknēm kafijbrūnajā purvā ieķērusies; augšā to zari savijās, veidojot baldahīnu.

Taiss pievilkās un izlēca laukā. Vērīgi palūkojās apkārt.

-    Gaiss tīrs. Tad pieliecās un sniedza Vestvudam roku.

Vestvuds to satvēra. Taiss vilka, cik jaudas. Kad Vestvuds

izkārpījās no tuneļa, viņa acis pateicīgi iemirdzējās, tad apdzisa. Taiss viņam uzsmaidīja un, zemu pieliecies, pagāja uz ceļa pusi, šķita, ka dzirdējis tur kādu troksni. Vestvuds palika sēžam pie lūkas, kājas tunelī nolaidis. Pielieca galvu, ieklausījās. Kukaiņu, varžu un putnu saceltais troksnis neļāva neko skaidri saklausīt.

Kad ieūjinājās pūce, trokšņaini ceļoties spārnos, Vestvuds pielēca kājās. Viņi ir klāt.

Taiss nolamājās. Nu arī viņš dzirdēja nepārprotamus, ašus soļus. Viņš palūkojās uz Vestvuda mājas pusi.

-    Nē, ne tikai pa ceļu nāk arī purvam cauri. Grib mūs aplenkt! Vestvuds pacēla triecienšauteni un nobēra kārtu.

-    Vēl nē! Taiss satvēra vecā vīra roku. Mēs viņus nemaz neredzam!

Bet viņa teikto pārmāca atbildes kārta. Abi metās guļus. Taiss nepaguva Vestvudu atturēt, un tas atkal atklāja uguni. Šoreiz gan Taiss pamanīja kādu brienam caur mežvīteņiem. Viņš divreiz nospieda mēlīti. Pūles vainagojās ar gārdzošu kliedzienu. Tam vajadzētu viņus aizkavēt.

Kad atbildes uguns pierima, Taiss nočukstēja: Derētu aizvākties no šejienes.

Vestvuds pamāja ar roku. Uz to pusi!

Viņi iebrāzās biezokni. Veci koki un dzivelīgs krūmājs sakļāvās aiz viņiem. Sekotāju saucienu pavadīti, viņi ritmiskiem soļiem, izvairoties no šķēršļiem, šļūca cauri purvam. Pēkšņi iestājās aizdomīgs klusums. Sasnieguši zāļainu krastu, vīri izrāpās no ūdens un laidās skriešus, šķita, ka spēki galā. Smagi elsdami, viņi beidzot sasniedza saules apspīdēto Nortriveras krastu.

Tad arī Taiss saprata, kurp veda Vestvuda ceļš. Kreisajā pusē upē iesniedzās piestātne. Tā pagriezās paralēli krastam, kuru bija izskalojusi straume. Piestātnē pietauvotais hidroplāns aicinoši šūpojās viļņos. Baltais korpuss laistījās, no priekšgala līdz astei stiepās eleganta, tumšsarkana svītra. No augšas to skatam aizsedza upei pārkārušos koku lapotne.

-Jauka aina, vai ne? Vestvuds jautāja.

Taiss uzlēca uz piestātnes dēļiem. Ātrāk. Šie vairs nav tālu. Viņš atraisīja tauvas.

Izvilcis no kabatas atslēgas, Vestvuds atslēdza kabīnes durvis un ierāpās pilota sēdekli. Kad viņš pagrieza slēdzi, Taiss ielēca otrā pilota sēdeklī un aizcirta durvis. Vestvuds pārbaudīja slēdžus un aparatūras rādījumus. Taiss pagriezās un atbalstīja brauniņu pret elkoni, tēmēdams atpakaļ.

-     Nav laika kārtīgi to uzsildīt, sasodīts, Vestvuds ierūcināja dzinēju.

-    Galvenais, jātiek prom!

Vestvuds piedeva gāzi, pagrozīja kloķus. Propellers vienreiz pagriezās. Dzinējs nošķaudījās, tad sāka darboties vienmērīgi. Propelleram šķeļot gaisu, lidmašīna līksmi sašūpojās. Vestvuds pabīdīja gāzes kloķi un lidmašīna aizslīdēja uz upes vidu. Ūdens vērpete mirdzēja kā dzīvsudrabs.

Bet, tiklīdz Vestvuds pagrieza lidmašīnas degunu pret vēju, upmalā uzradās bruņots vīrietis. Viņš vilcinājās, acīmredzot, pēkšņi pavērušās ainavas un spilgtās saules pārsteigts.

-    Šie tūlīt būs klāt, Taiss brīdināja.

-    Jātic vien būs.

Kad parādījās vēl divi, Vestvuds joprojām ņēmās ar instrumentiem un piedeva gāzi. Propellers griezās daudz ātrāk.Taču, kad hidroplāns sāka palielināt ātrumu, astē ar apdullinošu blīkšķi ietriecās lode. Vestvuds nolamājās, uzmanīgi vērodams rādījumus, pārvietoja gāzes sviru. Vairākas lodes iecirtās ūdenī un kapāja asti. Lidmašīnas korpusam pēkšņajā ložu krusā notrīcot, viņš spēcīgi pārvietoja gāzes sviru.

Brīnumainā kārtā lidmašīnas deguns pacēlās augšup, pontoni noplīkšķēja pret ūdeni, viņi jau laidās virs ūdens, attālinoties no apšaudes. Lidmašīnai dzidri zilajās debesīs kāpjot, Taiss atskatījās. Lidojums noritēja gludi. Vienīgais troksnis nāca no jauki rūcošā dzinēja puses. Viņš atkrita sēdeklī un dziļi ievilka elpu.

-      Vēl jau vecajam zēnam krampis kaulos, vai ne? Vestvuds jautāja, priecājoties par sevi.

Taiss nopētīja viņu. Ja vien viņi līdz šim tā nedomāja, tad tagad ir pārliecināti, ka tu esi manā pusē vai arī zini, kurp dodos. Vai ir kāda droša vieta, kur vari palikt?

-    Ir gan. Lidosim uz mana drauga mājām, viņš dzīvo pie Česapīkas līča. Saimnieks pašlaik ārzemēs, bet man ir atslēga. Par mani neuztraucies. Bridi klusējis, viņš nopietni turpināja: Tātad runa ir par Rainu un tavu dēlu. Zini, Džej, es savā ziņā esmu te iesaistīts. Ļauj, lai tev palīdzu.

-    Un pats dabū galu? Nē, paldies.

-    Pasaki vismaz, ko esi nodomājis iesākt. Kādam būtu jāzina, ja nu kas ļauns atgadās. Ja Rainai nepieciešama palīdzība, es varu piedalīties.

Taiss klusēja, raudzīdamies taisni uz priekšu. Sejā nepakustējās ne vaibsts. Beidzot viņš vienreiz papurināja galvu. Slikta doma. Kāds tava mobilā numurs? Es mēģināšu piezvanīt, kad varēšu.

Palmers dusmīgi saknieba lūpas, bet numuru nosauca.

Taiss iegaumēja to. Tu joprojām ilgojies pēc darba?

-     Tā arī ir, velns lai parauj. Es, Džej, gribu ko ieteikt tiklīdz jūs ar Rainu noskaidrosiet to lietu, piesakies, lai varas vīri izlemj, ko darīt. Atgriezies cietumā. Vismaz dzīvs paliksi.

Taiss neatbildēja.

Vestvuds jautājoši palūkojās viņā. Beidzot pamāja ar galvu un novērsās. Tev taisnība, Džej. Es nekad nespēšu saprast, kas ar tevi notika.

Taisa domas kavējās kaut kur citur. Viņš apgriezās un vēroja piestātni, kas bija sarukusi mazmazītiņa, tomēr skaidri saskatāma purva malā. Viens no vīriešiem runāja pa mobilo tālruni.

-    Izmet vienu loku, viņš palūdza.

-    Ko? Vestvuds izbrīnījās. Jucis esi, vai?

-    Gribu redzēt, kā šie izskatās.

-    Ak tā. Vestvuds sasvēra lidmašīnu, un viņi atgriezās, graciozu loku mezdami.

Upmalā citās privātajās piestātnēs bija uzradušies ziņkārīgie un izbiedētie kaimiņi, kas vēroja Vestvuda piestātnē saskrējušos, pistolēm bruņotos cilvēkus. Viņu saulesbriļļu melnie apļi vērsās pret lidmašīnu.

Taiss vēroja niknumā pārvērstās sejas, atcerēdamies nebrīvē pavadītos gadus.

-    Ir kāds pazīstams? Vestvuds iejautājās.

Atlaidies sēdeklī, Taiss uzmeta Vestvudam skatienu. Neizrādīdams it nekādas emocijas, sameloja. Nē. Tikai svešinieki.

9 nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Mārtiņš Granditi klusiem, mīkstā paklāja apslāpētiem soļiem šķērsoja savu smalko apartamentu vestibilu. Nams, kurā viņš dzīvoja, atradās blakus Linkolna parkam. Viņš ievilka nāsis izmeklētā interjera smaržas. Lai gan bija aizvadīta ļoti darbīga diena, vīrietim mugurā bija tas pats nevainojami izgludinātais ogļu melnais uzvalks. Virpinādams pirkstos neaizsmēķētu, dārgu cigāru, viņš gremdējās pārdomās par nule iegādāto paradīzes saliņu Klusā okeāna dienviddaļā. Priecēja gan tas, gan ieroču darījums. Vēl vajadzēja noskaidrot, kā virzās citas lietas. Atvērās lifta durvis. Kā norunāts, iekšā gaidīja Džerijs Angelidis.

-    Sveicināti, mister Granditi.

-    Jūs laikā, kā vienmēr, mister Angelidi.

Tikpat cienīgi, kā gājis, Granditi iekāpa liftā. Vestibila apgaismojums sāka bālēt. Viņa apartamenti bija aprīkoti ar visjaunākajām elektroniskajām ierīcēm, nodrošinot iespējami lielākās ērtības sadzīves un drošības jomā. Kad lifta durvis aizvērās un tas klusītēm sāka laisties lejup, Granditi pievērsās Angelidim, kurš, būdams vidēja auguma, mērenas miesasbūves vīrs, ar īsi apgrieztajiem matiem, platajiem pleciem un pamatīgajām pēdām atgādināja vērsi. Kā vienmēr, Angelidis bija tērpies savā ierastajā vējjakā un ērtajās biksēs.

Granditi ne reizi nebija viņu redzējis džinsos vai uzvalkā un nemaz nešaubījās, ka arī neredzēs.

-    Vai drīkstu piedāvāt uguni, ser? Angelidis sadabūja B1C šķiltavas.

-    Nē. Vai esat jau iekārtojies viesnīcā?

-    Jā, ser. Numurs man patīk. Lielisks skats uz Džefersona pieminekli, bet ledusskapis līdz augšai pilns. Ir pat History un HBO kanāli. Liels paldies. Un es nupat beidzu sarunu, saņēmu ziņu par kravām. Gandrīz viss jau ceļā, viss rit kā pa diedziņu. Izskatās, ka vienīgais, kas atlicis, ir paziņot saņēmējiem.

Granditi pasmaidīja. Ļoti labi. Un kā veicas ar Taisa meklēšanu?

-     Nav tik gludi kā cerēts. Ziemeļkarolīnā viņš no mums atrāvies. Kopā ar Palmeru Vestvudu aizlaidušies ar hidroplānu, tā nu manējie nav varējuši dzīties pakaļ. Pamatīgi iegrābās. Bet viņi labi zina, kā tā lidmašīna izskatās, un meklē rokā. Pareizi mēdz teikt katrai lidmašīnai kaut kur jānolaižas.

-    Nolāpītais Taiss! Granditi sakoda neaizsmēķēto cigāru zobos.

-    Jā, ser. Tā tas ir.

-   Un kā ar to jauno sievieti, profesionālo "mednieci", Eleinu Kaningemu?

-     Šodien atlidoja uz Alenvudu. Vēl pirms pāris gadiem bijusi īsts atradums, varējusi sadzīt pēdas kuram katram jebkurā pasaules malā. Bet tad kaut kas sagājis grīstē, ar viņu neviens vairs negribējis strādāt kopā.

-    Un ko tu domā?

Angelidis paraustīja plecus. Kas to lai zina. Var jau biit, ka tāda "medniece", kā viņa, arī pamanītos Taisu notvert. Diez vai viņa ir no tās pašas slakas kā pārējie Lenglijas aģentiņi.

Lifta durvis atvērās, atklājot skatienam ar spožu misiņu, kokgriezumiem un melna marmora kolonnām rotātu telpu. Granditi cēli izsoļoja no lifta, dodoties uz biezajām stikla durvīm. Viņam parādoties, neuzkrītoši sarosījās visi kalpotāji. Viens piesteidzās ar zelta šķiltavām rokā. Granditi pamāja, ar žestu atvairot viņu. Šveicars atvēra durvis, un Granditi izgāja laukā. Piepeši uzradās viņa kadiljaks, šoferis izlēca, apskrēja spēkratam apkārt, atvēra aizmugures durvis.

Taču Granditi apstājās uz ietves un apgriezās. Visi pakāpās atpakaļ. Cigāru no mutes izņēmis, Granditi gaidīja, līdz Angelidis pienāca viņam klāt. Tad klusu sacīja: Teicāt, ka šī Kaningema atlidoja uz Alenvudu. Noskaidrojiet, no kuras lidostas. Norīkojiet kādu, lai viņu izseko. Viņa ir viens no pavedieniem, kuru nebijām ņēmuši vērā. Nevaram taču pieļaut, lai viņa sacūko mums plānus.

Kā tad, ser. Paļaujieties uz mani, ser. Angelidis pasmaidīja.

Spēji pamājis ar galvu, Granditi iekāpa limuzīnā. Pēc pāris mirkļiem melnais, garais luksusvāģis aizripoja.

Lidojot uz dienvidiem no Endrūza Gaisa kara spēku bāzes, Merilendas pavalsts, Eleina atbrīvojās no jakas un uzmeta to uz blakussēdekļa, prātodama par to, ko tobrīd varētu darīt Taiss, un kam viņš vēl varētu kaitēt. Atlaidās krēslā pusguļus un skatījās uz debesis pāršķēlušo mākoņu vērpeti. Piepeši ieraudzīja sevi, pusaugu meiteni, mātei blakus stāvam Losandželosas federālās tiesas zāles pirmajā rindā.

Viņas tēvs smalka modeļu nama uzvalkā sēdēja uz apsū dzēto sola starp diviem izslavētiem advokātiem. Viņš izskatījās tik kopts un elegants svītrainā kreklā ar ķiršsarkanu kaklasaiti un raudzījās kā cilvēks, kas radis pavēlēt. Nu, protams, viņš taču zināja, kas viņu gaida simts miljonu ASV dolāru slepenā Lihtenšteinas bankas kontā un mīļākā Parīzē. Tiklīdz tiesneša āmurs noklaudzēja, viņam atlika vienīgi nosēdēt četrus gadus Lompokas vieglā režīma labošanas darbu nometnē.

Kāpēc viņa iedomājās par tēvu? Viņa bija noilgojusies pēc darba, tiecās būt atkal noderīga, dot savu ieguldījumu. Lenglija viņai nozīmēja ļoti daudz. Un darboties valsts labā tieši tobrīd šķita īpaši svarīgi. Protams, vilināja arī pats viņas mūža līdz šim nozīmīgākais "medījums". Lai gan, Taisu iedomājoties, Eleinu pārņēma sašutums, uzdevumam bija sava pievilcība tas bija īsts izaicinājums!

Eleina, protams, uztraucās, apzinoties, cik milzīgu atbildību uzņēmusies. Taiss jāatrod. Viņa atradīs Taisu. Un nu, iepazinusies ar Taisa personīgo lietu un viņa Alenvudas gaitām, Eleina sāka apjaust kopsakarības, veidot saikni ar šo cilvēku. Ikviens uzdevums līdzinājās mēģinājumam palīst zem cita bruņām, iejusties viņa vai viņas ādā.

Tā prātodama, viņa atcerējās kādu nodaļu Taisa lietā, kurā analizēja viņa, spiegu lielmeistara, panākumu saknes. Viņa atvēra aktu vākus un iekārtojās ērtāk. Taiss bija perfekti attīstījis sistēmu, kā manipulēt ar cilvēkiem, nodēvēdams to par INV kodeksu iepazīt, novērtēt, vervēt. Pašķirstījusi lietu, Eleina atrada meklēto.

Taiss prata neiedomājami pārliecinoši iespaidot cilvēkus, izcili talantīgi izrādot iejūtību un līdzcietību. Ja kāds vervētājs ziņoja par iespējamā dubultaģenta, rezerves aģenta vai aģenta negribīgumu, Taiss mēdza rīkot personīgu tikšanos. Pirms kandidāta ierašanās viņš jau bija iedziļinājies visos viņa vai viņas dzīves sīkumos. Uzdeva jautājumus, uzmanigi uzklausīja atbildes, apliecinot patiesu ieinteresētību sarunu biedra raizēs un bažās par nākotni. Drīz vien kandidāts jau sliecās noticēt, ka Taisam no tiesas rūp viņa vai viņas liktenis.

Taiss turpināja rikot tikšanās, līdz panāca piekrišanu konkrētam darbam. Tiklīdz tas bija panākts, viņi jau bija samierinājušies un nodevuši dvēseles Taisam.

Viņa kroņa gājiens bija mānīgi vienkāršs. Kad šie cilvēki ieradās uz pirmo tikšanos, Taiss nāca pretī, roku sniegdams, ar smaidu sejā. Stādījās priekšā, atbruņojot nākamo sarunu biedru un sagatavojot skatuvi ar šādiem vārdiem: Iztiksim bez formalitātēm. Draugiem esmu Džejs.

Apraksts biedēja. Spiegošanas lielmeistari, tādi kā Taiss, apguva mākslu izrādīt lojalitāti, īstenībā nepavisam nebūdami lojāli. Daži speciālisti pat uzskatīja, ka tie visi bija savas nozīmības pārņemti, egoistiski, pat narcisma varā. Taiss bija tik prasmīgs, ka gluži noteikti zināja, ko darīja, vadīdams cilvēkus kā tādas marionetes. Šis dalītās lojalitātes dzīves stils droši vien arī bija bruģējis slideno nodevības taku.

Lidmašīna iekrita gaisa bedrē, bet Eleina sadabūja mobilo tālruni, lai piezvanītu. Hanna, esmu jau lidmašīnā, atgriežos. Vai no satelītiem bija kaut kas redzams?

-    Satelīti bija vietā, bet ar to nekas nav līdzēts. FIB atdeva Alenvudas apsardzes un personāla darba grafikus, un NRO tos salīdzināja ar satelītu informāciju. Ne Teosofoļa, ne Taisa satelītuzņēmumos nav, bet visi, kas rādījušies laukā starp vieniem un pieciem no rīta, identificēti. Bija dažas piegādes, bet tās visas bija iepriekš pieteiktas un pārbaudītas. Viņa izklausījās vīlusies. Esmu likusi palielināt satelītuzņēmumus. Gribu pati pārbaudīt. Ja nu visa tā smalkā tehnoloģija kaut ko palaidusi garām.

-    Laba doma. Vai ir kādi jaunumi?

-     Jāatzīst, ka jums bija taisnība par Palmeru Vestvudu. Tiklīdz tā nopietni ķērāmies klāt, atklājās, ka viņam Greitdizmela purvā ir slēptuve. Tikai viena ķibele kamēr mūsu aģenti aizkūlās turp, Taiss ar Vestvudu sen bija prom.

-     Tad jau tagad viņi uz vienu roku? Eleinas sirds iepukstējās straujāk. Un kas pēc tam?

-    Liecinieki stāstīja, ka Vestvuds aizlidojis ar hidroplānu, Taisu paņēmis līdzi. Bet tobrīd no purva parādījušies sekotāji, kaut kādi svešinieki, atklājuši uguni uz lidmašīnu. Gājis, kā pa mazo ellīti. Lidmašīnu sašāvuši, iespējams, arī Vestvudam ar Taisu trāpīts. To gan droši nevar zināt. Esam uzsākuši lidmašīnas meklēšanu. Paziņojām krasta apsardzei. Kad mūsu cilvēki tur ieradās, šāvēju vairs nebija.

-    Kas bija tie liecinieki? Eleina jautāja.

-     Kaimiņi, kuri dzīvo turpat, pie upes. Mūsu darbinieki izjautāja viņus, un tas, ko viņi pastāstīja, sakrīt, tātad varam uzskatīt, ka patiesība. Daži pazina Vestvudu, bet otrā vīrieša apraksts atbilst Taisa izskatam. Bez tam Vestvuda mājas pagrabā atrasti pirkstu nospiedumi, tie ir arī uz motocikla, kas atstāts pie piebraucamā ceļa.

-     Nu, tātad viņu meklē kāds cits, un pēc visa notikušā kļūst skaidrs, ka nemaz netīko saņemt viņu dzīvu. Viņa apklusa, drudžaini domādama. Kā gan viņi varēja uzzināt, ka Taiss izbēdzis?

Izklausījās, ka Hanna sadusmojusies. Ja vien es zinātu. Lai arī kādu slepenības pakāpi mēs piešķirtu viņa bēgšanai, cietuma tenkas apturēt nevaram, kāds būs izpļāpājies. Mēs tomēr kontrolējam situāciju, ticiet man. Viņa ieturēja pauzi. Tā bija sasodīti prātīga doma, ka Vestvuds jāpārbauda. Varbūt jums ir vēl kāda ideja?

-    Vispirms man jāapsver viss, ko esmu noskaidrojusi.

-    Labs ir. Brauksiet uzreiz šurp no Endrūzas?

-    Man būs vēl kaut kur jāieskrien. Viņa aprakstīja trūkstošo Herald Tribune daļu. Biju domājusi pārbaudīt avīzes vietni, bet ne vienmēr vieni un tie paši raksti atrodami gan tīmekļa, gan iespiestajā variantā. Bez tam, gudrāk būtu apskatīties, ko Taiss pats redzējis.

-    Kur jūs meklēsiet avīzi?

-    Grāmatveikala kafejnīcā Četrpadsmitajā ielā tā saucas "Lasītava". Tur pastāvīgajiem apmeklētājiem patur vecās avīzes un žurnālus.

-     Esiet piesardzīga, Eleina. Slepkavas, kuri vajā Taisu, mūsu darbu stipri sarežģī. Ja jūs tiksiet viņam klāt, arī tie var būt tuvumā. Un, ja viņi nospriedīs, ka jūs traucējat, var izrādīties, ka nokļūstat zem sitiena.

Tas Eleinai arī bija ienācis prātā. Tomēr pavisam negaidīti viņa sajutās neomulīgi. Paldies. Paldies par brīdinājumu.

Turboreaktīvās lidmašīnas dzinēju rēkoņas pavadībā abas atvadījās, Eleina ieslēdza datoru. Bija saņemta e-pasta vēstule no Marka Silfenta.

Esmu galā. ForeTell ir sameklējis, izšķirojis, salīdzinājis un izanalizējis datus. Bet rezultātu datne ir par lielu, lai varētu nosūtīt vienā pielikumā. Varu sūtīt pa daļām, vai arī varat saņemt visu kompaktdiskā, kad atgriezīsieties "Dzinējsunī".

Viņa atbildēja:

Paldies. Man joprojām daudz cita darāmā. Ierakstiet diskā. Esmu atradusi Taisa fotogrāfiju, kas uzņemta astoņdesmito gadu vidū, tajā viņam kaklā ķēdīte ar zelta trīsstūri. Mani interesē šis piekariņš. Pārbaudiet visus datus arī saistībā ar to.

Gaidot Marka atbildi, viņa uzrakstīja atgādinājumu pārbaudīt Taisa mantu glabātavu. Tad lejupielādēja kompaktdisku ar uzrakstu DŽEJS TAISS. Izrādījās, ka tajā bija viņa Lenglijā nolasīto lekciju ieraksti, sākot no 1994. gada. Viņa pieklusināja skaņu, lai vispirms varētu koncentrēties uz fiziskajām pazīmēm. Vērīgi nopētīja viņa ovālo seju un inteliģentos vaibstus tādi tie bija pirms desmit gadiem grumbas, vaigu kaulus, zodu, redzēja, kā viss mainās gadu gaitā. Runādams ar darbiniekiem, viņš izturējās lietišķi un draudzīgi, izstarodams gudrību un vadītāja autoritāti. Ja uzrunāja politiķus vai augstus valdības ierēdņus, sejas āda nostiepās, izceļot ik vaibstu. Balss ieguva dobjāku skanējumu, pārsteidzoši izmainījās tonis, iedvešot neapstrīdamas autoritātes garu. Sākot no slepenā aģenta līdz superspiegam un izlūkdienesta vadītājam, viņš bija hameleons, kas prata pielāgoties publikai.

Taču Eleina atcerējās, ko viņš bija teicis tikko savervētu topošo aģentu grupai: Var gadīties, ka ar uzkrītošu izskatu vai izturēšanos neīstajā laikā un neīstajā vietā parakstāt sev nāves spriedumu.

Viņa novērsās un mēģināja atsaukt atmiņā Taisa seju, tomēr tas nebija viegli. Šis cilvēks bija radīts no kauliem, miesas un dzīvsudraba.

Eleina nolika datoru uz blakussēdekļa, lai turpinātu iedziļināties Taisa būtībā. Tiklīdz paņēma viņa lietu, pienāca e-pasta vēstule no Silifenta.

Tiks izdarīts. Ja atradīšu kaut ko par piekariņu trīsstūra formā, ierakstīšu turpat kompaktdiskā.

Atvērusi Taisa aktu vākus, Eleina pievērsās viņa CIP dienesta gaitu kopsavilkumam. Aukstā kara posmā viņš bija strādājis daudzviet Eiropā Parīzē, Romā, Rietumberlīnē, Madridē, gan mazākās, gan lielākās pilsētās. Hronoloģiskā secībā sakārtotais saraksts bija divu lappušu garumā. Vairums spiegu ārzemēs darbojās vēstniecībās, tēlojot diplomātus, taču Taiss bija neoficiālais slepenais aģents NSO. Tas bija viens no Lenglijas riskantākajiem amatiem, pie tam ne vien tāpēc, ka uzdevumi mēdza būt bīstami šos aģentus neaizsargāja diplomātu neaizskaramība. Ja tos notvēra un apsūdzēja spiegošanā, parasti ceļš veda uz cietumu, bet dažās valstīs pat piesprieda nāvessodu. Taiss ne reizi neiekrita.

Beidzot, 1985. gadā, Taiss pārradās no nemīlīgā operatīvā darba, lai ieņemtu Rietumberlīnes filiāles vadību. Pārbaudījusi datumu, Eleina atcerējās, ka Taisa pirmā nodevība doktora Abendrota slepkavība notika jau pēc pāris nedēļām. Vai viņa jaunais amats nevarēja veicināt pārdošanos padomijai?

Eleina sameklēja Taisa ģimenes foto, tad pašķirstīja biogrāfiju, atrada ierakstu par 1975. gadu tad viņš apprecējās ar Marī Diljoni; pēc tam sameklēja abu bērnu dzimšanas gadus 1976. un 1978. gadu. Un tad:

Torit Džejs Taiss kavēja darbu vēstniecībā. Viņa BMW stāvēja piebraucamā ceļa beigās, aiz sievas automašīnas; bet no rītiem viņa veda Marieti un Aronu uz skolu. Marī iekāpa BMW, lai pabrauktu atpakaļ. Viņa ieslēdza aizdedzi, izraisot zem sēdekļa novietotā spridzekļa detonāciju, un gāja bojā uz vietas. Bērni tā arī nenāca pie samaņas un pēc pāris stundām slimnīcā mira no smagajiem ievainojumiem.

Uzskatīja, ka bumba bija domāta Taisam. Viņam piedāvāja atvaļinājumu sēru laikam, bet Taiss esot atteicies. Pēc nedēļas viņš lūdza bezalgas atvaļinājumu, un viņam to arī piešķīra. Taiss bija prom četras dienas. Spridzinātājus tā arī neatrada, taču tajā laikā paklīda baumas lai gan tām nebija pierādījumu ka Taiss sadzinis tiem pēdas un visus novācis. Visi zināja, ka Taiss mēdz atmaksāt katru pāridarījumu.

Piezīme: trīs nedēļas pirms bojāejas misis Taisa ārstiem sūdzējās par atkarību no recepšu medikamentiem un pieteicās ārstniecības kursam stacionārā. Pieteikumu apstiprināja viņas nāves dienā.

Eleina nolika ziņojumu klēpī, mēģinot apjēgt šausmīgo traģēdiju. Gan sieva, gan bērni. Visi. Zaudēti vienā dienā. Miruši.

Viņa iedomājās par Taisa dēla vārdu Ārons. Droši vien to izvēlējās Taisa brāļa piemiņai. Viņš gāja bojā demilitarizētajā zonā starp Ziemeļkoreju un Dienvidkoreju. Iespējams, ka Marietes vārds izvēlēts kā vārda Mārī varietāte. Lai arī kādas domstarpības Taisam ar Mārī bijušas, sievas un abu bērnu nežēlīgā slepkavība viņam bija liels trieciens.

Eleina pāršķīra vairākas lappuses, bet par spridzināšanu nekā vairs nebija. Viņa atkal pievērsās ziņojumam: Pēc nedēļas viņš lūdza bezalgas atvaļinājumu, un viņam to arī piešķīra… Taiss sadzinis tiem pēdas un visus novācis. Tagad viņa varēja tam noticēt. Viss lasītais un dzirdētais liecināja, ka Taiss bija no tiem, kas nepiedos pārestību. Viņš bija gatavs uz visu, lai to nepieļautu pat iznīcinot vainīgo.

Taču uzkrītoši bija arī citi teikumi: Torīt Džejs Taiss kavēja darbu vēstniecībā… Viņam piedāvāja atvaļinājumu sēru laikam, bet Taiss esot atteicies… Spridzinātājus tā arī neatrada…

Vai Mari bija uzzinājusi, ka Taiss bija VDK aģents? Ja tā, tad viņš, iespējams, baiļojās, ka viņa varētu atklāt nodevību, vai arī, teiksim, viņa pat bija ar to piedraudējusi. Pēc ģimenes noslepkavošanas Taiss nodeva vismaz duci ASV dubultaģentu. Viņš jau nu gan nevarēja nezināt, kāds liktenis tos gaida. Galu galā viņš tos noslepkavoja, tāpēc varēja pieņemt, ka ari Marī likvidēšanai viņš lūdzis VDK piekrišanu. Iespējams, ar nolūku kavējis, lai sievai pašai būtu jāpārvieto mašīna. Iespējams, viņaprāt, bērni bija neizbēgams upuris.

Pieri saraukusi, Eleina pierakstīja, ka jāaprunājas ar Marī tuviniekiem. Tad pāršķīra lapu.

Taiss turpināja izcili strādāt, kā senāk, un 1987. gadā viņu uz gadu pārcēla uz Vašingtonu, pēc tam viņš atgriezās Rietumberlīnē kā filiāles vadītājs. Bija arī Romas, Londonas, pēc tam atkal Rietumberlīnes filiāļu vadītājs. Pēc Eimsa aresta 1994. gadā atgriezās Lenglijā, lai pārņemtu Operatīvās daļas vadītāja amatu.

Viens no viņa pienākumiem bija uzmeklēt dubultaģentus, kuri varēja apdraudēt Savienoto Valstu drošību. Ironiskākais bija tas, ka viņš vadīja pats savas medības.

Taiss tā arī neapprecējās otrreiz. Viņu uzskatīja par vecās spiegošanas skolas lielmeistaru, viņu ieredzēja un cienīja gan kolēģi, gan valdības ierēdņi, visi labprāt redzēja viņu savā sabiedrībā.

Lai arī "viņu ieredzēja un cienīja" un "labprāt redzēja sabiedrībā", Taisam, acīmredzot, nebija īstu draugu, jo pēc aresta neviens viņu neatbalstīja, lai gan citos augstākā līmeņa spiegošanas gadījumos, to skaitā Rika Eimsa un Boba Hansena lietās, uzradās vismaz daži draugi, lai sniegtu morālu atbalstu. Ar izolāciju bija jārēķinās, nostājoties pret savējiem. Bēdīgi slavenais pārbēdzējs Kims Filbijs esot teicis lai nodotu, vispirms jābūt piederīgam. Es nekad neesmu juties piederīgs.

Pie tam Taisa dzenulis bija izcelties, pārsniegt citu cerības. Tā viņš bija rīkojies vidusskolā, koledžā, arī CIP. Bet, nonākot virsotnē ko iesākt tālāk, kurp doties? Taiss bija radis atbildi, pieņemdams vēl lielāku izaicinājumu strādājot vispirms padomju, pēc tam Krievijas izlūkdienesta labā pret Savienotajām Valstīm.

Taisa nodevības iekšējo motīvu skaidra izpratne palīdzētu nojaust, kurp viņš varētu doties, ko gribētu iesākt. Iespējams, viņš atkal varētu darboties kāda cita cilvēka vai mērķa labā. Bet kāda? Zinot atbildi, būtu iespējams izplānot viņa notveršanu.

10 nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Pēdējie rietošās saules stari noglāstīja vēl rosīgo galvaspilsētu, rādot to visizdevīgākajā gaismā, īsi pirms nakts iestāšanās. "Lasītavas" klienti ložņāja starp grāmatplauktiem un zvilnēja krēslos pie kafejnīcas galdiņiem. Gaiss bija vilinošas kafijas smaržas pilns. Pēc nepilnām piecām minūtēm kafejnīcas īpašnieks pasniedza Eleinai Herald Tribune daļas kopiju.

Ar kūpoša espresso krūzīti rokā Eleina sameklēja brīvu galdiņu, nespēdama nociesties, neaplūkojusi avīzi vēl pirms atgriešanās Viktorijas perioda ēkā, kur mājoja "Dzinējsuns". Malciņu espresso iedzērusi, viņa pārlapoja kopijas, ieskatoties virsrakstos strīdīgais balsojums Briselē, Eiropas Savienībā, kārtējie teroristu uzbrukumi Eiropā un Āfrikā, atkārtota vardarbība Tuvajos Austrumos.

Pārlūkojusi virsrakstus līdz beigām, Eleina atgriezās sākumā, lai lēni pāršķirtu ik lapu, līdz:

RAINAS MANHARTES DĒLS GĀJIS BOJĀ NEGADĪJUMĀ KALNU SLĒPOŠANAS KŪRORTĀ

Viņa sarauca pieri. Atkal tā slavenā Raiņa Manharte. Eleina vēlreiz pārlūkoja visus rakstus, taču neatrada neko citu, kam būtu kāda saistība ar Taisu. Tad izlasīja publikāciju.

Berlīne, Vācija Kristofs Māss, aukstā kara varones Rainas Manhartes deviņpadsmitgadīgais dēls, vakar gājis bojā, slēpodams Šveicē, Šodemontas apkaimē.

Kā ziņo BND, Māss bijis programmētājs, kas strādājis un dzīvojis Ženēvā. Kopā ar viņu kalnos devies viņa bērnības draugs Gerhards Šoutens, arī programmētājs no Berlīnes. Šoutens apgalvo, ka redzējis, kā Māss uzskrējis kaut kam, kas bijis zem sniega, netālu no klints kraujas. Māss zaudējis līdzsvaru un iegāzies vairāk nekā divsimt metru dziļā aizā.

BND darījuši zināmu, ka līķa sekcijā noskaidrotais nāves cēlonis bijuši smagi smadzeņu un iekšējo orgānu bojājumi, kas radušies, krītot dziļajā aizā.

Eleina gan zināja kalnu slēpošana bija riskants sporta veids, kurā nelaimes un nāves gadījumi notika daudz biežāk, nekā cilvēki iedomājās. Viņa nosprieda, ka galvenais izskaidrojums tam, kāpēc Herald Tribune publicējis šādu rakstu, bija Manhartes atpazīstamība. Savādi, ka dēlam bijis cits uzvārds.

Espresso izdzērusi, Eleina sameklēja Taisa operāciju sarakstu, pievēršot uzmanību tiem, kuros pieminēta Raiņa Manharte vai nu kā pretinieka operatīvā darbiniece aukstā kara laikā, vai CIP apmaiņas nodrošinātāja otrā pusē, kā doktora Pāvela Abendrota nogalināšanas reizē. Nekā. Tomēr Taiss un Manharte bija savulaik gandrīz desmit gadus ar nelieliem pārtraukumiem pavadījuši Berlīnē, darbodamies abās frontēs, taču drošības apsvērumu dēļ neviens to neizpauda. Varēja iedomāties, ka pēc Berlīnes mūra krišanas abi draudzīgu valstu izlūkdienestu augstos amatos būdami satikās oficiālos pasākumos un vēstniecību rīkotajās pieņemšanās, kur bija iespēja iepazīties tuvāk. Ap to laiku Manharte jau kalpoja tikai vienam saimniekam, BND, turpretī Taiss turpināja spiegot gan CIP, gan Krievijas izlūkdienesta labā.

Vai šī ziņa būtu pamudinājusi Taisu bēgt, vai ari tā bijusi vienīgi sagadīšanās? Eleina pievērsa uzmanību Kristofa vecumam. Viņš bija piedzimis pēc Abendrota apmaiņas, pēc Taisa ģimenes noslepkavošanas, pēc Rainas Manhartes kļūšanas par BND dubultaģenti, pēc Taisa pārdošanās VDK.

Eleina nolēma, ka pēc atgriešanās "Dzinējsunī" palūgs, lai Marks atrod visus gadījumus, kad CIP datubāzē minēta Raiņa Manharte. Viņa saritināja avīzes kopiju rullī un iebāza plecu somā. Domās Eleina jau bija "Dzinējsunī", mēģinot uzminēt, ko Markam izdevies atrast par Taisu.

Ielās vēl valdīja dzīva satiksme, pa stāvgrūdām pilnajām ietvēm steidzās gājēji, žaketes pār plecu pārmetuši. Mitrajā gaisā drūzmējās izplūdes gāzu un atdziestoša betona smakas. Iedama pa Četrpadsmito ielu pie sava auto, viņa vēlreiz pārcilāja prātā visu, ko zināja par Džeju Taisu, līdz nonāca pie krustojuma ar citu ielu, pēkšņi viņa juta, ka matiņi uz sprandas sacēlās stāvus. Eleina atvairīja trīsas, vairāk manīdama, nevis redzēdama, ka viņai kāds seko. "Medniece" būdama, viņa reti bija nonākusi "medījuma" lomā. Kas tas varēja būt?

Sieviete pielika soli. Pametusi vēl vienu skatu atpakaļ, šķita manījusi gara auguma vīrieti ieslīdam vārtrūmē. Pēc tam gandrīz nešaubījās, ka redzējusi kādu sievieti strauji pagriežamies, lai ielūkotos veikala skatlogā. Pār mugurkaulu noritēja sviedru lāsītes. Viņai rūpēja ne jau pašas drošība vien daudz svarīgāk bija nepieļaut, lai "aste"neatnāk līdzi uz "Dzinējsuņa" mītni.

Savukārt, rīkojoties prasmīgi, viņa varēja labi aplūkot "sekotāju" vai "sekotājus" un noteikt, kas tie tādi.

Pie Aistrītas viņa pagriezās uz Franklina skvēru, kur parasti notika protesta mītiņi un sapulces. Viena no neliela auguma priekšrocībām bija spēja pazust no nevēlamām acīm. Parks pavērās skatienam, plašs un klajš, ar lēzenām kāpnēm un līkumotām takām, bija kluss ne sapulces, ne mītiņi te šodien nenotika. Precēts pāris gados pastaigājās ar diviem takšiem saitēs. Sieviete musulmaņu hidžabā plīvurs, šalle, garš mētelis veda pie rokas mazu zēnu, abi devās Trīspadsmitās ielas virzienā. Garām aizšāvās padsmitnieks uz skrituļslidām plandošos šortos, beisbola cepuri galvā. Uz soliem zvilnēja bezpajumtnieki.

Veclaicīga laternas staba gaismas aplī apstājusies, Eleina aplūkoja strūklaku, satraukti atcerēdamās Hannas brīdinājumu saistībā ar Džeja Taisa un Palmera Vestvuda vajātājiem ja viņi nospriedīs, ka jūs traucējat, var izrādīties, ka nokļūstat zem sitiena… Piepeši apgaismotajā laukumā vairs nebija neviena cita, izņemot sievieti darījumu kostīmā, kura, paprāvu portfeli cieši rokā satvērusi, šķita priecājamies par ūdens šaltīm, un kādu sievieti platā kaftānā, kura gulēja uz soliņa, nobružātu somu apkampusi. Acis bija ciet, kā miegā. Pilsētas parkā diez vai profesionāls slepkava mēģinātu viņu nolaupīt vai nogalināt, lai gan nekas pārsteidzošs tas tomēr nebūtu, īpaši, ja uzbrucēji rīkojas pārdroši vai ir amatieri.

Sirds pamira. Viņa bija dzirdējusi kādu vāju, bet asu skaņu, it kā bērns būtu iesitis pa ādas spilvenu. Eleina instinktīvi metās zālē. Kaut kas aiztrauca garām, viegli skarot matu šķipsnu, kas sakustējās kā no vēja pūsmas. Bez skaņas. Te bija, te vairs nebija. Tūdaļ pat apslāpētais plīkšķis atkārtojās. Kā uz burvja mājienu netālu no viņas zīmē NESTAIGĀT PA ZĀLIENU trīcot iedūrās bulta.

Viņa pavēlās sānis, izvilkdama no somas valteru un klusinātāju. Somu turpat atstājusi, vēlreiz pavēlās sānis, uzskrūvēja klusinātāju. Pietupās aiz koka, aplūkoja parku. Sieviete kaftānā gulēja ar seju pret viņu. Sieviete ar portfeli pie strūklakas joprojām stāvēja turpat, vērojot ūdens rotaļu. Neviena cita tuvumā nebija. Tātad šāvēja bija viena no sievietēm.

Atkal tā pati biedējošā skaņa. Bulta iedūrās koka mizā virs galvas. Eleina pasitās sāņus, mizas gabaliņi iecirtās vaigā. Taču viņa bija pamanījusi kādu kustību. Grāmatu soma. Šāvēja bija sieviete kaftānā. Šņācošais troksnis atkārtojās, un bulta aizlidoja gar deniņiem. Grāmatu soma pārvietojās zem sievietes krūtīm.

Sirds dauzījās kā pēc skrējiena, Eleina nometās uz vēdera aiz krūma un rūpīgi notēmēja no tā apakšas. Kad grāmatu soma vēlreiz sakustējās, viņa nospieda mēlīti. Paukš. Gandrīz vienlaicīgi zālē pie viņas elkoņa aizslīdēja bulta. Viņa pamira gaidās.

Strūklakai tuvojās vairāki cilvēki. Pie sievietes, kas vēroja strūklaku, pienāca vīrietis ar elkonim pārmestu žaketi. Viņi apskāvās, bet sieviete kaftānā joprojām gulēja uz sāniem, nekustējās. Eleina aizturēja elpu. Beidzot roka, uz kuras balstījās soma, noslīdēja no sola un ļengani nokarājās, pirkstu locītavas skāra celiņu.

Eleina pameta skatienu apkārt, tad paķēra somu. Izrāvusi trīs lappuses no izdrukām, saritināja tās tūtā, aizlocīdama galu, lai nekas neizslīdētu. Piesardzīgi saņēma bultu aiz gala un ielika tūtā. Savāca arī pārējās. Nonāvēt ar bultu nevarēja ja nu vienīgi saindējot tās uzgali. Viņa aizlocīja tūtu un ielika paciņu somas nodalījumā, tad aizvilka rāvējslēdzēju. Vienaldzīgu izteiksmi sejā, nesteidzīgi, tuvojās šāvējai.

Vērodama apkārtni, Eleina pagrūda sievieti, pagāžot to uz muguras. Asinis bija iekrāsojušas grāmatu somas stūri spilgti sarkanā krāsā. Lode bija iegājusi leņķī, caur vēderu, un, acīmredzot, augšup, sirdī. Miega artērija nepulsēja. Eleina nopētīja sievietes taisno degunu, apaļos vaigus un zodu, lielo muti. Brūnie mati īsi apgriezti, zēngalviņa. Varētu būt mazliet pāri trīsdesmit, nekādu sevišķu pazīmju, ne gredzenu, ne somiņas. Eleinai viņa nelikās pazīstama.

Paraudzījusies apkārt, Eleina pacēla somu. Zem tās bija pneimatiskā pistole. Viņa iebāza pistoli somā, sakrustoja sievietes rokas uz apjomīgajām krūtīm, nu tā izskatījās mierīgi guļam. Abas rokas jau bija asinīs. Eleinai uzmācās viegls nelabums. Tas nebija viņas darbs. Tādam darbam viņa nebija gatavojusies. Viņa bija "medniece". Viņa bija izdzīvojusi, tikai pateicoties tam, ka skaidri redzēja slepkavu, turpretī tai šīs priekšrocības nebija. Neviens normāls cilvēks uz tādu veiksmi nepaļautos.

Promejot viņa atvēra grāmatu somu. Tajā bija ne vien pneimatiskā pistole un bultas, bet arī deviņmilimetrigā bereta ar klusinātāju rezerves ierocis. Vēl somā bija tālruņu katalogs, kas somai piešķīra vajadzīgo formu vecs aroda triks. Sieviete bija profesionāle.

Eleina dziļi ievilka elpu. Izelpoja. Ieelpoja. Gāja tālāk. Un vērīgi aplūkoja parku. Slepkava bija ienākusi parkā pēc viņas, tātad viņa arī bijusi tā "aste", kuru Eleina bija nojautusi. Tomēr varēja būt vēl kāds, lai arī tikai novērotājs.

Pa Četrpadsmito ielu mijkrēslī zibēja sarkanas pakaļējās gabarītugunis un spožas tuvās gaismas. Nu jau varēja saskatīt viņas auto. Steigdamās pie sava Jaguar, Eleina mēģināja sazvanīt Hannu. Vajadzēja pēc iespējas drīzāk savākt "tīrītāju". Varbūt palaimējas viņu identificēt.

Bet Hanna nebija "pieejama". Eleina brīdi padomāja, tad atstāja ziņu. Hanna bija apsolījusi, ka gaidīšot viņu "Dzinējsuņa" mītnē. Vēlreiz palūkojusies apkārt, Eleina iekāpa savā auto.

Kohibas cigāru smēķēdams, Mārtiņš Granditi zvilnēja limuzīna aizmugures sēdeklī. Izbaudot tabakas samtaino garšu, viņš noraudzījās uz lielpilsētas naktsdzīves pievilināto izaicinoši ģērbto ļautiņu pūļiem, kas gāzelējās, smējās, tarkšķēja aiz loga, bezrūpīgi kā tauriņi, tiecoties liesmās.

Smēķēja, prātodams, ko tādi varētu gribēt. Kam viņi ticēja? Ja vien tas par kaut ko liecināja, tad varēja spriest, ka pēdējā supervara bija tuvu sabrukšanas slieksnim. Viņš pamāja ar galvu, skaidri redzēdams gan galamērķi, gan notikumu gaitu. Un viņam no tā visa pienācās peļņa. Ikvienam cilvēkam piemita kāds talants un viņa talants bija tieši šāds.

šoferis piebrauca pie ietves, garos šortos un puķainā kreklā tērpies vīrietis, kas līdz šim bija bezrūpīgi izklaidējies un dzēris, piepeši atskurba un ielēca aizmugures sēdeklī pie Granditi. Lielais limuzīns tūdaļ pat iejuka satiksmes plūsmā.

Nevīžojot ne labvakaru padot, vīrietis pieprasīja. Piķis ir? Viņam bija seska seja, nemierīgas, bēguļojošas acis.

Granditi nopūtās un pacēla no grīdas mugursomu. Te būs tavi piecdesmit tūkstoši dolāru.

-     Solījāt simts tūkstošus! Vīrietis atvēra mugursomu, aplūkoja naudas paciņas. Tie tālruņi mazumtirdzniecībā aizietu par septiņarpusmiljoniem!

Granditi vēsi pasmīnēja. Un tu gribētu augu dienu stāvēt pie lielveikala, tos tirgodams?

-   Tā nu ir pēdējā reize! Cauri! Vīrietis iegrūda roku dziļāk somā, pārbaudot, vai visās paciņās ir "zaļie".

-    Tev jau vienmēr būs nākamā reize, Granditi zinīgi noteica. Viņš pieklauvēja pie stikla starpsienas, dodams šoferim zīmi, limuzīns atkal piebrauca pie ietves. Šis cilvēks bija muļķis strādāja par naudu vien.

-     Kam ievajadzējies desmit tūkstošu mobilo? tālruņu piegādātājs gaudās. Es gandrīz iekritu, kad…

Granditi viņu pārtrauca: Ja iekritīsi, labi nebūs. Kāp laukā.

Vīrietis blenza'Granditi acīs, saskatīdams tajās kaut ko tādu, kas tam lika novērsties. Sagrābis savu guvumu, viņš izrāpās no limuzīna, aizcirta durvis un aizskrēja.

no

Granditi saviebās, tad ievilka vēl vienu dūmu. Viņa tālrunis iezvanījās bridi, kad viņš domās pārcilāja Horno sapiens zemisko dabu. Par laimi, zvanītājs bija Džerijs Angelidis. Šim vīram piemita divas īpašības, kuras Granditi prata novērtēt jautra daba un pastāvīgums. Viņam tik reti gadījās neveiksmes, ka Grandini bija to ierindojis savu darbinieku zelta fondā. Atšķirībā no nevīžas, kurš nupat bija pieņēmis piecdesmit tūkstošus par simts tūkstošu vērto darbu, Angelidis patiesi lepojās ar savu darbu.

-    Visu cieņu, mister Granditi, Angelidis iesāka. Jums, kā vienmēr, bija taisnība. Labi, ka likāt man nosūtīt kādu, kas izsekotu to "mednieci" Eleinu Kaningemu. Viņu gandrīz nomušīja kāds no tās iestādes, kuru pieteicāt uzmanīt.

Granditi vai uzsprāga. Runā!

-    Šāva ar pneimatisko pistoli, ar šautriņām. Cik es saprotu, nav nekādas jēgas tā šaudīties, ja vien šautriņām nav inde galā. Bet Kaningema darbojās godam. Viņai bija pistole ar klusinātāju. Noknieba to šāvēju, ne čiku, ne grabu.

Granditi dusmās vai palēcās. Viņu bija apkrāpuši. Mārtiņam Granditi neviens nemelos. Platie pleci izriezās. Viņš ne mirkli nevilcinājās. Gribu, lai tu tūlīt pat…

11 NODAĻA

Eleina šaudījās pa Vašingtonas bulvāriem, negaidīti iespraucās šķērsieliņu blīvajā satiksmē, sešreiz apriņķoja Ļogana loku, šķērsoja ceļa pārvadu aiz Amtreka stacijas un atgriezās atpakaļ. Vairākkārt izmanījās piepeši pagriezties braukšanai pretējā virzienā. Darīja visu, lai atbrīvotos no iespējamās "astes", vienlaikus mēģinot sazvanīt Hannu, taču nesekmīgi.

Pārliecinājusies, ka "astes" nav, Eleina steigšus brauca uz Dipona loka pusi, sameklēja, kur novietot auto. Satrauca tas, ka Hanna vēl nebija zvanījusi; viņa iesteidzās sānieliņā, apstājās pie "Dzinējsuņa" sētas durvīm, ievadīja kodu un piespieda skenerim kreiso īkšķi. Durvis atvērās, viņa iegāja, aizslēdza durvis un ieklausījās. Tad viegliem soļiem uzskrēja augšā un izgāja cauri sienas skapim.

Pavērusi šauru spraudziņu uz gaiteni, vēlreiz ieklausījās. Klusums bija iespaidīgs, vēl dziļāks nekā rīta pusē. Kaut kas nebija pareizi. Viņa izvilka no somas valteru un atvēra durvis līdz galam. Sejā iesitās blīvs caurvējš, līdzi nesdams jēlu, metālisku piegaršu. Viņa uzreiz pazina pirmatnīgo aromātu asinis.

Viņa piesardzīgi izslīdēja gaitenī un aizturēja elpu, lai nenoelstos. Soli no durvīm uz gaiteņa grīdas gulēja seši vīrieši un viena sieviete. Stiklainas acis vērās griestos un viņai pretī. Ložu saplosīta miesa. Asinis krājās peļķēs. Pilēja no sienām. Mājā valdīja vardarbīgas nāves neizturamā smaka.

Līdz sirds dziļumiem pārsteigta, viņa mēģināja uzvērt kaut vienu skaņu, kustību, dzīvības pazīmi. Varbūt slepkavas bija tepat? Taču pagāja minūte, bet klusums kļuva vēl nomācošāks. Izrāvusi mobilo tālruni, viņa nospieda Lenglijas avārijas izsaukuma pogu.

Sagaidījusi atbildi, viņa klusu paziņoja: Runā Eleina Kaningema. Esmu vienā no slepenajām vienībām. Te noticis iebrukums. Viņa aprakstīja, kur atrodas un kam uzdūrusies.

Mierīgā, nosvērtā C1P virsnieka balss jautāja: Vai varat iziet, neriskējot ar dzīvību?

-    Cerams.

-    Tad ejiet prom. Pēc nepilnām desmit minūtēm tur būs mūsu vienība.

-    Tikai nekavējieties.

Viņa nospieda pogu IZSLĒGT un atkal pievērsās asinspirtij uz gaiteņa grīdas. Pēc trim ašiem soļiem pietupās pie tuvākā vīrieša, pataustīja pulsu. Nekā. Tas viņu nepārsteidza. Vīrietis gulēja uz sāniem, krūtīs rēgojās brūce, ko bija atstājusi lode, iziedama krūšu kurvim cauri. Trāpīts mugurā, acīmredzot, mēģinājis glābties bēgot. Otra lode bija sadragājusi deniņus, šauts no tuvas distances kontrolšāviens pēc pirmās, viņu notriekušās lodes.

Eleina nometās ceļos pie nākamā vīrieša, cerēdama uztaustīt pulsu. Šo cilvēku viņa pazina, pirms četriem gadiem bija kopā ar viņu komandējumā Parīzē. Viņu sauca Harijs Brilī, tad viņš bija ierindas aģents, vismaz tā viņš pats apgalvoja. Kalsnā sejā bija sastingusi niknumā un pārsteigumā. Kājas un kakls bija asinīs no brūcēm. Asins traipi uz sienas liecināja, ka viņš bija paguvis nostreipuļot, pirms nokrita. Tur, kur sākās asinis, gulēja viņa pistole.

Eleina pacēla galvu, ieklausīdamās klusumā. Bija kluss kā kapā. Par spīti pavēlei doties prom, viņa nespēja atturēties. Ja nu kādā no sašautajiem vēl gruzd dzīvības oglīte; pie tam viņa gribēja zināt, kas to visu varēja sastrādāt. Viņa steidza no viena līķa pie nākamā, pārbaudot, vai nemanis Hannas kastaņbrūnos matus, Marka brilles stiepļu ietvaros. Tikai nedomā, viņa sev piekodināja. Tikai nedomā.

Elpu aizturējusi, Eleina skrēja turp, kur bija saļimuši divi vīrieši un sieviete. Sienas paneļi virs viņiem bija notašķīti asinīm. Viņa pietupās. Šie cilvēki bija miruši uz vietas. Viņa pagāja atpakaļ un atvēra kāda kabineta durvis. Tur divi gulēja uz grīdas. Acīmredzot, nošauti brīdī, kad piecēlušies no krēsliem un atskatījušies uz durvīm. Abiem vēl pistoles rokās.

Viņa pārbaudīja pārējos kabinetus. Visi bija tukši, izņemot to, kurā strādāja Marks Silifents. Viņš bija nogalināts, krēslā sēžot. Lode bija iegājusi tieši pakausī. Galva uzkritusi uz tastatūras. Saplīsušās brilles bija sagriezušas zēnisko seju.

Eleina atgriezās gaiteni un skrēja tālāk, joprojām ieklausīdamās, virināja durvis, arī citur bija nogalinātie. Uzbrukums bija pārdrošs, nesaudzīgs, ātrs. īsts slaktiņš.

Hannas kabinets bija gaiteņa galā. Durvis plaši atvērtas. Eleina iedrāzās iekšā, taču tur neviena nebija. Hanna negulēja aiz rakstāmgalda. Eleina pagriezās, tad ievēroja uz galda salocītu avīzi ar rakstu un fotogrāfijām par Kristofera Māsa bojā eju. Tātad Hanna nav varējusi nociesties un aizsūtījusi kādu pēc Herald Tribune un lasījusi to pašu rakstu, kurš, Eleinasprāt, bija pamudinājis Taisu uz bēgšanu.

Eleina izsteidzās no Hannas kabineta un atvēra pretējās durvis. Un pārsteigumā sastinga. Uz galda gulēja tā pati kaftānā ģērbusies sieviete. Tā, kura bija mēģinājusi viņu novākt.

Nespēdama noticēt, Eleina pieskrēja klāt. Tomēr šaubu nebija tas pats taisnais deguns, tie paši apaļie vaigi un zods, tie paši brūnie mati un tā pati brūce vēderā. Kas tam līķim te darāms? Viņa notupās un aplūkoja uz grīdas izmētātos priekšmetus. Kāds bija tos nometis, atbrīvojot līķim vietu. Roka uzreiz satvēra ietvaru, kurā bija vīrieša un mazas meitenes fotogrāfija. Neviens nelikās pazīstams. Otrā ietvarā bija kāda sieviete ar to pašu vīrieti un meiteni. Eleina ielūkojās vērīgāk. Beidzot saprata.

Pielēca kājās, pataustīja līķa matus, tad parāva parūka! Fotogrāfijā redzamais vīrietis tātad bija pārģērbies. Tas bijis "Dzinējsuņa" aģents. Aptvērusi, ka viņš rīkojies "Dzinējsuņa" uzdevumā, Eleina jutās, kā ar mietu pa galvu dabūjusi. Viņa norija dusmas. Apvaldīja bailes. Kaut kāda iemesla pēc viņu bija mēģinājuši nogalināt. Atmiņā atausa Hannas jautājums brauksiet uzreiz šurp no Endrūzas? Tātad, lūk, kādēļ Hannu nevarēja sazvanīt! Ko tas galu galā varētu nozīmēt?

Un kur tad pati Hanna palikusi? Eleina atkal izskrēja gaitenī, steidzās, tagad vēl vairāk cenšoties nesacelt troksni. Piepeši viņa saklausīja tālu skaņu, tieši tā noklikšķēja parādes durvis, Hannai verot tās ciet no rīta, kad viņa pirmoreiz atnāca uz "Dzinējsuņa" mītni. Cenzdamās elpot, cik vien klusu iespējams, Eleina satvēra valteru abās rokās un piesardzīgi gāja tālāk. Ja kāds bija nupat ienācis, tam bija divas iespējas palikt vestibilā vai iet iekšā. Viņa raudzījās uz gaiteņa galu, gaidot, līdz kāds parādās. Zem viņas kājām iečīkstējās vecie, Viktorijas laikmeta grīdas dēļi. Eleina iekoda mēlē, lai nenošķendētos.

Pie stūra pienākot, viņa pacēla pistoles stobru augšup. Izelpoja, tad pašķielēja ap stūri, gar antīko greznojumu atdarinājumiem, gar labi nomaskētajām novērošanas kamerām, un ieraudzīja līķi, kas gulēja pie pašām parādes durvīm. Beidzot viņa bija uzgājusi ari Hannu Barkulo.

Tāpat ari atbildi uz vismaz vienu jautājumu durvis kāds bija aizvēris, projām ejot. Eleina piezagās pie "Dzinējsuņa" vadītājas, kura bija nokritusi augšpēdus, pārsteigumā atvērtu muti, rokā vēl sažņaugtu pistoli. Stobrs bija silts. Pretējā sienā lodes caurums. Viņa bija saņēmusi trīs lodes krūtīs, drēbe apsvilusi melna, jo šauts no pavisam maza attāluma. Hanna bija mirusi, taču pretojoties, tik viegli viņa nebija padevusies.

Eleina aplūkoja durvis. Nekas neliecinājas, ka tās uzlauztas. Viņa pameta ašu skatienu visapkārt. Kāds bija norīkojis "Dzinējsuņa" ļaudis, lai parkā viņu novāktu. Un nu šurp steidzās citi Lenglijas aģenti. Iespējams, arī tiem dots uzdevums viņu likvidēt. Piere norasoja sviedros. Vienīgā izeja laisties pēc iespējas tālāk prom. Jānoskaidro, kas īsti notiek.

Parādes durvis bija tuvākais glābšanās ceļš. Sirdij dauzoties, viņa izslēdza apgaismojumu un pavēra mazu spraudziņu. Ārējā apgaismojuma spuldze bija sasista, uz ietves mētājās stikla lauskas. Viņa izslīdēja tumsā, modri apkārt raugoties, un savilka melno jaku ciešāk teniskrekls pēkšņi šķita uzkrītoši balts. Priekšā pletās nakts, tumša un biedējoša, lai gan automašīnas traucās garām tā, it kā nekas nebūtu noticis. Pa ietvi gar namu gaišajiem logiem nesteidzīgi gāja cilvēki.

Viņa nokāpa no lieveņa uz ietves, pētot garāmgājējus. Ielas pretējā pusē viņas uzmanību saistīja kāda ģimene. Tur gāja jauns pāris ar bērnu ratiņiem, šaurās ietves dēļ vecāks vīrs sekoja, aizkustināti smaidīdams. Tēvocis? Vectēvs? Viņam bija cepure ar garu nagu, biezas brilles aizsedza acis, mīļuma pilna sejas izteiksme. Vairums cilvēku viņam nepievērstu uzmanību. Taču Eleina viņu nopētīja vēl un vēlreiz.

Viņa nostājās aiz krūmiem, vērodama, vai neparādīsies kāds izsekotājs. Nevienu neieraudzījusi, pievienojās gājējiem ielas pusē, kur rindojās citas Viktorijas laikā celtās ēkas, iedama paralēli savādajam vīrietim. Kaut kas viņā tieši vecajā vīrā, nevis jaunajos vecākos piesaistīja uzmanību. Un tad viņa saprata. Viņš tēloja.

Viņa elkoņos mazliet saliektās rokas bija nolaistas gar sāniem, radot nepiespiestības iespaidu, taču plaukstu locītavas nekustējās. Šķietami laipnās acis ik pēc brītiņa pazibēja, kā ērglim, laupījumu nolūkojot. Gaita lēna, taču nebūt ne vecīga gāja elastīgi, kā profesionāls gargabalnieks. Brīdī, kad viņš bija zem laternas staba, Eleina pamanīja zem cepures īsi apgrieztos, sirmos matus. Ievēroja grumbas, kas stiepās no deguna līdz mutei. Ievēroja bedrīti, kura iezīmēja zoda vidu.

Eleina sarāvās. Varēja pat gadīties, ka nebūtu viņu pamanījusi. Tik veikls viņš bija. Eleinas sejā iezagās drūms smīns. Beidzot viņa bija atradusi savu objektu. Tas bija Džejs Taiss.

12 nodaĻa

Džordžtauna

Uz ziloņkaula krāsas galdautiem mirdzēja sudraba galda piederumi. Dzērienu netrūka, bet vīns bija no labākajiem Longorijas vīna dārziem. Vēstniecību darbinieki, politiķi, plašsaziņas līdzekļu zvaigznes pulcējās pie bijušā Valsts sekretāra garā pusdienu galda. Viesības bija viens no tiem smalkajiem pasākumiem, kurus Lorenss Ličfīlds nekad nelaida garām. Būdams Operatīvās daļas vadītājs, viņš izmantoja jebkuru iespēju neuzkrītoši kopt sabiedriskās attiecības, bet sveču gaismā sēdošās Ļoti Nozīmīgās Personas bija visai svarīga "sabiedrības" daļa.

Dzēlīgā prāta īpašnieks, Francijas vēstnieks, bija ražens vīrietis ar papliku pieri. Mūsu musulmaņu vairākums nācis no Marokas un Alžīrijas, viņš skaidroja. Gadiem ilgi abās valstīs reliģiskās skolās darbojas kareivīga sekta, kas saucas Takfir-val Hidžra. Viņi ievada bērnus savā mācībā un uzaicina pārliecinātus al 'Qaeda kaujiniekus, kas bērniem māca, kā nogalināt. Protams, tas ir lieliski izplānots vervēšanas veids, jo daudzi trūcīgākie vecāki sūta bērnus mācīties viņu skolās kaut vai bezmaksas pusdienu dēļ. Un, kad topošie teroristi izaug, takfiri viņus eksportē uz Franciju.

Tas ir briesmīgi, bilda Apvienotās Karalistes vēstnieka sieva. Ja ari šie jaunieši reiz zināja, kas ir normālas humānās vērtības, tās tiek aizmirstas. Ar viņiem nevar diskutēt. Viņi izverd iekaltas dogmas. Un, taisnību sakot, nebūt negrasās ne ar vienu diskutēt. Viena no četriem musulmaņu izcelsmes viesiem, viņa bija ekonomikas pasniedzēja Džordžtaunas universitātē un iecienīta Vidējo Austrumu restorāna īpašniece. Mūsdienās džihāds un imigrācija Rietumos ierodas vienlaicīgi. Ar domu, ka bez tās džihāds nav iespējams.

Kādu bridi neviens nerunāja. Visā pasaulē imigrācijas likumus kopš seniem laikiem izmantoja kā okupācijas paņēmienu, bet tābrīža apstākļos par to pat domāt negribējās. Saruna par terorismu bija aizrāvusi visus, un Ličfīlds pacietīgi noklausījās parastajos pārmetumos, ka CIP nespēja neko, tikai mīņājās uz vietas. Viņš nevarēja samierināties ar to, cik bieži un viegli cilvēki gremdējās kopīgās, kaut ari nepamatotās bažās. Tovakar, pirms izbraukšanas no Lenglijas, viņš bija ieskatījies Globālās Reaģēšanas centrā, sestajā stāvā. Pēdējo divpadsmit stundu laikā bija saņemti vēl aptuveni divsimt ziņojumi par draudiem. Iespējams, tie visi izrādīsies tukši, tomēr ikviens sīki jāpārbauda.

Tad temats vēlreiz mainījās. CIP gan nodarbojas ar lietām, ko nedara neviens cits apmuļķo kādu vai ielaužas kaut kur, vai uzpērk kādas ārlietu ministrijas darbinieku, lai tas pienes slepenas ziņas. Runātājs bija jauns, fotogēnisks reportieris, ko par apmēram miljonu dolāru bija noalgojusi kāda liela ziņu aģentūra. Šajā sabiedrībā viņa teiktais nevienu nepārsteidza, taču viņš bija pārāk naivs, lai to zinātu. Vai prezidenta administrācijā, ja izdodas.

Namamāte bija tik laipna, ka uztvēra piespēli. Vai arī rīko kāda diplomāta sarunu noklausīšanos, lai noskaidrotu, vai viņš nemelo Baltajam namam. Vai ne, Lorens? Viņa prata meistarīgi likt viesiem justies kā mājās, pēc tam izaicinot uz atklātību. Ličfīlds jau sen bija nospriedis, ka no viņas iznāktu sasodīti laba spiedze.

-    Tas viss lieti noder. Ličfīlds sāji pasmaidīja, priecādamies par vieglo jautājumu. Pats Džordžs Vašingtons ierosināja izmaksāt gandrīz divdesmit tūkstošus dolāru armijas spiegiem. Ari Aleksandrs Lielais un Hannibals paļāvās uz spiegošanu. Spiegošanas vēsture ir ļoti gara, kaut arī ne vienmēr spoža. Tā, piemēram, prezidents Niksons valsts drošību uztvēra tik nopietni, ka pat slepenoja daļu no Baltā nama ēdienkartēm.

Smiekliem galdu pāršalcot, Ličfīlds juta, ka mobilais sācis vibrēt. Viņš atviegloti uzelpoja un atvainojies, izgāja no smalkās ēdamzāles. Dārzā iznācis, vīrietis aizsmēķēja un vieglu soli attālinājās. Ličfīldam bija nedaudz pāri četrdesmit, viņš bija labā formā saglabājis vieglatlēta lunkano augumu. Smokings derēja, kā uzliets, bet, taisnību sakot, tas bija dārgā modes namā šūts. Apstājies pie bukšu dzīvžoga, viņš nopētīja dārzu. Ličfīldam bija ērgļa deguns, valdonīgs zods un melnas, kopā saaugušas uzacis. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš noklausījās ziņu. Iedubušās acis aptumšojās. Tā bija no CIP direktores.

Viņš piezvanīja. Bobij? Izklausās bēdīgi. Kas noticis?

Direktores parasti mīlīgais toni bija nomainījis niknums. Ar "Dzinējsuni" ir cauri. Kāds visus novācis.

-    Ko? Visu vienību? Tu droši zini?

-     Lielāko daļu no tiem, kas te, Vašingtonā, jā. Četri vēl dzīvi, bet tikai tāpēc, ka bija prom. Viena no viņiem ir Eleina Kaningema. Viņa paziņoja. Sasodīts, kam pietiktu nekaunības un stulbuma, lai kaut ko tādu sarīkotu?

Ličfīlds sastinga, domādams Taiss varēja uzost, ka "Dzinējsuns" saņēmis rīkojumu atrast viņu. Tad skaļi nolamājās. Vienības adrese tā pati kā laikā, kad Taiss vadīja Operatīvo daļu. Šoruden bija paredzēts nomainīt nosaukumu un vietu.

Bobija Džonsone neizklausījās priecīga. Skaidrs, ka tev jāsaīsina mūsu vienību pārdislokācijas termiņi.

Bet Ličfllda prāts, plānus kaldams, klejoja citur. Straujais un operatīvajā darbā izveicīgais virs Taisa laikos bija Operatīvās daļas vadītāja palīgs Taisa otrais numurs. Pēc Taisa aresta viņu iecēla visu slepeno operāciju vadītāja amatā. Pēc tik leģendāra cilvēka kā Taiss, pat, ja leģenda bija paplukuši, strādāt nebija viegli. Tomēr viņa karjera ritēja veiksmīgi. Ari Bobija Džonsone strādāja labi, tikai neguva tādu atzinību. Pārvaldes direktores amatā viņai bija zibensnovedēja loma saistībā ar visām reālām un pierakstītajām Lenglijas kļūmēm. Vašingtonā baumoja par jebko, un jaunākās baumas vēstīja, ka viņai piedāvāšot uzrakstīt atlūgumu. Tas priecēja viņas aizstājēja kandidātu saraksta augšgalā esošo Ličfīldu, taču jaunā situācija ar "Dzinējsuni" un Taisu varēja kaitēt tieši viņam.

-     Nepārdzīvo, Bobij. Viņa tonis bija atbilstīgi uzmundrinošs. Tev jau tā pietiek, par ko domāt. Es pats parūpēšos, lai atrod Taisu vai tos, kuri novāca mūsu cilvēkus, ja izrādītos, ka tā nav Taisa vaina.

-    Tikai nevelc garumā, citādi nāksies nodot lietu F1B. Runājot par "Dzinējsuni", tā kā tu biji prom, es pati ķēros tam klāt. Viņas tonī bija tieši tik daudz pārmetuma, cik vajadzēja, lai apliecinātu, ka vadības groži joprojām viņas rokās. Esmu aktivizējusi visus mehānismus, lai saglabātu vienības slepenību. Kritušos minot, iztiksim ar segvārdiem. Pēc nepilnas stundas namu sakops. Sazinājos ar vietējo policiju, viņi bija ļoti pretimnākoši. Piedabūju Tieslietu departamentu, lai plašsaziņas līdzekļiem paziņo, ka institūts ir konsultāciju centrs, kurā strādā vardarbības pētnieki.

-    Mums jānorīko savi cilvēki, lai sameklē lieciniekus.

-    Tas jau nokārtots. Bez tam, iebrucējus, protams, fiksēja novērošanas kameras. Esmu pieteikusi, lai man un tev pagādā ieraksta kopijas. Vai pateikt sekretārei, lai brīdina tavus darbiniekus, ka atbrauksi?

-    Tūlīt būšu.

-    Ziņo, ja kas jauns, viņa pavēlēja.

Ličfīlds pārtrauca sarunu un sakrampēja rokas aiz muguras. Likme bija ļoti augsta, kļūdīties nedrīkstēja. Uzbrukums īpaši slepenās vienības mītnei apliecināja ne vien pārdrošību, bet arī informētību un ietekmi. Tieši to, kas bija Džeja Taisa raksturā. Ličfīlds stāvēja mēnesnīcā sastindzis, kā cēls, neizdibināms, melnbalts piemineklis.

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Džejs Taiss nesteidzīgi kātoja kā iepriekš, un Eleina sekoja krustojumu pēc krustojuma, kvartālu pēc kvartāla. Atcerējās Taisa lietā lasīto raksturojumu, visi zināja, ka Taiss mēdz atmaksāt katru pāridarījumu. Nelietis bija uzodis par slepeno vienību un viņus noslaktējis.

Palēninājusi soli, lai palaistu garām pusmūža vīriešu trijotni, viņa iedomājās par mīklaino grupu, kas bija mēģinājusi novākt Taisu un Palmeru Vestvudu. Pēc tam kāds no "Dzinējsuņa" aģentiem mēģināja nogalināt viņu, bet pēc tam Džejs Taiss apšāva pašus aģentus. Džejs Taiss bija ne vien viņas objekts, viņš izrādījās visu notikumu centrā.

Satiksmes troksnis pieauga, gaiss pildījās ļaužu čalām. Viņi bija nonākuši pie Dipona loka. Bija parasta aprīļa pievakare neparastā Vašingtonas rajonā. Dipona loks bija ne vien rosīgs lielpilsētas kultūras, bet ari subkultūras centrs.

Taiss līkumoja pūlim cauri, un Eleina, ar elkoņiem piepalīdzot, cītīgi sekoja. Ādas krāsas mijās no gaiša ziloņkaula līdz tumšam baklažānam. Laistījās degunos iekārti gredzeni. Pazibēja tetovējumi. Atkailinātie pleci spīdēja. Taiss bezmaz pazuda skatienam.

Eleina te pielifecās, te izslējās, te pasitās sānis, te grūdās ņudzošajam, čalojošajam, smejošajam, svīstošajam pūlim cauri, pūloties nepazaudēt Taisu. Mitrajā gaisā virmoja Starbucks kafijas, Krispy Kreme virtuļu un alus aromāts. Taiss pagāja garām ķīļveidlgajam Vašingtonas Klubam un pirms krustojuma apstājās. Viņa centās neatpalikt. Lai Taiss nemanītu, pielāgojās divu jauniešu solim.

-    Hei, sveika, viņu uzrunāja tuvākais.

-    Sveiki, sveiki, Eleina atbildēja un pielika soli.

Taiss šķērsoja ielu un pagriezās uz Jurys Washington viesnīcas ideālas tikšanās vietas pusi. Eleina lēkšoja pakaļ, pievienojoties tūristiem, sekoja Taisa noļukušajai cepurei un atsperīgajai gaitai plašajā vestibilā viesu pūlim cauri, tad gaitenī, kur Taiss iejuka tūristu bariņā. Nozuda aiz stūra kopā ar viņiem.

Eleina skriešus metās pakaļ, pagriezās ap stūri un apstājās. Liftu durvis un strupceļš. Tūristu grupa kāpa liftā. Viņa pierikšoja klāt, ieskatījās iekšā. Sarauktas pieres, neizpratnē ieplestas acis. Taisa nebija.

Sirdij dauzoties, viņa noraudzījās, kā durvis aizveras, tad pārbaudīja pārējos liftus. Visi bija augšējos stāvos un virzījās lejup. Kā gan viņa varēja būt tik neuzmanīga! Eleina atgriezās gaitenī. Ari tur Taisa nebija. Viņa devās uz vestibilu, izvairīdamās no pretimnācējiem, lai kādu nepagrūstu. Aizsteidzās pie bāra, kur raisījās valodas un šķindēja stikli. Ne miņas no Taisa. Vēlreiz atgriezusies vestibilā, pārmeklēja visus gaiteņus, restorānus un kafejnīcas.

Apjukusi, par savu neizdarību niknodamās, atcerējās Taisa padomu: vienmēr jābūt labam rezerves plānam un izejai. Ja jau Taiss bija ar nodomu atvedis viņu uz viesnīcu, viņš bija pamanījis "asti".

Klusībā pamatīgi sevi nosunījusi, Eleina atgriezās pie liftiem. Atvērās cita lifta durvis, no tā iznāca vīrietis un sieviete. Taisa nebija. Viņa gāja gar sienām, uzmanīgi aplūkodama katru centimetru. Tās klāja paneļi ar ietvarlīstēm. Ne eņģu, ne durvju rokturu. Un tad viņa ievēroja ko tādu, kas ārkārtīgi veikli bija iestrādāts interjerā, gandrīz vai nemanāmi mazs, ar ietvarlīstēm norobežots četrstūris. Eleina to pagrūda. Atskanēja čīkstoņa, pavērās zemas durtiņas. Gaitenī ieplūda sastāvējies pagraba gaiss lifta mehānisma trokšņa pavadībā.

Sašutusi par to, ka bijusi tik viegli piemuļķojama, viņa pieliecās un uzlika kāju uz režģota pakāpiena. Tad aizvēra durtiņas un steigšus nokāpa lejā, telpā ar betona grīdu un dažādām iekārtām kantainos metāla korpusos. Virs galvas stiepās caurules un kabeļi. Dega dienas gaismas lampas. Viņa apskrēja visiem mehānismiem apkārt, pārbaudīja katru kolonnu, ik kaktiņu, ieklausoties katrā troksnī, līdz ausīs iedžinkstējās. Viņai reti gadījās kādu pazaudēt, un tovakar bija nogulēts tik ļoti nozīmīgs objekts.

Pagalam saniknota, Eleina kāpa pa slīpo iebrauktuvi augšup, laukā no viesnīcas. Pazemē satiksmes troksnis netraucēja, tāpēc viņa sadabūja Lenglijas piešķirto mobilo un ievadīja Lorensa Ličfīlda doto numuru. Tas izrādījās aizņemts.

Viņa ierunāja ziņu. Es atradu un pazaudēju Džeju Taisu. "Dzinējsuņa" aģents mēģināja mani novākt. Piezvaniet!

Tad izgāja laukā. Viesnīcas kalpotāji stāvēja uz ietves, smēķēja un tērzēja. Viņa palūkojās apkārt, vai nemana Taisu un vai pašai kāds neseko; paturot prātā, ka viens no "Dzinējsuņa" ļaudīm un, iespējams, arī no citas aģentūras jau mēģinājis viņu nogalināt, iejuka Dipona loka krāšņajā nakts dzīvē. Bāru durvis virinājās, raidot naktī bravūrīgu smieklu šaltis.

Viņa vēlreiz piezvanīja Ličfīldam, taču tas neatbildēja. Dievs vien zināja, kur viņš bija un ar ko nodarbojās, taču kādreiz viņam tā ziņa bija jāsaņem. Viņa prātoja, ko iesākt līdz tam.

Jādomā, ka slakteri no īpaši slepenās vienības negribētu, lai Lenglijai atklātos, ka viņu mēģinājuši novākt. Vienlaikus pastāvēja iespēja, ka ar viņiem sadarbojas kāds no Lenglijas. Eleina zināja, ka viņas māja ir droša, pie tam viņa to pārzināja labāk nekā jebkurš iebrucējs, un tajā bija ierīkota lieliska signalizācijas sistēma. Bez tam mājās bija citi ieroči. Varēja doties ari mājup.

Nonākot pie sava Jaguar, Eleina ieraudzīja soda kvīti uz vējstikla. Izvilkusi to no stikla tīrītāja apakšas, viņa sāka pamatīgu pārbaudi, vai automašīnā vai zem tās nav ievietots spridzeklis. Pārliecinājusies, ka nekas nedraud, ieklupa sēdeklī, aizcirta durvis, nolika mobilo uz pasažiera sēdekļa, lai varētu uzreiz atbildēt, ja kāds zvana, nometa somu uz grīdas. Ieslēdza aizdedzi un kompaktdisku atskaņotāju, izvēloties Sound garden's Let Me Drown. Mūzikai dārdot, mašīna aizšāvās no stāvvietas.

Eleina dzīvoja Silverspringsā. Jaguāram Merilendas virzienā traucoties, viņa ik pēc brīža paraudzījās atpakaļskata spogulī, vai nav sekotāju. Iespējams, Marka Silifenta sagatavotajā materiālā bija nopietnas norādes, kur Taiss meklējams, bet tad jau "Dzinējsunim" nebūtu nekāda iemesla novākt Eleinu pašu. Tik un tā diez vai tas bijis iemesls mēģinājumam viņu nogalināt.

Pēkšņi viņa trieca dūri pret stūres ratu. Marka kompaktdisks kā gan viņa varējusi to aizmirst! Viņa pūlējās atsaukt atmiņā Marka kabinetu, bēdīgo skatu uz datorgalda saļimušo nabaga puisi. Uz galda nebija neviena kompaktdiska, kur nu vēl ar Džeja Taisa vai viņas vārdu uz tā.

Mājai tuvojoties, viņa apmeta trīs apļus ap kvartālu, tikai pēc tam apstājās stāvvietā. Mobilo tālruni iemeta somā, paņēma valteru un izkāpa. Aiz mašīnas pietupusies, nopētīja ielu. Abās tās pusēs bija divstāvu nami. Pagalmos mētājās bērnu atstātās spēļlietas nākamās dienas rotaļu gaidās. Kaut kur draiskodamies rēja suns.

Beidzot viņa devās uz māju, pārdomādama visu piedzīvoto. Kāpēc gan Taiss būtu uzkavējies "Dzinējsuņa" mītnē pēc pārējo aiziešanas? Iespējams, kaut ko meklēja. Bet ko? Savukārt atvezdams Eleinu uz ]urys viesnīcu,, lai atbrīvotos no viņas, Teuss bija rīkojies tā, it kā viņa būtu vienkārši "aste". Iespējams, bija pamanījis Eleinu tikai uz ielas, nemaz nesaistot viņu ar īpašo vienību. Tik un tā viņam bija jāuztver jebkurš izsekotājs kā, mazākais, drauds viņa drošībai. Tad kāpēc gan viņš nebija mēģinājis viņu novākt?

Viņa pagriezās un pa celiņu tuvojās mājai. Vērīgi tumsā ieskatoties, apgāja ēkai apkārt. Visi logi slīga tumsā, kā pienākas. Nekas neliecināja par ielaušanos. Arī sētas pusē viss bija kārtībā.

Viņa atgriezās pie parādes durvīm, atslēdza tās, atvēra. Ieejot uzreiz pārsteidza cigāra dūmu rūgtenais aromāts. Galvā iešāvās adrenalīns. Viņa pietupās, lēni aizvērdama durvis. Cigāra oranžais gals kvēloja pelnutraukā pie atpūtas krēsla. Krēslā sēdēja tumšs stāvs, pistoli pret viņu pavērsis.

Gaismu nevajag, atskanēja vīrieša balss.

Eleina klusītēm nolika somu uz grīdsegas. Valteru rokā satvērusi, aši aizmetās aiz kušetes, un gar sienu nokļuva līdz istabas vidum. Elpu aizturējusi, viņa aiz kušetes iztaisnojās un notēmēja. Krēslā sēdošais joprojām tēmēja durvīs. Neko nebija pamanījis.

Cigāra dūmu spirāli vērojot, viņa nikni iesaucās: Nolieciet pistoli uz galda. Ja ne, šaušu, un no tāda attāluma nevar netrāpīt.

Aiz viņas muguras atskanēja kluss klikšķis, kāds bija uzvilcis pistoles gatli. Viņa nepaspēja pakustēties, kad vīrietis paziņoja: Tā jau domāju, ka man nenoticēsiet.

Rīkle bija sausa. Viņa zibenīgi apgriezās.

Viņš pašķira divas žalūziju plāksnītes. Mēnesnīcā iezaigojās otra, pret viņu pavērstā pistole. Bet viņa joprojām muļķīgi turēja uz grauda krēslā sēdošo.

Sirds šķita apstājamies. Nu varēja saskatīt viņa seju.

Sveiki, Elein, viņš draudzīgi ierunājās. Draugiem esmu Džejs.

Otra daļa

Ja izlūkdienesta virsnieks saož ziedu smaržu, viņš skatās apkārt, meklējot zārku.

Roberts Geitss Bijušais C1P direktors

\

13 nodaĻa

Ženēva, Šveice

Raiņa Manharte pienāca pie dēla tumšā dzīvokja loga vecajā Madlēnas ielas īres namā un pavilka malā aizkarus, ieraugot sudrabotas zibens šautras virs tālajiem Alpiem. Melnajās naksnīgajās debesīs stumdijās negaisa mākoņi. Gaiss bija ozona piesātināts.

Kristofa istaba bija ceturtajā stāvā, no tās pavērās skats uz līčloču ielu labirintu un smailkoru jumtu jūkli, bet Raiņa pētīja lejā redzamo ielu. Kāds slapstījās pie siera veikala ieejas durvīm. Kad viņš pamīņājās, kājas atpūtinādams, laternas gaismā viņa bija manījusi kurpju purngalus.

Raiņa ielūkojās rokas pulkstenī. Gandrīz trīs pēc pusnakts. Pavisam maz laika palicis. Varbūt tas glūņa būs atstājis slēpni. Tomēr pēc pērkondārda, kas sekoja zibens uzliesmojumam, nodrebinot nakti iegrimušo pilsētu, no veikala ieejas izslējās pret debesīm pavērsta delna, pārbaudot, vai līst. Raiņa strauji elpoja, viņu vērodama. Parādījās arī galva, vīrietis raudzījās debesis. Tomēr bija pārāk tālu, arī apgaismojums par vāju, lai saskatītu sejas vaibstus.

Pieri saraukusi, viņa uzvilka sarkanrūtaino vilnas jaku un pieķēra sevi paveramies uz pašas atspulgu logā. Skatiens apdzisis, pavisam apjukusi sieviete. Gadiem ilgi viņa nevarēja saprast, kā vai kur sevi atrast, un, kamēr viņai bija Kristofs, nebija vajadzības meklēt. Bet nu tas bija jādara. Tumšajā logā savos apvalkātajos džinsos, brūnajā vilnas svīterī un sarkanrūtotajā jakā enerģiska, trenēta sieviete, kurai pavisam noteikti nepatīk rakņāties savos pārdzīvojumos. Viņa bija veltījusi milzum daudz pūļu, iejuzdamās šajā lomā, veidojot tēlu, kas nu bija kļuvis apgrūtinošs. Zilās acis likās mazliet pazīstamas, tāpat kā kraukļa melnie mati, taču sejas vaibsti bija pārāk jauni, pārāk gludi ādas kopšanas līdzekļu darbības rezultāts. Raiņa vairs īsti nezināja, kas viņa ir, pati sev bija kļuvusi par svešinieci.

Raiņa atsāka soļot šurpu turpu pa tumšo istabu. Jāiet prom, viņa nodomāja. Vienubrīd izlikās, ka dzird Kristofa možo, priekpilno balsi. Ja nu viņš smaidīdams parādītos no tumšā kakta, biezo matu cekulu smieklos purinot. Šķita, ka turpat vai fiziski izjuta dēla apskāvienu.

Iepriekšējā dienā viņa bija kravājusi puiša mantas, ik pēc brīža apstājoties, pagrozot rokās kādu no tām, ieslīgstot atmiņās. Viss atgādināja dēlu sauli, piedzīvojumus, jūsmīgo jaunību. Un nu viņa vairs nebija. Viņš nekad nenovecos, neiepazīs sevi. Nekad nesasniegs to, ko iecerējis. Dēla nāve sāpēja vairāk, nekā tad, ja būtu nocirsta kāda pašas ķermeņa daļa. Bija tā, it kā no krūtīm būtu izrauta sirds;

Dusmīgi paraustījusi plecus, viņa paņēma ceļasomu un devās pie durvīm. Satvērusi durvju rokturi, atskatījās pēdējoreiz. Raudzījās tumsā, kā citu pagātni saskatīt gribēdama. Taču redzēja vienīgi tumsā tītus kaktus, aizkariem aizsegtus logus, nepanesamu tukšumu. Spēji elpu ievilkusi, viņa aizvēra un aizslēdza durvis uz neatgriešanos. Gaidīja kāds darbs, pats svarīgākais viņas mūžā un tas bija jāpaveic Kristofa dēļ.

Viņa steigšus nokāpa tris stāvus zemāk, gāja, turoties tuvāk pie sienas, kur nodilušie koka kāpieni tik ļoti nečīkstēja. Nonākot priekšnamā, ieraudzīja griestu lampu degam. Ja to izslēgtu, novērotājs uzreiz pamanītu. Viņa pietupās aiz durvīm, caur stikla rūti nopētīja siera veikala ieeju. No tās šķira vien nieka desmit soļi. Kurpes bija skaidri saskatāmas, bet vīrieša augums slēpās tumsā. Viņa nolika somu uz grīdas un sadabūja valteru. Aptaustot pārbaudīja aptveri.

Tad satrūkās, ieraugot jaukteni, klaiņojošu suni. Zibens atplaiksnīja tieši priekšā, pēc tā apdullinoši nogranda pērkons. Suns iekaucās un aizšāvās prom, asti kājstarpē iežmiedzis. Pērkons nodārdēja vēlreiz. Raiņa nezaudēja cerību. Veiksme bija viņas sabiedrotā. Parādījās roka ar augšup pavērstu delnu. Tad vīrieša seja.

Dusmās Raiņa vai palēcās. Viņa bija pazinusi. Aizbāza pistoli aiz jostas, atrāva vaļā durvis un iznāca laukā, jakai plandoties. Sejā iecirtās vēsas lietus lāses.

-     Was ist denn in dich gefahren, Volker? viņa sašutusi čukstēja. Kā tu iedrošinies mani izsekot?

-     Sveiki, Raiņa. Vainīgi plecus paraustījis, Folkers Rēvalds izslējās un nokāpa lejā pa akmens kāpnēm, pat nemēģinot taisnoties vai atvainoties. Viņš bija Rainas auguma, metru septiņdesmit divus garš, parupjiem, bakurētainiem sejas vaibstiem. Mugurā tvīda žakete, kājās platas bikses, rokā lietussargs. Kalsnais, bet skarba izskata vīrietis vairāk atgādināja lielpilsētas laupītāju, nevis spiegu.

-    Vai tevi sūta Ērihs? viņa sašutusi taujāja. Vai varbūt pats iedomājies mani meklēt?

Ar Ērihu Aisneru, visvareno BND prezidentu, viņu vienoja gara darba attiecību vēsture. Aukstā kara gados Ērihs bija viņas instruktors, vadītājs, kas atbildēja par viņas drošību, pieprasīja informāciju un saņēma viņas sūtītās mikrofilmas, kuras bija jāslēpj starpzonu vilcienos zem sienu paneļiem vilcieni kursēja starp Austrumu un Rietumu zonām.

-    Mēs ar Ērihu runājām gan, Folkers atzinās. Pārdzīvojām. Zinām taču, ko tev Kristofs nozīmēja.

Raiņa brīdi klusēja, dusmas apvaldīdama. Paldies. Patiešām paldies. Nedrīkstēja pieļaut, lai Folkers seko. Pasaki Ēriham, ka ar mani viss kārtībā, cik vien tas šādos apstākļos iespējams. Pasaki, ka man vienkārši vajadzēja atgriezties Kristofa pagātnē, apciemot viņa draugus un vietas, kuras viņš mīlēja. Kad būšu gatava strādāt, pati pieteikšos.

Viņš pacēla galvu. Raudzījās asi, vērtējoši.

Raiņa pat nedaudz apjuka. Tad, ik vārdu uzsverot, sacīja: Zini, ja tu būtu manā ādā, tu arī gribētu kādu laiku pasērot vienatnē, un tā, kā pašam šķiet labāk. Lūdzu, Folker, tagad ej. Goda vārds, gribu pabūt viena.

Viņa seja atmaiga. Apkampis Rainu, viņš piespieda sievieti pie krūtīm, viegli uzsita ar plaukstu pa muguru. Es, Raiņa, ļoti pārdzīvoju to, kas ar Kristofu noticis. Balss skanēja kā aizsmakusi.

Tad Folkers atlaida Rainu un aizgāja laternu izgaismotajā migliņā, te nozuzdams tumsā, te iznirdams no tās, salīcis, kā pazaudētu mantu uz bruģa meklējot. Tādu jūtu izpausmi Raiņa no viņa nebija gaidījusi. Vienubrīd viņai pat gribējās panākt viņu, izstāstīt par savām aizdomām, lūgt palīdzību. Tik ļoti gribētos atjaunot senās biedriskās attiecības.

Tomēr prāts ņēma virsroku. Viņa vēl pārāk maz zināja. Rainai bija aizdomas, ka kompānija, kurā Kristofs bija strādājis Milieu Software Technologies bija tikai izkārtne, un viņa nonāvēšanu bija pasūtinājis kāds no tās īpašniekiem. Kristofs bija domājis, ka piedalās īpaši slepenas programmatūras izstrādē Vācijas Tieslietu ministrijas vajadzībām. Nu Raiņa zināja izmantojot vecas pazīšanās, bija slepeni noskaidrojusi ka Tieslietu ministrijai ar to nebija nekādas saistības. Taču tā varēja būt arī kāda cita valdības iestāde. Un, ja viņas aizdomas par to, ka Kristofu likvidējuši, apstiprinātos, tā pati iestāde varētu novākt arī viņu pašu. Un pašas dzīvība šoreiz nebija tas svarīgākais svarīgāk bija atklāt patiesību par dēlu.

Atkal nodārdēja pērkons. Tiklīdz viņa paspēja iesprukt īres nama pavārtē, sāka līt, kā no spaiņa, auksts, nemīlīgs lietus. Viņa paraudzījās, kur palicis Folkers. Tas bija apstājies, atskatījās, atvēra lietussargu. Lietus straumēm gāzās no tā lejā, nošļakstot ādas kurpes. Vīrietis izskatījās tik nesatricināms, vācisks, veselajam saprātam un dabas stihijai par spīti sardzē stāvēdams. Skatījās, vai viņa atgriezīsies mājās.

Taču Raina sarauca pieri. Viņš paraustīja plecus un slāja prom, pie auss mobilo tālruni celdams.

Viņa uzsauca: Pasaki Ēriham, ka brauc mājās.

ja. Braukšu. Gute Nacht. Lietus mērcēto ēku sienas šķita apslāpējam Folkera teikto, uzsverot viņa vientulību. Bet galu galā viņš bija spiegs, un tāda bija šī darba specifika.

Viņa iegāja priekšnamā un ielūkojās rokas pulkstenī. Jāsteidzas. Atrāvusi vaļā ceļasomas metāla žokļus, viņa aši izņēma divas vienādas Avelines assortis kārbas. Šīs konfektes bija iecienījuši gan šveicieši paši, gan ārzemju tūristi. Uztaustījusi vienas kārbas caurspīdīgajā iesaiņojumā mazītiņu caurumiņu, atlika otru ceļasomā. Paņēmusi ceļasomu un lietussargu, pasita kārbu padusē, lai tā būtu viegli pamanāma, un izsteidzās laukā.

Folkers bija prom, lietus mazliet pierimis. Raina aizpogāja jaku līdz augšai, atvēra lietussargu. Sirdij strauji pukstot, viņa devās augšup, peļķēm pāri lēkdama. Ašā solī līkumoja ielu labirintā, strauji mainot virzienu, ik pēc brīža iegriežoties kādā no šķērsielām, mainīja virzienu. Nakts sabiezēja, rītausmai tuvojoties, lietus un pērkons mitējās.

Beidzot sasniegusi stalto Cathйdrale Saint-Pierre, viņa nesteidzīgā solī gāja par rue Saint-Lйger, pēc tam nokāpa pa platajām kāpnēm pie place du Bourg-de-Four laukuma, kur ap viduslaiku laukumu bija saspiedušies simtiem gadu veci nami. Tie tinās drēgnā migliņā.

Sārtsejaini, alkohola sasildīti tūristi un vietējie dīki slāja starp zaļajiem soliņiem, gar strūklaku, kailajiem kokiem. No kādas ieliņas plūda smeldzīga amerikāņu blūza melodija. Daži dārgākie naktsklubi vēl bija vaļā, tomēr tik vēlā stundā gandrīz visas durvis bija slēgtas.

Priekšā, no mākslas salona tumšās vārtrūmes, parādījās adīta vilnas cepure. Tas bija Raūls Harmonts. Platām, izbiedētām acīm nopētījis apkārtni, viņš ieraudzīja Rainu. Skatiens kā piekalts apstājās pie konfekšu kārbas. Pacēlis roku, viņš norāva cepuri un nolaida ausu sildītājus, tad uzvilka cepuri atkal tā bija zīme, ka viņš sadabūjis novērošanas kameru ierakstus. Tad viņš pazuda. Rīkojās, kā norunāts. Tomēr viņš bija amatieris. Operācijas svarīgākā daļa bija informācijas apmaiņa, un tāpēc to parasti uzticēja kādai slēptuvei, ar saņēmēju nemaz nesatiekoties. Harmonts tā nebija ar mieru. Paziņoja, ka neatdošot kasetes, pirms nebūs saņēmis solīto vienu tūkstoti Šveices franku.

Neizrādot, ka ir vīrieti pamanījusi, Raiņa pārlūkoja laukumu, lai pārliecinātos, ka viņu neviens nenovēro. Nonākusi pie Harmonta slēptuves, nokāpa pa kāpnēm lejā.

No pustumsas pretī spīdēja Harmonta acis. Saņēmis kārbu, viņš noplēsa spīdīgo iesaiņojumu un pārbaudīja naudu.

-     Bon!

-    Veiklāk, viņa mudināja.

Harmonts pasniedza tieši tādu pašu kārbu. Raiņa to pasvārstīja rokā, juta, kā kasetes kārbā noslīd uz sāniem. Iemetusi guvumu ceļasomā, sadabūja otru kārbu un pasita to padusē. Pagaidiet vēl minūtes divdesmit, tikai tad ejiet prom. Viņa vērīgi uzlūkoja Harmontu. Un lai nevienam ne vārda.

Viņš pamāja ar galvu. Par to varētu darbu zaudēt. Taču tonis bija bezrūpīgs.

Vai dzīvību, viņa brīdināja. Milieu īpašnieki, iespējams, ir narkotiku tirgotāji vai mafija, starptautiskie noziedznieki, teroristi. Ja tie uzodīs, ko esat izdarījis…

Harmonta acis iepletās, apakšžoklis atkārās.

Pēc pieciem ašiem soļiem viņa atgriezās uz ietves. Laukums pamazām tukšojās. Rainas nākamais mērķis bija viņas automašīna. Viņa pagriezās uz rue Etienne-Dumont, steigšus pagāja garām slēgtajām stilīgā pagrabstāva bāra Soda un Demi-Lune Cafe durvīm. Ieliņas abās pusēs slējās piecu un sešu stāvu nami; šķita, ka to augšstāvi tiecas cits citam pretī. Viņa jau sāka justies droši, kad izdzirdēja aiz muguras savādus, ritmiskus klaudzienus, kas tuvojās ar katru soli.

Izvilkusi aiz jostas aizbāzto valteru, viņa iemuka vārtrūmē un piesardzīgi palūkojās atpakaļ. Migliņa bija nokritusi, sabiezējusi cilvēka auguma līmenī. Caur to tuvojās tumšs vīrieša stāvs garā lietusmētelī. Klaudzēja viņa resnais spieķis, kas ik uz soļa pašāvās uz priekšu, atsitās pret bruģi, atkal šāvās uz priekšu, atkal noklaudzēja pret bruģi. Viņa atsauca atmiņā savu gājienu no Kristofa dzīvokļa, ceļā sastaptos vīriešus. Lielākā daļa bija tērpušies lietusmēteļos. Dažiem bija aizVērti lietussargi. Viņa piesardzīgi vēroja tuvojošos stāvu.

Tas slāja caur miglu kā saimnieks. Raiņa atkal noslēpās, iegaumējot nācēja izskatu. Aptuveni viņas gados, tātad četrdesmit četrus gadus vecs, ļoti liela auguma plecīgs vīrietis. Platu seju, nipjiem sejas vaibstiem, plānie mati rūpīgi saķemmēti, vidū celiņš. Zem aizsargkrāsas lietusmēteļa svīteris ar augstu apkakli, kājās tumšas flaneļa bikses un ādas kurpes. No skata parasts jaunais eiropietis ar to savoir faire, atraisītību, kas apliecināja piederību elitārām pārrunu zālēm, privātiem klubiem un sporta zālēm, kur izsvīst nedēļas nogalē.

Raiņa klusītēm iemeta konfekšu kārbu ceļasomā un nolika to pie kājām. Pistoli rokā turot, gaidīja viņu pienākam. Pēkšņi klaudzieni mitējās. Ieliņā iestājās neomulīgs klusums. Raiņa sarauca pieri. Tad atcerējās veco profesionāļu triku. Svešinieks bija pieradinājis viņu pie klaudzināšanas cerībā, ka viņa visu uzmanību veltīs spieķa radītajam troksnim, nevis soļiem, kas tikko dzirdami tuvojās. Viņa lietussargs vai spieķis varēja būt maskēts ierocis aukstā kara gados VDK, Bulgārijas izlūkdienests un citu austrumu bloka valstu dienesti bija bēdīgi slaveni ar lietussargiem, kas bija pielādēti ar indēm, tādām, kā ricīns.

Viņa pacēla valteru tieši tobrīd, kad viņš apstājās pretī, joprojām uz priekšu raugoties. Raiņa vēroja viņu sānskatā. Vīrietis izvilka no kabatas šķiltavas un garu, brūnu cigareti. Iedegās liesmiņa, viņš aizlika roku priekšā, līdz cigarete iekvēlojās. Vismaz metru deviņdesmit pieci garš, plecīgs, drukns. Gatavais skapis. Ieslidināja trīs pirkstos turētās šķiltavas kabatā.

-     Ā, re, kur jūs esat. To viņš pateica vāciski, joprojām Rainu neuzlūkodams. Runāja labi nostādītā basā. Jūs gan man likāt paskraidīt.

-     Ko jums vajag? Pār Rainas muguru noritēja sviedru lāsītes. Viņa nevienam nebija teikusi, kurp dosies. Bija pārliecināta, ka viņu neviens nebija izsekojis.

-    Te jau man būtu jājautā, ko jums vajag? Jūsu dēls mira nelaimes gadījumā. Izsakām līdzjūtību. Jūs jau nosūtījāt viņu pašu un viņa mantas uz Vāciju, bet pati palikāt šeit, Ženēvā. Un nu staigājat apkārt līdz rītausmai. Kurš katrs sāktu brīnīties.

-    Bet es brīnos par jums. Kas jūs tāds? Atkārtoju: ko jums vajag?

Viņš palūkojās uz Rainu. Ieraudzījis valteru, šķita pārsteigts. Atkal pievērsa skatienu ielai un turpināja angliski ar izteiktu amerikāņu akcentu. Nu, ko, laikam jau bez tā neiztikt. Parole "Stikla lodē lietus nelīst". Varat saukt mani par Alekšu. Jūs, Glinda, esat oficiāli aktivizēta. Esmu pārliecināts, ka pēc tik ilga laika priecājaties, ka vecā, labā pārvalde jūs nav aizmirsusi.

14 nodaĻa

Greivelipointa, Virdžīnijas pavalsts

Bija jau četrpadsmit minūtes pāri deviņiem vakarā, kad Mārtiņš Granditi savā limuzīnā ieradās uz treff slepenu tikšanos Greivelipointā, nelielā parkā, kas Potomakas krastā mijās ar mitrāju. Viņš nolaida logu, salonā ieplūda svaigi pļautas zāles smarža. Kā parasti tik vēlā vakara stundā nedēļas vidū vietumis kokiem izdaiļotais parks bija tukšs. Granditi izkāpa, aizpogāja žaketi, kas apspīlēja vareno krūšu kurvi, un aplūkoja stāvlaukumu. Tajā bija tikai viens braucamais, Lorensa Ličfllda auto. Jauki. Viņš bija licis tam mērglim pagaidīt.

Granditi aizsoļoja no limuzīna, izbaudīdams apziņu, ka spēj valdībām, privātiem pircējiem ūn spiegu aģentūrām jo īpaši tām likt sevi gaidīt. Sīkums, tomēr patīkams, pie tam pavisam vienkārši izskaidrojams tāpat kā starp cilvēkiem, ari starp valstīm gadījās kāda dumjāka. Aukstā kara laikā viņš tika pie bagātības pateicoties tam, ka amerikāņi un padomes tik ļoti baidījās no atomkara, ka nepievērsa īpašu uzmanību reģionālajiem kariem, kuros abas supervaras cīnījās par politisko ietekmi. Nikaragvā, Angolā, Afganistānā. Ari citviet. Lai sabiedrība neko nenojaustu, Amerika bija slepeni maksājusi dažiem lielākajiem ieroču tirgotājiem, arī viņam, par ieroču un munīcijas piegādēm. Viņš gardi nosmējās. Cik lieliski gāja 1984. gadā! Vienlaikus plosījās četrdesmit kari. Amerikāņi tieši vai netieši piegādāja ieročus simt trīsdesmit no simt sešdesmit valstīm! Viņš krietni iedzīvojās. Tāpēc arī spiegu aģentūrām bija jāpagaida. Un ari tagad CIP nācās gaidīt.

Viņš atrada Ličfīldu stāvam ar zāli apaugušajā Potomakas krastā; rokas aiz muguras salicis, tas noraudzījās uz Vašingtonas spilgti apgaismotajiem pieminekļiem un debesskrāpjiem pretējā krastā. Kad Granditi pienāca un nostājās blakus, dzinējiem rēcot, abu galvām pāri aiztraucās reaktīvā pasažieru lidmašīna, sakarsēta gaisa plūsma apsvilināja sejas. Runāt nevarēja, tā nu viņi noskatījās, kā tā aizjoņo nepilnu trīsdesmit metru augstumā tādā ātrumā, ka nodunēja vien, Doplera efekts. Negantais troksnis atbalsojās upes melnajā straumē.

Kad lidmašīna nolaidās un pagriezās uz dienvidiem, lai aizripotu Reigana Nacionālā termināla virzienā, Granditi jautāja: Iespaidīgi, vai ne? Pastaigāsimies.

Viņi sāka soļot uz rietumiem, gar līcīti. Duļķainais ūdens skalojās pret purvaino krastmalu.

Ličfīlds runāja strupi, pīpi no zobiem neizlaidis: Tu nokavēji. Man jābūt Lenglijā. Kas noticis? Viņa stiegrainais, melnā smokingā ietērptais stāvs atgādināja melnu obelisku.

Granditi neatbildēja. Tā vietā viņš norādīja uz debesīm, kur riņķoja citas lidmašīnas, sīkas uguntiņas spīdinot. Pašlaik tās te nolaižas ik astoņas desmit minūtes. Sastrēgumstundās sanāk divas trīs minūtē. Manuprāt, tev jāpiekrīt, ka mēs, amerikāņi, to lietu labi pieprotam. Precīza laika saskaņošana. Rupjš spēks. Tas uzlādē. Viņa tonis ieguva brīdinošu nokrāsu. Bet alternatīva ir stipri vien nepievilcīgāka: vardarbīga nāve.

Ličfīlds tostarp paguva ielūkoties rokas pulkstenī. Tad pievērsās Granditi. Tas būtu kāds mājiens?

Granditi vai vārījās dusmās. Tomēr savaldījās. Hannas Barkulo ļaudis vēl nav notvēruši Džeju Taisu, un viņa man neko nav ziņojusi. Tagad saprotu, kāpēc. Tu liki viņai stāstīt, kas ienāk prātā, lai es stāvētu klusu, jo tu gribi novākt Taisu. Droši vien cerēji, ka viņai tas izdosies drīz vien, pie tam tā, it kā viņš būtu izrādījis pretošanos aizturēšanas brīdī. Tā, lai nevienam arī man nerastos lieki jautājumi.

Ličfīlds izņēma pīpi no mutes. Tu nezini, ko runā.

-     Kā tad! Es aizsūtīju pāris vīru izsekot Eleinu Kaningemu. Viens no viņiem binoklī redzēja, kā "Dzinējsuņa" aģents mēģināja viņu novākt. Tad arī sapratu. Neviens nenogalinās "mednieku", ja grib, lai medības būtu izdevušās, bet medījums saņemts dzīvs. Lai gan Ličfīlda sejā nekas neizmainījās, viņš uztvēra tikko manāmu cieņas izpausmi. Ko tu gribēji panākt? Piešūt Taisam slepkavību? Iedzīt viņa zārkā vēl vienu naglu?

CIP pārstāvis cieši vēroja Granditi. Tad saskaitās. Jā, velns lai parauj! Es tev palīdzēju, piedabūju Teosofoli par ziņu pienesēju, un nu tas nabags pagalam, Taiss viņu nokāvis. Taiss jānožmiedz! Rokas aiz muguras sakrampējis, viņš pielika soli, atraujoties no Granditi.

Tas, turpretī, palēnināja soli. Nē, Džejs Taiss jānotver dzīvs!

Ličfīlds pagriezās, sarauca pieri, acis zem melno uzacu loka piemiedzis.

-     Tu domāji, ka es nerunāju nopietni? Granditi apstājās, kā iemiets. Es gribu, lai Taiss atgriežas cietumā! Lai ik nomodā pavadīto mirkli apzinās ne vien to, ka visu zaudējis, bet arī to, ka nekas vairs nav glābjams. Viņa pagodinājumi un medaļas izputējušas! Vecie draugi zaudēti! Vai tu vispār spēj iedomāties, ko tas viss nozīmē tādam kā Taiss? Tas viņu bendē nosj. Kremt! Viņa seja piesārta. Viņu nogalināt? Nē! Tad viņa ciešanām pienāktu gals. Gribu, lai viņš nodzīvo ļoti ilgu mūžu cietumā!

-    Taiss ir nodevējs, Granditi. Pat tev vajadzētu saprast, ka viņa dzīvība nav nenieka vērta. Dzīvs viņš ir bīstams. Bēgšana to pierāda.

-    Man viņš nav bīstams.

-    Nepareizi. Ličfīlds atkal devās uz priekšu.

Pāris mirkļu pastāvējis, Granditi steigšus sekoja. Panācis Ličfīldu, pielāgodamies tā solim, viņš jautāja ko tu man vēl neesi izstāstījis?

-    Vai tā programmatūra tev joprojām vajadzīga?

-    Protams. Kurš gan būs tāds muļķis, lai atteiktos no trim miljoniem dolāru. Viņš zināja, ka nauda Ličfīldam bija noteicošais; valdības bija dumjas diezgan, ja atļāvās noteikt vērtīgākajiem ierēdņiem zemas algas.

Ličfīlds nervozi pakšķināja pīpi. Es jau teicu, ka pie programmatūras vajadzēja mazliet piestrādāt. Nu tā ir gatava. Bet, lai to paveiktu, bija jāsameklē sakarīgs programmētājs, kuram nebūtu pieredzes, lai saprastu, ap ko lieta grozās. Atradām jaunu vācieti, kuru turienes datoriķi labi pazīst. Bāreni, spriežot pēc universitātes dokumentiem. Tas šķita īpaši noderīgi. Ja nu kaut kas notiktu, teiksim, "negadījums", neviens par viņu sevišķi nebēdātos, nerakņātos. Tāpēc arī nolīgām, lai pastrādā viens pats Ženēvā.

-Un?

-     Viņam sāka rasties aizdomas. Mēs atklājām, ka šis nebija vis nekāds bārenis, vēl arī uzvārds izrādījās mainīts. Viņa īstais vārds bija Kristofs Manharts.

Granditi biezās lūpas pavērās. Manharts? Rainas Manhartes dēls? Viņa acis sāpēs iepletās.

Nu viņš saprata, kāpēc Taiss izbēdzis. Taisām un Rainai bija kaislīgs, bet slepens mīlas sakars aukstā kara laikā. Ja starp Austrumiem un Rietumiem uzšķīlās kaisle, iekāre, mīlestība, tā vienmēr bija aizliegta un, neizbēgami, kā vulkāna izvirdums, bet, pašu mīlnieku drošības nolūkā, ļoti slepena.

Viņu sakars bija tik pamatīgi maskēts, ka Granditi to atklāja daudz, daudz vēlāk.

Lai nerastos aizdomas, viņš samelojās: Raiņa Manharte jaunībā bija satriecoša. Tomēr es nesaprotu, kāda tur Taisam loma.

-     Raiņa un Taiss aukstā kara posmā salaida. Gadu ziņā Kristofs varēja būt viņa dēls. Bez tam Kaningema atklāja, ka Taisa kamerā Herald Tribune bija izņemtas vairākas lapas tā daļa, kurā bija raksts par puiša bojāeju. Nu, padomā labi. Kaningema uzreiz nojauta saistību starp Rainu un Džeju.

Granditi parīvēja deniņus, atvairīdams pēkšņi uznākušās galvassāpes. Stāsti, kas tālāk.

-    Mēs nezinājām, kas tas bijis, kamēr neparādījās tas raksts, bet tad jau bijām aizbraukuši no Ženēvas. Kad pārbaudījām viņa zvanus no mobilā, izrādījās, ka torīt viņš zvanījis Rainai. Tagad mani ļaudis atgriezušies Ženēvā, bet viņa tur ir jau kopš dēla nāves, jau divas dienas, iespējams, izošņā visu. Mēs nezinām, ko puika viņai pateicis, ko viņa pati uzgājusi. Ja viņa vai Taiss uzodīs par programmatūru, tas novedīs viņus pie manis un pēc tam pie tevis. Un, ja viņi nestieps gumiju, tad par kravas piegādēm varam aizmirst.

Granditi novērsās, raudzījās parkam pāri, bet redzēja ne jau nakts tumsībā ieslīgušos kokus gara acīm viņš skatīja Džeju Taisu pirms divdesmit gadiem, nesaudzīgo karjeristu ar hameleona dabu. Krūtis sažņaudzās. Taiss bija pelnījis vismaz peldi verdošas darvas katlā vai pātagošanu līdz nāvei. Viņš uzmeta skatienu Ličfīldam, cilvēkam, kuru interesēja vienīgi nauda. Tādam, tāpat kā cilvēku vairākumam, dzīve, droši vien, šķita pavisam vienkārša; viņi bija tik pieticīgi.

Bet nu Ličfīlds bija mainījis spēles noteikumus. Lai kā Granditi riebās, pat doma par iespēju, ka Taiss izbēgs taisnīgam sodam, īstenība bija tāda, ka paša sievas un ģimenes nākotne bija daudz svarīgāka.

Viņš smagi nopūtās. Nu, labi. Bet Hanna jau tā gana ilgi noņēmusies pa tukšo. Mani ļaudis atradīs un novāks Taisu. Tā tev būs izdevīgāk. Tu un "Dzinējsuns" nesasmērēsieties.

-    Par vēlu. Turpat vai visi "Dzinējsuņa" aģenti pagalam. Ļaunākais, ka apslaktēti pašu birojā. Palikuši vienīgi tie, kuri bija operācijās tepat vai ārzemēs.

-    Arī Hanna? Viņš neizrādīja, ka zina.

Ličfīlds pamāja ar galvu.

Granditi smagi noelsās, tad, it kā starp citu, pajautāja, Un kas to pastrādāja?

-    Ja Taiss saprata, ka "Dzinējsuns" viņu medī, es teiktu, ka viņš. Viņam bija pamatīgi sakari un naudas, jādomā, vairāk, nekā nepieciešams, lai par to samaksātu. Viņš palēnināja gaitu, domīgi nopētīdams Granditi. Vai vari garantēt, ka tavi ļaudis spēj viņu novākt?

-     Bez šaubām. Granditi savā nodabā pasmīnēja. Un kā iet tavai "medniecei"? Vai Taiss būtu nožmiedzis arī viņu?

/

-     Nē, viņa ieradās "Dzinējsuņa"bāzē vēlāk. Īstenībā tieši viņa paziņoja, ka visi apšaūti.

-    Es negribu, lai viņu novāc. Viņa mūs varētu aizvest pie Taisa.

-    Pagaidām lai paliek. Likšu pārbaudīt "Dzinējsuņa" datorus un datnes, noskaidrošu, ko Kaningema uzzinājusi.

-    Man nepieciešama visa informācija par viņu. Granditi jau bija to dabūjis, taču Ličfīldam tas nebija jāzina.

No tālienes atlidoja satiksmes duna uz Džordža Vašingtona automaģistrāles. Abi vīrieši apstājās. Ličfīlds sadabūja mobilo tālruni, pildspalvu un piezīmju grāmatiņu. Novērsās un kādu brīdi klusu sarunājās pa tālruni. Pabeidzis izplēsa lapiņu un atdeva to Granditi. Tad abi devās uz stāvlaukumu.

Granditi atcerējās kaut ko. Tu teici, ka programmatūra gatava. Vai tā tev tagad līdzi?

-    Man atvedīs.

-    Ceru, ka ar drošu cilvēku.

Ličfīlds tikko manāmi pasmaidīja. Nemaz neceri, Granditi. Tu taču zini, ka es nestāstīšu.

Tuvojās vēl viena lidmašīna; vienubrīd šķita, ka tā, neganti rēkdama, gaisā apstājusies. Tad aizdrāzās pāri, gaudodama, kā pats nelabais. Stāvlaukumā vīrieši strupi pamāja ardievas un šķīrās. Granditi šoferis jau vēra vaļā aizmugures durvis.

Granditi iekārtojās ērtajā ādas sēdeklī. Kad durvis aizcirtās, viņš izvērtēja tikšanos ar Ličfīldu: bija gan zaudējis, gan ieguvis. Lai gan kopumā, viņš secināja, ieguvējs bijis viņš, jo Ličfīlds joprojām nenojauta, kas viņam zināms. Ličfīlds bija noderīgs viņa programmatūra bija nepieciešama, lai darījumu pabeigtu. Un vienlaikus viņš pats bija vajadzīgs Ličfīldam starpnieks būdams, vienīgi viņš sazinājās ar pircēju. Vienīgās problēmas varēja sagaidīt no Džeja Taisa un Rainas Manhartes. Bet, ja Ličfīlda ļaudis tiktu galā ar Manharti Ženēvā, bet Džerijs Angelidis ar Taisu šajā pusē, viss beigos labi.

Kad limuzīns jau ripoja ziemeļu virzienā, uz automaģistrāles uzbēruma pusi, viņš piezvanīja Džerijam Angelidim un paziņoja: Man tev jauni norādījumi. Viņš raksturoja jauno pavērsienu saistībā ar Džeju Taisu, Rainu Manharti un Kristofu. Kā redzi, Taiss piepeši izrādījies daudz bīstamāks, nekā bijām domājuši. Tāpēc sagūstīšana atcelta. Taiss jālikvidē. Bet tā, lai viņš saprot, ka viņu gaida nāve. Gribu, lai viņš to zinātu.

Lenglija, Virdžīnijas pavalsts

Viržīnijas naktī CIP galvenās mītnes logi bija gaiši. Joprojām smokingā, operatīvās daļas vadītājs soļoja pa septītā stāva gaiteni, rokas aiz muguras sakrampējis. Šeit bija direktora, izpilddirektora, triju direktora vietnieku, ari viņa kabineti, kā ari vairāku citu darbinieku un tehniskā personāla telpas.

Tur atradās Savienoto Valstu izlūkdienesta sirds, un drošībai bija tikpat liela nozīme kā artērijām. Diez vai kāds viņu pašu ieskaitot spētu atrast kaut vienu vienīgu vāju vietu. Logi bija aprīkoti ar vismodernākajām iekārtām, kas neļāva noklausīties ar lāzerierīču palīdzību. Kabinetus slēdza ar īpašām slēdzenēm, reģistrējot katru ienācēju. Ja arī kādam izdotos iekļūt bez atļaujas, siltuma uztvērēji, kustību sensori uzreiz ieslēgtu sirēnas, aicinot apsardzi, un tie atrikšotu ar ieročiem šaušanas gatavībā.

Iedams aizvērtajām durvīm garām, viņš izbaudīja gaisotni, pieminot milžus, kas minuši gaiteņa grīdu pirms viņa valstsvīrus, prezidentus, karaļus un, protams, lielo Alenu Dallesu, kaut arī tikai pēc atvaļināšanās pensijā. Tas ļāva justies pāris sprīžu slaikākam, garq/Ličfīldu radurakstu vērtam galu galā, tieši viņi bija izcēluši Masačūsetas pavalsi no aizmirstības līdz revolūcijai. Izlūkošana bija titānu arods, vismaz agrākajos laikos.

Bet nu CIP bija sprukās, to raustīja no visām pusēm kongress, prezidents, sabiedrība. Aukstajam karam beidzoties, apgrieza budžetu, un vairāki Pārvaldes direktori pēkšņi pārmetās Pentagona pusē, nododot tā ziņā daļu operāciju, budžeta un tehnisko jauninājumu, piemēram, lielisko bezpilota lidaparātu Predator. Tajā pēckara gaisotnē cilvēka faktoru uzskatīja par lieku un nedrošu, un izlūkdienestam lika ieguldīt finanšu līdzekļus un cilvēkresursus bezpilota lidaparātu, spiegošanas satelītu un visādu tehnisko jauninājumu izstrādē, tā dēvētajā tehniskajā spiegošanā. Tā bija gan šokējoša, gan bīstama kļūda.

Uzdrošināšanās un iniciatīva, kas bija raksturīga CIP, arvien retāk rada pielietojumu, novedot pie turpat vai hroniskas izvairīšanās no riska profesijā, kurā risks bija nepieciešamība. Iepriekšējā gadā viņš bija soli no aiziešanas, jo arvien nepārprotamāk redzēja, ka Baltajam namam vajadzīga pakļāvīgāka CIP, tāda, kuras slepenos dienestus pārvaldītu Pentagons. Ja tas īstenotos, pienāktu gals tai neatkarīgajai domāšanai, informācijas ievākšanai un analīzei, kas visvairāk nepieciešama jebkurai valstij, kurā idejas un fakti nozīmīgāki par rangu. Tieši tad arī viņš saprata, ka tam ir tikai viens atrisinājums jārīkojas uz savu roku. Dažkārt kaut vai tāpēc, lai pārbaudītu savu gribasspēku, vajadzēja pierādīt, ka, visam notiekošajam par spīti, spēj gūt virsroku.

Kad Ličfīlds ievadīja savu durvju kodu, gaitenī parādījās Pārvaldes direktore Bobija Džonsone ar rūpju pilnu sejas izteiksmi. Viņa bija tērpusies blūzē ar garām piedurknēm un tumši pelēkas kostīmbiksēs, kuplie, kastaņbrūnie mati mazliet izpūruši. Dziļās grumbas platajā sejā liecināja par nogurumu.

Ličfīlds veltīja viņai mākslotu smaidu. Sveiki, Bobij. Domāju, ka tu jau sen mājās.

-     Pārāk daudz visādu notikumu. Tikai tagad atbrauci? Nosvērtais tonis bija ziemeļu pavalstīs iegūtās izglītības un labas audzināšanas priekšrocība. Viņas tēvs, Roberts (Reds) Sandijs, skarbs Stratēģiskā dienesta biroja kuru vēlāk pārveidoja par CIP operatīvais aģents, Otrā pasaules kara laikā bija dienējis Birmā. Viņa bija mantojusi tēva aso prātu un drosmi, bet ne viņa veiksmi. Politiskā situācija bija sazvērējusies pret viņu. Bobijai piemita kāds niķis viņa to ignorēja.

-    Satiksme tāda, ka tik tikko varēja pavirzīties uz priekšu, viņš paskaidroja. Zini, kā tas ir. Gribi ienākt? Viņš atvēra durvis un ieslēdza kabinetā gaismu.

-     Ne šovakar. Vienkārši gribu tevi informēt, un iešu. Tomēr viņa ielūkojās iekšā. Ikreiz, redzot šo kabinetu, man jāatgādina sev, ka tas ir tavs, nevis Džeja.

Viņš pieslējās pie durvju aplodas, slēpdams nevēlēšanos velti izšķiest laiku sarunā ar Bobiju. Tiklīdz pienāks kaut nedaudz brīvāks brīdis, ieviesīšu radikālas pārmaiņas. Tici man. Kabinetā bija palikušas visas Taisa mēbeles krēsli, galdi, lampas, skapis un pie kafijas galdiņa piebīdītie atpūtas krēsli. Taiss bija aizvedis savas grāmatas uz noliktavu, atstājot vienīgi grāmatplauktus. Ličfīlds bija ielāgojis nosaukumus un aizstājis daļu no grāmatām, papildinot ar citām, kas vairāk atbilda viņa gaumei. Rosīšanās Taisa smilšu kastē, iezīmējot to ar savu smaku, viņam sagādāja baudu, un Ličfīlds nebūt negrasījās kaut ko izmainīt.

Džonsone vēroja viņu. Visas "Dzinējsuņa" datnes, slepenie datori un dokumenti atvesti šurp. Esmu likusi sākt izmeklēšanu, kas uzbrucis "Dzinējsunim" un kāpēc. Vai Hanna nav kādreiz izteikusies par kādu no viņu operācijām, kas būtu izraisījusi īpaši skarbu atbildes reakciju? Viņa pat neiedomājās atvainoties, ka ķērusies pie vadības svirām. Tā viņa mēdza izdarīties, kā atgriezdamās laikā, kad pati bija operatīvā aģente un aktīva spiedze.

-     Ne reizi. Vai esi atmetusi manu teoriju, ka tas ir Taisa roku darbs?

-    Mani interesē patiesība, lai arī kāda tā būtu.

-    Protams. Viņš neuztraucās, ka pārbaude varētu atklāt Hannas mēģinājumu novākt Taisu Hanna nemūžam nebūtu ko tādu uzticējusi papīram vai e-pastam.

-    Mēs paši vācam lietiskos pierādījumus "Dzinējsuņa" mītnē, Bobija turpināja. Policija strādā ārpusē un teritorijā. Neatradām nezināmu pirkstu nospiedumus. Ne matu, ne čeku, ne suvenīrsērkociņu kastīšu, pēc kurām varētu noteikt, kurā bārā vai motelī uzbrucēji bijuši. Žēl, ka dzīvē nav kā kino, kur var atrast ideālu pavedienu. Mums ir simtiem paraugu no slepkavības vietas. Viss jāpārbauda. Aizsūtīju mūsu aģentus pārķemmēt apkārtni, ja nu atrodas kāds aculiecinieks. Pagaidām vienīgais, ko izdevās uzzināt, ir tas, ka dzirdēts viens šāviens. Nodomājuši kādai automašīnai problēmas ar aizdedzi. Viena vecmāmuļa, pāri piecdesmit, ciemojusies pie mazbērniem kādā blakuskvartāla namā. Redzējusi pavecu vīrieti izejam. Cepuri galvā. Esot steidzies. Analizējot laiku, noteicām, ka tas bijis pēc slaktiņa.

-    Pavecu? Steidzies? Un viss?

-    Viņa teica, ka bijis pārāk tumšs, neko vairāk nav manījusi. Viņu pārsteidzis tas, ka vīrietis, kas no skata bijis viņas gados, gājis tā, it kā būtu daudz jaunāks.

-    Taiss! Iespējams, atgriezies, lai vēlreiz visu pārbaudītu. Viņš jau nu noteikti negribētu, lai kāds izsauc policiju.

Bobija pamāja ar galvu, ja Kaningema nebūtu mums ziņojusi par uzbrukumu, mēs vēl vairākas stundas neko nenojaustu. Nu, viss, iešu strādāt. Man kopš deviņiem jau trīsreiz zvanīja no Ovālā kabineta. No rīta nāksies atbildēt uz daudziem jautājumiem. Izlūkošanas komisija ķidās.

Ličfīlds ievēroja viņas pieminētos "mēs". Gan jau tiksim galā, Bobij.

Viņa jau devās prom, rokas uz krūtīm sakrustojusi, domīgi nokārtu galvu. Tad apgriezās. Vai neesi kaut ko dzirdējis par Mozu vai viņš nav atsācis darboties?

-     Kopš tu pēdējoreiz jautāji, jau pusgads apkārt, vai ne? viņš atjautāja.

Kad Bobija paraustīja plecus, viņš turpināja: ja nemaldos, viņa ziedu laiki pagājuši. Viņš ir vai nu pensijā, vai pagalam. Lielākā daļa aģentu par tādu vispār nav dzirdējusi. Kāpēc tu jautā?

-    Tā nejaucība ar Džeju Taisu man viņu atgādina. Nemaz nav patīkami, ka mūsu aroda lielākie meistari pazūd, un ne ziņas, ne miņas? Ar Džeju kaut kas līdzīgs, tikai nu viņš uzradies un mēs skaidri nezinām, kā un kāpēc. Nobažījusies, galvu purinādama, viņa aizsoļoja uz savu kabinetu.

15 nodaĻa

Silverspringsa, Merilendas pavalsts

Dzīvojamās istabas biezās tumsas un degošā cigāra kodīgā aromāta ieskauta, Eleina blenza uz mēnesnīcā stāvošo Džeju Taisu. Noļukušās cepures vairs nebija un kopā ar to bija pazudis arī «vecīgais kumpums. Viņš šķita mierīgs, taču ceļgalos nedaudz ieliektās, plecu platumā izvērstās kājas norādīja uz gatavību kuru katru brīdi bēgt vai uzbrukt. Viņš atlaida vaļā žalūzijas, bet vīrieša teiktais vēl dunēja Eleinas ausīs: Draugiem esmu Džejs.

Viņa sirsnība un valdzinājums iedarbojās kā saindēts medus. Taiss jau mēģināja manipulēt ar viņu, vienlaikus pavērsis pistoli tieši pret viņas sirdi.

Sveiki, Džej. Viņa lēni iztaisnojās, pārdomādama ik vārdu, ko teikt, klusībā atkārtojot, ka jāizturas mierīgi. Viņus šķīra četri soļi. Priecājos jūs beidzot satikt. Ko lai saku, lai pārliecinātu jūs atgriezties Alenvudā? Viņa paraudzījās uz savu pistoli, tās stobrs joprojām bija pavērsts pret krēslu. Leņķis, kādā tas būtu jāpagriež, bija plats, vismaz deviņdesmit grādu…

Viena spēja kustība, un viņas valters bija prom, tikai pirksti iesāpējās. Sirds salēcās, jūtot, ka Taisa brauniņš iespiežas vēderā; viņš slējās pāri tik tuvu, ka nāsīs iesitās sarecējušu asiņu smaka. Otrajā rokā viņam bija Eleinas pistole. Viss Taisa augums izstaroja briesmas. Nu viņa redzēja īsto Taisu, tas bija veselu galvas tiesu garāks. Vēroja viņa apņēmīgos, asos sejas vaibstus un caururbjošās acis. Spēka un kāda dziļa, kūsājoša niknuma iemiesojums, kas šķita gatavs sadragāt visu un jebko savā ceļā.

Tad draudīgums izplēnēja smaidā. Par manu atgriešanos Alenvudā varat nesapņot. Vismaz pagaidām ne. Viņš runāja draudzīgā, koleģiālā tonī, kā priecājoties par to, ka sastapis radniecīgu dvēseli. Tas, kā viņš pielieca prāvo galvu, kā uzlūkoja Eleinu, atsauca atmiņā eiropiešu izslavēto laipnību, bet atbruņojošā atklātība apliecināja neapšaubāmo patiesumu. īsts hameleons.

Bet viņš jau bija prom klusu un ātri aizslīdējis pie pretējās sienas loga, lai paraudzītos caur žalūzijām uz ielu. Ne uz mirkli nenolaizdams uz Eleinu notēmēto brauniņu.

Jāizturas nepiespiesti. Lai neuzkurinātu viņā lielāku modrību.

-     Pagaidām ne? viņa pārjautāja. Tas man ļauj saglabāt cerību. Priecājos, ka paguvāt ieliet sev kādu glāzīti. Man arī derētu kaut ko iedzert. Jāturpina runāt. Jāliek viņam runāt.

-    Ko esat nodomājis darīt? Viņa pienāca pie bāra. Taisa pistoles stobrs sekoja.

Kad Eleina atvēra bāra durvis, iedegās iekšējais apgaismojums, atsedzot skatienam dzērienu pudeles un glāzes; blāvs gaismas aplis ļāva aplūkot atpūtas krēslā sēdošo lelli

-     tā bija pagatavota tāpat, kā Taisa cietuma kamerā atrastā. Eleinas džinsos un blūzē viņš bija sabāzis saņurcītas avīzes, tās rēgojās no piedurknēm. Augšā uzlicis otrādi apvērstu apaļo stikla vāzi tā bija pieauguša cilvēka galvas lielumā ar melnu izolācijas lentu pietinis SIG Sauer pistoli pie atpūtas krēsla paroces tā, lai stobrs raudzītos uz durvīm. Uz galdiņa pie kvēlojošā cigāra gulēja mazs diktofons. No tā skanēja balss, viņai* ienākot. Acīmredzot, viņš jau iepriekš bija ierunājis Gaismu nevajag un pavēli ieslēdzis ar tālvadības pulti. Tomēr vislabāk Taisa profesionalitāti apliecināja cigārs. Tā kvēlojošais, oranžais gals piesaistīja acis un neuzkrītoši norādīja uz to, ka tumsā iegrimušais stāvs bija dzīvs, īsts cilvēks.

-   Kāpēc "Dzinējsunim" vajadzētu mani nošaut? viņš jautāja, uzsvērdams ik vārdu.

Eleina paņēma no plaukta pudeli degvīna Ketel One. Nezināju, ka viņi to gribēja.

-    Vismaz vienreiz tie bija viņi. Iespējams, divreiz. Otrajā reizē pazinu divus no viņu aģentiem tie dzinās man un manam draugam pakaļ. Esmu pārliecināts, ka tie bija no "Dzinējsuņa", un nepārprotami ar nolūku pataisīt mani aukstu.

-    Jūsu draugs tas bija Palmers Vestvuds?

Viņš pamāja ar galvu. Kā jūs zināt?

Pēkšņi somā iezvanījās Lenglijas izsniegtais mobilais. Lorenss Ličfīlds. Zvans bija pavisam citāds nekā Eleinas pašas tālrunim. Viņa ar ilgām noraudzījis uz somu. Zvans atkārtojās.

-    Jums zvana? Taiss jautāja.

Kad viņa pamāja, Taiss ar trim soļiem piesteidzās pie somas, satvēra to un izņēma mobilo, ne uz mirkli nenolaizdams no Eleinas skatienu. Nolika tālruni uz grīdas. Tad iztaisnojās. Zvanam atkārtojoties, viņš spēcīgi trieca tālrunim ar papēdi. Zvanīšana pārtrūka. Skaļi krakšķot, plīsa plastmasa. Viņa spēji ievilka elpu. Taiss iemeta to, kas bija atlicis no tālruņa, viņas somā.

Eleina aplaizīja sausās lūpas, bet neko neteica; svarīgi šķita vien izdomāt kādu bēgšanas plānu. Vajadzēja aizbēgt un paziņot Ličfīldam. Taiss jāaptur.

Viņš atgriezās pie loga. Jūs gribējāt man pastāstīt, kā zinājāt, ka biju kopā ar Palmeru.

Viņas rokas trīcēja. Turot tās ēnā, viņa ielēja glāzē mazliet degvīna. Uzminēju. Kādreiz viņš bija jūsu mentors, un jums bija draudzīgas attiecības. Šķita loģiski, ka jūs viņu uzmeklēsiet. Viņa iedzēra malciņu. Apdedzināja rīkli līdz kuņģim, bet kļuva mazliet vieglāk.

-     Acīmredzot, "Dzinējsuņa" vadība spriedusi tāpat. Mēģināja novākt mūs abus. Viņš pastāstīja par purvā sastapto bruņoto vīrieti, kurš mēģināja viņu nošaut, tad par to, kā ieradās vairāk nekā ducis vīru, kuri vajāja viņus līdz upei, kur abiem palaimējās aizlaisties ar Vestvuda lidmašīnu. Tad ari viņš bija pazinis abus operatīvos aģentus.

Kaningema klusēja. Hanna bija teikusi, ka "Dzinējsuņa" aģenti ieradās pēc uzbrukuma. Vai nu Hanna, vai Taiss meloja. Pamatīgi visu apsvērusi, viņa secināja, ka, visticamāk, meloja abi. Kāpēc lai es jums ticu? Ja Lenglijai vajadzētu nonāvēt nodevēju, tas bija viegli izdarāms turpat Alenvudā. Parasts ieslodzīto kautiņš, kas beidzas ar viena noduršunu. Gadās tik bieži, ka neviens ne aci nepamirkšķinātu.

-    Jums taisnība. Tas arī ir viens no iemesliem, kāpēc esmu pārliecināts, ka mana bēgšana izraisījusi kaut kādu pretdarbību. Vai iztraucējusi kādam plānus. Kas notika ar "Dzinējsuni"? Kas viņiem uzbruka?

Viņa sarāvās. Jūs. Jūs to sarīkojāt.

-     Kāpēc lai es to darītu? Nē, nē, Eleina. Man nebija iemesla viņiem uzbrukt.

-    Bija gan. Tikko pats teicāt, ka zinājāt, ka viņi jūs vajāja. Piebeidzāt viņus, pirms viņi novāc jūs!

-    Es turp negāju nevienu slaktēt. Man vajadzēja informāciju.

Viņa atcerējās, ka dzirdēja "Dzinējsuņa" parādes durvis aizkrītam ciet. Ja jau zināt, ka viņiem uzbruka, tātad pats bijāt iekšā. Iegājāt tāpēc, ka nebija jābaidās zinājāt, ka visi pagalam. ^

Viņš paraustīja plecus. Es iegāju klusu. Vajadzēja pārbaudīt, vai tie divi, kurus redzēju Ziemeļkarolīnā, joprojām ir "Dzinējsuņa" aģenti. Tā ari bija. Atradu abus kā jau teicāt, pagalam.

-    Un ja nu atbrauktu policija?

-     Policijas sirēnas es būtu izdzirdējis un paspētu aizlaisties. "Dzinējsuns" bija mana pēdējā ceriba. Vienīgā iespēja uzzināt, kas notiek. Bija vērts riskēt.

Eleina padomāja par viņa teikto arī par to, cik veikli viņš bija atņēmis pistoli, cik ātri pārvietojies līdz logam. Ātri, klusu, gandrīz nemanāmi. Un "Dzinējsuņa" mītnē viņa arī nebija Taisu manījusi līdz pat viņa aiziešanai.

-     Apmēram desmit minūtes slēpos ielas pretējā pusē, viņš paskaidroja, runādams pārliecinošā tonī. Gribēju nogrābt kādu no aģentiem un izspiest no viņa kaut ko. Bet tad atvērās parādes durvis, un no turienes izzagās aptuveni ducis bruņotu vīru. Sākumā nodomāju, ka tās pašas vienības aģenti. Bet, tā kā dega lampa virs ieejas, es, kaut arī viņi gāja barā, ātri pamanīju uz rokām tumšus traipus. Pat mēnesnīcā sapratu, ka asinis. Bez tam vairumam bija tādi ģīmji ar laiku šo izteiksmi iemācās pazīt kā apdzērušies kaušļi, kas kāro kādu saklapēt. Ja kaut ko tādu redz, tad skaidrs, ka melni darbi pastrādāti.

Viņa nespēja novaldīties. Tā ari bija. īsts slaktiņš.

-     Viņi atstāja durvis pusvirus tā es sapratu, ka šie gribēja, lai viņu darbu atklāj droši vien, lai tas, kam tā. vēsts domāta, drīzāk uzzinātu. Nevienu dzīvu neatradu. Viņš nopūtās. Tas man atgādināja La Belle Discotheque spridzināšanu. Jūs, droši vien, esat par jaunu, lai to atcerētos. Tas bija Rietumberlīnē, 1986. gadā. Mūsu karavīri tur gāja izklaidēties, tāpēc lībiešu teroristi arī sarīkoja asinspirti. Pāris cilvēku mira uz vietas, bet ievainoto bija vairāk par diviem simtiem, daudz smagu ievainojumu. Gan tur, gan "Dzinējsuņa" mītnē tas pats iznīcības zīmogs.

Aizmirsāt kādu svarīgu detaļu mani. Es biju dzīva. Un dzirdēju jūs aizejam. Neteiksiet taču, ka neredzējāt mani, nedzirdējāt tai ziņā esat krietni pārāks par mani.

Viņš ierunājās daudz klusāk. Es jūs redzēju. Taiss stāvēja turpat, pie loga, joprojām tēmējot Eleinas sirdi. Atkārtoju, kāds ir tik satrūcies, ka sūtīja "Dzinējsuņa" aģentus, lai mani novāktu. Un jūs esat no tās pašas vienības. Vienīgais iemesls, kas man nāk prātā, lai atstātu jūs dzīvu, ir tas, ka ceru jūs man paskaidrosiet, kas te notiek.

Sēžot pelēkzila BM W 530i pasažiera sēdeklī, Džerijs Angelidis pārlūkoja šauro Silverspringsas ieliņu. Ar pelēkajiem līčločiem tā atgādināja betona čūsku. Mēness spīdēja gaiši, gaiss vēl bija silts. Ne jau ilgi. Drīz paliks auksts; Angelidis to zināja. Abās ielas pusēs auga koki, bija novietotas automašīnas, vīdēja apgaismoti logi; tas nozīmēja, ka aiz namu tumšajām mūra sienām ritēja garlaicīga piepilsētas iemītnieku ikdiena. Dvīņu mājas, ar kopīgu starpsienu. Starp mājām šauri pagalmiņi.

Angelidis bija prasmīgs operāciju vietu pazinējs. Teritorijas izpēte bija obligāts priekšnoteikums. Precīzāk izsakoties, bija jāzina, kā tajās iekļūt un kā izkļūt. Kad viņš aplūkoja Kaningemas māju, parādījās nelāga priekšnojauta. Kaut kas nepatīkams. Kaut kas brieda.

BMW riepām pa brauktuvi švīkstot, viņš ierunājās: Klāt esam, Rink. Tā ir Kaningemas māja. Izlaid mūs, tad aizbrauc, pameklē, kur atstāt autiņu. Normālā stāvvietā. Mums nav nekādas vajadzības saķerties ar policistiem.

Rinks piebremzēja, Angelidis un Billijs izkāpa, apgāja apkārt tumšai hondai un pietupās. Galvas pār motora pārsegu izslējuši, apskatīja Kaningemas māju, bet BMW aizbrauca. Angelidi pārsteidza Kaningemas niecīgais priekšpagalmiņš.

-    Ei, gaismas nav, Billijs teica. It kā par agru, lai ietu gulēt. Varu derēt, ka viņas nav mājās.

Billijs bija izskatīgs puisis, ģērbies vienkārši, bet akurāti:

-     sporta jaka, tādas pašas bikses. īsi, brūni mati, apgriezti mazliet garāk, nekā armijā, tāpat kā Angelidim, tikai tam mati jau sirmoja. Vēl viņam abās ausīs bija auskars ar melnu pērli, bet galu galā vēl jauns, tikai divdesmit divi gadi.

-    Var jau nebūt, bet var ari būt, Angelidis pamācīja. Redzi to sarkano Jaguar? Tam ir tas pats numurs, tātad viņas auto. Ir nu gan smuks aparāts.

-     Varbūt pie kaimiņiem iegājusi, Billijs ieminējās. Viņš izvilka desmitmilimetrigo koltu, tādu pašu, kā Angelidim.

-     Kā tad. Angelidis sadabūja savu koltu un GPS raidītāju. Necenties apsteigt pats sevi. Tas nekad pie laba nenoved. Jādomā uz priekšu, bet nav jāapsteidz notikumi. Nu, labi, apskati sētas pusē. Ja ari tur tumšs, ej iekšā, bet uzmanies. Ja rodas kaut mazākās aizdomas, piezvani. Ja nevarēsi runāt, tāpat sapratīšu. Redzēšu numuru, sapratīšu, ka tu zvani, un būšu klāt. Otrais variants pēc desmit sekundēm es eju pa parādes durvīm iekšā. Par to mazo dāmīti mums jāuzzina viss, ko vien var. Pirmkārt, jāatrod Kaningema. Otrkārt, viss, kam kāds sakars ar Taisu.

Eleina blenza uz Taisa pistoli, apvaldīdama bailes. Domā.

-    Jūs kaut kā atklājāt, ka esmu jūsu "medniece". Ja jau esat šeit, droši vien būsiet arī dzirdējis, kā es no "Dzinējsuņa" mītnes zvanīju uz Lengliju. Nospriedāt, ka tur nepaspēsiet mani iztaujāt, tāpēc gaidījāt mani šeit. Kā jūs par mani uzzinājāt?

-    Man ir savi avoti. Viņš palūkojās pa logu un sastinga, tad strupi turpināja. Aizveriet bāra durvis. Lampiņa maza, tomēr risks. Mums jāiet prom.

Viņa sarauca pieri. Ko tas nozīmē?

-   Aizveriet durvis, viņš pavēlēja. Tūdaļ pat. Pie jums ciemiņi. Nāciet, paskatieties.

Viņa bažas izskatījās ticamas. Viņa nolika glāzi bāra plauktā, aizvēra durvis un pārskrēja istabai pāri. Pacēla žalūzijas plāksnīti un raudzījās pa spraudziņu.

-    Divi ir klāt, viņš teica. Redzat?

Vecākais aizgāja pa ietvi, bet otrais vēroja ielu. Abi turēja pistoles nolaistās rokās, lai grūtāk pamanīt.

-     Kad es atnācu, māju neviens nenovēroja, Taiss viņai paskaidroja, un man neviens nesekoja. Viņš aizšāvāš pie istabas dibensienas, paķēra mugursomu, iegrūda tajā viņas valteru un iebāza cigāru savā pustukšajā viskija glāzē, lai nedūmo. Tas nozīmē, ka viņi meklē jūs.

Cenzdamās neizrādīt cerību, viņa vienaldzīgi noteica: Tie var būt arī Lenglijas aģenti.

-    Ja tie būtu aģenti, es jau sen būtu izgājis pa sētas durvīm.

-    Tie var būt arī jūsu cilvēki. Teātris, lai mani apmuļķotu.

-     Kam man tāds teātris? Gudrākais, ko es varētu izdarīt tagad, būtu atstāt jūs viņiem, ar ko padarboties, kamēr pats mierīgi aizlaižos. Viņš norāva SIG Sauer no krēsla paroces nost.

Viņa vēlreiz palūkojās pa spraudziņu. Izskatās, ka viens kaut ko piestiprina pie mana auto. Pie paša triecienstieņa.

-    Tas neizskatās pēc Lenglijas gājiena, vai ne? Kad viņa neatbildēja, viņš jautāja kaut ko lielu vai mazu?

-    Neredzu. Otrs sāka iet. Izskatās, ka iet mājai apkārt. Vina aplaizīja lūpas. Kas tie varētu būt?

-Šie ir no tās bandas, kas apslakteja "Dzinejsuņa" aģentus. Viņš ielika> SIG Sauer mugursomā. Es teiktu, ka viņi atbraukuši, lai pabeigtu iesākto.

16 nodaĻa

Kamēr Kaningema pa tumsu pieskrēja pie lelles un rāva no tās laukā avīzes, Taiss pieslēdza magnetofonam radio uztvērēju. Tad palīdzēja sastūķēt avīzes kamīnā, līdz istabā vairs nekas neliecināja, ka tur kāds nesen bijis izņemot cigāra aromātu. Tur nekas nebija līdzams.

Viņš iegrūda Eleinai rokā viskija glāzi. lemetiet virtuvē atkritumu spainī.

Viņa uzmeta somu plecā un teciņus sekoja Taisam caur tumšo istabu gaitenī; Taisam vienā rokā bija brauniņš, otrā mugursoma. Aši uzlicis lasāmbrilles uz deguna, viņš sadabūja no mugursomas mazu kārbiņu, atvēra to un izkratīja delnā kādu nieciņu kukurūzas grauda lielumā, tikai trīsstūrainu, melnā krāsā.

-    Tas ir raidītājs, viņš paskaidroja. Vienā pusē īpaša līme. Ja nolaiza, pielīp itin visam, kā iesnas. Tiklīdz pielīmējas, tā automātiski sāk raidīt. Jācer, ka izdosies kādam pielipināt.

-    Ir kāda doma? viņa runāja, kā ar aizžņaugtu rīkli.

-     Ir. Paņemiet vannasistabā dvieli. Labāk tumšu. Atlicis kārbu mugursomā, viņš ieslidināja graudiņu bikšu kabatā, bet brilles krekla krūšu kabatiņā.

Kaningema atnesa no vannasistabas tumšzilu dvieli. Būtu man valters, es arī varētu kaut ko līdzēt.

Viņš papurināja galvu, laizdams viņas teikto gar ausim. Mazajā virtuvītē Taiss paņēma ķeblīti ar izliektām kājām un nolika divu soļu attālumā no ārdurvīm, kas izgāja uz pagalmu. Tagad gaitenis bija daļēji aizšķērsots.

-    Vienmēr jāpacenšas, lai sagādātu šiem ko citu, kam pievērst uzmanību.

-    Zinu. Viņa ielidināja viskija glāzi atkritumu kastē zem virtuves izlietnes.

Taiss aplūkoja virtuvi. Durvis bija tik tuvu sienai, ka aiz tām ne vien viņš pats, bet pat Kaningema nenoslēptos. Sudrabaina mēness gaisma ieplūda pa lielo logu virs izlietnes, atstājot virtuves tālāko kaktu tumsā. Pagalmā auga koks, kura ēna šūpojās vējam līdzi.

Taiss ierāva Eleinu ēnā tieši tobrīd, kad virtuves logā parādījās seja, kāds piesardzīgi ielūkojās iekšā. Tas bija jaunākais no abiem vīriešiem, kurvis viņa bija pirmīt redzējusi. Klusībā nolamājusies, Eleina savilka kopā melno jaku, slēpdama balto teniskreklu, un piespieda sev ciešāk somu. Virtuve bija tik maza, ka vienkārši nebija, kur sprukt.

Taisa lūpas pieskārās viņas ausij. Šūpojieties ēnai līdzi. Ja stāvēsim uz vietas, būsim vieglāk pamanāmi.

Tā, plecu pie pleca stāvot, viņi līgojās koka ēnai līdzi. Eleinas satraukums pieauga. Vīrietis pa logu pētīja virtuvi; šķita, ka tas vilkās bezgalīgi ilgi. Jauna, nekaunīga seja, bet vērīgs skatiens. Taiss sekoja, vai nekas neliecina, ka viņš kaut ko manījis. Taču beidzot galva nozuda. Taiss izturējās pavisam mierīgi. Zīmigi uzlūkoja Kaningemu. Viņa pamāja ar galvu. Varēja nojaust, ka baidās, tomēr turējās godam.

Nograbēja mūķīzeris, durvis lēnām atvērās, eņģēm iečīkstoties. lebrucējs»ar iespaidīgu koltu rokā pārkāpa slieksnim pāri, nonākdams mēness staru apspīdētā ķebļa priekšā. Viņš aizvēra durvis. Tad, kā Taiss bija paredzējis, pieliecās, lai atbrīvotu ceļu. Taiss pieskārās Kaningemas plecam, ar zīmēm rādīdams, kas darāms.

Viņa spēji pamāja ar galvu, abi metās uz priekšu. Iebrucējs pagriezās pret viņiem ar ķebli vienā, koltu otrā rokā. Eleina uzmeta viņam dvieli uz galvas. Akls un bezpalīdzīgs, viņš iekrekstējās, pasizdamies sānis, bet Taiss ar delnas pamatni pamatīgi ietrieca viņam pa sprandu. Ķeblis nobūkšķēja, atsizdamies pret grīdu, un puisis sabruka uz ceļiem.

Kaningema izrāva no viņa rokas koltu, kamēr Taiss ar ceļgalu iegāza pa zodu. Galva pasitās atpakaļ, skābekļa padeve smadzenēm uz brīdi pārtrūka. Dvielis noslīdēja no galvas. Acis bija vaļā, taču skatiens pēkšņi bija kļuvis tukšs, neizteiksmīgs. Klusu novaidējies, viņš gāzās uz priekšu, krizdams uz sāniem kā rotaļā piekusis bērns. Acis aizvērās. Taiss nometās uz ceļiem un iztukšoja viņa kabatas. Uz kādu bridi atslēdzies. Pasviediet man mugursomu. Vai jūsu pieliekamo var aizslēgt?

-    Kādreiz varēja. Pameklēšu atslēgu. Viņa pieskrēja pie mugursomas, pasvieda to Taisam, pēc tam aši pieskrēja pie bufetes, atvēra atvilktni.

Izdzirdis, ka viņa grabinās atviktnē, atslēgu uztaustīt gribēdama, Taiss uzsauca: Viņam nekā noderīga nav, tikai mobilais. Viņš iemeta tālruni mugursomā.

izvilcis no kabatas raidītāju, Taiss pielipināja to zem iebrucēja krekla apkaklītes. Vēlreiz paraudzījās uz Kaningemu. Tā joprojām rakņājās atvilktnē. Kolts bija uz galdiņa. Par to parūpēsies vēlāk. Viņa sadabūja īsu ādas siksniņu. Galā ierīkotā cilpa bija pušu, atslēga pazudusi. Pikti nolamājusies, viņa atsāka meklējumus.

Taiss stīvi iztaisnojās, atvēra pieliekamā durvis. Ievilka nemaņā gulošo vīrieti iekšā, kā maisu nosvieda uz grīdas blakus veļas pulvera kārbai.

-    Būs tā atslēga vai nebūs? viņš aizvēra durvis.

-    Atradās. Viņa pieskrēja ar atslēgu vienā, koltu otrā rokā, apņēmigu izteiksmi sejā. Neizskatījās pēc tādas, kas labprātīgi šķiras no ieroča.

Taiss piesardzīgi noraudzījās uz koltu, bet, kamēr otrais slepkavnieks bija tuvumā, pat nemēģināja neko pasākt, lai to viņai atņemtu.

-    Aizslēdziet pieliekamo, viņš pavēlēja. Un paņemiet atslēgu līdzi.

Eleina pašāvās viņam garām, bet viņš pacēla ķebli un nolika vietā, pie galdiņa, tad uzmeta mugursomu plecā. Izdzirdot slēdzeni noklikšķam parādes durvīs, vēlreiz aplūkoja virtuvi. Nekas neliecināja, ka tur kāds būtu nupat viesojies. Viņš atvēra sētas durvis tieši tobrīd, kad vērās parādes durvis. Krūtis sažņaudzās.

Eleina pielieca galvu, ieklausījās. Otrais klāt, viņa nočukstēja. Viņas acis nikni iedegās neviltotā sašutumā par ielaušanos. Vienā vakarā viņas mājās bija iebrukuši trīs nelūgti viesi.

-    Ejam prom.

Viņa pamāja ar galvu, abi izzagās laukā pa sētas durvīm. Kamēr viņa aizslēdza durvis, Taiss aplūkoja mazo pagalmiņu ar mauriņu, arī kaimiņu pagalmus. Seju atvēsināja nemīlīgs vējš.

-     Kaut kur tuvumā jābūt pārējiem, viņš brīdināja. Miers? Citādi atņemšu koltu.

Viņa vēl ciešāk satvēra ieroci. Pamēģiniet vien. Viņas acis iepletās, tad piemiedzās. Pamiers.

-    Ja izšausiet, uzreiz piesaistīsiet tikko ienākušā vīrieša uzmanību, arī pārējie dzirdēs. Viņš nopietni uzlūkoja Kaningemu, beidzot nolēma, ka viņai pietiks prāta, lai turētu vārdu. Ejam.»

Viņi teciņus apskrēja mājai apkārt, ēnā turoties. Nonākot ielas pusē, Taiss piespiedās pie sienas. Eleina apstājās blakus, viņas seja bija apņēmības pilna. Pelēkzils BMW iegriezās pretējās māja piebraucamajā ceļā un apstājās. Taiss sarauca pieri, uzlūkodams Eleinu.

-    Nevienam kaimiņam tāda nav, viņa čukstēja.

No automašīnas izkāpa vīrietis, palūkojās uz abām pusēm, tad skrēja uz viņas māju

-    Tas arī bija "Dzinējsuņa" mājā, Taiss pusbalsī sprieda. Tātad pagaidām trīs. Mans autiņš ir trīs kvartālus tālāk. Brauksim ar jūsējo.

-    Bet es pie stūres.

-    Kā tad. Tādā gadījumā viņam bija brīvas rokas, ja nāktos šaudīties. Taiss vēlreiz nopētīja ielu. Tā bija tukšā.

Izskrējuši no viņas pagalma, abi aizsteidzās pa ietvi, uzmanīgi vērodami apkārtni. Viņa nospieda pults podziņu. Priekšā uzzibsnīja jaguar spuldzītes.

-    Pagaidiet, paskatīsimies, ko viņi jums atstājuši.

Eleina stāvēja sardzē, kamēr Taiss pārbaudīja automašīnas aizmugures triecienstieni, to no apakšas aptaustīdams. Beidzot atrada sīku izcilni krekla podziņas lielumā. Norāva to nost.

-    Rokā ir, tas ir GPS raidītājs. Viņš rādija sīko, no skata pavisam nekaitīgo ierīci. Kāpiet iekšā. Veiklāk.

Viņi iekāpa, tad klusu aizvēra smagās durvis. Viņš palūkojās, kur kolts Eleina bija to ielikusi durvju kabatā. Spals slējās no tās laukā.

Kad dzinējs iemurrājās, viņa paraudzījās apkārt, nospieda akseleratoru vn veikli pagrieza stūri, lai izbrauktu no stāvvietas. Drošības jostu pagaidām nevajag! Ieslēdza atpakaļgaitu, sprīdi pa sprīdim izslīdot no stāvvietas.

-    Ko jūs tagad domājat darīt, sasodīts?

-     Man ir viena ideja. Viņas zilās acis dusmīgi piemiedzās. Nebūs ilgi, desmit sekundes. Viņa vēl nedaudz pabrauca atpakaļgaitā.

-    Gribat pielikt raidītāju viņu autiņam? viņš jautāja.

-    Mazu pārsteigumu.

-    Tas jau vairāk atgādina apvainojumu. Labs psiholoģiskais ierocis. Es aizņemšos jūsu ideju. Kad viņa pagriezās pa kreisi un nospieda gāzes pedāli, Taiss pārliecās pāri un satvēra koltu.

-    Ei! Viņa trieca ar dūri Taisam pa galvu. Jaguar sazvārojās.

Acis aizmiedzis, Taiss atkrita sēdeklī.

Viņa klusībā nolamājās, joprojām skatienu no kolta nenovērsdama. Es gandrīz sadauzīju autiņu!

-     Gandrīz neskaitās. Sadabūjis kabatas nazi, Taiss atlocīja asmeni, uzvilka kolta gaili. Parādīšu jums ko smalku. Viņš pabāza asmens galiņu zem gaiļa un nolauza asmeni. Mazais metāla gabaliņš bija gandrīz nemanāms, taču jau ar pirmo šāvienu pistolei bija jānoķīlējas.

Eleina dziļi ievilka elpu, izelpoja, dusmās saviebdamās. Uzmeta skatienu savai mājai. Logos iedegās gaisma. Gan pirmajā, gan otrajā stāvā. Vai nu tie atraduši savu biedru un tagad meklē mūs, vai arī nevar viņu atrast un teju, teju metīs mieru. Jebkurā gadījumā kuru katru mirkli nāks laukā. Ko jūs ieteiktu? Viņa piebremzēja pie mājas, kur bija atstāts BM W.

Taiss pasniedza viņai GPS raidītāju. Tas piestiprināms ar magnētu. Pacentieties pielikt kārtīgi. Viņš negrasījās izkāpt un atstāt Eleinu pie stūres.

Eleina paraudzījās uz raidītāju, tad ielūkojās Taisam acīs. Viņas acis Taiss ieraudzīja aukstu aprēķinu Eleina skaidri saprata, ko un kāpēc viņš dara, un atzina viņa pārākumu vienīgi tāpēc, ka lietojams ierocis bija tikai viņam. Viņa izrāva raidītāju no Taisa pirkstiem.

Dzinējam darbojoties, Taiss aši izkāpa, ne uz mirkli nenovērsdams skatienu no ielas. Uzsprauda koltu ar aizsargskavu uz antenas, tad izvilka antenu, cik vien augstu varēja. Eleina piestiprināja raidītāju zem triecienstieņa. Abi skriešus atgriezās savā automašīnā. Taiss apsēdās, pagriezās un raudzījās atpakaļ, kamēr Eleina iespieda gāzi grīdā. Klusu ierūcies, auto bez piepūles traucās uz priekšu. Paātrinājuma spēks iespieda Taisu dziļi ādas sēdekli.

-    Ak kungs. Vai jūs skaidri zināt, kā tas zvērs vadāms?

Viņa atbildēja aprauti, asi. No nulles līdz simtam nepilnās astoņās sekundēs. Te jau tikai seši cilindri. Astoņcilindrīgais ir ašāks tikai sešas, komats, sešas sekundes.

-     Seši cilindri jau arī ir ko vērts. Viņi šāvās prom pa ielu, aiz logiem zibēja mājas un koki. Taiss saspringa. Re, kur šie. Divi. Ieraudzīja, ka jūsu autiņš prom. Skrien uz savu braucamo. Abi slepkavas darbojās kā labi ieeļļots mehānisms, efektīvi kā brīdī, kad atstāja "Dzinējsuņa" mītni.

Riepām iekaucoties, viņa veica pagriezienu. Kurp nu?

-     Labi tālu, tas arī viss. Viņš dziļi ieelpoja, tad atkal pagriezās uz priekšu. Jācer, ka dzirdēsim kaut ko interesantu, gan jau tā noklausīšanās ierīce mums pakalpos. Es personīgi gribētu uzzināt, kas tie lopi ir un kas īsti šiem padomā. Varu derēt, ka ari jūs tas interesē. Vispirms mēģināsim dzīvajā ēterā. Viņš izņēma no mugursomas uztvērēju un nospieda pogu IESLĒGT.

17 nodaĻa

Kamēr Eleina Kaningema vadīja mašīnu caur naksnīgo pilsētu, abi gaidīja, ka no uztvērēja atskanēs balsis, taču nebija nekā neviens nelamājās par pazudušo Jaguar, nebrīnījās par antenai uzmaukto pistoli. Nedzirdēja pat ierastos pilsētas trokšņus. Bija vienīgi klusums.

-    Saplīsis? Viņa jautāja.

Džejs Taiss sarauca pieri. Es pārbaudīju. Viss darbojās. Labs ir, pamēģināsim magnetofonu. Ja nu tas paspējis kaut ko ierakstīt.

lesprakšķējās skaļrunis. Kāds vārgi ievaidējās pieliekamajā iesprostotais iebrucējs. Eleina un Taiss atviegloti saskatījās. Taiss paregulēja skaļumu. Atskanēja soļi. Viņš pārtina ierakstu, pagaidām nekā cita nebija, tikai soļi un kāds vaids ik pēc brīža. Jaguar traucās ziemeļu virzienā. Beidzot viņi izdzirdēja durvis atveramies. Čīkstēja kā sētas durvis.

Kāds jautāja: Billij? Klusums. Tad skaļāk: Billij, kur tu esi, velns parāvis? Durvis aizvērās. Tad sekoja tā pati vīrieša balss: Rink, vai noliki mašīnu? Velcies šurp, ātri! Kādu brīdi viņi meklēja līdzdalībnieku, virināja un aizcirta durvis, klaigāja, Billiju saukdami. Skaļi noklabēja durvju rokturis, vaidēšana atkārtojās. Tu tur esi, Billij? Atsaucies taču, kur tu esi ielīdis? Tad atskanēja pamatīgs krakšķis.

-    Tās bija pieliekamā durvis. Eleina pāršāvās pāri krustojumam.

Taiss apturēja magnetofonu, tikmēr Eleina turpināja ceļu. Nu jau viņi bija savus trīs kilometrus nobraukuši, droši vien tuvojās Betešdai.

-    Neviens nedzenas pakaļ?

Viņa paraudzījās atpakaļskata spogulī. Pagaidām neviens.

-     Labi. Apstājieties pie aptiekas. Ir vēl viens paņēmiens, kā nojaukt pēdas, pēc tam mierīgi paklausīsimies. Viņš ielika magnetofonu mugursomā un izņēma divas Virdžīnijas pavalsts reģistrācijas numura zīmes un QuakeHold! līmtepi.

Nogriezdamās aptiekas piebraucamajā ceļā, viņa jautāja: Kur jūs tās sadabūjāt?

-    Numurus noskrūvēju autokapsētā, līmtepi veikalā nopirku!

Viņa vēl nebija paguvusi novietot mašīnu stāvlaukumā aiz ielas malā uzbūvētajiem veikaliņiem, kad Taiss jau bija noziedis numurzīmes ar līmi. Laternas meta spokainu gaismu. Viņa apturēja auto pie kupla krūma. Brīvu vietu stāvlaukumā netrūka.

-     Izslēdziet gaismas, Taiss pieteica. Atstājiet dzinēju ieslēgtu. Nolaidiet logu savā pusē, ja nu vajadzēs sarunāties.

Viņa paklausīja, saņemdamās, lai nomierinātos. Varbūt izdodas aizmukt. Tiklīdz būs drošā attālumā, piezvanīs Ličfīldam, lai atsūta notveršanas grupu.

Taiss paķēra mugursomu, pistoli un numurzīmes, atvēra durvis. Tad izkāpa un aizvēra tās. Eleina noskatījās, kā viņš pārlūko stāvlaukumu un aiziet uz aizmuguri; piesardzīgi pagriezusi galvu, redzēja, ka viņš apstājas aiz jaguāra. Piestiprinot numurus, abas rokas būs aizņemtas, tātad, lai izrautu brauniņu un izšautu, Taisam vajadzētu vairākas sekundes. Krūšu kurvis savilkās, kā žņauga spiests. Beidzot Taiss pietupās, sāka darboties.

Drūmi pasmīnējusi, viņa nodūra galvu un, lūkodama lieki netrokšņot, ieslēdza DRĪVE pārnesumu.

-    Slikta doma.

Balss skanēja klusu, tomēr vārdi bija tik skaidri sadzirdami, tajos ietvertie draudi tik reāli, ka viņa notrīsēja. Galvu pa kreisi pagriezusi, viņa ieraudzīja Taisa brauniņa stobru vaļējā logā.

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat, viņa vēsi atsaucās.

Taiss pasmaidīja, bet vairs bez mazākās humora vai labvēlības pazīmes. Meli jums diezgan labi padodas, viņš sacīja, tikai ar mani tie neies cauri, ļa tie lielie riteņi kaut vai par centimetru pakustēsies, jums gals klāt.

Eleinas sirds dauzījās kā veseris. Mums drīz vien kāds pievērsis uzmanību, ja veikli nenomainīsiet tās numurzlmes. Redzot, ka viņš nekustas, viņa pārslēdza sviru uz PARK.

Viņš nozuda. Varēja dzirdēt grabināšanos aizmugurē. Tad viņš parādījās pie dzinēja pārsega un atkal nozuda. Vēl brīdi pagrabinājies, Taiss iekrita pasažiera sēdeklī.

Viņa ieslēdza tuvās gaismas. Varu derēt, domājat, ka gaidīju tikai tāpēc, ka ilgojos jūs vēlreiz satikt. Kad viņš aizvēra durvis, viņa jau ripoja uz izbrauktuvi. Ieslēdziet magnetofonu.

Taiss izvilka magnetofonu no mugursomas. Brauciet uz apvedceļu, pagriezīsimies uz rietumiem. Brauciet kopā ar vēl kādu Jaguar, BMW vai Mercedes. Vajag iejukt satiksmē. Labs ir, atgriezīsimies pie jūsu pieliekamā un viesiem. Viņš nospieda pogu ATSKAŅOT. No mazās kārbiņas atskanēja trīs aši soļi.

-    Ak kungs, runāja tas pats, kas pirmīt.

-    Ei, Džerij -, kāds vārgi novaidējās.

Šļūcoši soļi, pa' grīdu ko smagu velkot. Kas tev, ellē ratā, notika, Billij? Tas, kuru uzrunāja kā Džeriju, bija pamatīgi saniknots. Kas tevi tā apstrādāja?

-    Nezinu. Saodu cigāra dūmus. Nezinu.

-     Es taču teicu, piezvani, ja kas. Kāpēc nezvanīji? Sasodīts tev nav mobilā. Un kur kolts? Billij, tu taču esi pazaudējis mobilo un stroķi. Kas tev lēcies?

-     Džerij, nevajag. Pagaidi, Džerij. Nedusmojies. Nav tik traki. Katram var…

-    Stāsti visu pēc kārtas, Džerijs pavēlēja.

Otrs runātājs, Billijs, izklausījās vainīgs, sabijies, kā mazs zēns. Es neesmu vainīgs. Viņš… viņi… mani piemuļķoja. Atceros, ka man kaut ko uzmeta uz galvas, un tad atslēdzos. Varbūt divreiz iegāza pa galvu. Gaiteni bija ķeblis, es pieliecos pacelt, tad man uzmeta uz galvas kaut kādu lupatu, es neko neredzēju, tad arī dabūju pa galvu divas reizes.

-     Tu pat nevari pateikt, cik bija to, kas tevi iznesa cauri? Nevienu neredzēji? Nezini, kas tas bija? Pat to ne vīrietis vai sieviete? Varēja būt Kaningema?

-     Pag, Džerij, balss lūdzās. Nu jā, droši vien, Kaningema tā arī bija. Kas tad cits, ko?

-     Cigāra dūmi, Billij. Kur esi redzējis, ka sievišķis smēķētu cigārus? Protams, ka tu neko neredzēji. Par ātru noplīsi, lai pamanītu. Es tev tagad pastāstīšu. Atkritumos ir cigāra gals, viskijā nodzēsts. Kāds te trakoti steidzies. Bārā ir vēl slapja glāze pēc degvīna smaržo. Domā, dzerts no rīta? Diez vai Ja jau divi dažādi stiprie dzērieni, jādomā, te bijuši divi. Putekļi žalūziju abos galos notraukti. It kā divi pa logu lūrējuši, katrs no savas puses. Man, Billij, jāsecina, ka tu visu salaidi grīstē. Žēl gan, bet smagi sacūkoji. Vai es tevi tā biju mācījis? Tu mierīgi ļāvi sevi apčakarēt tāpēc, ka domāji, ka sievišķis guļ vai nav mājās. Tāpēc arī skrēji nedomādams, pa galvu, pa kaklu. Un mani arī varēji iegāzt, tā visu gristē salaizdams. Kā tu domā, ko tad misters Džī teiktti? Viņš apgroza lielas lietas, un tādu čakarēšanu nemūžam necietīs. Viņš paļaujas uz mani, bet es

paļaujos uz tevi, bet nu man galīgi napatīk tas, kā tu esi izgāzies.

Otrs runātājs noelsās. Lūdzu, Džerij…

Pavisam klusu dzirdēja trešā vīrieša balsi. Kur tu esi? Ei, Džerij! Kur tu esi ielīdis?

Džerijs ieaurojās: Virtuvē, pieliekamajā kambarī, sasodīts! Mums, Rink, te liela ķeza. Man jau bija tāda nelāga jušana, ka atgadīsies kaut kas riebīgs. Droši vien par šo te. Nu, ko, Billij, es uz šo lietu skatos tā. Tu iekriti lamatās, tevi sagaidīja divi. Nav nekādu ielaušanās pazīmju, tāpēc, manuprāt, tur bija Kaningema. Iespējams, ka Taiss bija tas otrais. Tiešu pierādījumu nav, izņemot cigāra dūmus un to, ka tevi iznesa cauri. Taisām patīk tādi joki, jo tie demoralizē. Tāpēc šis atstaja apgāztu ķebli. Bet tu kā tads āksts, cel to augšā, dodot šim ideālu izdevību iebliezt pa pauri. Un tad šis aiziet, ka nemetas. Kāpēc tad viņš tevi nepiežmiedza? Un kāpēc nepaķēra līdzi, lai varētu paspīdzināt?

-    Es nezinu, Džerij, Billijs bija nobažījies.

-    Kas te notiek? trešais jautāja.

-    Aizveries, Rink, Džerijs aprāva. -Aizveries un mācies. Viņš tevi atstāja, Billij, jo gribēja, lai es izmeklējos tevi visās malās kā pēdējais muļķis, lai justos sūdīgi, jo nevaru tevi atrast. Pie tam man jāzaudē daudz laika, un šis var mierīgi aizlaisties. Par laimi, uz viņas jaguāra uzlikām raidītāju, un ' necik tālu šie neaizies. Bet nu gan jājautā, vai tas arī būtu viss? Neaizmirstiet, ka tas džeks ir viltīgs. Tik sasodīti viltīgs, droši vien domā, ka visviltīgākais pasaulē.

-    Bet viņš nepazīst tevi, Džerij, Rinks sacīja.

-    Tur jau tas suns, ka nepazīst. Tātad viņš tevi, Billij, izāzējis. Un tagad mēģina izāzēt mani.

-    Bet es… Billijs ierunājās.

-    Aizveries! Neredzi, es domāju!

Varēja dzirdēt vairākus ātrus soļus. Tad iestājās klusums.

-    Ko tu gribi darīt, Džerij? Billijs jautāja. Pagaidi, Džerij. Neskaties tā! Ko tu dari?

-     Neko nedaru. Domāju. Domāju, ka šis gudrinieks tev pielicis spridzekli. Tu nedomā, ka tu esi mīnēts?

-    Džerij! Balss šausmās aizžņaudzās.

-     Bet es būtu pamanījis bumbu, vai ne? Nu, ko tad vēl šis varēja izdomāt? Sasodīts! Viņš iebrēcās, pēdējo vārdu gari vilkdams, pēkšņas apjausmas pārsteigts. Pie tevis kaut kur jābūt noklausīšanās ierīcei. Varu derēt uz miljonu. Šito džeku šito džeku! Kaut kas čaukstēja, kaut ko pārbīdīja. Rokā ir! Paskatieties! ļūs abi, paskatieties! Tev, Billij, pielika noklausīšanās ierīci, mazu dāvaniņu no tā nodevēja. Tad jau viņš varēja dzirdēt ik vārdu… Nu gan sūdi! Sūdi! Sūdi! Ja viņš noklausās, tad zina, ka es pieliku autiņam raidītāju!

-    Džerij! Billijs lūdzās. Lūdzu, nevajag!

-    Ai, beidz, Džerij. Nekas traks tas nav, Rinks ieminējās. Varu derēt, ka šis nenoklausās. Varu derēt…

-     Aizveries reiz, Džerija balss skanēja auksti, biedējoši mierīgi. Es, Billij, ar tevi apgājos trakoti labi, tā gribēju tev kaut ko iemācīt. Tikai tev droši vien nepieleca viena lieta lai cik labs biju pret tevi, neesmu ne jampampiņš, ne aptaurēts. "Labs" nenozīmē mīksto. Tas nozīmē, ka cilvēks ir labs. Pieklājigs. Zina, kā uzvesties. Visi grib dzīvot, un labas manieres visiem patīk. Ir jauki, ja saudzē dzīvniekus un večiņas. Redzi, es joprojām mēģinu tevi pamācīt. Gribu labi uzvesties. Tā ir Kaningemas pistole. Visticamāk, rezerves stroķis. Laba manta deviņmilimetrīga bereta. Tas bija viņas drēbju skapja seifā. Bija arī viena rezerves aptvere. Paņēmu visu, domādams, ka var pienākt laiks, kad noderēs. Kā jau teicu domā uz priekšu, bet neapsteidz notikumus.

-    Džerij? Billijs iešņukstējās.

-     Beidz, Džerij, teica tas, kuru sauca par Rinku. Liecies mierā.

Noklikšķēja, kā pievienojot pistolei aptveri. Un tas ir viņas klusinātājs. Viegli iedžinkstējās metāls. Es tikai nevarēju iedomāties, ka tik drīz ievajadzēsies. Man riebjas, ja kaut ko sačakarē tad, kad ir visas iespējas izdarīt pareizi. Vēl man no tiesas riebjas, ja man melo vai netur vārdu. Tu, Billij, esi nogrēkojies tikai vienā lietā, un par to es vienmēr tevi pieminēšu ar labu. Bet tu pats redzi, kā tas sanācis. Nevar Taisam tā ļaut ar mums izrīkoties. Citādi viņam nebūs nekādas cieņas pret mani. Viņam jāsaprot, ka viņš man traucē strādāt. Ceru, Tais, ka tu klausies.

-    Džerij! Necilvēcīgs, asinis stindzinošs kliedziens. Nē! Es taču neko nesačakarēju… Viņi…

Rinks teica: Tu taču negrasies…

Sekoja skaļš paukšķis.

-     Redzi, Rink, kā man izdevās? Tieši starp acīm. Nevienam ne pilīte asiņu netrāpīja. Tais, es nopietni ceru, ka tu klausies. Tagad tev vēl viena makten liela problēma esi sapinies ar slepkavu. Nu jā-ā. Man pavisam viegli uztaisīt tā, it kā Billiju nošāvusi viņa. Galu galā tā ir viņas pistole, vai ne? Viņas pirkstu nospiedumi, vai ne? Pat, ja tu to ieraksti, tādu lenti taču nevari nodot kruķiem, vai ne? Protams, viņa varētu, bet tad tu esi vēl lielākās sprukās, jo nu vairs nevari viņu laist nevienam kruķim tuvumā. Tātad tu nevari viņu laist vaļā, un agrāk vai vēlāk viņas vārds un bilde būs visās avīzēs un platekrāna televizoros, un mēs abi saprotam, tas vēl vairāk sarežģī tev dzīvi. Manuprāt, prātīgāk būtu, ja tu viņu pats novāktu, vai ne, Tais?

Ieraksts beidzās.

18 nodaĻa

Ženēva, Šveice

Zibens šautrām plosot melnās debesis, šaurajā vecpilsētas ieliņā Lenglijas aģenta mestā ēna draudīgi pārskrēja ēku sienām. Ap Alekša kājām tinās migla, sniedzoties līdz garā aizsargkrāsas lietusmēteļa apakšmalai. Kustējās tikai viena milzīgā roka, iespraužot zobos brūnu cigareti.

Sīvie dūmi aizplūda caur nakts mitro gaisu līdz pavārtei, kurā slēpās Raiņa Manharte. Viņa apsvēra aģenta uzrašanos, viņa teikto un paziņojumu, kura mērķis bija padarīt Rainu par rīku viņa rokās: jūs, Glinda, esat oficiāli aktivizēta.

Viņš turpināja angliski tajā pašā dobjajā, biedējošajā basā: Ko? Nav komentāru? Nekādas prieka izpausmes? Nu, nu, jums nāktos izrādīt kaut nelielu ieinteresētību, jo es varu pavēstīt ko jauku. Ja gribat zināt, ko, iesim, pastaigāsimies. Rainai pat skatienu neuzmetis, viņš atsāka gājienu cauri miglai, šūpodams lietussargu. Jā, un vai drīkstu ko palūgt? Viņa balss sasniedza Rainu viņas slēptuvē. Aizvāciet to sasodīto pistoli. Necik draudzīga saruna neiznāks, ja visu laiku domāšu, ka jums rokā šaujamais.

Viņa pameta piesardzīgu skatienu vispkārt. Nekādi nespēja aptvert, kā viņš vai, taisnību sakot, jebkurš varēja viņu atrast. Vai viņš bija ieradies viens? Nemanīja ne sedzējus no CIP, ne, pasarg' Dievs, Folkeru vai kādu citu no BND. Ja BND ieraudzītu viņu kopā ar Alekšu un pareizi izprastu viņu attiecības, viņu varētu arestēt kā nodevēju, lai gan viņa nekad nebija spiegojusi pret jauno Vāciju. Un, pats ļaunākais, viņa nespētu noskaidrot, kurš nogalinājis dēlu.

Viņš bija izlicis vienīgo ēsmu, kas viņu interesēja informāciju. Un nebija kļūdījies viņa gribēja zināt visu, ko viņš bija ar mieru atklāt. Taču viņš draudēja ar atmaskošanu vai ko ļaunāku. Tāpat kā neskaitāmas reizes pirms šīs satikšanās, nācās riskēt. To izlēmusi, viņa aizbāza valteru aiz jostas aizmugurē, bet konfekšu kārbu ar videoierakstiem aiz jostas priekšpusē. Aizpogāja divas vilnas jakas pogas, aizsedzot kārbu, un ielika auto atslēgas, pasi un pārējās mantas kabatās. Džejs Taiss viņu jau sen bija iemācījis pamatīgi sagatavoties, ja nu pēkšņi nākas pārvietoties ātri.

Paņēmusi ceļasomu, viņa sekoja Aleksam. Kad Raiņa panāca viņu, tas no augšas uzmeta sievietei skatienu.

Uzsmaidīja. Ak, cik jauki.

Viņa bez piepūles atbildēja ar tikpat mākslotu smaidu. Bet, lai gan viņš bija pārgājis uz angļu valodu, runāja vāciski, atgādinot, ka viņš nekontrolē visu spēles laukumu.

-    Es klausos, viņa paziņoja.

Alekss turpināja vāciski, runādams draudzīgā tonī. Neesiet tik neiecietīga. Jūs sākāt strādāt Taisa labā 1983. gadā, bijāt viņa dubultaģente. Vai jūs nepārsteidz, ka es to zinu?

Viņa klusēja, pagātne uzvēdīja kā auksts vējš.

-    Jūs atteicāties no samaksas, viņš turpināja. Mani interesē, kāpēc. Viņš piedāvāja Rainai cigareti.

Viņa papurināja galvu. Konkrēti izsakoties, biju vīlusies. Gadu iepriekš mani nosūtīja pirmajā uzdevumā uz Rietumiem uz Hannoveri. Markuss Volfs bija ieteicis Rainu viņa runāja angliski gan ar amerikāņu, gan Oksfordas akcentu, kā arī krieviski. Јez tam Rainai piemita analītiskas novērošanas un analīzes spējas. Domāju, ka tur redzēšu bandas, noziedzniekus un neaprakstāmu nabadzību. Izrādījās pilnīgi pretēji man tur patika. Mierīga dzīve. Ēdamā papilnam. Labi ģērbušies ļaudis, dzīvoja privātmājās vai pamatīgās daudzdzīvokļu mājās. Lielākā daļa varēja pat auto atļauties.

-    Un tas pārsteidza?

-     Šokēja. Tas bija pilnīgā pretstatā tam, ko stāstīja man un visiem citiem Austrumvācijā augušajiem.

-    Vai atklājāt to Volfam?

-     Biju jauna, bet ne jau tāda muļķe. Un, protams, negribēju mirt priekšlaicīgā nāvē. Iepazinos ar pagrīdes organizācijām, sāku lasīt Rietumu avīzes, žurnālus, grāmatas, klausīties jūsu politiskās diskusijas, skatīties televīzijas pārraides. Vārda brīvība. Pārvietošanās brīvība. Jums bija tiesības. Tas mani izmainīja. Tad Džejs mani ieraudzīja Lībekā, pirku aizliegtu žurnālu. Viņš man sekoja, taču es pamanīju. Soli pa solim, un viņš man piedāvāja strādāt tā labā, kam es ticēju demokrātijas labā. Tāpēc nekad neesmu gribējusi, lai man par to maksā.

-     Pārvaldes dubultaģente. Segvārds Glinda. No grāmatas "Burvis no Oza zemes"?

-     Jā. To viņai, labajai Ziemeļu burvei, bija izvēlējies Taiss.

-    Vai pati iedomājāties pieteikties arī BND?

Viņa sarauca pieri. Pietiks. Teicāt, ka jums esot, ko man pastāstīt.

-    Mazliet vēlāk. Pacietieties vēl mazliet.

Turpinot ceļu augšup pa ielu, viņa atzinās: Tas notika divus gadus pēc tam. Džejs ierosināja pieteikties. Sadarboties. Viņa atcerējās, ka Džejs bija brīdinājis. Vai varēsi? Būs divkārtīgs risks. Sniedzot informāciju gan man, gan BND vadītājam, dubultosies risks, ka Stāsi atklāj. Viņa bažas bija tieši tādi paši meli kā Stāsi pasakas par brīvajiem Rietumiem. Taču brīdinājums bija vietā brutālajos spiegu karos valstu savienības ne vienmēr izpaudās reālās dzīves plūstošajās smiltis. Viņas dzīvību varēja izdzēst ne vien Stāsi, bet arī BND aģenta raidīta lode.

-    Tātad, ja BND atklātu, ka spiegojat arī Lenglijas labā, Alekss precizēja, tiem neko lielu nenozīmētu tas, ka bijām sabiedrotie.

-    Man tā bija izdevība strādāt tieši brīvās Vācijas, demokrātijas labā. Nākotnes labā. Un nu izstāstiet, kas jums zināms par Kristofa nāvi. Priekšā bija krustojums, dzīva satiksme. Viņas auto bija kvartālu tālāk.

Viņš laiski smēķēja un nelikās zinis par Rainas lūgumu. Palūkosimies pagātnē. No jūsu teiktā izriet, ka esat pārliecības cilvēks. Riskējāt ar dzīvību par Amerikas un Rietumvācijas ideāliem. Tagad Pārvaldei atkal nepieciešama jūsu palīdzība. Mums ir pamats bažīties, ka Kristofs bija iesaistījies šaubīgā pasākumā. Ko esat noskaidrojusi?

Viņa pārsteigti uzlūkoja Alekšu. Jūs paši neko nezināt.

-    Spriežot pēc biogrāfijas, jūs nepalikāt Ženēvā tāpat vien. Jūs izjautājāt tiesu medicīnas ekspertu. Bijāt aizgājusi uz Miliču Software. Vai Kristofs būtu darījis kaut ko nelikumīgu? Programmēšanas kompānija varētu būt arī teroristiskas organizācijas izkārtne. Vai arī naudas atmazgātāji. Kā lai palīdzu jums reabilitēt jūsu dēla labo slavu?

Rainas lūpas sakniebās, bet viņa vienaldzīgi jautāja: Gribat teikt, ka Kristofs uz savu roku darīja kaut ko nelikumīgu?

Viņš paraustīja plecus. Mums ir tāds teiciens ābols no ābeles tālu nekrīt.

Rainas vaigi aizsvilās dusmās. Viņa lieliski saprata mājienu viņa bija BND spiegošanas mehānisma augstākās pakāpes snaudošais aģents, acīmredzot, nobriedusi spiegot pret Vāciju. Tāpēc, Aleksaprāt, Kristofs diez vai baidītos pats pārkāpt likumu. Taču Kristofs neko nezināja par Lengliju, un viņš vispār neko tādu neiesāktu.

-    Cik pretīgi. Ko jums īstenībā vajag? viņa sašuta.

-    Vai Kristofam bija aizdomas par Milieu Software?

Viņu izelpotais gaiss drēgnajā gaisā vērtās baltos mutulīšos. Debesīs ausa pelēks rīts, izgaismojot nakts negaisa mākoņu paliekas. Pametusi skatienu atpakaļ, viņa gribēja aiziet, taču Alekss satvēra sievieti aiz elkoņa. Raiņa nikni uzlūkoja viņa roku, tad ielūkojās sejā. Alekss atlaida elkoni un atklepojās.

Raiņa uzkāpa uz ietves, tuvodamās krustojumam. Savai automašīnai un brīvībai. Pastāstiet, kas jums zināms par Milieu Software.

-    Saņēmām informāciju, ka viņi izstrādā ārkārtīgi vērienīgu datorprogrammu. Vai Kristofs nav par to stāstījis?

Neviens pieredzējis spiegs nesniegtu informāciju bez slepena nodoma. Viņa sarauca pieri un meloja, Kristofs vispār neko nestāstīja par darbu. Tā, it kā būtu zvērējis, ka nestāstīs.

-    Ar kuru tad esat par to runājusi?

-    Beidziet mani pratināt, Aleks. Jūs meklējat skabargu cita acī. Paliku Ženēvā, jo sēroju pēc dēla nāves. Šonakt nevarēju aizmigt, tāpēc nolēmu pastaigāties vecpilsētā. Ja nezināt, kas ir bezmiegs, tad ar jums kaut kas nav kārtībā. Kaut kas izraisījis Lenglijas interesi par mani lielu interesi, citādi jūs nesūtītu. Un tas, izrādās, ir Milieu. Jūs droši vien, zināt, ka viņi pārvācās uz citurieni vēl pirms Kristofa nāves. Man nebija ne mazākās izdevības jelko noskaidrot. Jūs izliekaties, ka gribat palīdzēt, bet tikai aizkaitināt mani un velti izšķiežat mūsu abu laiku.

Alekša acis zaudēja izteiksmi, viņš raudzījās kā līķis. Viņš iemeta cigaretes izdeguli renstelē. Kāpēc gan jūs interesētu mana palīdzība, ja zēna nāve būtu negadījums vien? Jūs kaut ko slēpjat. Un tas, ka tur, vārtrūmē, slapstījāties ar pistoli šaušanas gatavībā, nozīmē, ka šonakt izgājāt no mājām, sagatavojusies tam, ka jums var uzbrukt. Viņš nevērīgi iebāza roku mēteļa kabatā. Atcerieties, Glinda jūs esat aktivizēta. Es pavēlu atklāt visu, kas jums par Milieu Software zināms, ar ko esat runājusi, ko jums pateica.

Viņa redzēja, ka Alekša pirksti sažņaudzas, kā satverot kādu kabatā esošu priekšmetu. Dod signālu? Viņa paātrināja soli.

Viņš tūdaļ pat aizsteidzās priekšā, ar raženo augumu aizšķērsodams ceļu. Kur konfekšu kārba?

Raiņa sastinga, kā zibens ķerta. Kāda kārba? Viņa nebūt negrasījās atdot Aleksam videoierakstus.

Jūs aizgājāt uz. Burgdefūra laukumu ar šokolādes kārbu padusē. Tur ieradāties ar kārbu. Bez jebkāda iemesla nokāpāt kaut kādā tumšā patrepē. Palikāt tur veselas divas minūtes. Pēc tam aizgājāt. Diez vai tik vēlā stundā kādu vienkārši apciemojāt. Tātad jāpieņem, ka apmainījāties ar informāciju vai ielikāt konfekšu vietā ko citu. Šā vai tā, konfekšu tajā kārbā gan nav. Dodiet kārbu man.

Trīcošu sirdi Raiņa blenza uz viņu, drudžaini domādama. Izlikdamās, ka trīc rokas, viņa atrāva vaļā rāvējslēdzēju, veltīdama Aleksam mulsu smaidu. Vai šo kārbu? Viņa atplēta ceļasomas metāla atveri vaļā, lai varētu redzēt Avelines assortis guļam blakus lietussargam.

Tajā pašā bridī ar apdullinošu rēkoņu ap stūri pagriezās liels Citroen un, riepām spalgi nošņirkstot, apstājās ielas vidū. Gaisā uzvēdīja degušas gumijas smaka. Tuvās gaismas apdzisa.

Atviegloti nopūties, Alekss izstiepa roku, sniegdamies pēc konfekšu kārbas. Nebija pat pievērsis uzmanību automašīnai tas nozīmēja, ka pats to izsaucis. Viss norisinājās dažu sekunžu laikā. Viņa spēji sacirta somas žokļus. Alekss nokrekstējās, bet Raiņa triecās ar plecu viņam krūtīs. Sajūta bija tāda, kā cenšoties nogāzt kalnu, bet divi pēkšņie triecieni viņu bija pārsteiguši.

Alekss sagrīļojās. Tvēra pie nama sienas. Viņa trieca elkoni dziļi viņam sānos ar \joko hiji-ate paņēmienu, vājinot viņa izredzes noturēties kājās. Alekss nokrekstējās vēlreiz un sita. Raiņa izvairījās. Viņš sazvārojās. ]o lielāks, jo dumjāks, viņa nodomāja.

Kad viņš paklupa, sedana durvis atsprāga vaļā un no tā izlēca divi vīrieši ar pistolēm rokās. Raiņa zibenīgi pagriezās un drāzās atpakaļ, lai nozustu tumsā. Lode no klusinātās pistoles ietriecās bruģakmenī pie kājām. Šķembas atsitās pret sienu.

Nešaut! Viņa dzirdēja Alekšu kliedzam aiz muguras. Mums viņa jāsaņem dzīva!

Paldies Dievam. Viņa skrēja lejup, miglā, beidzot bija likums, vārtrūme, kurā viņa bija slēpusies. Soļu klaudzieni atbalsojās no veco ēku sienām; tuvojās vieta, kur viņa bija pamanījusi Alekšu. Iela meta vēl vienu asu likumu, Raiņa sāka svīst, bet neatlaidās, skrēja, cik jaudas. Garām zibēja akmens pakāpieni, laternu stabi. Skrēja, cik vien bija spēka.

Beidzot pašāvusies aiz stūra, no kurienes varēja saskatīt Burgdefūra laukuma daļu, viņa saņēmās un atskatījās. Pagaidām nevienu sekotāju nemanīja. Vai tiešām Alekss dabūjis ciest vairāk, nekā viņa bija domājusi? Viņa palēnināja soli, ieklausījās, bet soļus nedzirdēja, tikai tālu satiksmes troksni.

Pateikdamās Dievam, viņa atsāka skriet, pabrāzās garām kafejnīcai Detni-Lune. Varēja jau saskatīt strūklaku un visu laukumu, no boulangerie plūda karstas kafijas vilinošais aromāts. Raiņa aizelsusies pašāvās gar kāda bāra durvīm un izskrēja laukumā, apkārt lūkodamās. Naktsklubi bija slēgti, klienti izklīduši. Viņa pagriezās pa labi, citā ieliņā, pa kuru varēja atgriezties pie auto…

-    Stop, Raiņa. Vāciskā komanda iedūrās mugurā kā duncis.

Viņa sarāvās, apstājās pagriezienā, sniegdamās pēc pistoles.

Runātājs turpināja vāciski: Tas nebūtu vēlams. Pelēkzilo valtera stobru pret viņu pavērsis, no tumšās nama vārtrūmes uz stūra parādījās Folkers Rēvalds. Raupjā seja tik savītusi, it kā viņā kaut kas būtu sažuvis un pagalam. Lietussarga nebija, taču mugurā tā pati tvīda žakete, kājās tumšās bikses. Un, protams, pistole, kas raudzījās viņas sejā.

Raiņa piemiedza acis. Apjukumā nolaida roku gar sāniem.

-     Ko, Folker, nekādu apkampienu vairs? Kas lēcies? Viņa uzlūkoja viņa pistoli, tad pameta skatienu visapkārt. Augšstāvā iedegās gaisma.

-    Tev jāiet ar viņiem, Folkers pavēlēja.

-    Viņiem? Par ko tu runā? Ieliņā beidzot atskanēja soju dipoņa tur steidzās, taču neskrēja, ko kājas nes.

Arī viņš pacēla galvu, ieklausījās, tad palūkojās viņas acīs.

-     Labāk ej viņiem līdzi. Visiem būs labāk.

Viņa uzrauca uzacis, pūloties saprast. Vai Ērihs zina, ko tu te dari?

-    Es? Runa nav par to, ko es daru. Viņa augšlūpa nepatikā savilkās. Ērihs mani atsūtīja šiem palīgā, Raiņa Glindal

Viņa blenza uz Folkeru, nezinādama, ko lai saka. Viņš zināja, ari Ērihs zināja taču ne jau visu līdz galam. Viņu pārņēma svelošs, nikns sašutums. Tad bailes. Tā nav, Folker. Tu nesaproti. Es nemūžam nebūtu darbojusies pret…

Viņa aprāvās, sapratusi, kāpēc Alekss un viņa palīgi pa galvu pa kaklu nedzinās pakaļ zināja, ka Folkers gaida. Un Alekss bija uzzinājis, ka tā bija viņa, pēc Folkeram neraksturīgā apkampiena. Neiedomājama, tomēr patiesība CIP un BND sadarbojās, apvienoja spēkus pret viņu.

-    Kā tu varēji mūs izspiegot? Pret mums? Folkers pārmeta.

-    Tie ir meli! Mēs taču tik daudzus gadus esam kopā strādājuši. Uzklausi mani. Joprojām runādama, viņa panācās tuvāk, rokas uz priekšu izstiepusi, augšup pavērstām delnām, kā izpratni lūgdama. Bija jāsamazina distance, lai sitiens droši trāpītu mērķī. Kā tu, mani pazīdams, varēji noticēt tādiem izdomājumiem. Man vajadzēja laiku, lai izaudzinātu dēlu. Ja Lenglija būtu man piedāvājusi darbu pirms tā, es vienkārši pateiktu nē, vai nu tas viņiem patīk, vai nepatīk. Šonakt tā arī pateicu.

Folkers nezināja, ko sacīt. Bakurētainajā sejā atspoguļojās pretrunīgas jūtas, taču nebija šaubu, ka viņš nenostātos viņas pusē, pret Ērihu.

-    Vismaz ļauj paskaidrot, kā Pārvalde… viņa tomēr mēģināja.

-    Nein!

Viņš vēl nebija paspējis dusmīgi papurināt galvu, kad Raiņa pakāpās atpakaļ, atsperdamās ar kreiso pēdu, un ar brutālu kekomi spērienu trieca labo kāju tieši Folkera saules pinumā. Folkeram netrūka pieredzes, un otras tādas izdevības varēja nebūt. Viņa seja pārsteigumā izstiepās, un viņš bez elpas saliecās viduklī. Raiņa turpināja ar varenu spērienu pagriezienā, maivashi-geri, kas bija tēmēts zodā.

Folkera galva pasitās atpakaļ, valters izkrita no rokas, un viņš nokrita augšpēdus, rokas un kājas izplētis. Galva ar dobju būkšķi atsitās pret bruģi. Acu plakstiņi aizvērās, ne pirkstam nenoraustoties.

Paķērusi viņa valteru, Raiņa metās bēgt. Soļu toksnis skanēja pavisam tuvu. Cenzdamās attapties no pārdzīvotā un nedomāt par to, kādas tam būs sekas, ar abām rokām atrāva vilnas jakas pogas, lai izsprauktos starp divām metāla nožogojuma sekcijām. Ar gurnu aizķērās aiz statņa, un tas nogāzās.

Sāpes gandrīz nejuzdama, viņa norāva jaku, uzlēca uz ietves un palēnināja soli, lai laternas gaismā aplūkotu jaku. To vietu, kur Folkers bija pieskāries nodevīgā apkampiena laikā.

Klusībā nolamājusies, viņa atrada caurspīdīgas līplentas gabaliņu. Pa vidu, starp lentu un jaku, bija mazs ripulītis, no skata tērauda poga. Viņa uzreiz saprata tas bija miniatūrs raidītājs.

Raiņa norāva lentu. Noņēmusi raidītāju, atkal laidās skriešus, pārlēca betona kastei ar puķēm, tuvodamās laukuma vidum. Plaši atvēzējās, izmantojot skrējiena inerci, un aizlidināja raidītāju tālu prom, veikalu virzienā. Lai Alekss un pārējie mēģina viņu atrast tur, kur viņas nebūs, tā bija viņas vienīgā iespēja.

Raidītājs vēl nebija nokritis, kad viņa pagriezās un aizskrēja prom no laukuma, pēdējā brīdī izvairoties no mākslas salona ieejas priekšā pamesta motorollera Vespa. Pagriezās pa šauro rue des Chaudronnier, apsiedama jakas piedurknes ap vidu, lai slēptu kārbu ar videokasetēm. Iela gāja turpat vai paralēli rue Etienne-Dumont. Uzmanīgi ieklausoties niknajās vīriešu balsīs, kas atskanēja no laukuma, viņa uzsāka skrējienu kalnup, lūgdamās, kaut izdotos pazust. Tika līdz pirmajam līkumam, kājas uz slapjā bruģa steigā slīdēja. Garām pazibēja citi akmens kāpieni, citi laternu stabi. Beidzot sasniegusi krustojumu ar promenade de Saint-Antoine, atļāvās aši pamest skatienu atpakaļ.

Ieliņa bija tukša. Viņa sajuta mirklīgu sajūsmas uzplūdu par izdošanos, tomēr nepalēnināja soli. Sviedriem noplūdusi, nogurusi kā suns, viņa skriešus šķērsoja ielu un iemuka pilsētas pazemes garāžā, pa kāpnēm nolēkšojot patumšajā telpā. Pazemē valdīja dīzeļdegvielas un betona smaka. Nekas jaukāks dzīvē nebija piedzīvots.

Aizgūtnēm elsodama, viņa sadabūja mašīnas atslēgas un skrēja pie nomas Opel. Tā bagāžas nodalījumā bija ieslēgts neliels koferis tā vērtība tagad nebija nosakāma. Tiklīdz bija radušās aizdomas, ka Kristofs noslepkavots, viņa savāca pagātnē izmantotos aroda piederumus. Par laimi, četras no seifā glabātajām pasēm vēl bija derīgas. Sazinājusies ar seniem paziņām, viņa sadabūja visu ārienes pārveidošanai nepieciešamo, lai atbilstu pasu fotogrāfijām. Tas viss bija satilpis vienā mazā koferītī.

Soļiem tukšumā atbalsojoties, viņa apstājās pie automašīnas un vēlreiz pārlūkoja apkārtni. Tad nesteidzīgi pasmaidīja. Tas gan nebija prieka, bet dusmīgs, zinīgs smaids. Viņa bija garāžā; aizbēgusi no sekotājiem. Nedomādama par sāpošajiem muskuļiem un paātrināto pulsu, viņa atslēdza durvis. Ar spēju vēzienu jaku pasažiera sēdeklī iemetusi, viņa iekāpa mašīnā. Dzinējs ierūcās ar pirmo piegājienu.

Viņa uzbrauca pa rampu līdz ielai un apstājās, lai pārbaudītu, vai ārpusē kāds negaida. Pēc brīža Opel iejuka satiksmes straumē, bet Rainu pārņēma neskaidras bailes. Savāda sajūta, tā atgādināja dubultaģentes ādā aizvadītos gadus, tāds kā brīdinājums. Raiņa sakopoja domas, domāja, līdz nakts notikumi ieaudās pilnīgi saprotamā, precīzā shēmā: C1P vajadzēja viņu dabūt rokā, pirms viņa paspēj atklāt to, ko viņi gribēja noskaidrot vai arī slēpt. Te arī bija Ēriha loma. Viņu šantažēt bija pavisam vienkārši pietiktu ar zvanu no Lenglijas, papildinot ar slepenu e-pasta vēstuli un šifrētiem pielikumiem, ziņām par Rainas spiegošanu C1P labā aukstā kara gados, kā arī to, ka viņa bija snaudošā aģente. Tā pati leģenda, kuru Ērihs bija veidojis, un ar kuru viņam izdevās ne vien glābt BND, bet arī uztaisīt karjeru. Ja patiesība nāktu klajā, BND tēls sašmucētos, bet viņš kļūtu par apsmieklu labākajā gadījumā. Lai nodrošinātu CIP klusēšanu, viņš atsūtīja Folkeru Rēvaldu.

Pēc tam viņa ne vien zaudētu savu snaudošās aģentes vērtību CIP acīs, bet kļūtu par bumbu ar laika degli Ēriham.

Abām aģentūrām nāktos pasvīst, satīrot pēc sevis. Taču, nošaujot Rainu, rastos jautājumi, sāktos izmeklēšanas.

Folkers bija licis viņai braukt "šiem" CIP vīriem līdzi. Tie plānoja aizvest viņu tajā pašā Citroen uz kādu vietu, kur inscenētu viņas pašnāvību. Tā izskatītos ticama Rainu tik ļoti sagrāvusi dēla nāve, ka viņa nav spējusi iedomāties turpmāko dzīvi. Ja vēl uzceptu pirmsnāves vēstuli, nebūtu ne jautājumu, ne izmeklēšanas.

Mute pavērās, viņa strauji elpoja. Draudēja pamatīgas briesmas. Abas aģentūras neatstāsies, turpinās viņu meklēt. CIP nepārprotami vadīja šo operāciju, tātad pareizākais būtu doties uz Vašingtonu. Viņa jau bija saņēmusi Džeja ziņu par izbēgšanu. Nu bija jānosūta šifrēta atbilde.

Viņa piespieda gāzes pedāli, lai pāršautos pāri krustojumam pirms sarkanā gaismas signāla. Viņa bija dusmojusies uz Džeju Taisu tik daudzus gadus, ka sadarbība šķita stulba, neiedomājama. Viņš bija nodevis Rainu tāpat kā savu dzimteni.

Pagriezusi mašīnu lidostas virzienā, viņa atkal iegrima pārdomās. CIP bija piecpadsmit gadus turējusi viņu rezervē, lai gan viņai bija lieliski sakari līdz pat pašai augšai, līdz. kancleram. Raiņa bija vērtīga aģente, kas spēja nodot Vācijas vislabāk glabātos noslēpumus, kā arī vietējā un starptautisko izlūkdienestu informāciju. Taču Lenglija ne reizi nebija ar viņu sazinājusies līdz pat šai naktij. Un arī tad vienīgi tāpēc, lai atklātu viņas kā dubultaģentes lomu, neiegūstot pretī neko citu, izņemot Vācijas gatavību sadarboties, lai viņu atrastu un likvidētu.

CIP bija gatava ziedot viņu pašu un visu, ko viņa spēja sagādāt nākotnē, lai pārtrauktu viņas uzsākto dēla slepkavības izmeklēšanu. Viņa ciešāk satvēra stūres ratu. Lai arī kādi bija Milieu Software Technology mērķi, CIP bija gatava maksāt īpašu cenu, lai to atklātu vai arī noslēptu.

19 nodaĻa

Džerijs Angelidis bija satrakojies ne pa jokam. Sēdēdams BMW pasažiera sēdeklī ar Billija koltu klēpī, viņš pat nepameta skatienu uz spoži apgaismotajām piepilsētas ieliņām, pa kurām traucās, bet bungoja ar kreisās rokas pirkstiem pa pistoles stobru. Negribējās domāt par to, kā tas pirmīt izskatījās, uzmaukts uz antenas kā kaut kāda lupata.

Vēl kremta problēma ar jaguāram piestiprināto raidītāju. Ieslēdzis uztvērēju, viņš drīz vien saprata, ka Džejs Taiss bija viņu iznesis cauri vēlreiz, pielipinot raidītāju paša autiņam. To apjautis, viņš tūlīt to izslēdza. Lai tas sasodītais raidītājs stāv tur, kamēr sapūst.

Rinks atklepojās. Varētu domāt, ka tik smalku autiņu kā Kaningemai nebūs grūti atrast, viņš novilka, it kā starp citu.

Angelidis neatbildēja.

Rinks uzmeta viņam satrauktu blāvo acu skatienu.

Angelidis to pamanīja.

Rinks skaļi paziņoja: Es, Džerij, nekad neesmu neko grīstē salaidis. Nekad neesmu lauzis solījumu vai melojis tev, Džerij.

Angelidis nopūtās un cieši nolēma to neņemt galvā. Tāda uzšūmēšanās neko nelīdzēja, pie tam tieši tāds bija Taisa nolūks. Tiklīdz cilvēks saniknojas, tā smadzenes atslēdzas. Nē, Taisam neredzēt uzvaru ne šajā mazajā cīniņā, ne arī kādā citā. Džerijs bija anonīmi piezvanījis policijai, ka Kaningemas mājā ir līķis, un norīkojis duci autiņu ļaguar meklējumos. Ja paveiksies, kāds gan jau piezvanīs, ziņos, ka atradies. Tā tik būtu bauda, pataisīt Taisu aukstu.

Viņš apvaldīja īgnumu. Zinu, ka tu tā nedarītu. Neesi tāds, kā Billijs. Tu esi īstais cilvēks.

-    Tā ir, Džerij. Tā tas ir. Es esmu īstais cilvēks.

-    Mēs parūpēsimies, lai Taiss karātos kādā saldētavā uz āķa.

-    Skaidrs, kā diena. Rinks cītīgi pamāja ar galvu.

Rinkam bija krietni pāri trīsdesmit, viņš bija garš, kārns vīrietis ar pavisam īsi apcirptiem matiem un kādreiz lauztu degunu, kas nepareizi saaudzis, tagad bija ieguvis visai dīvainu izskatu. Tas viņu atšķīra no citiem, varētu iedomāties, ka viņš reiz bijis ievērojams sportists beisbola spēlētājs vai pat saspēles vadītājs amerikāņu futbolā. Vienīgā nelaime, ka Rinks nekad neko nesalaida grīstē. Ja cilvēkam nekad negadījās kaut ko salaist grīstē nevis sačakarēt, un tur bija liela atšķirība tas nozīmēja, ka viņš nemēdza riskēt, tātad nekādi nespētu uzvarēt tādu, kas bija varen izveicīgs, piemēram, Taisu.

Toties Rinks bija sasodīti trāpīgs šāvējs, nesaudzīgs, ja vajadzēja, un prata vadīt auto kā neviens. Pie tam bija uzticams. Uzticamam cilvēkam bija īpaša vērtība. Angelidim tas bija gandrīz tas pats, kas cienījams.

Angelidis pieķēra Rinku atkal raugāmies uz viņu. Brauc vien. Viss kārtībā. Es domāju.

Rinks pasmīnēja un pagrieza BMW, iebraukdams nākamajā šķērsielā. Sporta žakete un jaunās bikses Rinkam piestāv, Angelidis nosprieda. Tā viņš izskatījās akurāts, sabiedrībā varēja rādīties. Patika, ka Rinks bija vērīgs, visu pamanīja. Tas viss radīja labu iespaidu par Rinku un lietām kopumā, un tas nozīmēja, ka pienācis laiks ķerties klāt nepatīkamākām lietām. Viņš izvilka mobilo tālruni. Tad sāka pētīt to.

-    Zvanīsi misteram Džī? Rinks jautāja.

-    Es taču teicu, Rink, ka domāju.

Rinks aizvēra muti un pamāja ar galvu.

Angelidis pagrieza tālruni uz sāniem un ielas apgaismojumā izlasīja baltu uzrakstu uz melnā korpusa: E91Ī. Viņš pasmaidīja. Tā jau bija labāk. Apzīmējums liecināja, ka tālrunī iebūvēta GPS mikroshēma. Billija tālrunim, protams, bija tāda pati sistēma.

Viņš piezvanīja. Šoreiz misters Džī atsaucās uzreiz. Angelidis mierīgi paziņoja: Man, mister Granditi, ar jums jāapspriež daži jautājumi. Lielākoties labas ziņas. Tā sliktā ziņa ir tāda, ka es atradu Džeju Taisu, bet viņš aizlaidās. Taču, no otras puses, tas ir labi, jo viņam līdzi ir tā pati medniece Kaningema. Mēs viņus sadzinām rokā viņas mājā. Iznāca neliela saķeršanās, bet viņi aizmuka ar Kaningemas autiņu, un te svarīgākais ir tas, ka mums izdevās sarīkot tā, ka Kaningemai var piešūt viena mana palīga slepkavību. Es tur atstāju jaunus dokumentus, tā kā mūs neuzies. Pats piezvanīju policijai, paziņoju. Droši vien kruķi jau tur. Pavisam drīz viņas ģīmis būs visās avīzēs, uz katra staba. Satraukt misteru Džī ar stāstiem par raidītāju un Billija pistoli, kuru tādā pazemojošā veidā piespēlēja, nebija nekādas vajadzības.

-    Un kāda tam jēga?

-    Stress, Angelidis nevilcinājās ar atbildi. Tagad Taiss iedzīts stūrī. Kaningema viņam kā akmens kaklā, apgrūtina pārvietošanos. Un Taiss ir tik iedomīgs, ka man izlīdz, paņēma mana palīga mobilo tālruni, bet tajā iebūvēta jaunākā GPS tehnoloģija. Vairākums domā, ka tā der tikai nelaimes gadījumos, kad izsauc neatliekamo palīdzību vai policiju, un tie nezina, kā atrast zvanītāju. Bet tā nav. Mikroshēma raida signālu visu laiku, kamēr tālrunis ieslēgts. Iedomājos, ka jūsu draugs no CIP pazīst kādu, kas varētu nolasīt tālruņa atrašanās koordinātas no satelīta. Tad Taiss būs rokā. Viņš nosauca Billija tālruņa numuru. Pat tad, ja pašlaik tālrunis izslēgts, gan pienāks laiks, kad ieslēgs. Nenoturēsies pret tādu kārdinājumu.

Mistera Džī balsī jautās smaids. Ļoti prātīgi izdomāts, mister Angelidi. Apsveicu. Jā, es parūpēšos par to.

Angelidis pasmaidīja, atvadījās un pārtrauca sarunu. Tas misters Džī gan bija klase pati par sevi. Nekad neauroja, nelamājās. Nu, bet tādām lietām viņam nebija laika. Laiku viņš nemēdza šķiest. Savukārt ja kaut ko sačakarēja, viņš vienkārši lika novākt. Tā iznāca ar Hannu Barkulo viņa sačakarēja pilnīgi visu. Misters Džī viņai vairs nevarēja uzticēties.

Angelidim uz brīdi uzmācās savāda nojauta. Kaut kas bailēm līdzīgs. Vienubrīd prāts viņu brīdināja, ka kaut kas tamlīdzīgs gaida arī viņu, taču viņš vairs nedomāja par to. Džerijs Angelidis nekad nebija neko sačakarējis un netaisījās to darīt ne tagad, ne jebkad.

Uz apvedceļa Virdžīnijas pavalstī

Eleina cauri naktij vadīja auto uz dienvidiem, mašīnas salonā valdīja kapa klusums. Viņas ausīs skanēja Billija sirdi plosošais lūgums apžēlot. Garām galvu reibinošā ātrumā drāzās citi braucamie. Sarkanās pakaļējās gabarītugunis saplūda asiņu upē. Viņa brauca pārāk lēni. Eleina nospieda akseleratoru un tik cieši satvēra stūri, it kā tā varētu dot glābiņu. Jaguar vairs neatpalika, tomēr turējās ārmalā, lēnākajā joslā. Eleina cerēja ieraudzīt Virdžīnijas pavalsts policijas patruļmašīnu.

Viņa noraudzījās, kā Taiss iemet magnetofonu mugursomā. Kādu bridi nespēja novērst skatienu. Tas ieraksts apliecināja, ka viņa nēbija vainojama Billija nāvē.

To gan nebija viegli klausīties. Viņa vēroja šoseju un runāja mierīgi. Sajūta tāda, it kā es būtu turpat istabā, kamēr Džerijs slepkavo Billiju. Tā vien likās, ka varētu izdarīt kaut ko, lai tas nenotiek. Visu laiku jāatgādina, ka jau par vēlu.

Taiss raudzījās uz viņas profilu. Eleinas lūpas bija sakniebtas, seja bāla. lūsu pirkstiņi ir uz beretas?

Viņa strupi pamāja ar galvu. Esmu sprukās. Varbūt apgaismosiet mani par to, kādi ir jūsu nākotnes plāni?

-     Es pilnīgi uzticos tam, ka jūs man nesagādāsiet nekādas nepatikšanas.

Viņa klusēja. Bija jārod iespēja bēgt vai vismaz dot Ličfīldam ziņu. Jums jau arī tagad lielākas nepatikšanas, viņa teica Taisam. Jūsu pirkstiņi ir "uz glāzēm. Arī uz žalūzijām, durvju rokturiem, virtuves ķebļa un uz citām lietām, kurām jūs manā mājā pieskārāties.

-    Nu, un kādi būtu secinājumi?

-     Varat būt drošs, ka Džerijs vai kāds no viņa palīgiem jau ziņojis policijai. Policija aizzīmogos manu māju un meklēs lietiskos pierādījumus. Atklās, ka tur bijāt jūs. Lenglija pagaidām neatklāja jūsu bēgšanas faktu un, iespējams, spēj ietekmēt vietējos kruķus, kad tie uzzinās bet ne jau ilgi. Labāk būtu, ja jūs tūdaļ pat pieteiktos policijā.

-    Šaubos. Vai pazināt kādu balsi vai uzvārdu?

-    Nē. Un jūs?

Viņš papurināja galvu. Lai ari kas būtu Džerijs, viņu nevar ignorēt Viņš runāja par to, ka ziņojis kādam misteram Džī un ka lielas lietas var izgāzties. Vai jūs kaut ko sapratāt?

-     It neko. Un, pat ja zinātu, viņam neteiktu. Manuprāt, tās varētu būt narkotikas, preču viltojumi vai kādas zagtas preces. Iespējams, arī pilnīgi likumīgs bizness. "Misters Džī" ir ārkārtīgi interesanta informācija, bet tai nav nekādas vērtības, ja neko vairāk nezinām. Eleina uzmeta domīgu skatienu Taisam. Uz kurieni lai braucu?

-     Par to mazliet vēlāk. Pieņemsim, ka es nemeloju ka mans mērķis no sākta gala bijusi informācija vien. Skaidrs, ka no "Dzinējsuņa" vairs neko neizspiedīšu. Vienlaikus man jāpieņem, ka jūs nemelojat, teikdama, ka nevarat iedomāties, kas te īstenībā notiek. Tas nozīmē, ka jāmeklē kur citur, un pagaidām labākie kandidāti ir Džerijs un viņa rokaspuiši. Viņi ne vien zināja par pilnīgi slepeno Lenglijas vienību, bet pat spēja to iznīcināt un netraucēti aizbēgt. Pie tam viņi zināja, ka jūs sūtīja mani "nomedīt", pretējā gadījumā nebūtu apmeklējuši jūsu māju. Izklausās, ka viņiem ir lieliski informēts avots kaut kur valdības aprindās iespējams, pašā Lenglijā.

Viņa saspringa, tad pamāja ar galvu. Tas bija vēl viens iemesls sazināties ar Ličfildu.

Šķita, ka Taiss pieņēmis lēmumu. Viņš iebāza roku mugursomā uz izvilka rokas pulksteni. Tas bija Titnex. Tad pasniedza pulksteni Eleinai. Kreisajā pusē ir divas podziņas. Nospiediet augšējo.

Viņa atbalstīja pulksteni pret stūri, lai to redzētu, vienlaikus vērojot satiksmi. Nospieda podziņu. Ciparnīca izmainījās. Te ir gara skaitļu virkne.

-    Pareizi. Spiediet vēl.

Viņa paklausīja. Parādījās citi skaitļi. Tie nomainījās astoņpadsmit reizes, tikai tad ciparnīcā parādījās parastie stundu un minūšu rādījumi.

-     Labi, un tagad piespiediet otro podziņu, viņš pamācīja.

Šoreiz parādījās vārdi ATVĒRT un AIZVĒRT. Viņa pārmaiņus nospieda augšējo podziņu, tad atkal apakšējo.

-    Kas tas ir?

-    Tas ir Frenka Teosofoļa pulkstenis.

Viņa spēji atskatījās uz Taisu. Tātad jūs nogalinājāt Teosofoli. Līķis jau atrasts.

-    Viņš man sekoja caur cietuma elektroniskajām durvīm un uzklupa man, pirms biju izkļuvis no cietuma ēkas. Man nebija ieroča. Tad ari noderēja treniņos apgūtais. Viņam bija pašdarināts duramais, bet beidzās ar to, ka pats to dabūja kaklā. Nespēju izprast, kā viņš man sekojis, kamēr neizpētīju pulksteni. Katra skaitļu virkne ir durvju atslēgšanai, tās var gan vērt vaļā, gan atkal aizslēgt. Pulkstenī ir ari superminiatūrs radiouztvērējs. Manuprāt, kodi nomainās automātiski ikreiz, kad cietuma dators izmaina slēdzeņu kodus. Ir vēl viena lieta pulkstenī iebūvēts raidītājs tā mani atrada pirmais slepkava. Un galu galā Teosofolis vienmēr bija blakuskamerā.

-    Kāpēc tad viņš jums uzbruka? Vai tad viņš ari negribēja aizbēgt?

-     Viņš mēģināja mani apturēt. Manuprāt, viņu norīkoja mani novērot, paredzot, ka es varētu mēģināt kaut ko izdarīt. Viņš atkal kaut ko meklēja mugursomā un šoreiz izvilka Billija mobilo tālruni. Uzlicis lasāmbrilles, ieslēdza tālruni. Izgaismojās ekrāns. Pogas spaidīdams, viņš saviebās nepatikā. Pārāk ilgi esmu bijis aiz restēm. Te taču jābūt viņa tālruņu numuriem, vai ne?

-    Beigsies ar to, ka visu izdzēsīsiet. Viņa izstiepa roku.

Ielicis tālruni Eleinas plaukstā, viņš vēsi konstatēja: Jauki, vai ne izbaudīt izslavēto izbēguša cietumnieka dzīvi.

-    Jā-ā. Aptuveni tas pats, kas atrast Brazīlijā ražotu depilācijas krēmu.

Taisa lūpu kaktiņi pacēlās uz smaida pusi.

Eleina atbalstīja tālruni pret stūri. Sekodama ceļam, viņa nospieda IZVĒLNE un pārlūkoja opcijas.

Tad papurināja galvu un atdeva tālruni. Iespējams, ka Billijs bija pārāk dumjš, lai izdzīvotu, bet, lai aizsargātu atmiņu ar paroli, viņam prāta pieticis.

Atdodot tālruni Taisam, Eleina uzlūkoja viņu. Luksofora gaismā nopētīja sejas vaibstus. Bedrīte zodā šķita kļuvusi dziļāka, sejas plaknes un stūri asāki. Viņa neparasti pievilcīgā personība, kas spēja tik negaidīti pārslēgties no maiguma uz vardarbību, bija kaut kādā brīdī ieslīdējusi sirsnībā. Sakot, ka viņš izturējās laipni, būtu par maz teikts. Eleina sāka prātot, kāds bijis tik lielas atklātības iemesls, un saprata. Viņš vervēja Eleinu, izvēlēdamies psiholoģiskas pavedināšanas taktiku. Nodrošinoties, pārvilinot savā pusē. Bet šo spēli varēja spēlēt arī divatā.

-       Gribat padomu? Viņa jautāja. Nospiediet pogu ATKĀRTOT ZVANU. Tā jūs piezvanīsiet tam, kuram viņš pēdējoreiz zvanījis.

-    Laba doma.

Viņš pieskārās pogai, pielika mobilo tālruni pie auss un raudzījās uz Eleinu, acis izstaroja draudzību, taču viņa tik lēti nebija apmuļķojama. Tomēr viņas seja atmaiga, viņa uzmundrinoši pasmaidīja. Taiss bija bruņots, bet viņa nē.

-    Sauc, viņš paziņoja.

-    Labi. Viņa ieskatījās atpakaļskata spogulī, kārtējo reizi cerībā ieraudzīt policijas patruļmašīnu.

-    Jā-ā, vīrietis atsaucās.

Taisa pulss paātrinājās šo balsi viņš pazina. Palūkojies uz Eleinu, viņš uzrāva uzaci. Sveiks, Džerij. Tavs jaunais draugs Džejs Taiss zvana.

-    Taiss? Džerijs pārjautāja. Ko tas nozīmē? Kā tev… ?

-    Saprotu, ka jau vēls, Taiss teica, tomēr ceru, ka neesi pārāk noguris, lai aprunātos. Taiss ieklausījās sastingušajā klusumā. Tad tonis piepeši kļuva sirsnīgs. Protams, vecīt. Lieliska ideja. Kur tu esi? Varbūt iedzersim kādu glāzīti? Varam aprunāties aci pret aci. Pēdējā laikā bieži par tevi domāju.

-    Tad jau ta§ ir abpusēji. Īstenībā es arī par misteru Džī esmu domājis. Žēl, ka viņš tik trakoti apskaities uz mani.

Sekoja vēl viens klusuma brīdis, it kā Džerijs censtos saprast, kā Taiss uzzinājis šefa iesauku, viņa attieksmi pret Taisu nemaz nepieminot. Redzi, Džej, cerams, neiebilsti, ka saukšu tevi par Džeju, vai ne? Man, zini, šķiet, ka pazīstu tevi tik sen, ka varu saukt vārdā. Lai nu tā būtu Džejs un Džerijs. Nu, redzi, Džej, nebūtu īsti pareizi teikt, ka misters Džī būtu apskaities. Nē, tā nu gan es neteiktu. Drīzāk jau lieta tāda, ka viņš ir ļoti aizņemts, tāpēc zināmus pienākumus uztic man. Un pašlaik mans pienākums esi tieši tu. Galvenais, saproti, ka par mistera Džī domām tev nav nekādas daļas. Bet vispār, jā, paldies, ka piezvanīji. Kā tur Kaningema? ļau nomušīji?

-    Tā vajadzēja, viņš samelojās. Ļoti žēl. Es jau zinu, ka tu saproti. Bet, kā jau tu norādīji, katram savi pienākumi. Kaningemu nevarēju atstāt sveikā. Un tu jau zini, kas tas par tipu. Ne mazākās cieņas.

Eleina veltīja viņam ašu skatienu.

-    Nu, vecīt! Džerijs likās aizkustināts. Es, un lai nezinātu. Tātad tagad esi pavisam viens?

-    Precīzi.

Viņš atcerējās Džerija teikto: Kā tu domā, ko tad misters Džī teiktu? Viņš apgroza lielas lietas, un tādu čakarēšanu nemūžam necietīs. Pārrunās bija jāiztiek ar to, ko zināja, un jācenšas izdibināt vājās vietas.

Džerijs par savu Šefu bija izteicies ar cieņu, tāpēc, ēsmu izlikdams, Taiss runāja līdzjūtīgi: Vai tiesa, ko te runā, ka misters Džī esot baigi lielā ķezā ar finansēm? Tāds kā tu, ar tavām smadzenēm un spējām, varētu padomāt ari par jaunu darbu. Tas viņa jaunais darījums jau nav nekāds noslēpums, vai zini. Tas jau jūk ārā. Ātri, ātri pa taisno atkritumos, tas nozīmē, ka arī viņš aiziet mēslainē. Un tevi aizraus līdzi.

-    Nekādā mēslainē tas darījums neies, Džerijs sašuta. Ar misteru Džī viss kārtībā. Kāpēc tu iedomājies…

Taiss bija izvēlējies pareizo ēsmu. Mēs abi zinām, cik grūti tādu darījumu dabūt gatavu. Dzirdēju, ka viņš esot amatieris.

-    Tikai ne viņš, ne misters Džī! Kas tā runā? Viņš ar to gadiem ilgi nodarbojas. Otra tāda tajā jomā nav. Tomēr balsī ieskanējās tikko manāma nedrošība.

-    Kā jau teicu, tā runā, Džerij. Tev pagadījusies draņķīga kārts. Misters Džī ir zaudētājos. Un tava reputācija pajuks lupatās. Padomā labi, vai neaiziet pie kāda no viņa konkurentiem. Faktiski, Taiss lietišķi ieminējās, padomā' varbūt vērts pārmesties pie manis.

Džerijs runāja īgni, pāriedams aizsardzībā. Esmu dzirdējis, ka tu agrāk esi visādus tumšus darbus strādājis. Esot pārdevies, iztirgojis visu ko. Labu piķi saņēmi, Džej? Bet tas neko nelīdzēja, vai ne, jo nepietika prātiņa, lai neiekļūtu aiz restēm. Tu visu sačakarēji ne pa jokam. Tagad sāku saprast. Nu, ko, varu tev pateikt, ka misters Džī rīt, tieši laikā, to darījumu pabeigs, kā nolīgts, tā kā tavas ziņas ir mazliet neprecīzas. Domāju, ka tevi interesē, kur es esmu un, kā mēs zinām, ka tieši šobrīd tu bauc pa apvedceļu un tūlīt pabrauksi garām Folsčērčai. Faktiski, pag es, protams, negribu tevi izbiedēt esi modrs, tāpēc ka mani puiši kuru katru bridi būs klāt. Mans šoferis tieši tagad runā pa mobilo ar džeku, kurš jūs novēro. Man Džej, riebjas, ja kaut ko sačakarē. No tiesas riebjas. Ir tādi pretīgi, nekam nederīgi ļautiņi, kas tikai bojā mūsu planētu. Tu arī. Neaizmirsti pamāt ardievas man un maniem puišiem. Paldies par zvanu. Nodošu misteram Džī sveicienus. Sayonara, Džej. Arrivederci. Ej ellē, vecīt.

-    Ko viņš teica? Eleina uzreiz jautāja.

-     Izklausās,^ka darījums ir nelikumīgs un ka to noslēgs rīt. Vairāk neko nepateica. Ar pistoli rokā Taiss spēji pagriezās pret viņu. Var gadīties problēma. Džerijs teica, ka viņam kāds noteicis mūsu atrašanos. Viņš ar palīgiem jau braucot šurp. Ja tā, tad kā viņiem tas izdevās?

-    Nevar būt. Tomēr viņa palūkojās atpakaļskata un sānu spoguļos un piedeva gāzi. Jaguar aizšāvās kā raķete, iespiežot abus sēdekļos. Viņa raudzījās apkārt, ilgodamās pamanīt policijas auto.

-    Tagad gan vari noticēt. Mums ir pavadoņi. Viņš pagriezās, lai labāk aplūkotu melnu sedanu jaudīgu Lincoln -, kas bija izrāvies no mašīnu straumes un ieņēmis blakusjoslu. Tas strauji tuvojās.

Eleina tūdaļ pat pagriezās pa kreisi, blakusjoslā. Lincoln purns steigšus parāvās uz priekšu, lai atkal iespiestos aiz viņiem. Viņa skaļi nolamājās un bremzēja. Tikai pēdējā mirklī Lincoln, riepām kaucot, paguva izvairīties, lai neietriektos Jaguar aizmugures triecienstienī.

-    Tas bija par traku, viņa izdvesa.

Bet Lincoln atkal uzņēma ātrumu, tuvojās. Taiss nolaida logu savā pusē. Kad tas bija vaļā, to pašu atkārtoja sekotāju automašīnas pasažieris. Jaguārā iebrāzās svaigs gaiss. Salons pēkšņi bija dzinēju rūkoņas un riepu švīkstoņas pilns.

Taiss runāja skaļi, lai Eleina sadzirdētu. Tas džeks ir apbruņots. Ari viņš bija tajā komandā, kura novāca "Dzinējsuņa" aģentus. Taisāmies, ka tiekam no šejienes!

20 nodaĻa

FJeina vēroja apvedceļa steidzīgo satiksmi. Tā bija tik blīva, ka šaudīšanās radītu pamatīgu avāriju. Kad no Lincoln parādījās pistoles stobrs, viņa parāva stūri, iesprukdama blakus joslā, tad nākamajā.

-     Re, kur vēl viens! Taiss brīdināja

Sirdij dauzoties, Eleina šaudījās no vienas joslas citā un atpakaļ, bet abi "tīrītāju" automobiļi neatpalika. Otrais bija zaļš Oldsmobil, savus sešus gadus vecs, bet ar jaudīgu dzinēju. Atpakaļskata spogulī viņa manīja ari trešo mašīnu.

Eleinai aizrāvās elpa. Re, kur bembis. Džerijs klāt. Aiz mums.

-     Redzu. Tagad viņš redzēs, ka meloju par to, ka atbrīvojos no jums. Taiss neizdibināmi smaidīja. Droši vien vairs nekad man neticēs. Redzu Džeriju pasažiera sēdeklī. Tur tikai viņš un tas džeks, kas viņu atveda uz jūsu māju.

-    Bembis ir ātrs autiņš. Var izspiest tikpat, cik Jaguar.

Viņa aši apsvēra situāciju. Jaguar datorizētā atsperojuma

sistēma bija tikpat elastīga kā allaž, dzinējs darbojās vienmērīgi, bez piepūles murrādams. Tas droši varēja izvilkt savus divsimt desmit kilometrus stundā, tātad viņai bija mehāniskais un zirgspēku pārsvars pār vismaz divām sekotāju automašīnām. Viņa cerēja, ka izdosies atrauties, atrast brīvu ceļa posmu un aizbēgt no visiem.

Ik pēc brīža spoguļos ieskatīdamās, viņa panāca pilnpiedziņas Ford, apvidnieku, tad apdzina to tāpat kā Dodge pikapu, ātrums pieauga iīdz simt trīsdesmit stundā. Dzinējs priecīgi rūca.

Sekotāji bija atpalikuši. Tagad vēl viens manevrs.

Taiss vēroja satiksmi, bet viņa iegriezās blakus joslā, kur no grezna Lexus attālinājās stūrains Hummer. Eleina bija abus ievērojusi jau iepriekš. Tiklīdz viņa iespraucās starp abiem, Lexus, kas līdz šim bija nevērīgi ripojis, astoņcilindrīgajam dzinējam nemaz nepiepūloties, uzņēma ātrumu un piebrauca tuvāk, piesegdams Jaguar no aizmugures, kā viņa bija cerējusi. Pikapu, kas jau pirms tam bija braucis daudz ātrāk, pārņēma sacensību gars, tas uzgāzēja un turpat vai pielipa jauna Chevy aizmugures triecienstienim. Jaguar otro pusi aizsargāja Volvo, Mustang un Mercedes. Pirmais joprojām bija Hummer, tā strupais purns šķēla gaisu, atvieglodams darbu pārējiem

Astoņu spēkratu bariņš traucās naktij cauri ar ātrumu simt četrdesmit kilometru stundā, nāvīga lidojoša metāla un stikla kavalkāde. Jaguar bija paslēpies vidū. Stūres rats Eleinas rokās bija kā dzīvs.

-    Džerijs mūs atkal atradis, Taiss asi paziņoja.

Eleinas krūšu kurvis sarāvās. Divas joslas tālāk kā uz

burvja mājienu bija uzradies BMW. Rinks bieza uz viņu pusi, gaidīdams izdevību piebraukt tuvāk vai sagādāt izdevību drošam šāvienam. Jau otrreiz viņa bija aizmukusi, un atkal atrasta.

-     Es netieku vaļā, viņa uztraucās. Tā vien šķiet, ka Rinks zina, kur mēs esam, lai arī ko es darītu.

-    Skaidrs, ka viņi mums pielikuši raidītāju. Bet kā? Viņš izrāva no mugursomas nošautā mobilo tālruni. Tas ir vienīgais, ko paņēmu no Billija. Vai tad tur būtu raidītājs? Varbūt Džerijs ielicis raidītājus visu rokaspuišu mobilajos, lai vienmēr zinātu, kur šie ir.

-    Mums gan to nevajag. Metiet ārā! Un tad viņa saprata. Pag! Vai uz tā nav uzspiests zīmogs ar E9Ī1? Telefons ieslēgts? Pārbaudiet taču!

-    Jā, ieslēgts. Taiss pagrieza tālruni otrādi un ieraudzīja balto zīmogu. Te ir, Ј922. Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka mūs izčakarēja. Metiet laukā! Kamēr Taiss nolaida logu un izmeta tālruni, viņa paskaidroja par iebūvēto mikroshēmu, kas ļāva noteikt tālruņa atrašanās vietu no satelīta. Es varētu to izslēgt, bet nav laika. Un jums taisnība tur varētu būt ari raidītājs. Lai nu kā, tā viņi mums sadzinuši pēdas.

-    Vai varēsiet vēlreiz aizmukt?

-    Ir tāda doma.

Hummer bija nogriezies. Priekšā brauca Cadillac. Eleina ieslēdza tālās gaismas. Kā spērienu dabūjis, Cadillac šāvās uz priekšu. Viņa piespieda gāzes pedāli, lai neatpaliktu. Ātrumam pieaugot, labajā joslā atbrīvojās vieta. Eleina pārbrauca turp, vēlreiz ieslēdza tālās gaismas un piespieda gāzi. Ātrums sasniedza gandrīz simt piecdesmit.

-   Ja izdosies atrauties, viņa izlēma, nogriezīšos pa Litlriveras šosejas nobrauktuvi. Es nevienu "asti" neredzu, bet jūs?

Viņš atskatījās. Varbūt izdevās.

-    Sasodīts, BMW atkal klāt. Viņa palūkojās sānskata spogulī pie durvīm Taisa pusē. Ašais, aerodinamiskais BMW bija blakusjoslā, aptuveni desmit metrus aiz viņiem. Pārāk tuvu.

-    Tūlīt būs pagrieziens, viņš brīdināja.

Viņa mudināja savu auto uz priekšu, atkal šaudīdamās no joslas uz joslu, cerēdama, ka citi autovadītāji uzvedīsies prātīgi. Tomēr, lai kā viņa pūlējās, BMW neatpalika. Klusībā nolamājusies, viņajpašāvās nobrauktuves rampai garām.

Tad prātā ienāca vēl kaut kas. Riskanta lieta, bet varētu izdoties. Nākamais ir Breddokroudas pagrieziens. Izmēģināšu vienu gājienu.

-Ko?

-     Pārāk gara skaidrošana. Viņa steigšus mainīja joslas, pārbraucot tajā, kuru no nobrauktuves atdalīja tikai divas joslas. Dziji ieelpoja, cerot, ka… nē, sasodīts, BMW joprojām sekoja. Jānogaida, nedrīkst zaudēt pacietību. Viņa pieskārās gāzes pedālim, tad pacēla pēdu, pārmaiņus paātrinot un palēninot gaitu, vienlaikus cītīgi pētīja automobiļus lēnākajā, pirmajā joslā.

-    Eleina!

Taisa brīdinājums nāca par vēlu. Eleina bija tā aizrāvusies ar apvedceļa zīmju pētīšanu, ka aizmirsa par sekotāju autiņu. Lode izurbās cauri Jaguar sānu balstam starp sānu logiem. Metāla šķembas pajuka uz visām pusēm. Viņa ierāva galvu plecos.

Nedomā par to. Nobrauktuve bija klāt. Turieties, viņa atcirta.

Otrajai lodei trāpot sānos, viņa pameta skatienu pa labi, parāva stūres ratu un cieši turēja. Auto kā bulta pāršāvās joslām pāri, par sprīdi izvairoties no citiem braucējiem, aiz muguras palika sašutušais auto tauru koris un riepu kaukšana. Pēdējā brīdī spēcīgi uzspieda uz bremzēm un, riepām šņirkstot, sāniski ieslidināja auto Breddokroudas pagriezienā.

Taiss pagrieza galvu. Es viņus redzu. Veikli izmanevrējāt, šie nepaspēja.

Eleinas adrenalins gāzās pa vēnām kā lavas straume. Viņa atskatījās. Starp pārējiem spēkratiem iespiestais BMW bezpalīdzīgi slīdēja uz priekšu.

-    Vēl jau mēs neesam pilnīgā drošībā, Taiss brīdināja. Džerijs paziņos pārējiem, kur mēs nogriezāmies.

Pirmajam krustojumam tuvojoties, viņa samazināja ātrumu. Lai gan luksoforā dega sarkanā gaisma, viņa paraudzījās uz abām pusēm, tad pagriezās pa kreisi. Auto šāvās garām lieliem kokiem un ziedošiem krūmiem. Pēc pusotra kilometra viņa iebrauca McDonald stāvlaukumā, aiz tā nogriezās dzīvojamo namu un tirdziecības rajonā, attālinoties no galvenā ceļa.

Tad paraudzījās uz Taisu. Izbrīnījās. Jūs asiņojat. Asinis pilēja pār viņa labo vaigu; acīmredzot, kāda no šķembām bija skārusi deniņus.

-    Jūs arī asiņojat. Galvā trāpīts, mati asinīs. Viņš paraudzījās šķērsielas virzienā. Tur stāv autiņš ar Kalifornijas numurzīmēm. Apmetiet šim kvartālam līkumu un apstājieties. Džerijs meklēs mašīnu ar vietējām zīmēm, nevis no rietumu krasta pavalsts. Kā jūtaties?

-    Normāli. Viņa apbrauca kvartālam apkārt, vērojot ielu nosaukumus, un akurāti apstājās paralēli apmalei. Prātā nobrieda kāds plāns.

-     Sēdiet mierīgi. Viņš ielūkojas Eleinas acīs. Zīlītes normā. Tātad smadzeņu satricinājuma nav. Pagrieziet galvu. Viņš pašķīra matu šķipsnas, atsedzot galvas ādu. Izskatās, ka tikai āda pušu.

Atkal vervēšana ar līdzjūtības elementu piedevām. Viņa psiholoģisko triku arsenāls bija neizmērojams. Es taču teicu, normāli. Pag, es apskatīšos, kas jums tur. Vienīgais pušums bija vaigā. Skramba vien. Mums abiem palaimējās. Eleina cerēja, ka viņš neaizmirsīs, ka saplēsis Lenglijas doto tālruni un atstās viņu ar plecu somu, kad izkāps mainīt numurus. Tā kā vispirms viņam vajadzēja noskrūvēt zīmes no otrā auto, Eleina varēja paspēt piezvanīt.

-    Izslēdziet dzinēju un atdodiet man atslēgas. Viņš paņēma mugursomu. Es ātri.

Viņa saviebās. Vajadzēja radīt iespaidu, ka viņš tiešām izjaucis viņas nodomu atkal mēģināt aizlaisties taču nedrīkstēja pārāk klaji izrādīt savu vēlēšanos atkratīties no viņa. Taiss ilgi raudzījās Eleinā. Beidzot viņa novērsās, izslēdza aizdedzi un atdeva atslēgas, tēlojot, ka dara to negribīgi. Taiss izrāva atslēgas un izkāpa.

Palikusi tumšajā mašīnas salonā, viņa noraudzījās, kā Taiss aizskrien pāri ielai un iebāž atslēgas kabatā. Tad atvēra plecu somu. Taiss nenojauta, ka viņas personīgais tālrunis palicis somas iekšējā kabatiņā. Viņš vēl nebija paspējis sākt darboties pie numurzīmēm, kad Eleina jau bija izvilkusi tālruni un uzlikusi uz stūres Ziemeļvirdžīnijas autoceļu atlantu. Viņa noliecās tam pāri, izlikās lasām, vienlaikus spaidīdama tālruņa pogas, sastādot numuru, ko intervijas laikā bija nosaucis Ličfīlds.

Tālrunis zvanīja trīs reizes, līdz viņš atbildēja. Lai gan jaguāram bija laba skaņas izolācija, Eleina aizsedza mikrofonu ar roku, sacīdama: Mister Ličfild, te Eleina Kaningema.

-      Kaningema! Viņa balsī bija gan pārsteigums, gan prieks. Mēģināju jums pirmit atzvanīt, bet nekas neizdevās. Kur jūs esat? Vai viss kārtībā?

-    Man ir maz laika. Esmu ar Džeju Taisu. Jūs nevarējāt man piezvanīt, jo viņš salauza tālruni. Pirmkārt, gribu pateikt, ka ne jau es nošāvu to cilvēku manā mājā.

-     Ko tādu es pat iedomāties nevarētu. To visu noskaidrosim vēlāk. Es nosūtīšu cilvēkus savākt Taisu. Kur jūs esat?

Eleina nosauca viņam kvartāla ielas. Viņš ir apbruņots mans valters, Sig sauer un brauniņš. Visiem deviņu milimetru kalibrs. Braucam manā automašīnā sarkans Jaguar. Pēc pāris minūtēm tam būs Kalifornijas reģistrācijas zīmes. Viņa paspēja nolasīt numuru, pirms Taiss bija noņēmis numuru priekšgalā. Viņš brauc pasažiera krēslā, man blakus. Jā, vēl kaut kas. "Dzinējsunī"…

-     Pagaidiet.

Tālrunim klusējot, viņa noskatījās, kā Taiss apmetas Kalifornijas automobilim apkārt un notupstas pie aizmugures numurzīmes. Eleinas rokas bija nosvīdušas. Viņa noslaucīja vienu, tad otru roku gar biksēm. Ātrāk. Ātrāk. Viņa piespieda tālruni pie auss vēl ciešāk.

Beidzot atkal atskanēja Ličfīlda balss. Liku palūkot datorā, kur atrodaties. Sameklējām lauku ceļu pie Manasas, tur abās pusēs lauki vien, nevienas mājas. Tur viņu varēsim saņemt ciet, ne gailis pakaļ nedziedās. Jums gan vēl labs gabals jānobrauc, bet paies kāds laiks, kamēr ieradīsies mana komanda. Esiet tur pēc stundas, ne agrāk. Viņš minēja orientierus.

Eleina iegaumēja dzirdēto. Kā tas būs?

-     Labi, ka jūs esat pie stūres. Ja Taiss ieraudzīs, ka mūsu autiņi tuvojas, notēlojiet, ka mēģināt aizbēgt. Un tad izdariet tā, lai mūsu autiņi saņemtu jūs vidū. Tas nekas, ka viņam trīs stobri, bet būs brīva tikai viena roka, ja viņš gribēs jūs izmantot par vairogu. Es sūtīšu labākos snaiperus. Viņš brīdi vilcinājās. Vai tiksiet galā?

Viņas rīkle piepeši bija sausa. Eleina norija kamolu. Protams. Viņam jāatgriežas cietumā. Bet brīdinu viņš ir tikpat bīstams kā iepriekš.

-    Ticu. Saņēmu jūsu pirmo ziņu. Vai esat uzzinājusi vēl kaut ko?

Viņa redzēja, ka Taiss iztaisnojas. Vienā rokā divas numurzimes, otrā mugursoma. Šo to uzzināju. Taiss apgalvo, ka "Dzinējsuņa" aģenti viņu mēģinājuši novākt, bet Palmers Vestvuds… Taiss laidās teciņus uz mašinu. Viņš atgriežas.

Eleina izslēdza tālruni un ielika to somas iekškabatā, aizvilka rāvējslēdzēju un atkal noliecās pār atlantu. Klausoties skrapstoņā, kamēr viņš apmainīja numurzīmes, viņa meklēja Ličfīlda nosaukto vietu. Ličfīlds bija precīzi norādījis koordinātas, un Eleina uzreiz to atrada. Iegaumēja, tad palūkojās rokas pulkstenī. Ja paveiksies, pavisam drīz Džejs Taiss būs aiz restēm.

21 nodaĻa

Ženēva, Šveice

Rainas Manhartes atvadu brīdinājums bija pārbiedējis Raūlu Harmontu, un rītausmas apspīdētajās vecpilsētas ielās nebija nekā, kas izgaisinātu nemieru. Bet nu atgriezies drošībā, savas šaurās mājas ceturtajā stāvā iekārtotajā kabinetā, viņš varēja līksmot. Vēlreiz pārskaitījis naudu, viņš atzvēlās krēslā ar apmierinātu smaidu, rokas uz prāvā vēdera sakrustojis. Videoierakstu pārdošana bija ienesīgs bizness simtprocentīga peļņa.

Tik ļoti nopriecājās, ka pat iesmējās. Tad uzrāva uzacis. Vai tiešām no balkona durvju puses atskanēja klikt?

Nevar būt. Tomēr viņš strauji apgriezās krēslā. Kas…? Ko…?

Ienāca vīrietis, tēmēdams ar pistoli stobram bija uzskrūvēts ļoti garš klusinātājs. Harmonts blenza uz ieroci kā noburts, pārbijies līdz nāvei.

-    Kas bija konfekšu kārbā? Vīrietis nevainojami runāja franciski, tomēr varēja nojaust amerikāņu akcentu.

Harmonts aplaizīja sausās lūpas, raudzīdamies garām ienācēja platajām krūtīm un brangajiem pleciem uz smagnējo seju..

-    Kādā… kādā kārbā? Harmonts mēģināja izvairīties.

Taču viņš pat nepaspēja pakustēties, kad garais negaidīti

ātri spēra divus soļus un iesita ar pistoli viņam pa seju. Izsprāga asinis. Sāpes dedzināja.

-     Beidziet! Harmonts iekliedzās, aizsargājoties pacēla abas rokas.

Vīrietis atgrūda tās un sita vēlreiz.

Zobs sadrupa gabalos. Asinis plūda straumēm Vestibila kameru ieraksti! Harmonts spiedza. Videonovērošana…

-    Ieeja Milieu Software birojā?

Harmonts izmisīgi māja ar galvu, pirksti izsmērēja asinis vaigiem pāri. Mute sāpēs dega kā ugunīs.

-    Oriģināli?

-    K-kopijas. Viņa labā acs bija aizpampuši, pārvērtusies šaurā spraudziņā.

-    Es paņemšu oriģinālus.

Harmontam pavīdēja cerību stariņš. Viņš pašķielēja ar neskarto aci un atvēra rakstāmgalda atvilktni. Lūdzu. Viņa samaksāja divus tūkstošus. Par oriģināliem jāmaksā pieci.

Amerikānis skaļi iesmējās. Ak tā? Joprojām smiedams, sagrāba Harmontu aiz apkakles, izrāva viņu no krēsla un vilka uz balkona durvju pusi.

šausmu pārņems, Harmonts centās izrauties. Ko jūs darāt! Nē! Tikai viens tūkstotis franku! Viņš juta kājas atraujamies no balkona grīdas. Vēl apjauta, ka tiek izmests tukšumā. Ņemiet tāpat! Viņš lūdzās. Varat dabūt par brīvu! Ņemiet… ņemiet…!

Par vēlu. Harmonts, rokas un kājas mētādams, spiegdams krita lejup.

Lenglija, Virdžīnijas pavalsts

Priecādamies par savu tālredzību, Ličfīlds steidzās pa septītā stāva kluso gaiteni. Viss rūpīgi sagatavotais darbs bija nesis augļus. Eletna Kaningema bija beidzot piezvanījusi vēlreiz, un nu Mārtiņa Granditi rīkļurāvēji jau bija ceļā uz tikšanos ar Kaningemu un Džeju Taisu.

Uzvaras priekšnojautā viņš ienāca mazajā sapulču zālē, kur trīs naktsmaiņas analītiķi vēl sēdēja pie galda, uz kura gaidīja biezas mapes un diētiskais zelteris. Visi raudzījās pie sienas piestiprinātā televizora ekrānā. Telpā valdīja nepacietības un biedriskuma gaisotne.

Katārā reģistrētās al ļaseera satelīttelevīzijas kanāls raidīja kādu runu himarā tērpusies sieviete ar šalli ap galvu sēdēja pie galda, lasīdama redakcijas rakstu, ik vārds pauda taisnīgas dusmas. Ekrāna titros skrēja tulkojums: Lielā Sātana mērķis ir Tuvo Austrumu okupācija. Karu sāka, lai atņemtu mums naftu un paplašinātu savu militāro impēriju, un nu viņi saņem Allāha sodu. Viņi ir radījuši to, ko teicās nākuši apturēt visas pasaules al Qaeda sekotāju un džihādistu pretošanos. Musulmaņi, kuri mums neuzticējās, tagad cīnās mūsu pusē…

-     Redzu, ka al Jaseera nestāsta nekā jauna, Ličfīlds dzīvespriecīgi ierunājās, apsēžoties tukšajā krēslā, kas viņu gaidīja galda galā. Viņš izstiepa garās kājas, sakrustoja potītēs un pasmaidīja.

Redžs O'Tūls pacēla tālvadības pulti un izslēdza tālrādi. Melnā seja gludi skūta, gudrās acis raudzījās moži. Lai gan nebija jau, par ko brīnīties, puspasaulē jau valdīja gaiša diena. Varētu iedomāties, ka šiem reiz apniks tā "Lielā Sātana" piesaukšana, jo mums jau sen apnicis klausīties, viņš norūca. Tad jau labāk bija, kad bin Ladens mūs dēvēja par čūskām.

-     Kā tad, teica Džeraldīne Dženoviča. Kur tava pašcieņa? Klau, "Lielais Sātans" ir tikai vēl viens zīmols, un viss. Mums ir Tide mazgāšanas līdzekļi. Ford automobiļi. Skaidrs, ka viņi atkal pie tā atgriezīsies. Kā piezvana, tā Pavlova suns slienājas. Viņai bija mazliet pāri trīsdesmit, skavas uz zobiem un vasarraibumiem nosēta seja.

-    Nu, ko gribat man pastāstīt? Ličfīlds pārtrauca prāta vētru. Lenglijā analītiķiem un operatīvajiem darbiniekiem maksāja labu algu, jo tie bija labākie prāti, bet tam līdzi nāca sava anarhijas daļa.

-    Ir dažas vērtīgas ziņas, teica Deivids Kvintano. Piecdesmit gadu slieksni pārkāpušais analītiķis bija vecākais no trijiem. Noslidinājis lasāmbrilles no pieres uz deguna, viņš atvēra savus aktu vākus. Kā zināms, viena bumba uzsprāga pie Savienoto Valstu vēstniecības Londonā, bojā gāja divi briti un viens Savienoto Valstu jūras kājnieks. Otra nesprāga un tur mums ne pa jokam paveicās, jo tā bija pievienota mobilajam tālrunim. Izsekojām SIM karti līdz musulmaņu grāmatnīcai īstendā. īpašnieks bija iegādājies veselu kasti ar SIM kartēm. Mēs viņu nearestējām, lai nezina, ka esam uz pēdām. Nacionālā Drošības aģentūra tagad izseko kartes, noklausās sarunas.

Ličfīlds izslējās krēslā. Tas jau ir interesanti.

-     Tas vēl nav viss, Dženoviča piebilda. Viņa raudzījās mierīgi, vasarraibumi sārtajā sejā atgādināja pipargraudus. Pakistānas izlūkdienests Pešavarā apcietināja divus vīriešus, kuri nepaspēja iznīcināt pusduci kompaktdisku, gandrīz visi nupat ierakstīti. Tur ir ziņas par plānotajām operācijām, kā arī jau redzētās pamācības spridzekļu izgatavošanā, kā sadabūt pases, nozagt kredītkartes, un tā tālāk. Pie tam, kā noskaidrojām, ir ari daži visai noderīgi tālruņu numuri

-    Tagad es, O'Tūls turpināja. Toronto muitnieki arestēja sievieti, kura ielidoja no Honkongas ar viltotu Dienvidāfrikas pasi. Mēs īpaši pārbaudām šo pasu īpašniekus, jo nesamierināmie džihādisti arvien biežāk vervē cilvēkus, kas nav arābu izcelsmes, uzskatīdami, ka tie radot mazākas aizdomas. Tad apgādā ar viltotām Dienvidāfrikas pasēm, tad bez vīzām var ieceļot daudzās valstīs. Viņas koferim bija dubultodere, bet tajā papīra lapa ar šifrētu tekstu. Fotokopija es nejokoju droši vien kopētājs stāv kleķa būdā kalnos starp Afganistānu un Pakistānu vai Ķīnu, tomēr fotokopija. Nacionālā Drošības aģentūra nupat beigusi atšifrēšanu. Rakstījis Osāma bin Ladens. Atteicies no elektroniskajiem sakariem, baidās, ka pārtvers. Tāpēc sūta kurjerus.

Trijotne saskatījās.

-    Es gaidu, Ličfīlds nenocietās. Un tad saprata Medžlis al-Šaāb?

-    Jā, ser, O'Tūls teica, drūmu seju savilcis. Beidzot.

Pirms gada Ličfīlda ziņotāji bija ieguvuši apliecinājumus

tam, ka tiek veidota jauna jumta organizācija. Par "Medžlis al-Šaāb" nosauktā struktūra šķita kā biedējošu pārmaiņu izpausme, jauna virspavēlniecība, kura apvienoja Hezbollah[2] un irānas islāma republikas musulmaņu šiītus ar Hamas[3] un palestīniešu islāmiskā džihāda sunnītiem. Sunnītu un šiītu savienība gan nebija ideāla un visaptveroša, tomēr bija solis uz vēsturiski nosacītas, krasas šķelšanās beigām, kā arī uz arābu nacionālistu apvienošanos ar džihādistiem kopumā.

Kvintano atgrūda brilles. Esam ieguvuši skaidrāku notikumu gaitas ainu. No Nacionālās Drošības aģentūras noklausītajām sarunām kontrolējot mums zināmo SIM karšu lietotājus var nojaust, ka al Qaeda apzinās, ka nav sasniegusi savu stratēģisko mērķi, reālas politiskās sacelšanās izraisīšanu islāma pasaulē pagaidām. Bin Ladena sapnis par jaunu kalifātu praktisku apsvērumu dēļ ir otrajā plānā, un al Qaeda kaujas gars nostiprinās.

Ličfīlds pamāja ar galvu. Bet arī Savienotās Valstis nav sasniegušas mūsu mērķi. Mēs joprojām nespējam garantēt drošību kārtējā uzbrukuma gadījumā. Īstenībā vēl joprojām nevaram skaidri apliecināt, vai al Qaeda rīcībā ir masu iznīcinā šan a s ier oči, vai nav.

-     Tieši tā, Kvintano piekrita. Tomēr pārsvars mūsu pusē, jo Tuvajos Austrumos valda pārliecība, ka mūs interesē vienīgi al Qaeda. Un visas valstis bažījas par to, vai mēs neķersimies tām klāt kā, piemēram, Afganistānai vai Irākai. Tieši tāpēc musulmaņu izlūkdienesti sadarbojas ar mums pret al Qaeda. Tāpēc ari Sīrija publiski kapitulēja, kad likām tai aizvākties no Libānas. Protams, tur viņiem palika milzīgs izlūkošanas tīkls vienīgi labāk nomaskējās. Visi ir pārliecināti, ka mūsu aizkaitinājumam nav pamata, tomēr neuzdrošinās mums iebilst. Viņš palūkojās uz pretī sēdošo Dženoviču.

-     Te man ir kas sakāms, viņa sacīja Ličfīldam. Pakistāniešu konfiscētajos kompaktdiskos var pārliecināties, ka džihādistiem arvien grūtāk organizēt lielāku uzbrukumu. Viņi ir gadiem ilgi gatavojušies, izstrādājuši plānus, bet Rietumu drošība nostiprinājusies, un viņu galvenos mērķus labi apsargā. Nacionālā Drošības aģentūra noklausās arī kompaktdiskos minētos tālruņus. Viņi ziņo par lielu gaušanos un lūgšanām pēc Allāha palīdzības. Tāpēc, kamēr mēs tuvojamies mērķim, al Qaeda mērķis arvien attālinās. Šobrīd viņi mums zaudē. Viņa paraudzījās uz Kvintano

Kvintano pagriezās pret Ličfīldu. Tā nu bin Ladens nolēma kaut ko radikāli izmainīt. Kā zināms, pēc vienpadsmitā septembra, kad mēs sagrāvām viņa kontroli pār al Qaeda, radusies jauna svēto karotāju slaka. Atbilstīgi tās sievietes koferi atrastajam dokumentam, bin Ladens izpētīja situāciju un nolēma, ka no visām grupām Medžliss ir visstiprākā, lielākā, vislabāk organizēta un, galvenais, ka tie spēs viņa sapni īstenot augstākā līmenī. Tāpēc vēstules beigās oficiāli nodod vadību no al Qaeda viņiem. Viņš nosūtījis vienu eksemplāru katram Medžlisa»grupas vadonim, un tas nozīmē, ka vismaz viens slēpjas Kanādā vai Savienotajās Valstīs. Pašlaik mēģinām noskaidrot.

O'Tūls brīdinoši ieteicās: Medžliss ir pārtapis plašākā, bīstamākā kustībā nekā al Qaeda. Tie ir tehnoloģiski daudz attīstītāki, pasaulīgāki, nenotveramāki un jaunāki. Viņi aizstājuši daudzus bin Ladena reliģiskos un ideoloģiskos ierobežojumus ar plašāku skaidrojumu, vēršoties pret ikvienu, kas nav islāma fundamentālists. Un tas nozīmē arī musulmaņus. Vienlaikus Medžlisa kaujinieki apmācīti dzīvot dubultu dzīvi: ja vajag, viņi bez grūtībām iekļaujas Rietumu kultūrā.

-    Viņi ir mācījušies no al Qaeda kļūdām, paturot tās stiprās puses, Dženoviča secināja klusā, satrauktā balsī.

Telpā iestājās klusums. Kāda ir Medžlisa struktūra?

-     Nacionālās Drošības aģentūras informācija liecina, ka viņiem nav stingri noteiktas virsvadības tajā ziņā, ka, no rītiem pieceļoties, viņi nerīko konferences zvanus, lai izlemtu, pret kuriem civilajiem objektiem rīkot uzbrukumus, O'Tūls teica. Tas vairāk atgādina slepenu politisku kliķi. Viņiem ir kopīgs darbības virziens, vienots viedoklis par šo virzienu, bet tie rīkojas patstāvīgi vai apvienojoties, atkarībā no apstākļiem. Īstenībā tā ari ir "Tautas sapulce", bet ne demokrātija. Katram vadonim sava organizācija. Kopā viņi izlemj darbības principus. Ar nolūku saglabā izplūdušu struktūru, lai varētu attīstīties netraucēti, mums neiejaucoties.

Ličfīlds kļuva nepacietīgs: Kur atrodas viņu galvenā mītne? Cik bieži viņi sapulcējas? Tieši cik to vadoņu un organizāciju ir? Kas viņi tādi?

Pie galda sēdošie nodūra galvas.

Tad O'Tūls uzlūkoja Ličfīldu. Pagaidām nezinām, bet noskaidrosim.

-    Tas ir kaut kas briesmīgs, Dženoviča atzinās.

Ličfīlds pamāja ar galvu. Lai novietotu spridzekļus, saņemtu ķīlniekus vai ietriektu pasažieru aviolainerus debesskrāpjos, patiešām nevajadzēja ne politisku ietekmi, ne lielvalsts varas finanšu resursus, pat kara bāzes. Terorisms bija intelektuāla spēle. AI Qaeda grupa, kurā bija tikai divdesmit ar nažiem bruņoti cilvēki, bija veikusi devītā septembra spīdoši iecerētos, rūpīgi izplānotos un globālajai lielvarai tik sāpīgos uzbrukumus, kas izmainīja visu pasauli. Ja Medžliss bija vēl izmanīgāks par al Qaeda, lai Dievs stāv mums visiem klāt.

Mister Ličfīld? Balss nāca no durvīm. Bija atnācis viņa palīgs, Rons Venčeslao. Piere grumbās saraukta. Tas, ko esam noskaidrojuši, liecina, ka tie, kas sarīkoja asinspirti "Dzinējeuņa" mītnē, bija atslēguši elektrību, tāpēc neviena slepkavnieku vidoieraksta neesot. Bet labā ziņa ir tā, ka Eleina Kaningema lūgusi sagatavot Džeja Taisa analīzi, izmantojot ForeTell programmu. Viņš rādīja kompaktdisku. Te ir viss, un dažas lietas šķiet interesantas.

Venčeslao vēl nebija beidzis runāt, kad Ličfīlds pielēca kājās. Galu galā analītiķiem vairs nekas nebija sakāms. Paldies, Ron. Es tevi no tā atbrīvošu. Paņēmis kompaktdisku, viņš atskatījās. Meklējiet cītīgāk. Ziņojiet man, tiklīdz kaut ko uzzināsiet. Kompaktdisku dzelzs tvērienā sagrābis, viņš aizsteidzās prom.

Parīze, Francija

Kopš atgriešanās Parīzē Gerhards Shoutens nespēja atbrīvoties no atmiņām par drausmīgajiem mirkļiem pirms Kristofa aiztraukšanās pār Šomontas aizas malu. Atmiņā nemitīgi atausa viena un tā pati aina. Sniega švīkoņa zem slēpēm, kristāldzidrās saules gaismas piestrāvotais stindzinošais gaiss sejā, ātruma sniegtā sajūsma, pašaujoties staltajām eglēm garām pa aizas malā ierīkoto trasi. Tad Kristofs negaidot noraustās, zaudē līdzsvaru un nikni iekliedzas, aizlidodams bezdibenī.

Atmiņu mocīts, Gerhards klaiņoja pa ielām līdz pat rītausmai, kad austrumos parādījās rīta blāzma, izgaismojot pilsētu. Kafejnīcu un veikalu durvis vērās vaļā, no miniveniem izkrāva smaržīgas bagetes un kruasānus. Nezinādams, kur iet, viņš gāja, domās atrazdamies simtiem kilometru attālumā, Šveices kalnos, joprojām ar savu nolemto draugu kavēdamies.

Kad Kristofa skaļais kliedziens jau tūkstošo reizi bija atbalsojies viņa galvā, viss piepeši mainījās. Gerhards apstājās pussolī. Viņš stāvēja uz Petit Pont, "Mazā tilta". Lejā ap tilta balstiem skalojās Sēna. Viņš pat neapjauta, kā turp nonācis.

Tie daži mirkļi, pirms Kristofs iekrita aizā… tur bija kaut kas savāds. Atmiņās iegrimis, Gerhards ieklausījās un vēroja, piepūlēdams ik smadzeņu šūniņu, akli blenzdams tumšajā ūdenī. Un tad saprata: pirms tam Kristofs bija klusu, pārsteigti iekliedzies sāpēs ne vairāk kā sekundi, bet nenoliedzami pirms. Kā grūdienu saņēmis. Un viņa slēpes nebija pagriezušās, lai apbrauktu šķērsli, bet atrāvušās no sniega dažus centimetrus, viņš gluži noteikti lidoja. Tam sekoja skaļš bļāviens, apslāpējot sāpju kliedzienu.

Gerhards sastinga. Kristofa nāve nebija nelaimes gadījums. Tagad viņš to skaidri zināja. Kaut kas bija trāpījis viņam tik sāpīgi, ka viņš iekliedzās, pie tam trieciens bijis tik spēcīgs, ka viņu uzmeta gaisā. Nebija jābrīnās, ka viņš nespēja izvairīties no lēciena bezdibenī. Taču kas varēja notikt? Šāviena nebija, vispār nekā neparasta nebija.

Vajadzēja piezvanīt Kristofa mātei, paziņot viņai. Piesitis pie kabatām, viņš nopukojās par aizmāršību un pagriezās, lai atgrieztos dzīvoklī pēc mobilā tālruņa. Sašutis, dusmu pārņemts, viņš tuvojās Senžermēna bulvārim, rīta satiksmei īsti uzmanību nepievērsdams.

Pēkšņi brīdī, kad viņš steidzās pa ietves malu uz priekšu, kaut kas neizturami sāpīgi ietriecās kreisajā sānā, un kājas atrāvās no ietves. It kā viņam kāds būtu iegāzis ar milzu veseri. Gerhards pēkšņi saprata tas pats noticis ar Kristofu. Un ari viņš bija tikpat nevarīgs. Nikni iekliedzies, viņš nogāzās zem satiksmes autobusa riteņiem, un tam nebija ne vietas, ne laika, lai izvairītos. Spožs gaismas uzliesmojums. Autotaures kauciens. Bremžu čīkstoņa. Par vēlu. Autobuss uzdrāzās virsū, laužot viņam sprandu, un Gerhards iegrima nāves tumsībā.

Pārdesmit soļu atstatu garš vīrietis ar jostu apjoztā šinelim līdzīgā mētelī nevērīgi pagriezās un nesteidzīgi attālinājās, ieslidinot kabatā kaut ko tādu, kas atgādināja prāvu kabatas lukturi.

22 nodaĻa

Ceļa, Virdžīnijas pavalstī

Apvaldīdama satraukumu, Eleina novērsās no atlanta, kad Taiss klusu iekāpa blakus sēdeklī. Piepilsētas ielā nevienu citu nemanīja. Tumšās ēnas un spožā mēnesnīca veidoja melnbaltu, kontrastainu ielas malās stāvošo mašīnu, zālienu un ēku attēlu.

Gatavs. Brauniņu rokā turēdams, viņš aizvēra durvis un nometa mugursomu pie kājām. Ložu caurumi jūsu mašīnā tik traki nemaz neizskatās. Varbūt izdosies atrast kaut kur tepi un aizziest, lai nav tik uzkrītoši. Viņš atdeva Eleinai mašīnas atslēgas.

Viņa iedarbināja dzinēju. Jāizturas dabiski. Šādi autiņi tepi neatzīst, tā tāda māžošanās. Tiem patīk labs tērauds un cietkoksne ar skaistu rakstu.

Viņš mierīgi pamāja ar galvu. Jūs sasodīti labi vadāt auto.

Eleina paklanījās. Paldies par komplimentu. Viņa uzņēma ātrumu un pagriezās uz rietumiem.

Uzmetusi Taisam skatienu, viņa ieraudzīja, ka vīrietis atkal iekārtojas sēdeklī ar muguru pret logu, kreiso kāju klāt pievilcis. Ne uz bridi neatslābinādams uzmanību. Sirmais ezītis iemirdzējās pretimbraucoša auto gaismā.

Vajadzēja tikties ar Ličfīlda slepeno Lenglijas grupu, neizraisot viņa aizdomas. Negribējās domāt par gaidāmās viltus pakaļdzīšanās briesmām un Taisa iespējamo reakciju. Vienubrīd pat šķita, ka viņa vēroja sevi no malas kā svešu cilvēku, kas grasās nolēkt bezdibenī.

-     Iespējams, ka es kļūdos, viņa nosvērti teica, bet nojaušu, ka jūs gribat kaut kur nokļūt, pie tam, droši vien tā, lai Džerijs un viņa asinssuņi neizseko un neatrod.

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja Taisa vērīgo skatienu.

-     Tātad brauksim vēl kādu brīdi, lai pārliecinātos, ka esam no viņiem atrāvušies, viņa turpināja, pēc tam varēsiet man pateikt, uz kurieni jābrauc.

Taiss pētīja Eleinas profilu. Fotogrāfija, kuru viņš bija saņēmis pa e-pastu kopā ar ziņām par Kaningemu, bija tikai gadu veca. Tajā viņas mati bija saņemti uz pakauša, droši vien zirgastē, tāpat kā tagad, bet tik cieši, ka piešķīra sejai bargu, puritānisku vai, labākajā gadījumā, kautrīgas intelektuāles izskatu. No humora izjūtas nebija ne vēsts. Dzīvē Eleina bija jaunāka, daudz skaistāka. Viens gan bija skaidrs Eleina viņam neuzticējās, tāpēc iespēja pārvietoties ātri un nemanot bija liegta. Vajadzēja izlemt, ko ar viņu iesākt.

-    Laba doma, viņš novilka.

Apstājusies pie luksofora, Eleina nopētīja ceļa zīmes. Kāpēc jūs tā izdarījāt, Džej? viņa klusu jautāja.

Taisa roka sažņaudza brauniņa spalu. Iekšā viss vārījās. Pirmīt vēsais nakts gaiss zem automašīnas tērauda ādas nu svilināja vaigus.

-    Jūs neatbilstat parastajam tipam, viņa turpināja. Neesat ne darbam nepiemērots, ne neveiksminieks. Nekas neliecina, ka jūs neapmierināja Lenglijas maksātā alga. Spiegojāt Krievijas labā, taču neesat krievs, un ne reizi neesat ļāvis nojaust, ka viņu politisko sitēmu uzskatāt par pārāku. Kā būtu ar atbildi? Lai es saprastu. Pirms tam Taiss bija slēpis dusmas aiz atbruņojoša smaida. Taču ne šoreiz.

Pat parunāt bija grūti, tik cieši gribējās sakost zobus, skatiens naida pilns. Pēc aresta mani par to pašu tincināja līdz apnikumam. Man bija iemesli, bet tur nevienam nav deguns jābāž. Prātā iešāvās atmiņas, tumšas, morāli neskaidras pagātnes liecinieki. Pirms daudziem gadiem mans mentors pateica, ka operatīvie darbinieki, kuri pārāk daudz ko nožēlo, parasti aiziet pie dieviem. Lai varētu normāli strādāt, bija jāiemācās tikt visam pāri. Es tā arī rīkojos. Taču ceļā sakrāju veselu nožēlu kalnu saprotiet to, kā vēlaties. Man patīk kāda itāliešu paruna "Pēc spēles gan karalis, gan bandinieks nonāk vienā kastē". Visiem jāmirst gan bagātajiem, gan nabagiem, gan labajiem, gan sliktajiem un vienaldzīgajiem arī. Pirms aiziešanas mums ir izvēle. Man arī bija izvēle, un tagad manai nākotnei ir ierobežojumi. Nebrīnieties tik ļoti. Tā ir dzīve. Mani iezīmējuši tie paši, kas izrīko Džeriju. Gribu, lai manai dzīvei atkal būtu jēga, taču nezinu, vai paspēšu.

-    ļa nemaldos, gribat, lai jūsu dzīve atkal kļūtu nozīmīga jums pašam.

-    Pareizi.

-    Tā jau ir cita patiesība.

-    Jums taisnība. Viņa niknums mazinājās. Nemaz nevēlos kādam pierādīt, ka esmu labāks, nekā citiem šķiet. Atklāti sakot, es jūs te negribētu redzēt, lai gan esat pierādījusi, ka varat noderēt. Bet, ja neatradīsim iespēju vienoties, man būs jūs jāpamet, un visai ticams, ka Džerijs jūs atradīs un nožmiegs. Vai arī paņemšu līdzi, bet ja nu kaut kas atgadās un jūs pagadāties ceļā, dabūsiet ciest, jo nedrīkstu uzticēties tiktāl, lai jums izstāstītu visu. To varat saprast ari kā aplinkus izteiktu pamudinājumu sastrādāties, nevis darboties pret mani. Vismaz kamēr izkuļamies no šīs te ķezas. Vēl viens pamiers.

Eleina atcerējās viņa lietu, visu, ko par viņu uzzinājusi. Taiss ne vien manipulēja ar cilvēciskām vājībām viņš izmantoja tās kā nāvējošu ieroci. Viņa "iejūtība un sirsnība" bija "neiedomājami pārliecinoša", un viņš "iedziļinājās visos dzīves sīkumos", līdz "objekts" sāka domāt, "ka Taisam no tiesas rūp viņa liktenis". Iepazīt. Novērtēt. Vervēt. Un tad jau viņš valdīja pār cilvēku, vai arī darīja visu, lai nevienam pat vismazākās šaubas par to nerastos.

Tiklīdz iedegās zaļā gaisma, viņa nospieda Jaguar gāzes pedāli, atkal raidīdama auto naktī.

Ritēja laiks. Viņš pacietīgi gaidīja.

Beidzot viņa ierunājās: Jūs daudz prasāt.

-     Sasodīts, Eleina! Viņš uzsprāga. Ja joprojām cerat saņemt mani gūstā vai aizlavīties malā, lai ziņotu, kur mani meklēt, tad ar jūsu galviņu kaut kas nav kārtībā! Pirmkārt, padomājiet par Džerija līdzdalībnieku valdības iestādē man ir aizdomas, ka pašā Lenglijā, kurš gaidīt gaida kādu ziņu no jums. Otrkārt, tagad, pat tad, ja neesam kopā, neceriet, ka paliksiet dzīvajos. Pārāk daudz zināt. Nav cita atrisinājuma viņiem jūs jānovāc. Un rūgtā patiesība ir šāda: man nav vaļas noņemties ar gūstekni. Vai nu palīdziet, vai man no jums jātiek vaļā. Norisinās lielas lietas. Milzīgas. Kādam taču jānoskaidro, kādas!

-    Man nav sevišķa pamata jums uzticēties. Tuvojās Fērfeksas stacijas robeža. Viņi joprojām brauca tikšanās vietas virzienā.

-    Es taču mierīgi varēju jūs atstāt Džerija varā jūsu mājās. Pats personīgi sen varēju jūs nošaut.

-     Nu, labi. Tad veiksim mazu eksperimentu. Pastāstiet man par bēgšanu. Alenvuda ir īsts cietoksnis drošība stingrāka nekā bišu stropā. Tomēr jūs izmukāt, neviena nemanīts. Jūsu lietā teikts, ka visu iepriekš pārdomājat un rūpīgi plānojat. Bet cietumā bijāt vienpatis, izņemot nepieciešamās tikšanās ar advokātu. Jādomā, ka aiz restēm atradāt eņģeli vai varbūt velnu?

Viņš uzrauca uzaci. Slepenais aģents dzīvo un nezina, vai pēkšņi nebūs vajadzīgs rezerves variants. Kādu dienu var izrādīties, ka no tā atkarīga dzīvība. Pirms daudziem gadiem atvēru šifrētus norēķinu kontus. Pilnīgi slepenus. Iesaku jums par to padomāt.

-     Mums bija Alenvudas satelītuzņēmumi. Jūs nemaz neizgājāt laukā.

-    Ak jā. Bet, ja no ēkas iekraušanas rampas līdz kravas auto durvīm tiek vienā solī, novērošanai no augšas paliek sekundes simtdaļa. Un, ja galvā vēl vadītāja cepure, nekas nepievērsīs Ieslodzījuma vietu pārvaldes uzmanību.

Eleina saviebās. Ir taču kāds iemesls, kāpēc bēgāt tagad, nevis nākamnedēļ vai nākammēnes. Nav iespējams, ka darījāt to, lai atklātu kādu neģēli valdības iestādē vai nelikumīgu darījumu, jo ne par vienu, ne par otru līdz šim nezinājāt. Neviens nezināja. Nē, runa ir par Rainas Manhartes dēla nāvi. Tas ir īstais iemesls. Bet jūs to neminējāt.

Viņš sarauca pieri, mēģinot minēt, kā viņa to uzzinājusi.

-    Jūs paņēmāt līdzi pirmo Herald Tribune daļu, Eleina atgādināja. Tikai pirmo. Tajā bija tikai viens raksts, kuram bija jelkāda saistība ar jums.

Ak kungs. Šī sieviete gan bija acīga. Nu, labi, jums daļēji taisnība. Es viņu pazinu kopš Berlīnes laikiem, dēls viņai bija jauks puisis. Man ir aizdomas, ka tas nebija vienkāršs nelaimes gadījums slēpojot.

-    Aizdomas? Nu, pagaidiet, Džej. Ja gribat, lai spēlēju līdzi, pirmais noteikums ir: esiet atklāts. Neslēpiet neko. Man jāzina viss, ko zināt, esat secinājis, vai par ko jums radušās aizdomas. Jābūt ļoti stipriem argumentiem, lai es saistītos ar nodevēju. Pastāstiet par Rainu Manharti.

-    Teicāt, ka gribat, lai spēlēju pēc noteikumiem, viņš atcirta. Tad jūsu kārta. Dots pret dotu. Pastāstiet par jūsu vīru un kāpēc pēc viņa nāves kļuvāt tik neciešama.

Viņa sadrūma.

Ja nemaldos, viņš bija īpašo uzdevumu daļā, Taiss skubināja. CIP elitārās slepenās vienības spēja nogādāt savus karotājus notikuma vietā ātrāk nekā armija savas īpašo uzdevumu vienības. Tikai divas nedēļas bija pagājušas kopš vienpadsmitā septembra, kad viņi slepus ieradās Afganistānā. Ar dolāru pilnām seglu somām un lieliem tērauda koferiem, jāšus, viņi pa kalnu takām krustu šķērsu pārmeklēja nepieejamus rajonus, dzīdami cilšu vadoņu pēdas, piedāvājot prāvus naudas žūkšņus par informāciju par pretinieka kaujinieku atrašanos, bruņojumu, sakariem un vadības struktūrām. Viņiem necerēti veicās.

Eleina aplaizīja lūpas. Jā. Viņš bija rezerves virsnieks. Un pati vienā rāvienā jutās, kā atgriezusies 2001. gada novembra beigās. Tora Boras stāvās nogāzes slēpās sniegā. Viņas stiegrainais, stiprais Reifs bija patvēries kopā ar afgāņu karavīriem pie sašauta padomju tanka. Tas bija T-55. Reifs bija uzaudzējis biezu bārdu un ārēji nemaz neatšķīrās no viņiem. Pat vilnas cepuri nēsāja, tikpat nebēdnīgi uz vienu pusi sašķiebis. Taču, Eleinu ieraugot, vēja aprautā seja uzsmaidīja tā, ka pelēkā, aukstā diena kļuva gaišāka, un uzreiz bija skaidrs tas ir viņas Reifs. Eleina bija tikko ieradusies, lai piedalītos izšķirošajās Osāmas bin Ladena medībās.

Viņa dziļi ievilka elpu. Tajā pašā dienā, kad nokļuvu Tora Borā, notvērām modžahedu*, kas teica, ka bijis bin Ladena pavārs. Viņš aprakstīja alu, kurā bin Ladens bija iekārtojis mitekli. Tas sakrita ar mūsu izlūkdienesta ziņām, un tikai pusstundas attālumā, bet modžaheds teica, ka bin Ladens plānojot pamest to vietu pirms krēslas iestāšanās. Tāpēc liku Reifam ar afgāņiem doties turp. Pati gribēju izsaukt īpašo vienību palīgā. Tobrīd tur nebija neviena komandiera, kuram būtu augstāka pakāpe par pulkvedi.

Viņš pamāja ar galvu. Tā bija.

-    Tāpēc viņi aizjāja. īpašās vienības komandieris, kapteinis, gribēja sūtīt palīgspēkus, bet viņš nebija saņēmis pavēli veikt šo konkrēto kaujas uzdevumu. Tāpēc viņam bija jālūdz atļauja pulkvedim, bet tas pieprasīja virspavēlniecības atļauju. Kamēr es tā ņemos, aurodama, lai sūta pastiprinājumu tāpat, no Pakistānas robežas puses atlidoja divi krievu helikopteri un nolaidās netālu no alas. Pēc pāris minūtēm abi bija atkal gaisā un atgriezās, no kurienes nākuši bet jau ar cilvēkiem. Paziņoju Reifam, ka par vēlu, liku, lai aizvācas no turienes, bet viņiem uzbruka al Qaeda kaujieki, savs simts. Dzirdēju automātisko ieroču kārtas aiz kalniem, vienlaikus dzirdēju tās rācijā. Tas bija… briesmīgi. Tad Reifu sašāva. Viņš cieta milzīgas sāpes, bet paspēja man pateikt, ka modžaheds sacījis, ka mēs esot spīdzinājuši pavāru, līdz šis nodevis bin Ladenu, taču tas esot izglābies tāpēc, ka allāhs viņam devis spārnus. Eleina runāja tā, it kā rīklē būtu iedūrusies stikla lauska. Reifs jau sāka atvadīties, kad viņam trāpīja otrreiz. Tā lode viņu nogalināja. Arī visi Alianses afgāņi gāja bojā.

-    Un jūs bijāt tā, kas viņus sūtīja turp. Jūs visur uzņematies vadību.

Eleina neatbildēja, turpināja ceļu, zodu uzrāvusi, asaras plūda pār vaigiem.

Taiss iedomājās par salvetēm. Pataustījās apkārt, atrada uz grīdas, blakus sēdeklim. Eleina paķēra salvetes, noslaucīja vaigus, acis.

Viņš jautāja: Domājat, kāds no Austrumu alianses ļaudīm viņus brīdināja?

Eleina izšņauca degunu. Afgāņi bieži pārmetās otrā pusē, tāpēc var pieļaut ari tādu iespēju. Ja vadība būtu mums devusi pastiprinājumu, mēs būtu notvēruši bin Ladenu. Un to pavāru neviens nebija spīdzinājis. Mēs viņu pabarojām.

Mums bija izdevies nogriezt viņu pārtikas piegādes, un viņš bija izsalcis.

Taiss klusēja. Eleinas acis bija aiztūkušas, sarkanas. Viņa šķita iztukšota, nobēdājusies. Pameta skatienu uz Taisu, kā pārbaudīdama, vai viņš patiešām jūt līdzi. Viņu skatieni satikās. Pēkšņs mirkļa vājums pazibēja starp viņiem. Tas bija satraucoši.

Abi uzreiz novērsās.

Taiss sēdēja nekustīgi, aizkustinājumu neizrādīdams. Ko tu dari? Iekšējā balss jautāja, pirms viņš paspēja to apklusināt. Tā pati vecā apsūdzība. Mari. Mariete. Arons. Kristofs. Viņš nespēja uzlūkot Eleinu.

Klusums ieilga, līdz beidzot viņš ierunājās, Tas, ka sūtījāt viņus saņemt bin Ladenu, bija pārlieka pašpārliecinātība, bet galu galā viņi zināja, ka atbalsta nebūs, un tomēr aizgāja. ļūs izrādījāt drosmi un spēju izlemt, kas darāms. Rīkojāties pareizi. Un tagad jums jāpieņem vēl viens grūts lēmums jāsaprot, ka mums savstarpēji jāuzticas.

Mašīnas salons šķita sarucis, Eleina pat nobijās, ka cieš no klaustrofobijas. Viņš tēlo "iejūtību un sirsnību". Viņš tā nedomā. Viņa bremzēja, luksoforam tuvojoties. Priekšā, šosejas labajā pusē, pletās lauki, kurus vietumis izraibināja lapu koku tumšie puduri. Viņa izlasīja ceļa zīmes un slepus pasmīnēja. Līdz Lenglijas grupai bija piecpadsmit kilometru, ko braukt.

Tie ir viņi! Rinks sajūsmā uzsita pa stūres ratu. Viņš iedarbināja BMW dzinēju. Redzat! Jaguar, skaidrs, kā diena. Nu gan būs rokā!

Džerijs Angelidis saspringa, pat āda satraukumā ieniezējās. Abi kolti paša un Billija gaidīja klēpi. Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu apsvilinājies, kā pavasara iedegums. Luksoforā, kā pēc pasūtījuma, iedegās sarkanā gaisma, lai varētu atpazīt braucamo. Lietas bija pavērsušās uz labo pusi. Viņa četri braucamie bija gatavi.

Kad iedegās zaļā gaisma, Jaguar aiztraucās, un viņš izmeta: Seko, tikai tā, pa gabalu!

Rinks piespieda gāzes pedāli. Jau braucot, Angelidis ķērās pie mobilā. Vajadzēja apspriesties, lai saskaņotu kaujas plānu.

23 nodaĻa

Maiami, Floridas pavalsts

Martina Granditi privātajai reaktīvajai lidmašīnai Falcon 2000 nolaižoties, pēc tikko manāma palēciena viņš palūkojās laukā, Maiami ārišķīgā valdzinājuma naktī. Varēja nojaust tveicīgajā gaisā virmojošo aromātu no frandžipani un mango birzīm. Tas atgādināja viņa sievietes smaržu, vienīgās, kuru viņš bija mīlējis, un kura bija mirusi jau pirms divdesmit gadiem. Bija tādi, kas dēvēja Granditi par cietsirdi, bet šī sieviete joprojām dzīvoja viņa sirdī, atmiņās tīta, platlnblondo matu ietvarā. Reaktīvās lidmašīnas dzinējiem palēninot darbību, lidaparātam pa skrejceļu ripojot, viņš juta viņas pieskārienu, vieglu strāvas triecienu. Granditi atsprādzēja drošības jostu un aizgāzelējās uz bāru.

Armāns uzradās no nekurienes. Grey Goose kā parasti, ser? Armānam bija sešdesmit, vidējs augums un svars, īgna sejas izteiksme un gludi saķemmēti iesirmi mati, kas brīžiem šķita pielīmēti neveselīgi bālajai ādai. Viņš runāja godbijīgi, kā jau uzticams kalps, gaidot rīkojumu.

Gadījās, ka Granditi interesēja, ko Armāns īstenībā domāja, ko jebkurš no viņiem domāja, bet šovakar viņam tas rūpēja daudz mazāk nekā parasti. Jā. Ar ledu. Aizgājis pie plīša dīvāna salona priekšgalā, apsēdās. Drošības jostai pat nepieskārās. Lidmašīna jau tuvojās angāram.

Atnesa vodku, un Armāna roka izvilka saliekamo galdiņu no sienas, nolika glāzi un pazuda. Pagrozījis glāzi rokā, Granditi iedzēra malku. Viņam patika vieglais, tīrais aromāts. Bet garšas acumirklīgā izplešanās bija vēl jaukāka. Dzēriens taisnā ceļā šāvās uz kuņģi, radot maigu svelmi tajā. Viņš dziļi ieelpoja. Sazin kāda iemesla dēļ uzmācās nostalģisks noskaņojums. Tas ne visai priecēja, tomēr ar gadiem Granditi bija iemācījies reizēm ļauties šādām vājībām.

Viņš iedzēra vēl vienu malku, šoreiz aukstā kara piemiņai. Kas tā bija par dzīvi! Ilgodamies pēc tiem laikiem, viņš raudzījās glāzē, skumju mākts. Kad tie beidzās, varenā lielvara, Padomju Savienība, pārtapa par nožēlojamu jauno Krieviju pasaules lielāko bruņojuma izgāztuvi, kur viss bija pērkams. Un pats bēdīgākais bija tas, ka Krievija un Savienotās Valstis pārtrauca lokālo karu finansēšanu, iznīcinot mazo, ekskluzīvo izcilāko ieroču tirgus spēlētāju klubu, kuram piederēja arī viņš. Biznesā sākās juku laiki. Kurš katrs varēja ierasties Austrumeiropā ar pircēja pilnvaru un slēgt līgumus. Viens no rezultātiem bija tas, ka jaunā paaudze bija gan nekaunīga, gan neizglītota. Lai cik viegli viņiem izdevās nopelnīt smieklīgi sīkajos darījumos, lai cik tehnoloģiski pārāki tie izklausījās, pieminot e-pastus un tīmekļa vietnes, atšķirt kaujas raķeti IGLA no mācību raķetes viņi nespēja.

Taču viņu acīs Granditi bija atpalicis. Antikvārs retums, dinozaurs. Tas viss bija tik pretīgi, ka viņš bija metis mieru. Tāpat kā pārējie aukstā kara titāni, viņš bija nozudis no redzesloka. Granditi nodomāja, diez, vai pārējos tas bija aizvainojis tikpat sāpīgi. Kad viņš pacēla galvu, lidmašīna jau bija iebraukusi un apstājusies angārā. Viņš iztukšoja glāzi. Visvairāk gribējās braukt uzreiz mājup, pie ģimenes, taču vispirms bija jātiekas ar klientu.

Viņš iznāca no lidmašīnas, apstājās uz trapa. Degvielas un sviedru dvinga karājās gaisā. Iztaisnojies visā augumā, viņš atkal bija apņēmības pilns, un palūkojās lejup, kur stāvēja slaids, atlētisks vīrietis ar izspūrušiem matiem tāda tagad bija mode un rotaļlietu veikala iepirkumu somu labajā rokā. Viņam nebija bārdas, mugurā tumšs, rietumniecisks uzvalks, divrindu žakete un uz prāvā deguna modernas brilles stiepļu ietvarā. Brilles bija galvenais akcents, kas novērsa uzmanību no platajiem vaigiem un stūrainās sejas, kura spēja radīt mežonīga spēka iespaidu, kas mulsināja pat Granditi, tāpēc jau viņš bija paņēmis līdzi deviņmilimetrīgo beretu, kas karājās plecu makstī. Klientu sauca Faisāls al Hādi.

-    Assalam alcikum, saiijed Faisāl. Pie margām nepieturēdamies, Granditi nesteidzīgi kāpa lejā.

-     Aleikum assalam, saiyed Mārtiņ, al-Hādi pieklājīgi atbildēja. Izzajak?

-     Pateicos, viss kārtībā, Granditi turpināja arābu valodā. Abi viņa miesassargi stāvēja soļa attālumā, turot klienta M-4 un pistoli. Aiz viņiem gaidīja Granditi bruņotais limuzīns, tā aizmugures durvis bija vaļā. Ceru, ka brauksim kopā, viņš turpināja. Ar prieku aizvedīšu jūs uz viesnīcu.

Par to viņi jau bija vienojušies, taču labais tonis prasīja notēlot draudzīgu attieksmi. Biznesā, tāpat kā valsts pārvaldē, "draugu" jēdziens nepastāvēja, visu noteica intereses.

Abi iekāpa melnajā limuzīnā. Darījumiem ar augstākā līmeņa teroristiem, Granditiprāt, bija tā priekšrocība, ka nebija nekādu ilūziju. Tie bija neiedomājami veikli, bīstami un piesardzīgi. Bet galu galā viņi dzīvoja pašu iedomu veidotos cietokšņos.

Limuzīnam aizslīdot no angāra, gaisa kondicionēšanas atvēsināts, Granditi pamāja uz rotaļlietu veikala somu. Redzu, ka esat atvedis samaksu.

-    Jā, Mārtiņ. «LJn kad īsti jūs domājat sūtīt kravu? Faisāla al Hādi skatiens bija tikpat rāms kā imāmam.

-    Rītvakar. Piezvanīšu, paziņošu precīzo laiku un vietu.

-     Grūti veikt vēl vienu maksājumu bez papildu garantijām.

-    Tāpēc jau jūs sadarbojaties ar Mārtiņu Granditi, viņš nepiespiesti atsaucās. Noteikumi tie paši, kas agrāk. Ja manā galā kaut kas noies greizi, saņemsiet visu naudu atpakaļ. Es garantēju.

AI Hādi lūpās parādījās tikko manāms smaids. Pagājis krietns laiks, kopš esmu to dzirdējis no jums.

-    Laiki mainās. Valsis mainās. Arī spēlētāji mainās, bet ieroči vienmēr vajadzīgi. Es jau sāku garlaikoties.

AI Hādi iesmējās. Uz brīdi aiz stiepļu ietvara brillēm iedzirkstījās pārsteigums, it kā arī viņš nebūtu gaidījis šādu laba garastāvokļa izpausmi.

Granditi ieķiķinājās.

-     Piedzīvojumu kāre jums nedod mieru, al Hādi zinīgi turpināja. Es nemaz neloloju ilūzijas, ka jūs būtu to darījis tāpēc, ka esat nolēmis atgriezties pie allāha.

-    Man jau arī ir sūtība. Jūs mēģināt eksportēt reliģiju. Es pūlos glābt cilvēci.

Al Hādi kļuva nopietns. Tirgodams ieročus un valstij nozagtas preces? Kaut kas neiet kopā.

-     Protams, ka iet. Tā ir šoka terapija, reālisms lielās devās. Vai ari jūs visi vienkārši apslaktēsiet cits citu. Uz to jau viss tēmēts, vai ne?

-     Tikām jūs kļūstat arvien bagātāks, al Hādi novilka ar sarkasmu balsī. Jā, jā, es zinu, ka jūs joprojām darbojaties pelēkajā zonā, kur nevalda nekādi likumi. Anonīmi, norēķinoties ar telegrāfa pārskaitījumiem, izmantojot fiktīvas kompānijas un ārzonu bankas. Jūs nekad neesat riskējis ar dzīvību karadarbības zonā. Nekad neesat ieskatījies acīs musulmaņu vecākiem, kuru bērni gājuši bojā no jūsu ieročiem. Jūs aprūpē kalpi. Valdības jūs aizstāv. Kad mūsu darījums būs nokārtots, kā apzeltīta ēna aizslīdēsiet savos luksa apartamentos.

Granditi savaldījās. Laikā, kad tādi teroristu vadoņi kā al Hādi mācīja ticīgajiem dzīvot kā senos laikos, viņi paši lidoja ar lielajiem aviolaineriem un izmantoja tīmekļa vietnes, lai vervētu teroristus un plānotu uzbrukumus. Viņu lielākais peļņas avots bija narkotikas; lielākie izdevumi ieroči. Un abos gadījumos lielākais biznesa partneris bija Amerika.

Al Hādi liekulība jebkuram liktu zaudēt pacietību. Nauda palīdz panākt vēlamo, viņš mierīgi noteica. Terorisms ir lielākais bizness trīsreiz lielāks apgrozījums par Savienoto Valstu krājumiem, un arvien pieaug. Mēs abi zinām, ka nauda jums nodrošina vajadzīgo ievērību. Kāpēc gan bija jārīko uzbrukums Vispasaules Tirdzniecības centram? Kāpēc jāuzbrūk citiem pasaules finanšu vadības centriem?

Al Hādi klusēja. Lēni pievēra, tad atvēra acis.

Granditi secināja, ka atļāvies par daudz. Mīkstināja toni.

-    Tālu esat ticis kopš mūsu pirmā darījuma. Pirmās ieroču piegādes. Gandrīz divdesmit gadi pagājuši. Atceraties?

-     Nekad neaizmirsīšu. Al Hādi ogļu melnās acis joprojām lēni mirkšķināja, tā arī bija vienīgā niknuma izpausme. Džejs Taiss mūs piečakarēja, tad "izglāba" mani, rīkodams apmaiņu. Droši vien viņam pienāktos pateicība. Galu galā paliku dzīvs, lai izpildītu nāves sodu daudziem ebrejiem. Daudziem neticīgajiem.

Granditi novērsās. Viņam visdziļāk atmiņā bija iespiedies tas, ka Džejs Taiss un slepeno aģentu grupa bija ieguvusi ziņas par al Hādi milzīgo iepirkumu. Granditi bija zaudējis prāvu naudas summu. Tā bija pirmā reize un pēdējā.

Aiz loga daudzkrāsainu starmešu gaismā mirdzošu debesskrāpju apveidi norādīja Granditi, ka viņi tuvojas Maiami darījumu centram. Drīz būsim pie jūsu viesnīcas. Vai varētu aplūkot maksājumu? Ne jau tāpēc, ka jums neuzticētos. Viņš sadabūja no žaketes kabatas izdruku ar galīgo piegādājamās kravas sarakstu.

AI Hādi paņēma izdruku un pasniedza viņam maisiņu ar rotaļlietu veikala zīmolu un, it kā starp citu, pajautāja: Vai bija kādas problēmas ar piegādes nodrošināšanu?

Granditi uztvēra to kā brīdinājuma sitienu. Viss pēc grafika. Mikrodatori, "Lidoņi", bezpilota lidaparāti. Viss.

-    Jūs neminējāt programmatūru.

-    Vienkārši aizmirsās. Kāpēc jautājat?

-    Ja jau lielais Granditi atgriezies, ceru, ka viss būs vislabākajā kārtībā, tas vienaldzīgi atbildēja un pasniedza atslēgu.

Kamēr al Hādi pētīja izdruku, Granditi atvēra maisu un izņēma mazu metāla lādīti. Atslēdzis pacēla vāku, sejas vaibstos nekas neizmainijās, taču sirds aulekšoja. Limuzīna salonam ik pēc brīža izgaismojoties pretimbraucošo automašīnu ugunīs, kastītē mirdzēja, dzirkstīja, uzliesmoja sudrabainās un zilās ugunīs neapstrādātu dimantu simti. Dārgakmeņu bija pārsteidzoši daudz. Viņš bijīgi tuvināja tiem rādītājpirkstu, ierakās tajos, apmaisīja. Dimanti bija vēsi, asi un brīnumskaisti, kā pati dzīve.

-    Apmierinoši, viņš beidzot noteica.

Al Hādi aizvainoti atrāvās no izdrukas. Pusmiljona vērti dimanti ir tikai "apmierinoši"?

-    Redz, apmierinājums jau ir galvenais dzīvē, vai ne?

Netālu no Šeratona viesnīcas limuzīns apstājās pie sānie-

liņas, aizšķērsojot citiem ceļu. Abi Granditi miesassargi tūdaļ pat izlēca pa priekšējām durvīm ar al Hādi ieročiem rokās. Viņu skaudrie skatieni iztaustīja garām plūstošo satiksmi un nedaudzos garāmgājējus, tad viņi pazuda ieliņas tumsā. Granditi šoferis izkāpa un apsteidzās automobilim apkārt, lai atvērtu durvis al Hādi pusē.

Al Hādi nolaida vienu kāju uz betona, tad atskatījās uz Granditi. Vai Taiss vēl cietumā?

-    Jā, protams, Granditi meloja bez aizķeršanās. Kāpēc tā jautājat?

-    Es viņu jau sen būtu nogalinājis.

Granditi pamāja ar galvu, dzirdētais viņu nebija pārsteidzis. Noskatījās, kā terorists nozūd tumšajā ieliņā. Šoferis atgriezās pie stūres. Abi apsargi ieslīdēja priekšējā sēdekli. Tad limuzīns aizripoja.

Plati smaidīdams, Granditi atzvēlās sēdekli. Viss, ko viņš bija teicis al Hādi par iemesliem, kas lika viņam ķerties pie darījuma, bija patiesība. Taču bija vēl kāds iemesls. Ziņa par nepieredzēto darījumu ar laiku pēc pusgada, pēc pāris gadiem atklāsies. Tā atjaunos viņa reputāciju ar tik iespaidīgu atgriešanos apritē, ka pat jaunlaiku plātīgajiem amatieriem būs, ko padomāt. Tas ari uzspodrinās viņa, ieroču tirdzniecības celmlauža, reputāciju. Reputācijai nebija noilguma. To viņam vajadzēja to viņš jau sen bija pelnījis.

Pie tam tagad Granditi bija pārliecināts, ka ar problēmām bija cauri pēc Lorensa Ličfilda jaunākā ziņojuma viņš bija norīkojis Džeriju un viņa komandu sarīkot slēpni Džeja Taisa un Kaningemas ceļā.

Limuzīns šķērsoja Makartura automaģistrāles uzbērumu un ienira Maiamibīčā, vienā no visdārgākajām nekustamā īpašuma zonām. Tās austrumos slējās porcelānā un zeltā rotāto pludmales raksturīgo, moderno viesnīcu apveidi. Iela pagriezās uz dienvidiem. Drīz vien tās abās pusēs paradījās augsti dzīvžogi un pasteļkrāsas mūri. Piebraucamos ceļus noslēdza grezni vārti, īstenībā drošības barikādes. Nostāk no ielas varēja saskatīt smalkas savrupmājas.

Vidusjūras stilā būvētā villa bija jau klāt. Bruņotā apsardze un elektroniskā signalizācijas sistēma ne kurai katrai bankai tāda bija7 *— nodrošināja mieru, jo sieva un mazie bērni bija jānosargā par katru cenu. Platie vārti atvērās, un limuzīns ieripoja pagalmā. Granditi atviegloti nopūtās. Pie parādes durvīm Karls izskrēja un atvēra aizmugures durvis. Granditi cēli izkāpa un iegāja iespaidīgajā vestibilā. Marmora plākšņu grīdas pusloks stiepās desmit metrus tālu. Telpas sienas rotāja antikvāri mākslas darbi. Tropu augi un ziedu pušķi grīdas vāzēs dāvāja pārlieku askētiskajai gaisotnei dabas skaistumu.

-    Vai tas esi tu, Mārtiņ? No bibliotēkas atskanēja viņa sievas balss. Nāc, iedzersim kaut ko. Biju gaidījusi, ka atbrauksi mazliet agrāk.

-    Vispirms apraudzīšu bērnus, pēc tam atnākšu.

Viņš kāpa pa marmora kāpnēm. Zeltītās margas mirdzēja, izliecoties augšup, uz otro stāvu. Viņš bija iegādājies villu pirms desmit gadiem, uzreiz pēc kāzām, zinot, ka tajā mājos viņa bērni. Nu jau bija trīs vispirms dēls, tad meita, pēc tam vēl viens dēls. Ideāls skaits. Bērniem nopirka mājas Romā, Londonā, Sanvelijā un Santmoricā. Pie tam torīt bija noslēdzis līgumu par salas pirkumu.

Pagriezis Ārona guļamistabas durvju rokturi, viņš ienāca pie dēla. Zēns gulēja, degunu spilvenā ieracis. Granditi noraudzījās uz viņu, un sirdi pildīja rūgteni salds lepnums. Deviņu gadu vecumā Ārons bija beidzis spēlēties ar mīkstajām rotaļlietām un pievērsies visam, kam bija riteņi. Tovakar viņš bija aizgājis gulēt, sarkanu ugunsdzēsēju auto apskāvis. Kādu brīdi Granditi gremdējās pārdomās par pasaules likstām, kas gaidīja dēlu, ja nekas radikāli neizmainītos. Viegli pieskārās ar pirkstiem Ārona izspūrušajiem matiem. Viņš izjuta atbildību par šo bērnu, par viņiem visiem. Tā bija liela atbildība.

Tad viņš iegāja pie Marietes. Saviem septiņiem gadiem pasīkā meitenīte bija saritinājusies starp lellēm. Garie, melnie mati kā spīdīgi gredzentiņi izkaisīti uz spilvena. Blakus gulēja atvērta grāmata. Viņa bija ļoti apdāvināta, jau trīs gadi, kopš lasīt iemācījusies. Šoreiz viņa bija izvēlējusies savu mīļāko grāmatiņu. Tā bija Džūlijas Kaningemas "Mīļā žurka". Smaržoja pēc sauļošanās losjona un apelsīnu ziediem.

Beidzot viņš piesardzīgi ienāca bērnistabā pie divgadīgā Kristofa. Puisēns bija ticis pie pavisam īpašas gultas, un par to ārkārtīgi sajūsminājās. Gultas rāmis atgādināja sacīkšu automobili. Ap kaklu aptinusies vecā sedziņa. Dēls gulēja uz sāna, īkšķi sūkādams. Granditi nometās ceļos un saudzīgi apsedza zēnu ar palagu, apspraudīdams to ap pleciņiem. Noskūpstīja Kristofa silto pieri.

Iziedams juta mieru, pārliecību, ka lietas nokārtojušās. Pa biezo gaiteņa paklāju aizgāja līdz kāpnēm un nokāpa lejā.

Apmierināti smaidīdams, Armāns iznāca no bibliotēkas. Granditi sarauca pieri.

Armāns pamanīja saimnieka nepatiku. Kundze teica, ka es drīkstot iet, ser, viņš paskaidroja. Vai pirms tam nevajag jums kaut ko palīdzēt? Galva pakalpīgi noliecās. Sakiet, ja kas vajadzīgs.

Pirkstus noklakšķinot, Granditi viņu atlaida. Tad pagāja garām, lai pievienotos sievai Marī.

24 nodaĻa

Ceļā, Virdžīnijas pavalstī

Traucoties caur naksnīgajiem laukiem, pa Jaguar jumta lūku ieplūda svaigi uzartas zemes un dīgstošu asnu smaržas piesātināts gaiss. Taiss palūkojās uz Kaningemu. Viņa nebija atbildējusi. Vajadzēja tūdaļ pat izlemt, kā rīkoties turpmāk.

-    Tagad saprotu to Romas operāciju kā jūs to izgāzāt.

Viņa saspringa. Mana lielā kļūda bija tā, ka piekritu strādāt ar to idiotu. Tas bija viņa pēdējais uzdevums. Pēc tā Lenglija viņu atsauca mājās, kur gaidīja "Stāvlaukums" un mokošās vizītes pie psihiatriem.

-    Jums taisnība, viņš piekrita. Tas vīrs patiešām bija muļķis.

Viņa pārsteigti uzlūkoja Taisu.

-     Ja nemaldos, jums bija jāatrod al Qaeda dubultspiegs, kurš bija aizmucis no savas kontaktpersonas. Jūs un jūsu pārinieks viņu atradāt šūniņas sapulcē, bet tā tuvojās beigām. Jūs izsaucāt aizturēšanas vienību. Bet pārinieks nekādi nebija pierunājams pagaidīt.

-     Nebija viegli to džeku sameklēt. Vairākas nedēļas pagāja.

-    Tātad, kad viņš gribēja mēģināt saņemt spiegu, jūs viņu notriecāt no kājām un sasējāt. Viņš uzrakstīja sūdzību.

Viņa iekoda lūpā, lai nepasmaidītu. Jā-ā, tomēr viņš vēl ir dzīvs.

Taiss pamāja ar galvu. Viņam palaimējās, ka jums pietika drosmes ko tādu dabūt gatavu. Taiss jau labu bridi vēroja, kas notiek aizmugurē. Tad iztaisnojās pēc neērtās sēdēšanas, satverdams brauniņu parocīgāk. Iespējams, ka mums izaugusi "aste". Jau trešo reizi pietuvojas. Izskatās paliels auto. Ar jaunajiem zili baltajiem lukturiem.

Eleina palūkojās atpakajskata spogulī. Redzu.

-    Nekādas citas pazīmes pagaidām neredzu. Un jūs?

Viņa sarauca pieri, vēlreiz lūkojoties spogulī. Diemžēl

nebiju to auto ievērojusi.

Taiss spēji pamāja ar galvu, lai gan nobrīnījās, kā to varēja nepamanīt. Ir vēl viens autiņš, tas gan pagaidām tālu. Bet nu, manuprāt, tas tuvojas.

-      Varbūt tie tikai jaunieši, tāpat vizinās.

-    Jā, varbūt, viņš mierīgi atbildēja.

Eleina pētīja ceju. Priekšā krustojums. Vēl tālu. Tur pagriezīšos pa kreisi. Ja viņi sekos, tiem būs jāgriežas ar platāku loku. Tad labāk redzēs, kāds tas auto, vai arī kā abi izskatās.

-    Laba doma.

Tuvumā neredzēja nevienu fermu. Tikai bezgalīgs plašums, kuru vietumis šķēla tumšu mežu joslas, tās stiepās tālu prom. Taisam uzmācās sajūta, it kā viņš būtu nokļuvis kādā tālā, ļaužu pamestā valstī.

Viņš atskatījās, ilgi vēroja automašīnas. Otrais ir panācis pirmo. Brauc tieši aiz tā. Un tādā pašā ātrumā kā mēs. Piedodiet gāzi. Redzēsim, ko šie iesāks.

Viņa piespieda gāzes pedāli. Pēc pāris minūtēm abi sekotāji bija atkal klāt un turējās tādā pašā attālumā kā iepriekš.

-    Redzat? viņš jautāja.

Eleina ieplēta' acis. Braucam kā karavānā. Tas nav normāli.

-    Tūlīt būs krustojums.

Līdz krustojumam bija atlicis puskilometrs. Virs tā dega divas laternas, vāji apgaismojot apkārtni. Joprojām ne māju, ne citu braucamo, pat zirgu vai govju nebija. Taiss pārmaiņus raudzījās uz priekšu un atpakaj. Krustojums tuvojās ļoti ātri.

-    Turieties. Eleina runāja aizžņaugtā balsī.

Viņa asi bremzēja, tad spēji pagriezās pa kreisi, uz asfaltēto šoseju. Tā bija šaura, bez viduslinijas, pat nomales nebija. Viņa palūkojās atpakaļskata spogulī.

-    Otrais autiņš izrāvies priekšā. Iespējams, lai mums sajauktu rēķinus, viņš sprieda. Bet, tiklīdz otrā automašīna pagriezās, viņš pazina slaidās līnijas, spīdīgo ziloņkaula krāsu. Velns lai parauj! Taiss pēc taustes mugursomā sameklēja SIG Sauer. Tas pats melnais Lincoln, kas mums dzinās pakaļ uz apvedceļa. Viņš uzmanīgi vēroja, kā līkumā pagriežas vēl viens braucamais, aizmugures riepām izslīdot, kā izrādot klasi. Taiss vēlreiz skaļi nolamājās. Tas ar zili baltajām gaismām ir Džerija BMW!

-     Ko? Eleina iesaucās. Kā viņi varēja mūs atrast? Vai esat pārliecināts, ka tie ir viņi?

Taiss palūkojās uz viņu, tad aizbāza SIG Sauer aiz jostas. Skaidra lieta, ka esmu. Sejas gan nevar saskatīt. Šķiet, katrā vāģī pa divi.

Viņa kāpināja ātrumu līdz simt desmit kilometriem stundā, mēģinot aptvert, kā Džerijs varēja uzrasties šajā vietā. Izklausījās neticami. Tomēr CIP pārtveršanas grupai bija jābūt tuvumā. Ceļš bija īstais, tieši tā vieta, kur bija paredzēta"izrāde". Viņa cītīgi pētīja ceļu priekšā, taču nevienu braucamo nemanīja.

Abas sekotāju mašīnas panāca viņus un brauca tādā pašā ātrumā. Eleina cieši sakrampēja pirkstus uz stūres, līdz iesāpējās. Kur palikusi Lenglijas grupa?

Viņa paziņoja: Es viņus noskriešu. Vai kartē nav kāda vieta, kur varētu nomukt malā, noslēpties?

-    Paskatīšos. Viņš izrāva no cimdu nodalījuma karti un ieslēdza mazo salona apgaismojumu.

Eleina piespieda gāzes pedāli līdz grīdai. Jaguar parāvās uz priekšu, iespiezdams abus dziļi sēdekļos. Ātrums pieauga līdz simt trīsdesmit. Riepas švīkstēja.

Automašīnai uzsākot atrāvienu, Taiss sāka pētīt karti.

Jau simt četrdesmit pieci. Simt piecdesmit. Koki pazibēja garām. Atpakaļskata spogulī viņa redzēja, ka sekotāji cenšas neatpalikt. Tad jau bija simt sešdesmit. Viņa dziļi elpoja, iegalvojot sev, ka paļaujas uz mašīnas spēku un paklausību un savām spējām to novaldīt. Asfalts šķita šaurs kā adata, īpaši priekšā.

-     Neredzu nevienu pagriezienu, līdz tuvākajam vismaz piecpadsmit kilometru, Taiss drūmi paziņoja.

-    Priekšā vēl divas mašīnas. Beidzot Lenglija!

Viņa cerīgi raudzījās uz priekšu. Pretimbraucēji tuvojās viņiem, izbraucot līkumu, to lukturi apspīdēja priežu audzi. Arī tie brauca tandēmā, neatpaliekot viens no otra.

-     Izskatās, ka tie turas kopā, it kā būtu kaut kas padomā. Taiss atskatījās, tad atkal raudzījās uz priekšu, sekodams abiem braucēju pāriem.

Eleina rīkojās tāpat. Ak kungs. Viņas balss skanēja kā aizsmacis čuksts. Paskatieties.

Taiss zibenīgi pagriezās uz priekšu un ieraudzīja abus pretimbraucējus pēkšņi aizņemam visu šosejas platumu; tie drāzās blakus, tālās gaismas ieslēguši, lai apžilbinātu. Šosejai nebija nomaļu. Uzreiz aiz asfalta sākās pļava. Starmešu apļi auga augumā, neizturami spilgti; tas bija uzbrukums.

Viņš atskatījās. Tagad BM W kaut ko izdomājis.

BMW graciozi izvirzījās uz priekšu, panāca Lincoln, veidojot vēl vienu tērauda un stikla sienu, kas nesās pakaļ, noslēdzot atpakaļceļu. Arī viņi ieslēdza tālās gaismas, kas šķēla tumsu. Abas automašīnu vienības neizbēgami tuvojās jaguāram.

-    Un nu mums ir izskaidrojums, Taiss teica. l ūk, kāpēc tikai viens autiņš sekoja tik ilgi. Tāpēc ari Džerijs neko nemēģināja iesākt. Viņiem bija plāns, ledzit mūs lamatās.

Eleinu sagrāba bailes, tām sekoja sašutums. Nevajag sev melot. Lorenss Ličfīlds viņu intervēja, pirms norīkot šim uzdevumam. Ličfīlds vadīja "Dzinējsuni". Kāds no "Dzinējsuņa" mēģināja "mednieci" novākt, aģenti centās nogalināt arī Taisu. Viņas liktenis bija izlemts jau no sākta gala. Vienīgie, kuri ieradās uz tikšanos, bija Džerijs un viņa slepkavnieki.

Ar žestu, kas izteica visu, Taiss ielika Eleinas klēpī viņas valteru. Bez nosacījumiem.

-     Ko lai mēs darām? Viņa pūlējās apvaldīt emocijas. Pistoles blāvais metāls spīdēja, palīdzību solīdams. Viņa juta dziļu pateicību.

-     Džerijs tagad izbauda uzvaru, tāpēc viņa pārsvars nemaz nav tik liels. Viņam daudz padoto, bet tas sarežģī darbu. Viņi ir pieredzējuši, tomēr labāk pazīst pilsētu, nevis laukus. Tā ir mūsu priekšrocība. Redzat to mežu tur, priekšā?

Rinks savā BMW nepacietīgi uzgūlās stūres ratam. Nu šie ir mums rokā!

Džerijs jau gribēja pamāt ar galvu. Sasodīts! Kas tad tas?

Bremzēm nokaucoties, jaguar piepeši apstājās. Palika ceļmalā stāvam kā kvēlojošs ogles gabals.

-    Šie padodas! Rinks nopriecājās.

-     Lika drusku pagaidīt. Tas neizskatās pēc Taisa. Viņam kaut kas aiz ādas. Aši brauc klāt! Tiklīdz Rinks piedeva gāzi, Džerijs iekliedzās tālrunī: Brauciet klāt! Brauciet klāt!

jaguar lukturi apdzisa. Angelidis, sasprindzinājis skatienu, centās saprast notiekošo. Salonā gaisma neiedegās. Priekšējās durvis atvērās un aizvērās tik ātri, ka neuzmanīgāks vērotājs to nebūtu pamanījis.

-    Džerij! Rinks iesaucās.

-    Redzu!

Divi stāvi izspruka no automašīnas un ienira mežā, kas no ceļa iesniedzās laukos. Rinks sameta BMW sāniski un, bremzēm griezīgi nokaucoties, apstājās desmit soļu attālumā no pierimušā Jaguar, pavēršot starmešus pret kokiem. Pēc pāris sekundēm tāpat, ieslīpi, blakus apstājās Lincoln. Žilbinoša gaisma apspīdēja kokus, izceļot katru mizas plēksnīti, vienlaikus meža neapgaismotās vietas bija pilnigi nepārskatāmas.

Mežā nemanīja nekādu kustību, ne miņas no Taisa vai Kaningemas. Bet, tiklīdz Džerijs un Rinks atvēra durvis, viņu braucamajā ieurbās vairākas lodes. Abi aizcirta durvis, paliekot iekšā. Kad viņi pieliecās, BMW sašūpojās un nolaidās zemāk.

-     Velns ar ārā! Rinks ieaurojās. Viņi man sašāva riepas!

Džerijs sāka niknoties. Nebija viņa dabā zaudēt laiku lietām, kas sagādāja tādus pārdzīvojumus. Ari Lincoln riepas ir pagalam. Šāva no abām pusēm. Tagad varam droši teikt, ka Kaningemai ir šaujamais.

-    Kā tad mēs no šejienes tiksim prom?

-    Ar Kaningemas auto, Džerijs sāka zaudēt pacietību. Nomušīsim viņus, paņemsim Jaguar. Pielicis tālruni pie vaiga, iesaucās: Mežā iekšā! Uz priekšu!

Bet, tiklīdz Džerijs un viņa trīs palīgi izlēca no mašīnām, atskanēja vēl viena zalve. Lodes ietriecās metālā, kapāja asfaltu. Vīrieši metās zemē, kamēr vēl divas mašīnas Oldsmobil un vēl viens Lincoln piebrauca no priekšas un arī pagriezās sāniski, starmešus meža virzienā pavēršot. No meža atskanēja vēl divas zalves, sacaurumojot ari viņu riepas. »

-    Lai velns tevi parauj, Tais! Džerijs ierēcās. Tu man par to dabūsi. Es to tā neatstāšu!

Piepeši viss apklusa. Nakts gaiss nekustējās, nebija ne vēja pūsmiņas. Viņa padoto spriedze bija neaprakstāma. Džerijs acīgi vēroja mežu. Ieklausījās. Beidzot klusumu pārtrauca vēl četru durvju atvēršanās.

-    Pārējie puiši kāpj laukā, Rinks nočukstēja. Droši vien nosprieduši, ka viss beidzies.

Džerijs pamāja ar galvu. Uz asfalta nodunēja steidzīgi soļi. Tiklīdz jaunais kvartets bija klāt, starp kokiem pavīdēja kāda ēna un nozuda meža tumsā.

-     Re, kur viņi! Džerijs rādīja ar pirkstu. Iegaumējiet to vietu. Volt, tu ar saviem puišiem ielenciet viņus. Nogrieziet ceļu. Tad pamāja pārējiem. Mēs iesim viņiem pakaļ. Uz priekšu!

Aiz veca valrieksta koka stumbra paslēpies, Taiss izslējās pirkstgalos ar brauniņu vienā, dūres lieluma akmeni otrā rokā. SIG Sauer jau tupēja plecu makstī. Sviedri plūda aumaļām. Mežā ņirbēja ēnu jūra.

Pilsētas algotņu klusās lamas skanēja aiz kokiem, tie ik uz soļa aizķērās aiz kādas saknes vai uzdūrās zemākam zaram. Lai gan Taiss bija tiem sagādājis gana lielas problēmas, nāves briesmas vēl nebija garām. Viņš pagriezās, sekodams grupai, kas veica aplenkšanas manevru no kreisā flanga, to pašu,, kas bija atnesis tik daudzas uzvaras Stounvolam Džeksonam tepat, viņa dzimtajā pavalstī. Otrā grupa devās turp, no kurienes viņš bija izšāvis pēdējo reizi. Starp abām grupām bija ne mazāk kā četrsimt metru.

Vajadzēja dot Kaningemai laiku. Viņš notupās un piesita ar akmeni plakanam akmenim. Noblīkšķēja vien. Nakti pārskanēja piesmacis čuksts: Tajā pusē!

Viņš ieklausījās, piespiezdamies paciesties. Kad vairs nešaubījās, ka abas grupas tuvojas viena otrai un viņam, aizmeta akmeni tālu prom, uz ceļa pusi. Tas nokrita un paripoja tālāk, saceldams pamatīgu troksni. Abas grupas mainīja virzienu un metās turp kā plēsoņas, asinis saoduši.

Taiss pacēla vēl vienu akmeni, aizskrēja aiz koka un paslēpās zem bieza krūma. Nogūlās uz sāniem, pievilcis ceļgalus pie krūtīm, nolika akmeni, turot brauniņu gatavībā. Cauri drēbēm dūrās zari un asas akmeņu šķautnes. Viņš piesardzīgi raudzījās apkārt. Tā grupa, kura bija veikusi apiešanas manevru, bija kreisajā pusē, steidzās turp, kur bija nokritis akmens. Otrā tuvojās tam no labās puses. Viņiem bija jāpaiet Taisam garām. Soļi kļuva arvien skaļāki.

Šķita, ka viņi iznira no tumsas, Džerijs gaja pirmais. Viņa muskuļotais augums kustējās viegli, kā sunim, kas izkļuvis brīvā dabā, taču bez nepieciešamās izveicības. Kā jau Taiss bija gaidījis, trīs viņa rokaspuiši sekoja zosu gājienā. Ja tā būtu iela, viņi pārbaudītu katru atkritumu tvertni, paceltu katru kanalizācijas lūku, paraustītu visas durvis, neko nepalaistu garām. Tur viņu atrastu. Sviedri ritēja pār Taisa pieri, koda acīs.

Taču krūmam visi pagāja garām, galvas grozīdami, saskatot vienīgi acīmredzamo. Kad viņus atkal aprija meža tumsa, Taiss gari izelpoja un izrāpās, joprojām ieklausoties. Pārliecinājies par viņu atrašanās vietu, Taiss meta otru akmeni. Tas pamatīgi nobūkšķēja Džerija grupas pusē.

No turienes ari atskanēja komanda: Stāt! Ne no vietas!

Kā ļaunu vēstoša atbalss, sprāga viens šāviens. Tam sekoja vairāki no abām pusēm. Gaiss vibrēja apšaudes troksnī.

-    Ai, sasodīts! kāds ieaurojās.

-    Voltam trāpīja! Voltu sašāva!

Lamas atkārtojās.

-      Pārtraukt ūguni! Džerijs iesaucās. Beidziet šaut, velns parāvis! Pārtraukt. Dieva dēļ, mēs taču bliežam cits citam virsū!

Vēsi pasmīnējis, Taiss pazuda kokos, atstādams viņus, lai paši tiek galā. Skrēja viegliem soļiem, starp kokiem līkumodams, izvairījās no mēnesnīcas apspīdētiem klajumiem. Kad sekotājus vairs nedzirdēja, pielika soli. Izvairījās no krūmiem. Lēca akmeņiem pāri. Tā saelpojās priežu skuju aromātu, ka šķita galva pārsprāgs.

Beidzot nokļuvis līdz uzartajam laukam, viņš bija tā aizelsies, ka krūtīs sāpēja. Pie apvāršņa traucās automašīnas, līdzinādamās apgaismotām, diegā savērtām kreļļu virtenēm. Viņš palēnināja soli un, debesīs paraudzījies, atrada Polārzvaigzni. Noteicis virzienu, dziļi ievilka elpu, sarūpēdams nogurušajiem muskuļiem skābekli, tad lēkšiem metās prom.

25 nodaĻa

Ar valteru un plecu somu rokās Eleina izzagās no jaguāra apakšas, kur bija slēpusies, un pietupās aiz tā; drēbes bija netīras, mati atrisuši. Četras Džerija automašīnas aizšķērsoja visu joslu, kā sakropļotas vaboles uz riteņu diskiem sakņupušas, neredzīgajām starmešu acīm blenza mežā.

No Džerija BMW skatienu nenovērsdama, viņa pieskrēja tam klāt. Matu lente nokrita uz ceļa. Eleina nolamājās, atgriezās un pacēla to. Tad rikšiem pieskrēja pie BMW, atrāva pasažiera durvis vaļā un iespruka iekšā, tūdaļ pat aizcirzdama durvis, lai salona apgaismojums degtu iespējami īsu brīdi. Iekšā bija tumšs. Cigarešu dūmu un vecu sviestmaižu smaka.

Viņa palūkojās apkārt, tad atvēra cimdu nodalījumu. Nebija laika pārbaudīt, ko ņemt, ko neņemt. Džerijs ar rokaspuišiem varēja atgriezties kuru katru bridi. Piepeši mežā izcēlās apšaude. Eleina nokrita uz sēdekļa, ar galvu atsizdamās pret paroci. Sirdij dauzoties, ieklausījās. Nogaidīja. Sekoja vēl vairāki šāvieni. Aizdomīgi daudz. Vai tik Džejam nebūs kas atgadījies?

Lai gan, ja tūdaļ pat kāds atgrieztos, arī viņa būtu nopietnās sprukās Džerija automašīnā. Veiklāk, veiklāk. Nākamajiem šāvieniem atskanot, viņa pagrāba visu, kas cimdu nodalījumā bija, un iemeta savā somā. Aptaustīja sēdekli, taču neko neatrada. Drudžaini taustījās pa paklājiņu, vākdama sērkociņus, saņurcītu cigāra iepakojumu, ledeņu papīriņus; arī tas aizceļoja uz somas nodalījumu. Beidzot viņa pacēla galvu un pašķielēja pa logu. Biezais mežs šķita kluss un mierīgs.

Viņa atvēra durvis, izvēlās ceļmalas zālē, tad izstiepa abas rokas un aizspieda durvis ciet. Palūkojusies uz visām pusēm, vai kaut kas nekustas, pieliecās un metās skriešus. Ik solis atbalsojās kā pērkondārds.

Pieskrējusi pie jaguāra, viņa ielēca tajā un ieslēdza aizdedzi. Plaušās iesāpējās, viņa ar grūtībām atguva elpu. Lēnītēm uzsāka braukt, klusu stūrēdama automašīnu prom, ik pēc brīža ielūkodamās atpakaļskata spogulī.

Kamēr Taiss skraidīja pa mežu šurpu turpu, sašaudams slepkavnieku riepas no divām pozīcijām ar brauniņu vienā, SIG Sauer otrā rokā, viņa slēpās mežā. Galvenais bija likt tiem noprast, ka aizmukuši abi, gan Taiss, gan viņa. Pēc tam, kamēr viņa lodes piespieda Džerija komandu pieliekties, viņa paspēja atgriezties un palīst zem jaguāra.

Viņa izmeta melnās aizdomas no prāta. Kad sašauto automašīnu kolekcija bija pazudusi skatienam, viņa piespieda gāzi. Drīz varēja saskatīt nelielu krustojumu. Viņa pārbaudīja nobraukto attālumu, tad pagriezās pa labi, nokļūstot uz ceļa, kas aizvijās uz ziemeļiem. Nobraukusi tieši septiņus kilometrus, nostūrēja malā un izslēdza gaismas. Dzinējs darbojās. Uzartā zeme pletās pelēka, kaila, izņemot tālo mežu, kurā Taiss bija paredzējis atbrīvoties no slepkavām. Viņa cerēja, ka viņam tas izdevies. Bija pārliecināta, ka izdevies.

Kad pie durvīm pieklauvēja, viņa salēcās. Nosvīdis, netīrs, Taišs mierīgi raudzījās viņā caur logu. Sejas smalkās krunciņas bija pārtapušas par dziļām grumbām. Izskatījās velnišķīgi labi. Kad viņa atvēra pasažiera durvis, viņš aizdomīgi atskatījās pār plecu, tad atkrita sēdekli kā maiss.

z4i

-   Aši vācamies prom. Aizgūtnēm gaisu plaušās raudams, viņš atzvēlās sēdeklī. Jakai bija pieķērušies zariņi. Rokas nobrāztas. Viņš nolika tās klēpī. Abas trīcēja.

Eleina ieskatījās spoguļos un vēlreiz piespieda akseleratoru. Viņi aiztraucās prom. Vai viss kārtībā?

Taiss pamāja ar galvu, krūtis cilājās. Karotājs atgriezies mājup pēc kaujas. No turienes aizbraucāt mierīgi?

-    Bija kluss kā kapā. Pastāstiet, kā gāja.

Aprakstot medības, savu māņu taktiku, Džerija rokaspuišu reakciju, Taisa sejā rotājās savāds smaidiņš, uzvaras un pārākuma apvienojums. Viņa paraudzījās uz Džeju un piepeši aptvēra, cik pievilcīga šķiet šī nepārprotamā spēka izpausme.

Beidzis stāstu par izglābšanos mežā, viņš iztaisnojās un sēdēja kluss, atsākdams pildīt sargkareivja pienākumus. Eleina vairākkārt pameta skatienu uz viņu. Tas bija noslēpumainās pasaules lielmeistars, un šo pasauli viņa kāroja iepazīt. Viņš iedvesa bijību. No paša pirmā tikšanās brīža šis cilvēks viņu mācīja, vadīja visās lietās, sākot no tā, kā pareizi noslēpties tumsā, līdz tam, cik noderīgi ir slepeni konti bankās un kā pārinieki spēj glābties no daudziem vajātājiem ar vienkāršākajiem palīglīdzekļiem pistolēm, automašīnu, karti un prātu.

Taiss pamanīja viņas skatienu. Jūs tā savādi mani aplūkojat. Vienubrīd pat izskatījās apjucis. Jūs vēl esat jauna, viņš secināja. Jums vēl daudz jāmācās.

Viņa lēni pamirkšķināja, tukšo ceļu vērodama. Protams.

-    Es nerunāju par profesiju. Tas, ko pašlaik izjūtat, nemaz nav saistīts ar mani. Tā ir tāda situācija. Abi esam adrenalīna pilni, bet adrenalīns var izdarīt tā, ka emociju izpausme vai doma šķiet ārkārtīgi nozīmīga. Mainījies vien tas, ka jums nācās uzticēties man, bet man jums, un tas nostrādāja. Darījām katrs savu darbu, mums palaimējās, pie viena glābām katrs savu un otra ādu. Ja Jauj tam tālāku attīstību, var rasties problēmas.

Viņa klusēja.

Taisa balss atmaiga. Daži operatīvie darbinieki reaģē ar dusmām un aizvainojumu. Citi izjūt fizisku tieksmi. C iti jūtas atkarīgi. Iespējama vesela emocionālo reakciju palete un tās visas ir visai izteiktas. Redziet, Eleina, es neko nesteidzināšu. Viss ar jums pagātnē notikušais, droši vien, licis justies ļoti vientuļai. Un nu, pēc daudzām saspringtām stundām, kas pavadītas mana objekta lomā, jums vajadzēja atzīt manī pārinieku. Tā ir milzīga virzienmaiņa. Tā parāda cilvēka būtību un atklāj, cik vājas ir mūsu visslēptākās pārliecības. Tātad, ievērojot to visu, iespējams, ka jūtas jums vēsta, ka man piemīt īpaša gudrība. Tā nav. Man ir vienīgi pieredze. Es biju uzmanīgs, mācījos, taču pieredze nav tas pats, kas gudrība. īstenībā es teiktu, ka gudrības man nav pārāk daudz, pretējā gadījumā es nebūtu nonācis tur, kur esmu pašlaik.

Viņa nopūtās. Viņam bija taisnība kad viņš iekāpa automašīnā, tik netīrs, izsmelts, gavilējošs, stāstīja, kā izglābies, Eleinā kaut kas izmainījās. Vienubrīd pat radās vēlēšanās piedēvēt viņam pārcilvēciskas īpašības.

Viņa iztaisnoja muguru. Jums taisnība. Tomēr es joprojām domāju, ka esat kolosāls. Un savas domas nemainīšu. Nu, labi jūsu kārta. Mēs kaut ko norunājām. Atceraties? Es pastāstīju par Reifu. Stāstiet par Rainu.

Viņš brīdi klusēja. Nav jau nekā sevišķa, ko stāstīt. Atbilde ir šāda: strādājot Vācijā, es viņā iemīlējos. Tas sarežģīja dzīvi mums abiem. Arī darbu. Un tad viņa pārstāja mani mīlēt. Taču es nekad neesmu to nožēlojis. Nekad. Kā jau teicu, nožēloju vienīgi savas kļūdas.

Viņa sarauca pieri, par Kristofa gadiem domādama. Tas ļautu daudz ko saprast. Nu, tātad Kristofs bija jūsu dēls?

Taisa acis aizvērās. Dažas sekundes viņa nosvīdusi seja šķita samīcīta, it kā lielais mākslinieks būtu pārlieku cītīgi mīcījis dzīvo mālu. Tā varētu teikt. Un jums taisnība manu bēgšanu izraisīja raksts avīzē. Viņš pastāstīja Eleinai par Rainas doto zīmi un to mazumiņu, ko zināja.

Viņa turpināja izjautāt. Taiss atbildēja, līdz, beidzot, viņam apnika.

-     Pietiks. Viņš palūkojās uz Eleinu, liekot noprast, ka nejoko. Kad jūs man izstāstīsiet, ko izstrādājāt?

-    Ko es… ? Viņu pārņēma vainas apziņa.

Taisa balss kļuva cieta kā krams. Jūs neizbrīnījāties, ka mums uzradās "aste". Gaidījāt to taču ne jau Džeriju. Un jūs nepārsteidza tas, ka vēl divas automašīnas uzradās priekšā. Īstenībā jutāties atvieglota līdz sapratāt, ka tie bija uz vienu roku ar Džeriju, un visi kopā gribēja mūs iedzīt lamatās. Viņš raudzījās Eleinā, acis nenovērsdams. Kas notika?

Eleina lūkojās uz ceļu. Man ir vēl viens mobilais. Personīgais. Piezvanīju Lorensam Ličfīldam.

Uzvārdu izdzirdis, Taiss tikko manāmi noraustījās. Tad nomierinājās, ierāvās savā čaulā, uzlikdams masku, kuru Eleina bija jau paspējusi iepazīt neuzbāzīgu, bet ļoti pašpārliecinātu, pelēkās acis bija neizdibināmas.

-    Stāstiet visu pēc kārtas, viņš pieprasīja.

Viņa atstāstīja sarunu. Man nav bijis izdevības izrunāties par to, bet "Dzinējsuņa" aģents arī mani mēģināja novākt. Viņa aprakstīja uzbrukumu Frenklina parkā, tad slepkavas līķa uzrašanos slepenās vienības mītnē, kabinetā uz rakstāmgalda. Nebiju saistījusi to visu ar Ličfīldu. Bet tagad saprotu. Viņš personīgi intervēja mani, pirms norīkoja jūsu medībās. Mani tas nepārsteidza, jo situācija tobrīd bija visai īpaša. Iespējams, viņš nav tas, kas sadarbojas ar Džeriju. Var būt jebkurš cits, kāds viņa padotais.

Taiss nikni saknieba lūpas. Tieši pirms mana aresta es brīdināju Leriju par Hannu. Biju manījis vairākas lietas, kas liecināja, ka viņa un viņas darbinieki varētu nosmelt krējumu no fiktīvām kompānijām. Man šķiet, ka Lerijs nevis veica izmeklēšanu, bet sametās ar viņiem uz vienu roku. Viņam patīk riskēt, īsts kovboja tips. Biju domājis, ka viņam tas pārgājis.

-    Ko tas nozīmē? Tālu priekšā bija redzams vēl viens krustojums. Tam apkārt tumsā grima vairākas mājas un veikaliņi.

/

-   Astoņdesmito gadu sākumā es viņu slepeni iesūtīju Austrumberlīnē izpētīt informāciju, pārbaudīt, vai Karloss"Šakālis" kaut ko plāno kopā ar Vainrihu. Informācija bija nākusi no Rainas, viņa bija tikko sākusi ar mums sadarboties. Lerijs bija iesācējs, viņš pazaudēja Vainrihu uz ielas. Tā arī neesmu saņēmis ticamu izskaidrojumu, bet ari pieredzējušiem operatīvajiem darbiniekiem tā gadās. Problēma bija tāda, ka Vainrihs toreiz atdeva kādam sprāgstvielu, kuru izmantoja maison de France spridzināšanai Rietumberlīnē.

Viņa sarauca pieri. Kad jautāju Hannai Barkulo par jums, viņa aprakstīja to pašu notikumu, taču viņas versija bija pavisam cita. Viņa teica, ka Ličfīlds pats ieguvis informāciju un izsekojis viņus pēc savas iniciatīvas. Jūs esot tas, kas izgāzis operāciju, nevis viņš.

Kamēr viņa atstāstīja Hannas teikto, Taisu pārņēma auksts niknuma vilnis. Ličfīlds bija viens no viņa aizbilstamajiem, un tik nekaunīgi meli viņu pārsteidza. Beidzot viņš nopūtās. Pašlaik tur vairs nekas nebija darāms. Tātad Lerijs labojis vēsturi. Droši vien mums visiem tā gadās, īpaši jaunībā. Protams, es viņam sadevu par to, ka izgāzās, bet mans uzdevums bija arī attīstīt talantus, un viņš bija ļoti talantīgs. Vai esat kādreiz dzirdējusi par informācijas brokeri vārdā Mozus? Viņš uzradās pēdējos aukstā kara gados.

-     Vārdu esmu kaut kur dzirdējusi. Viņa ievēroja, ka Taiss atkal viņu novēro.

Viņš novērsās. Mozus labi slēpās un bija ļoti dārgs. Nevienam nezinot, Mozus paziņoja Lerijam, ka tiek gatavota ievērojama, starptautiski nozīmīga cilvēka slepkavība, taču pirms precizēšanas viņam izvirzīja divus noteikumus: pirmkārt, Lerijam personīgi bija jānogādā nauda Mozum, un, otrkārt, tas viņam bija jāpaveic vienatnē, paturot Mozus identitāti slepenībā, lai tas neuzpeldētu līdz atrisinājumam. Lerijs bija godkārīgs, un viņa ģimenei bija ievērojami līdzekļi, tāpēc viņš samaksāja un turēja muti. Izrādījās, ka Karloss bija apmaksājis trim Irānas musulmaņiem plastiskās operācijas, lai viņi līdzinātos nevis persiešiem, bet itāliešiem, pēc tam apmācīja viņus, lai tie varētu notēlot katoļu garīdzniekus.

Eleina dziļi ievilka elpu. Teicāt, starptautiski ievērojama persona viņi gatavojās atentātam pret pāvestu?

-    Jā. Pāvestu Jāni Pāvilu otro. Viņš bija antikomunistu zibensnovedējs, īpaši Polijā. Bulgāriem neizdevās viņu nonāvēt, tāpēc Karloss nosprieda, ka Maskava varētu samaksāt viņam par šādu pakalpojumu. Pāvests atradās Romā starplaikā starp vizītēm Lihtenšteinā un Indijā. Laiks Karlosam bija izdevīgs. Lerijs ātri novērtēja situāciju, tad iekļuva Austrumberlīnē, līdzi viņam bija viena no mūsu jaunākajām videokamerām, un pa ventilācijas vadu aizrāpās turp, kur varēja ierakstīt, kā instruktori soli pa solim pārrunā operācijas gaitu ar viltus priesteriem. Lerijs bija drosmīgs un apķērīgs. Ar viņa iegūtajiem pierādījumiem mums izdevās novērst atentātu, informēt Vatikānu. Protams, šī informācija noderēja vēl vairākos citos gadījumos. Ja nemaldos, Lerijs vairs nepieļāva kļūdas, un tā operācija veicināja viņa karjeru. Viņu paaugstināja amatā un pārcēla uz Madridi par biroja vietnieku.

-     Tā tik bija informācija. Mozus nav ar pliku roku ņemams.

Taiss nevērigi pamāja ar galvu un turpināja, Hanna ari tajā laikā bija Berlīnē. Viņa strādāja kopā ar Leriju. Ja tā labi padomā, Hanna viņu ļoti cienīja.

-    Tas daļēji izskaidro notiekošo. Taču ko nozīmē pārējais? "Dzinējsuņa" aģentus apslaktēja Džerijs. Tagad Džerijs strādā Ličfīlda labā, vai arī Ličfīlds viņam vismaz piegādā informāciju. Vai viņš zina, ka tieši Džerijs uzbruka Mannai un viņu vienībai? Vai viņš un "misters Džī" sadarbojas lielajā darījumā? Tas, kā Džerijs runāja par misteru Džī, liecina, ka viņš ir tam lojāls, tāpēc šaubos, ka viņš strādātu Ličfīlda labā, misteram Džī nezinot.

-     Es arī tā spriežu. Un zināmā mērā situācija šis darījums ir saistīta ar Rainu vai Kristofu, vai abiem. Pretējā gadījumā viņi nevajātu mani. Viņi tuvojās krustojumam. Pagriezieties uz ziemeļiem. Aizbrauksim pie kāda sena paziņas. Nav daudz tādu, kuriem uzticos. Vēl mazāk tādu, kas šobrīd uzticas man. Viņš ir viens no tiem.

Eleina pagriezās uz ziemeļiem. Kas viņš ir?

-     Pati redzēsiet.

Salonā atkal iestājās klusums.

Taiss ik pēc brīža uzlūkoja viņas svinīgi nopietno seju. Viņā bija kaut kas tāds, kas atgādināja meitu, Marieti. Viņš pat izbrīnījās, secinot, ka Marietei būtu divdesmit deviņi gadi, tikpat, cik Eleinai. Viņa bija jauks bērns, slaida un spilgta kā roze, ar daudzsološu prātu. Āronam būtu divdesmit septiņi. Sirdij sāpot, viņš domāja, kāds pašlaik izskatītos viņa dēls ar linu krāsas matiem. Āronam patika grāmatas, dinozauri un futbols. Dažreiz viņš atļāvās ar ilgām atcerēties Marieti, Āronu un Kristofu. Trīs bērnus. Un nabaga Marī. Nelaimīgo Marī. Kāda jēga bija pašam palikt dzīvajos.

Beidzot viņš bilda: Nešaustiet sevi par Leriju Ličfīldu. Protams, ka jums bija viņam jāpaziņo. Pašlaik svarīgākais ir tas, ka esat ieguvusi būtisku informāciju. Lai ari kā viss beigsies, neaizmirstiet to.

Viņa palūkojās uz Taisu un pasmaidīja. Viņš vienlaikus nopētīja Eleinu. Skatieni satikās, un tajos bija vārdos neizpausta piedošana.

Viņa atkal pievērsās ceļam, domāja, domāja. Pēc brīža izšķīrās: Jums, Džej, droši vien bija sevišķi iemesli, lai vērstos pret mums. Es to nekādi nesaprotu, bet vairs nekad nejautāšu. Esiet mierīgs.

Viņš pamāja ar galvu. Dažas lietas nav izskaidrojamas. Tā ir viena no tām.

TREŠĀ DAĻA

Izlūkošana beidzas brīdī, kad paņemat ieroci.

OĻEGS CARJOVS Bijušais VDK Pirmās Galvenās pārvaldes virsnieks

26 nodaĻa

Maiarniblča, Floridas pavalsts

Mailsa Deivisa So What skanēja no mazītiņās skatu vītes, uz kuras, acis aizvēris, saldsērīgu seju rādīja solists, saksofonists. Mārtiņš Granditi vēroja orķestra koncertu savas elegantās bibliotēkas plazmas televizorā, kad kamera pabrauca atpakaļ. Televīzijas studijā cigarešu dūmi, sviedri un izmisīgi pūliņi stīvējās ar uzspēlētu jautrību.

Viņš novērsās, smaku iedomājoties vien. Marī bija nepiespiesti atzvēlusies dīvāna otrā pusē. Arī viņa bija pievērusi acis, ieklausījās. Uz lūpām rotājās viegls smaids. Kāda neizprotama iemesla pēc viņai patika džezs. Garie, zīdainie platīnblondie mati bija saķemmēti atpakaļ, atsedzot sejas filigrāno veidojumu. Viņš vēroja taisno degunu, smalkos vaigu kaulus, augsto pieri. Skatiens noslīdēja pāri auguma apaļumiem, šovakar tos apsedza pieguļošs adīts tērps. Mārtiņš sajuta karstu vilni pāršalcam visam ķermenim. Viņas slaidās kājas bija sakrustotas. Uz labās kājas pirkstiem karājās sandale, draudot kuru katru brīdi nokrist. Viņa bija apburoša. Mārtiņš nespēja atraut skatienu no kailajām kājām, gludās, vizošās ādas.

Kad mūzika beidzās, viņa atvēra acis un pagrieza ne vien galvu, bet visu augumu, kā zinādama, ka vīrietis bija viņu novērojis, par ko domājis.

Es noslēdzu salas pirkuma līgumu. Viņš izdzēra glāzi sausu.

Marī ilgi raudzījās viņā. Viņas acis bija satriecošas, neparastā jūraszaļā krāsā kā dārgakmeņi, tajās bija lasāmas tik daudzas emocijas. Es nevēlos nekur pārcelties, viņa apņēmīgi paziņoja. Esmu tev to teikusi. Braukšu tev līdzi, Mārtiņ uz kurieni vien tu gribi, kad vien gribēsi. Vienalga, vai darījuma ceļojumos, vai atpūsties. Ar vai bez bērniem. Taču pavisam pamest šo vietu negribu. Viņa paņēma no galda savu glāzi. Tajā bija atlikuši tikai ledus gabaliņi. Pakratīja glāzi, ledu grabinot. Atmeta atpakaļ galvu un iemalkoja izkusušo ledu.

Viņš noskatījās, kā viņas lūpas aptver glāzes malu. Mums jāpārceļas, Marī, viņš apdomīgi paziņoja.

-     Kādēļ? Marī atkal raudzījās viņā neizpratnē. Bērni ir laimīgi. Es ari gribu būt laimīga. Esmu atradusi ārstu.

-    Ārstu? Mārtiņš juta tuvojamies bailes. Kādu ārstu?

-     Psihoterapeiti. Gribu ari turpmāk iet pie viņas. Marī balss mazliet ietrīcējās. Gribu saprast, kas esmu.

Mārtiņa sirds palēcās. Tu esi Marī Granditi! Viņš vārījās. Tu esi daiļa! Nesalīdzināma! Tev ir viss, ko vien sieviete varētu vēlēties. Trīs veselīgi bērni. Bagātība un stāvoklis sabiedrībā. Tu esi drošībā, mīlēta un apbrīnota. Pati pilnība! Pie tam, beidzot, viņa bija sasniegusi tieši vajadzīgo vecumu trīsdesmit vienu gadu.

-    Tev esmu pilnība, viņa klusu iebilda. Tāds bija tavs mērķis. Bet kaut kur ceļā uz to pazudu es.

Viņš ievēroja stūrgalvīgi izslieto zodu. Tāds tas izskatījās jau vairākas dienas, tāpēc arī vajadzēja pasteigties ar salas iegādi. Vai zāles iedzēri? Tāda tu paliec, kad nedzer oksikontīnu. Tas jādzer. Un nekādi sasodītie psihoterapeiti tev nav vajadzīgi!

Kā nespēdama paciest viņa neatlaidīgo skatienu, viņa novērsās. Es samazinu devu. Zini, es gribu kaut ko mainīt.

Viņa uzrunāja garo grāmatplauktu, greznos sējumus adas vākos, zelta burtus, rokoko stilu. Es vairs nedomāju Pat neatceros, kāda izskatos. Tas ir ieildzis. Gadu gadiem tas pats. Vai tu atceries, kāda es izskatos? Par ko parasti runāju? Ko gribēju? Ja atceries, lūdzu, atgādini.

Viņš šausmās blenza uz viņas platīnblondo matu rotu no aizmugures. Tu, nepateicīgā! Iedūcās viņa mobilais. Viņš izrāva to no žaketes kabatas un palūkojās uz zvanītāja numuru. Zvanīja Džerijs Angelidis. Es tūlīt atgriezīšos, viņš paziņoja Marī, piecēlās, izslējās visā augumā viņai pāri, gaidīdams, lai viņa saraujas bailēs.

Bet Marī atskatījās pār plecu savām mirdzošajām, zaļajām acīm un paraustīja plecus. Viņa pati nezināja, kāda tām vara.

-    Tu, Mārtiņ, patiešām strādā pārāk daudz, viņa sacīja.

Mārtiņš apjuka, ašiem soļiem izsteidzās no bibliotēkas,

šķērsoja vestibilu. Aizcirtis kabineta durvis, nospieda sarunas pogu. Dabūjāt Taisu un Kaningemu rokā?

-    Bijām tuvu tam, mister Granditi.

-    Tāpēc vien zvanījāt?

-     Ir tā, ka ar katru reizi piekļūstam arvien tuvāk, Angelidis runāja droši, pārliecināti. Es puišus sūtīju ķēdē šiem pakaļ. Gadījās maza ķibele ar autiņiem, tagad raujamies, ko mākam, lai visu salabotu. Pasakiet Lenglijas cilvēkam, lai dod precīzāku informāciju. Lai nevajadzētu skraidīt tam Taisam pa pasauli pakaļ. Tagad, manuprāt, būtu īstais bridis atrast Taisu, jo viņam ar Kaningemu vajadzētu kaut kur nolīst. Viņiem jāsameklē vieta, kur pagulēt. Bet mēs ar puišiem esam mundri. Varētu teikt, nagi niez sadzīt pēdas.

Granditi ievilka dziļu elpu, saņēmās, lai gan domas joprojām kavējās pie Marī. Gan jau viņa ieklausīsies saprāta balsī, viņš nolēma. Galu galā tā tas līdz šim bija noticis, bet viņš ieteiks ārstam palielināt devu. Patlaban galvenais bija piegādes nodrošināšana. Un Angelidim, iespējams, taisnība.

Es došu savam cilvēkam ziņu, Granditi atbildēja. Turpiniet meklēt. Palīgu jums pietiek. Lieciet tos lietā.

Herndonas apkaime, Virdžīnijas pavalsti

Ceļa šaurā, melnā lenta vijās caur Virdžīnijas pauguraino apvidu. Mēness karājās pavisam zemu, tā gaisma bālēja. Eleina iegriezās asfaltētā piebraucamajā ceļā pie zīmes, kas vēstīja: PRIVĀTĪPAŠUMS IEBRAUKT AIZLIEGTS un brauca pa to akmens tiltam pāri, tad caur biezu mežu. Priekšā parādījās šaura ieleja, kur ap apļveida piebraucamo ceļu slējās veclaicīgas deviņpadsmitā gadsimta ēkas. Saimnieku māja bija pašā galā, tās otrā stāva logā dega uguns. Abpus tai bija vienstāva mājas, taču to logi bija tumši.

Tiklīdz jaguāra deguns parādījās klajumā, iedegās starmeši. Eleina apbrauca saimniekmājai apkārt un apstājās, bet Džejs izlēca no mašīnas, pirms viņa bija izslēgusi aizdedzi.

Eleina steigšus sekoja viņam, parādes durvis atvērās. Pārsteigumā acis ieplētusi, viņa klusuciezdama noraudzījās sagaidītājā, drūmi pasmaidīja. Nu bija skaidrs, kas bija palīdzējis Džejam izmukt. Durvīs, turēdams aiz kaklasiksnas lielu, slaidu suni, stāvēja Ieslodzījuma vietu pārvaldes leitnants, kurš bija pavadījis viņu Alenvudā Deivids Okslijs. Basām kājām, apspīlētos džinsos un teniskreklā, viņš vairs nešķita vājš, bet stiegrains, un melnās acis nebūt nebija nogurušas tās raudzījās cieti un asi. Viņš pameta skatienu uz ēkām, tad nozuda mājā.

Džejs sekoja, ari Eleina neatpalika, aizslēdzot aiz sevis durvis. Māja izskatījās pamesta. Viņi ienāca lielā dzīvojamā istabā, tajā pie sienas bija sakrauta augsta kartona kārbu kaudze. Palagi sedza dīvānus, krēslus un ko tādu, kā apveidi ļāva nojaust flīģeli. Kreisajā, tālākajā sienā, bija aizvērtas durvis. Labajā pusē sākās gaitenis. Vienā malā bija trepes uz otro stāvu, durvis atstātas vaļā, it kā saimnieks būtu nupat noskrējis lejā. Pie otras sienas bija liels mūra kamins.

Saimnieks pasmaidīja. C1P ir klāt.

-    Klāt gan. Un savs cilvēks mūs sagaida.

Džejs palūkojās uz Eleinu. Rezerves plānam vienmēr jābūt.

-    To jūs gan esat pierādījis. Viņa nopētīja Oksliju. Kā tad jūs īsti sauc?

Viņš klusu ieķiķinājās. Bens Kūnerts, vienmēr laipni. Tad uzsvērti aplūkoja Džeju. Tu izskaties, kā no atkritumu konteinera izkāpis. Kur tā novārtījies?

-    Mežā. Bet aizlaidāmies bez "astēm".

-    Un nosmulējušies līdz ausīm. Jums abiem derētu nomazgāties un pārģērbties. Cerams, Zahras drēbes mis Kaningemai derēs. Ejam, Džej, iepazīsties ar Hūriju. Viņa ir nozīmīga komandas dalībniece. Dod ķepu labajam cilvēkam, Hūrij.

Suns apsēdās, garspalvainā aste dauzījās pa grīdu, Džejs saņēma pasniegto ķepu un paspieda to. Gudrs suns. Vai par hūrijām nesauc paradīzes daiļavas?

-    Tā ir. Un Hūrija ir daiļa. Gudra ari, tu jau esi pamanījis. Tāda suga. Īstenībā viņa ir tik gudra, ka dzīvo saskaņā ar domu, ka kul kalb i/ijji i/oomo. Viņš pārtulkoja no arābu valodas: Katram sunim reiz pienāks lielā diena. Parasti tas nozīmē, ka par visu jānorēķinās, bet viņa to saprot burtiski.

Eleina piegāja pie fotogrāfijām ietvaros, kas stāvēja uz kamīna dzegas, paņēma vienu no tām. Tad atskatījās uz Kūnertu. Viņa vaigi, zods un prāvais deguns bija plati, iespaidīgi. Āda nebija ne sārta, ne tumša, bet mazliet zeltaina. Attēlos bija, šķiet, piecas paaudzes, ne vien no Tuvo Austrumu vēja aprautajiem tuksnešiem un mošejām līdz Virdžīnijas zaļajiem pakalniem un Islāma Centram Masačūsetas avēnijā, bet arī no Berlīnes Brandenburgas vārtiem un Rātsnama līdz Vašingtonas Kapitolijam. Neviens nebija ģērbies beduīnu tērpos vai burkās, bet dažiem mugurā bija hidžābs, tautiskais tērps. Fotogrāfijas ļāva spriest, ka Kūnerts bija arābs, no vienas, vācietis, no otras puses un musulmanis, no abām.

-    Ceru, ka tev te droši, Džejs aplūkoja istabu.

-    Kustību sensori, starmeši, vēl dažas ietaises un Hūrija. Viens no viņas daudzajiem talantiem ir agrās brīdināšanas sistēma. Viņa man paziņoja par jūsu tuvošanos, pirms iedegās starmeši.

-    Datoru esi iesaiņojis?

-    Pagaidām nē. Tas ir manā kabinetā. Bens Kūnerts pamāja uz durvju pusi, un Džejs aizsteidzās turp.

Bena kabinets bija aptuveni trīsarpus metrus plats un piecus metrus garš, pie tam gandrīz tukšs pie durvīm uz grīdas stāvēja pārdesmit kartona kārbu. Taiss pagāja tām garām. Telpā bija divi galdi, uz viena bija klēpjdators, uz otra jaudīgs dators. Uztraucies, kas notiek ar Rainu, viņš apsēdās pie datora, ieslēdza to, uzlika lasāmbrilles un paklabināja klaviatūru. Viņš jau stundām ilgi nebija varējis pārbaudīt e-pastu.

Uzklikšķinājis Internet Explorer, viņš iedrukāja wivw.iht.com, drīz vien monitorā parādījās International Herald Tribьne tiešsaistes versija. Viņš uzklikšķināja uz SLUDINĀJUMI un no tā pārgāja uz STARPTAUTISKAIS NEKUSTAMO ĪPAŠUMU TIRGUS, bet no tā uz PARĪZE UN PIEPILSĒTA. Pārdošanai un nomai piedāvāja vairākus īpašumus. Laba zīme. Sirds iepukstējās straujāk.

Durvīs atskanēja balss. Eleina šķiet tā nekas, Bens sacīja.

-     Es nebūtu viņu šurp atvedis, ja tā nebūtu. Es tūlīt atgriezīšos.

Kad beigsi, nāc lejā, uz virtuvi. Es parādīšu Eleinai, kur noslēpt autiņu.

Viņš nozuda.

Džejs cerīgi pieliecās tuvāk monitoram. Ieraudzīja sludinājumu ar parakstu Billija B., īpašniece. Billija Bērka tēloja Glindu "Burvī no Oza zemes". Šis vārds bija viens no viņa un Rainas pazīšanās kodiem. Kādā citā sludinājumā bija minēts nekustamā īpašuma pārdošanas aģents R. Bold/ers. Rejs Boldžers tēloja Putnu biedēkli. Atradis trešo sludinājumu ar villas aprakstu, kurā minēja rožu vītnes katrā kolonnā, viņš notrīsēja. Tad nospieda pogu DRUKĀT. Džūdija Gārlande, "Vītne", tēloja Dorotiju. Viņš nopētīja visus trīs sludinājumus. Katrs no tiem šifrētā veidā norādīja dažādu tikšanās laiku un vietu Vašingtonas tuvumā.

Raiņa mēģinās aiziet uz visām vietām, un tas bija jādara arī viņam. Ja neizdotos sastapties, nākamajā dienā bija jārīkojas tāpat, līdz sakaru nodibināšanai. Taču, ja mistera Džī piegādes transports paredzēts jau šodien, un tas ir kaut kā saistīts ar Rainu un Kristofu, nākamajā dienā varētu būt par vēlu. *

Atzvēlies krēslā, viņš atgāza galvu atpakaļ un aizvēra acis. Tātad tomēr pēc šiem vienpadsmit gadiem varēs atkal satikties, sarunāties ar viņu, redzēt, kā, viņai smejoties, savelkas krunciņas pie deguna un tas nebūs vis nākamnedēļ vai pēc gada, bet pavisam drīz. Ja paveiksies.

Pirms viņš paspēja savaldīties, sāpes par Kristofa zaudējumu izšāvās sirdij cauri, dūra kā abpusēji griezīgs duncis, domas atgriezās Berlīnē, tajās drūmajās dienās, kad viņa laulība izputēja, un viņš iemīlējās un pievērsās Rainai. Pēc trim gadiem, pēc Marī un bērnu bojāejas, piedzima Kristofs. Kristofs izauga par lielisku, interesantu zēnu, viņš spēja uzdot neskaitāmus jautājumus par tādām lietām, ka galva gāja riņķī. Bet Taiss izbaudīja ik brīdi, ko varēja pavadīt kopā ar Kristofu.

Viņš atcerējās pastaigas zooloģiskajā dārzā ar piecgadīgo Kristofu pie rokas, sajūtu, kad mazā rociņa iegūla viņa plaukstā. Savādi, cik tā rociņa bija maza, tomēr tik spēcīga. Un cik ārkārtīgi īsa bija viņa bērnība. Gadi aiztrauca kā mirkļi, un bērni kļuva vai nu pārāk pieauguši, vai pārāk nevaļīgi, vai pārāk pavirši. Vai arī dzīvoja otrā pasaules malā, kā Kristofs. Tovakar mīlestības pārpilns viņš bija raudzījies pār zēna blondo galvu Rainas acīs, tās bija tik zilas un dziļas. Gan Raiņa, gan Kristofs viņam bija dārgi. Taiss ilgojās pēc pagātnes, pēc saviem mīļajiem.

Tāda gremdēšanās pagātnē gan šobrīd nebija pieļaujama. Saņēmies, kā jau tēraudcietam vīram klājas, viņš nokratīja skumjas un pārbaudīja izdomāto e-pasta adresi, kuru bija izveidojis pēc izbēgšanas no Alenvudas. Pārstāja klabināt klaviatūru, raudzījās monitorā. Raiņa bija atsūtījusi vēstuli. Viņš pieliecās tuvāk, satraukts lasīja:

K strādāja kompānijā Milieu Software. Mūsu bijusi Pārvalde interesējas par tās pirkšanu. Mēģināju paskriet, bet laukā pārāk karsts.

Viņš ierāva elpu. Tātad Kristofs bija strādājis Milieu kompānijā, bet Rainu izseko. Krūtis sažņaudzās, skatiens klīda pa mazo kabinetu, domas lāgā neraisījās. Beidzot viņš nolēma, ka bija tikai viens atrisinājums piezvanīt kontaktpersonai. Viņš ieklausījās mājā valdīja klusums, tātad Eleina un Bens vēl nebija atgriezušies. Paņēmis vienu no rezerves mobilajiem tālruņiem, piezvanīja.

Miegainajā balsī jautās aizdomas. Hallo?

Te atkal es. Viņš vēroja kabineta durvis. Šodien te gatavo vienu lielu darījumu. Kāds misters Džī ir viena no galvenajām personām. Viņa ļaudis apšāva "Dzinējsuņa" aģentus, tagad cenšas nomušīt Eleinu Kaningemu un mani. Iesaistīta kompānija Milieu Software un Lerijs Ličfīlds Kristofs strādāja tajā kompānijā. Tev jāzina, ka arī Raiņa ieradīsies. Viņu izseko, tāpēc viņa droši vien būs maskējusies. Jā, sasodīts, esmu pārliecināts, ka tā arī būs! Vai par Mozu nekas nav dzirdēts?

Pagaidām nekā.

Taisu sagrāba vilšanās. Man jāiet. Viņi kuru katru bridi atgriezīsies.

Izbeidzis sarunu, viņš izslēdza datoru un piecēlās. Stingri nostājies uz abām kājām, veltīja mirkli, lai saņemtos. Viņš veica sava mūža vissvarīgāko operāciju, un nu tā bija pietuvojusies galīgajam, bīstamākajam posmam. Nedrīkstēja pieJaut pat vismazāko kļūdu. Visu rūpīgi apsvērdams, viņš devās laukā.

27 nodaĻa

Milana, Itālijā

Baltu parūku galvā, ar polsterējumu, kas slēpa auguma apveidus, Raiņa Manharte iznāca no Alitalui tuneļa kopā ar pēdējiem Ženēvas vilciena pasažieriem. Salīkusi, lēni kājas pa zilganzaļo paklāju vilkdama, viņa iemiesoja Melisas O'Dejas tēlu. Vienā rokā nesa koferi, sasvērusies uz tā pusi, nedroši gāzelēdamās. Ar acu kaktiņiem vēroja cilvēkus, kuri steidza saņemt bagāžu vai pie monitoriem pārbaudīt izlidošanas laiku. Arī viņa palūkojās, kur viņas reiss tā izlidošanas laiks nebija izmainīts. Viena stunda jāgaida.

Turpinot ceļu, viņa prātoja, vai izdosies Vašingtonā satikties ar Dzeju. Viņa nemaz nebija domājusi, ka jebkad ar viņu vairs tiksies. Taču tagad gan cerēja, gan baidījās. Tāda pretruna nebija nekāds jaunums. Viņa atcerējās 1985. gada novembri vispirms noslepkavoja Pāvelu Abendrotu, pēc tam, automašīnā ievietotai bumbai sprāgstot, gāja bojā visa Džeja ģimene. Pēc šiem notikumiem viņi bija divreiz tikušies, taču uz īsu brīdi. Nomāca vainas apziņa par doktora Abendrota noslepkavošanu. Ne vienam, ne otram vairs negribējās satikties.

Vēlāk, jau decembra beigās, bija atbraucis viņas vīrs, un abi vienojās pafšķiršanos. Viņš bija Padomju armijas pulkvedis. Pēc pusgada, maijā, arī viņš gāja bojā pie Kabulas, izceļoties apšaudei ar modžahediem. Kad Džejs to uzzināja, viņš pievienoja parastajam šifrētajam sūtījumam mazu zīmīti. Pēc vēl vairāku vēstuļu apmaiņas abi vienojās satikties tālu prom no visiem, kas varētu viņus pazīt Dubrovņikā, Dienvidslāvijā.

Klintīs virs safīrzilās Adrijas jūras patvērusies, Dubrovņikā bija viduslaiku ostas pilsēta ar pasaku namiņiem, senlaiku nocietinājumiem un kaļķakmens plāksnēm bruģētām ietvēm, kas gadsimtu gaitā nopulētas līdz spīdumam. Džejs noīrēja abiem mazu pansiju ar dūnu gultām un mūra kamīniem.

Satraukta, nedroša, viņa atrada Džeju rožu dārzā. Viņš pielēca kājās un pārsteigts sastinga, viņas piebriedušo vidukli redzot. Tad viņa acis aizmiglojās, viņš apkampa Rainu, ar abām rokām klāt spiezdams.

Viņa elpa maigi glāstīja Rainas kaklu. Es tik ļoti priecājos. Vai tu arī par to priecājies?

-     Ļoti, viņa bija nočukstējusi. Bet man tev jāatzīstas, ka tu neesi…

-    Nevajag, viņa balss bija satraukumā aizsmakusi. Tu esi ar mani. Būs bērns. Nekas cits man nav jāzina.

Mīlestības ceļi bija mīklaini un valdzinoši ja vien visu neizpostīja nodevība. Milānas terminālā par to prātojot, viņai nācās piespiesties, lai nenovērstu uzmanību no pārējiem. Gaisā virmoja valodu jūklis. No lidostas skaļruņiem nogranda pamudinājums steigties uz reģistrāciju. Viņa apstājās pie valūtas maiņas kioska, lai apmainītu savas eiras un Šveices frankus pret ASV dolāriem.

Taču, aizejot no kioska, viņas pleci saspringa. Raiņa bija pamanījusi spēju kustību aizmugurē, nedaudz pa labi. Kāds vīrietis noliecās, lai sasietu kurpju auklas. Viņš bija aizkavējies tikai mirkli, taču ar to pieredzējušai aģentei pietika.

Kad viņš iztaisnojās, Raiņa tēloja, ka aplūko Dufry veikaliņa skatlogu. Lai gan vīrieša sejai bija parupji vaibsti, savā ziņā tā bija pat pievilcīga; tomēr ap viņu jautās tāda vienaldzības gaisotne, kas laupīja jebkādu vēlēšanos uzlūkot viņu otrreiz. Viņš bija, iespējams, gadus trīsdesmit vecs, kājās tumšas, ērtas bikses, adīta jaka un vaļēja sporta jaka. Zem kreisās paduses tā bija tikko manāmi izspīlēta.

šis cilvēks nebija ielidojis kopā ar Rainu, ari iepriekš redzēts nebija. Raiņa ienāca kafejnīcā un palūdza ierādīt galdiņu. Problēma bija nopietna ja jau viņš bija viņu izsekojis, tātad Dallesa lidostā sagaidīs CIP vai BND, vai ari abas aģentūras kopā. Pagriezusies, lai apsēstos, viņa pameta skatienu atpakaļ, uz kafejnīcas durvju pusi, cerībā, ka kļūdījusies. Ka viņš aizgājis tālāk. Piepeši plaukstas nosvīda. Vēl kāds lūdza ierādīt vietu tas pats vīrietis.

Herndonas apkaime, Virdžinijas pavalsts

Ritēja pēdējās stundas pirms ausmas, un nakts šķita melna kā bezdibenis. Eleina apbrauca lielajam mūra namam apkārt uz Bena norādīto vietu, gaismas neieslēdzot. Kamēr abi rosījās ārā, Bens bija izslēdzis starmešus, un automašīna slīdēja zem tumsas pārsega.

Beidzot Eleina ieraudzīja Benu gaidām pie mazākās no abām mūra un koka garāžām. Rokā viņš turēja brauniņu, vīrieša apveidu zvaigžņu gaismā varēja tikko nojaust. Hūrija riņķoja viņam apkārt, tad devās uz mājas pusi, garo purnu izslējusi, kaut ko aizdomīgu ošņādama. Eleina iebrauca garāžā, paņēma savu SIG Sauer un iznāca laukā. Iebraucamo ceļu un kokus vērodama, pievienojās Benam.

Viņš aizvēra garāžas vārtus. Kamēr esam šeit, gribu jums parādīt atkāpšanās ceļu. Jācer, ka tas nebūs vajadzīgs. Viņš aizveda Eleinu aiz garāžas un paskaidroja paša izgudroto sistēmu.

Atgriežoties mājās, Eleina ziņkāri iejautājās: Kāpēc jūs palīdzat Džejam?

-    Vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, esmu viņam lielu pateicību parādā. Viņš pagrieza roku, plaukstas locītavu rādīdams. Vājajā apgaismojumā rēta, kuru cietumā viņš teicās uz caurules savainojis, izskatījās vēl nejaukāka. Viņš pacēla abas rokas augšā. Rētas sākās no elkoņiem un turpinājās līdz pat vietai, kur rokas nozuda teniskrekla piedurknēs. Tādas man ir uz visa ķermeņa, pateicoties VDK. Es viņiem biju izmēģinājuma trusītis jaunu nopratināšanas paņēmienu pārbaudē. Džejs mani no tām mokām izpestīja.

Viņai aizžņaudzās kakls. Cik briesmīgi jums bija jācieš.

Bens paraustīja plecus. Esmu šad un tad strādājis kopā ar Džeju. Savu mūžu neesmu sastapis nevienu citu, kuru būtu tā cienījis. Es aizgāju pensijā no operatīvā darba labi sen, tāpēc, kad Džeju notiesāja, paspēju sagatavot visus nepieciešamos dokumentus, lai aizietu dziļā pagrīdē, un dabūju darbu Ieslodzījuma vietu pārvaldē. Tad sarunāju, lai mani pārceļ uz Alenvudu. Protams, ar laiku FIB atklās, ka Džeja bēgšanu sarīkoju es.

-    Tāpēc jums viss sagatavots prombraukšanai. Bet Zahra? Kas ir viņa?

-     Mana sieva. Brīvdienās dzīvoju šeit kā Bens Kūnerts. Pie Alenvudas man bija dzīvoklis, kur biju Deivids Okslijs. Zahra atrada mums jaunu mājvietu tālu, tālu prom. Iespējams, kādreiz varēsim šurp atgriezties. Viņa skatiens aptvēra mauriņu, kokus, senlaicīgos mūra namus kā mīļas, tuvas lietas. Katrā ziņā es tā ceru.

-    Varbūt drīkstu ko pajautāt… Kā jums šķiet, kāpēc Džejs vērsās pret Ameriku?

Bens pārsteigti uzlūkoja Eleinu. Tad pamāja ar galvu, kā savas aizdomas apstiprinādams. Jūs vēl neesat strādājusi ar Džeju gana ilgi, lai aptvertu, ka viņš ir neizdibināms. No viņa var sagaidīt visu, kas prātam aptverams viņa prātam. Viņš ir izcili gudrs, asprātīgs, egoistisks, nepacietīgs un pāri visam drosmīgs. Spiegošanas lielmeistars būdams, viņš izstaroja tādu optimismu, kas pielipa, un viņa darbiniekiem veidojās tāda kopības apziņa, tāds lepnums, ka citi apskauda. Daļēji tāpēc, ka viņam ir tik izteikta savas personības apziņa, viņš nekad nav īpaši uztraucies par to, ko domās birokrāti. Lai gan tas veidoja arī viņa nevēlēšanos ievērot pārējo viedokli. Ja viņš patiešām mūs pārdeva krieviem, tad viņam bija labs iemesls vai arī viņš domāja, ka tāds ir.

-    Ja? Tā bija pirmā reize, kad vēl kāds, izņemot Eleinu pašu pie tam viņa to bija darījusi klusībā -, šaubījās.

-    Mūsu pasaulē vienmēr ir kāds "ja".

-    Bet jūs nezināt, kāds bijis iemesls.

-     Droši vien nekad arī nezināšu. Te jau sākas lojalitāte. Tā liecina par raksturu, par to, vai kādam var uzticēties kā draugam un galu galā vai var uzticēties pašam sev. Krieviem ir laba paruna "Pasaki, kas ir tavs draugs, un es tev pateikšu, kas esi tu pats".

Viņi pagriezās pa ķieģeļiem bruģētu taciņu, kas gāja zem augstiem ozoliem, šķērsojot mauriņu, līdz virtuves durvīm. Hūrija tecēja pa priekšu, spalvainās ausis plandīja vien. Tiklīdz viņi bija atgriezušies mājā, Bens atkal ieslēdza starmešus, bet Eleina piesteidzās pie platā virtuves loga un nostājās sardzē. No turienes varēja pārskatīt visu piebraucamā ceļa apli un mūra ēkas abās pusēs.

Bens izņēma no ledusskapja olas un sieru, uzlika uz gāzes plīts pannu. Aizdedzinājis degli, aplūkoja Eleinu. Viņa izskatījās nedaudz apjukusi uz tumšā loga fona savā netīrajā teniskreklā un biksēs, ar pistoli rokā, izspūrušiem matiem. Vaigs nosmulēts ar dubļiem.

-    Viņš jums patīk, Bens secināja, jums vienigi grūti atbrīvoties no domas, ka viņš ir nodevējs.

-    Iespējams, nekad no tās netikšu vaļā.

Bens pamāja ar galvu. Ja vien tas ko līdz, viņš, manuprāt, ir labs cilvēks. Godīgs. Pieklājīgs. Un sasodīti labs melis. Izlūkošanas sistēmas balstās uz slepenību, tāpēc bez meliem neiztikt. To jūs zināt. Taču tas pielīp, izmaina cilvēku, īpaši, ja strādā ar cerību padarīt pasauli labāku, jo labāku pasauli nevar balstīt uz meliem. Ja esi ugunslīnijā pavadījis gana ilgu laiku, sāc aizmirst, kas esi bijis, un tad jau vienalga. Jo, ja sāksi pārdzīvot, nevarēsi strādāt.

Viņa uzlūkoja Benu lielajām, gaišzilajām acīm, tad atkal pievērsās logam, draudīgo nakti vērodama. Biju domājusi, ka saprotu to.

Bens ierunājās skaļāk. Klau, Džej. Vai tev nav apnicis stāvēt durvīs? Nāc tik iekšā. Viņš atskatījās.

Džejs nepakustējās. Viņa seja bija nosmulēta, bārdas rugāji atgādināja kājslauķi dzelzs krāsā. Viņš pētīja Eleinu atmaigušām acīm, nepūloties slēpt savas simpātijas. Galvenais ir ticība. Jātic kaut kam tādam, kas ir tā vērts. Kaut kam labam. Tikai vispirms jāzina, ko tas jums nozīmē.

Eleina mulsi pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Bens uzsvērti skaļi nolika uz koka pusdiengalda bļodu ar olu kulteni un paplāti ar pilngraudu maizes šķēlēm. Sēdieties un paēdiet, viņš pavēlēja. Tas domāts jums abiem. Ass Čedaras siers kusa virs olām. Virtuvi pildīja garšvielu aromāts.

Paldies, Ben, Eleina atbīdīja krēslu un graciozi apsēdās.

Džeja atbildi nesagaidījuši, Eleina un Bens pagriezās un ieraudzīja, ka viņš tuvojas vieglā, gandrīz draudīgā solī. Seja vairāk nekā lietišķa drīzāk drūma, pie tam viņš izstaroja supermodrību. Viņš novilka žaketi, palikdams kreklā vien, zem paduses karājās brauniņš. Maksts atpogāta, lai varētu nevilcinoties izraut šaujamo. Uzmetis žaketi uz krēsla, viņš iebāza roku džinsu kabatā un kaut ko izņēma no turienes.

Eleina kā noburta vēroja viņu atveram plaukstu. Elpa aizrāvās plaukstā mirdzēja zelta trīsstūris. Viņa atcerējās kamerā atrasto fotogrāfiju, kurā viņam bija ķēdīte ar piekariņu. Džejs ļāva tam nokrist uz galda, kur piekariņš pagriezās kā kompasa bulta. Eleina pieskārās tam ar pirkstu, apturot griešanos. Pacēla galvu, uzlūkojot Benu, un ievēroja, ka viņa skatiens kļuvis svešāds, auksts.

Džeja kastaņbrūnās acis bija satumsušas. Ben?

Bens brīdi raudzījās uz Džeju. Tad piekrītoši pamāja. Nenovērsdams no Džeja skatienu, viņš pienāca pie kamīna, paņēma no dzegas kaut ko nelielu, tad ar spēju kustību lika tam aizslīdēt galdam pāri. Tas apstājās pie Džeja. Vēl viens zelta trīsstūris.

Bens pavēstīja: Katram gadījumam, ja esi piemirsis Palmera trīsstūri var pievienot tavam no vienas puses. Manu no otras.

Džejs neatbildēja. Viņš pabīdīja abus, līdz to robotās malas savienojās. Pacēla galvu un plati pasmaidīja.

Spriedzei gaistot, Eleina uzelpoja viņa bija pieredzējusi kaut ko gandrīz pirmatnīgu.

Bens pienāca pie virtuves loga, pārņemdams viņas posteni. Džejs apsēdās Eleinai pretī un ielika šķīvī prāvu olu kulteņa tiesu. Taču ēst nesāka. Es, Ben, sākšu no sākuma. Lūdzu tevi palīdzēt izbēgt, jo Herald Tribune izlasīju rakstu par Kristofa Māsa bojā eju nelaimes gadījumā. Viņš bridi vilcinājās. Viņš bija mans un Rainas Manhartes dēls.

-j Tavs un Rainas Manhartes? Nebija ne jausmas. Cik tad ilgi jūs abi… ?

Ne pārāk. Džejs atkal brīdi vilcinājās. Tad pastāstīja par rakstu un fotouzņēmumiem, ar kuriem Raiņa deva ziņu, ka viņai nepieciešama palīdzība. Šķita loģiski, ka notikušais saistāms ar Kristofu. Kad tu biji mani izpestījis, domāju nolīst krūmos un gaidīt no viņas nākamo ziņu. Taču bēgšanas laikā mani mēģināja nomušit viens ieslodzītais, Teosofolis; kad biju pie slēptuves pēc mantām, mani medīja algots slepkava, bet vēl viens gaidīja pie Palmera Vestvuda mājas. Arī viņš mēģināja mani novākt. Kad ieradās vesels slepkavnieku bars, mēs ar Palmeru tik tikko izmukām. Bet tajā reizē man paveicās pazinu divus šāvējus. Abi bija no "Dzinējsuņa". Viņš atvilka elpu. Tā ir sevišķi slepena Lenglijas vienība.

-    Lenglijas? Nevar būt!

-    Būs vēl drūmāk. Džejs paņēma dakšiņu. Eleina?

-     Man uzdeva nomedīt Džeju, un šo darbu saņēmu no "Dzinējsuņa" vadības, viņa teica Benam. Es tikko sāku ievākt ziņas, kad man uzbruka "tīrītājs". Man izdevās viņu novākt, bet, kad atgriezos "Dzinējsuņa" mītnē, ieraudzīju ne vien to, ka visi likvidēti, bet atradu arī cilvēku, kas mēģināja mani nobeigt. Līķis gulēja kādā kabinetā uz galda. Īstenībā tas bija pārģērbies "Dzinējsuņa" aģents, tātad neapgāžams pierādījums, ka tieši "Dzinējsuņa" darbiniekiem uzdots mani nogalināt.

Kamēr Bens raudzījās uz. Eleinu, Džejs stāstīja tālāk: Es biju ieradies agrāk, tieši tobrīd, kad šāvēju komanda gāja prom, un varēju labi aplūkot visus. Vēlāk divus no viņiem ieraudzīju pie Eleinas mājas. Viņš aprakstīja, kā abi apdullinājuši Billiju, kā paņēmuši viņa mobilo, kā pielipinājuši tam raidītāju. Tātad, spriežot pēc tā, kas zināms no ieraksta un manas sarunas ar Džeriju, šodien norisinās kāds liels darījums, un Džerijs strādā kāda mistera Džī labā. Aiz visas šīs nejēdzības stāv misters Džī.

Bens neteica neko, tikai drūmi purināja galvu.

-    Pirms dažām stundām, Eleina turpināja, mums atkal uzbruka. Šoreiz tāpēc, ka es pamanījos piezvanīt Lorensam Ličfīldam. Viņš apsolīja nosūtīt vienību Džeja notveršanai. Viņa saviebās, nesenos piedzīvojumus atceroties. Tā vietā ieradās Džerijs ar saviem rokaspuišiem. Viņi uzbruka mums no slēpņa.

-    Ak kungs, Bens nopūtās. Ak tad Lerijs Ličfīlds ari?

-    Tas vēl nav viss, Džejs turpināja. Kristofs bija programmētājs. Pirms bojāejas viņš strādāja kādā firmā, kas saucās Milieu Software. Milieu ir viena no "Dzinējsuņa" meitas kompānijām. Lerijs personīgi vada"Dzinējsuni".

Bens nolamājās.

Džejs paliecās uz priekšu, saņēma rokas kopā. Palūkojās uz tām, pēc tam uz Benu. Tātad "Dzinējsuns" Ženēvā nodarbojās ar kaut ko tādu, kas, iespējams, noveda pie Kristofa nāves, tātad darījums neaprobežojas ar Savienotajām Valstīm vien. Arī Rainu vajā. Lai arī kas būtu tas misters Džī, viņam ir iespējas piekļūt stingrā režīma federālajai labošanas iestādei un iefiltrēt tur savu cilvēku Teosofoli. Vienlaikus jāatceras, ka Lerijs Ličfīlds neķertos nekam klāt, skaidri nezinot, ap ko lieta grozās. Lai arī kāds ir tas darījums, viņš ir pārliecināts, ka tas noteikti izdosies. Tā kā viņš ir ziņojis par mums, acīmredzot, viņš sazinās ar misteru Džī pa tiešo, jo nemūžam nebūtu pinies ar kādu zemāka ranga darboni. Runājot par misteru Džī, jābūt ļoti nopietnam iemeslam, lai viņš liktu apslaktēt sevišķi slepenas vienības aģentus.

Bens dziļi ievilka elpu. Trakas lietas. Darījums, acīmredzot, milzīgs.

Džejs pamāja ar galvu. Milzīgs un bīstams. Mums jānoskaidro, kas tas īsti ir, un jāizjauc. Tam vajadzīgi pieredzējuši aģenti. Tas pa zobam tikai vislabākajiem. Es gribu mūsu veco komandu.

Bens atkāpās no loga. Es sazvanīšos.

-    Visus, izņemot Palmeru. Viņš gribēja palīdzēt Rainas dēļ, bet viņam taču jau septiņdesmit. Es, protams, atteicu viņam.

Bens devās uz gaiteni. Skaidrs. Paēdiet un nomazgājieties, lai būtu gatavi, kad viņi būs klāt.

Kabinetā Bens Kūnerts apsēdās pie lielā datora, 1 līnija ielika galvu viņam klēpi. Bens izklaidīgi paijāja viņas galvu, sakopodams domas, cenšoties atbrīvoties no saspringuma. Beidzot atvēra savu tiešsaistes adrešu grāmatu un deva datoram komandu piezvanīt.

Frenks Mesa dzīvoja piecdesmit kilometrus no Bena. Viņš atsaucās uzreiz, taču balss bija miegaina. Jā-ā?

-     Te Bens. Tu esi man vajadzīgs. Atved savu medaljona daļu.

-    Jucis esi, vai? Balsī skanēja sašutums. Aizej, paskaties, cik pulkstenis!

-    Neaizmirsti savu zelta gabalu paņem līdzi, Bens piekodināja. Mums te viena situācija.

Sekoja ilgs klusuma brīdis. Tad skaļa atklepošanās. Nopūta kā pēc zaudētas cīņas. Labs ir. Bet tev drusku jāpaciešas man kaut kas jāuzvelk mugurā.

Izdzirdis signālu, Bens atgriezās pie adrešu grāmatas, un dators atkal sastādīja numuru.

Elija Helprins neatbildēja tik ātri, taču samiegojies neizklausījās. Jā? Klausos.

-     Bens zvana. Tu esi man vajadzīgs. Atved savu medaljona daļu.

Elija bija pārsteigts, brīdi vilcinājās. Kas tad nu?

-     Pateikšu, kad atbrauksi. Paņem ieroci. Neaizmirsti zelta trīsstūri.

-    Pagaidi, Ben. Pasaki tūlīt.

-    Tikai tad, kad atbrauksi. Būsi vai nē?

-    Protams, būšu, tas aizkaitināti atbildēja. Pēc pusstundas.

-    Tu jau esi apģērbies? Bens jautāja.

-     Drēbes mugurā. Kāpēc jautā vai tad kāds pasākums? viņš nopūtās. Teicu jau, ka būšu.

Pēc Bena un Hūrijas aiziešanas Eleina nopētīja bultas uzgaļa formas zelta gabalus, kas mirdzēja virtuves apgaismojumā. Tie veidoja divas diska piektdaļas. Ieskaitot Palmeru Vestvudu, tātad divu daļu trūka.

-    Bens zvana vēl diviem, viņa teica Džejam.

Viņš pamāja ar galvu, izstiepa roku un paņēma televizora tālvadības pulti. Televizors bija aiz Eleinas muguras, pie kamīna. Džejs ieslēdza ziņu staciju.

Eleinai piepeši uzmācās nogurums. Reportieru balsīm dūcot, abi ēda, draudzīgi klusēdami. Pasaules ziņās atkal runāja par teroristu bumbām un uzbrukumiem. Brīžiem viņa uzmeta Džejam skatienu, acīs dūrās tumšie apļi zem acīm un sagumušie pleci. Kad viņi beidza ēst, gandrīz vienlaikus, viņa pacēla galvu, lai uzsmaidītu un parunātos.

Taču viņa skatiens bija piekalts ekrānam. Paķēris pulti, viņš uzgrieza skaļāk.

-    Eleina, viņš mudināja, paskaties!

Viņa apgriezās krēslā.

"…kā izteicies policijas preses sekretārs, noslepkavotā vārds bija Viktors Melouns, " lasīja diktore. Ekrānā parādījās fotouzņēmums.

-    Nu, nevar būt, viņa izdvesa. Tas ir Billijs!

Džejs sakoda zobus. Šķiet, Džerijs viņam sagādājis sasodīti labu leģendu.

"…bija koledžas students no Čikāgas," diktore turpināja. "Līdz vakardienai viņš dzīvoja Takomas Parka moteli, īrēdams numuru uz cita vārdu. "Uzskata, ka mis Kaningema bija nolīgusi viņu veikt remontdarbus…"

Kad viņas CfP dokumentu fotogrāfija aizpildīja ekrānu, Eleina juta, ka sejai zūd krāsa attēlā viņa raudzījās nopietni, mati sasieti zirgastē. Viegli pazīstama.

"Eleinas Kaningemas deviņmilimetrigo pistoli atrada kaimiņu atkritumu tvertnē. Viņa strādā CIP. Policija uzskata, ka viņa var apdraudēt…"

28 nodaĻa

Milāna, Itālija

Lidostas kafejnīcā klientu netrūka, galdiņu lielākā daļa bija aizņemta. Nemitīgā dūkoņa, ko radīja cilvēce kustībā, caur arkveida ieeju sasniedza Rainas ausis, kamēr ķiploku un aromātisko tomātu mērču smarža uzvēdīja no otras puses ikreiz, kad atvērās virtuves durvis. Viņa ēda risotto alla Milanese, brīžiem uzmezdama skatienu savai "astei", kas sēdēja pie galdiņa netālu no iejās un rīšus rija savu ēdamo. Labāk bija precīzi zināt, kur viņš atrodas, nekā mocīt sevi ar netraucētas izejas meklējumiem.

Kādu brīdi viņa jutās vienkārši briesmīgi. Atmiņas mācās virsū. Viņa mitējās ēst un tika atsviesta atpakaļ, 1989. gada 9. novembri, tajā neaizmirstamajā naktī, kad kūsājošā Berlīne bija uzsprāgusi, taču nevis Trešā pasaules kara kodolneprātā, bet neredzētā svinību trakumā. Pirmoreiz kopš 1961. gada komunistiskās valsts pilsoņi drīkstēja netraucēti ieiet Rietumberlinē. Desmitiem tūkstošu iedzīvotāju no abām pusēm bruka nīstajai sienai klāt, smējās, apkampās, kāpa uz mūra, kala nost betona gabalus, skūpstot pilnīgi svešus cilvēkus, atkorķējot šampanieša pudeles.

Viņa bija sarunājusi Kristofam auklffi un izmantoja jukas, lai aizzagtos pāri robežai uz nedaudzām, tik retajām stundām kopā ar Džeju mazā viesnīciņā netālu no Lērteras stacijas. Bija pagājuši divi mēneši, kopš viņiem pēdējoreiz bija palaimējies būt kopā. Izdzirdis viņas soļus gaiteni, Džejs bija atrāvis durvis vaļā.

Viņu ieraugot, Rainu pārņēma kaisle. Viņa metās Džeja apskāvienos. Džejs ievilka Rainu istabā, pārklāja viņas kaklu, seju, ausis, muti skūpstiem un aizspēra durvis ciet. Viņai kārojās aprit Džeju, ieritināties viņā, pārtapt viņā. Nekas cits neeksistēja. Tikai Džejs. Vienīgi Džejs. Viņa bija iztvīkusi pēc Džeja.

Mīlēšanās bija nevaldāma. Pēc stundas viņi atraisijas no apskāvieniem un gulēja sānu pie sāna, aizelsušies, svīzdami, otra kailajai ādai piespiedušies. Un runāja. Tajos laikos runāties ar Džeju bija tas pats, kas mīlēties satraucoši, neticami, tāds gandarījums, ka pat iedomāties nevarētu.

Tonakt bija tāda sajūta, it kā viņiem piederētu visa pasaule. Darbs drīz būs galā. Džejs varēs atvaļināties un rakstīt viņu izdzīvoto vēsturi. Viņa varētu aiziet no CIP un BND, notraukt putekļus no molberta un atgriezties pie gleznošanas, pēc kuras bija alkusi, bet nespēja saņemties. Viņi aizmirsis neizdevušās laulības un drausmīgās spiegu spēles, kā arī neredzamās brūces, lai beidzot būtu kopā, iekārtotu mājas, izaudzinātu Kristofu, noteikti būtu ari citi bērni. Dzīvos to dzīvi, kuru pārējie uztvēra kā pašsaprotamu.

Ar tās spožās nākotnes apsolījumu viņa piekļāvās Džejam, iegrima viņa skāvienos, lai mīlētos vēl, šoreiz lēni, apdomīgi, pamatīgi.

Taču pēc tam dzīve sagriezās otrādi. Lai gan aukstais karš bija beidzies, kamēr viņa bija BND, bet viņš CIP, viņi nevarēja dzīvot kopā, par precībām nemaz nesapņojot, jo tas palielinātu iespējamību, ka atklātos viņas trīskāršās aģentes pagātne. Viņa jautāja, kad viņš atvaļināsies. Kad viņa varēs atvaļināties. Bet Džejs izdomāja arvien jaunas atrunas. Tad Ērihs pārvērta Rainu par nacionālo elku, cerību tēlu, un viņai pievērstā uzmanība vienīgi vairoja risku. Taču, ja viņiem izdotos atbrīvoties no abām aģentūrām, viņi varētu savākt Kristofu un aizlaisties, pie tam nevienam ne Kristofam, ne savām valstīm, tām nu gan nē nenodarot nekādu ļaunumu.

Beidzot Raiņa uzrakstīja C1P adresētu oficiālu atlūgumu. Viņai bija diezgan. Cauri. Džejs joprojām bija viņas priekšnieks, tāpēc viņa atdeva iesniegumu viņam. Tiklīdz Lenglija oficiāli apstiprinās viņas aiziešanu, viņa aiziešot arī no BND. Džejs aizbrauca uz mēnesi. Nu bija aizritējuši gadi, Kristofs miris, bet tie sapņi izplēnējuši, aprētojušies. Vairs nebija ne Džeja un Rainas, ne Rainas un Džeja. Viņi bija aizmēzti prom, tāpat kā aukstais karš. Tāpat kā viņu mirušie laulātie draugi un Pāvels Abendrots. Taču Raiņa vēl joprojām nebija brīva, iekūlusies jaunā demilitarizētajā zonā, jo Džejs bija palicis Lenglijā, vienlaikus atteikdamies pieņemt viņas atlūgumu.

Raiņa pievēra plakstiņus un piesardzīgi aplūkoja kafejnīcu. Palūkojās rokas pulkstenī un paņēma koferi. Ārā tipinot, juta, ka skausta ādai pārskrien skudriņas. Vīrieša neatlaidīgais skatiens dzēla mugurā.

Iedama terminālam cauri, viņa piespieda sevi darboties. Atgriezties ārpasaulē, pie koferiem, aviobiļetēm un kājām, kas šļūca un steidzās. Pie briesmām svešā vīrieša izskatā, ar pistoli un konkrētu uzdevumu. Viņa manīja, ka viņš seko, bezrūpīgi nokozdams fokačes, itāliešu maizītes, kumosu. Izejai tuvojoties, Raiņa gāja veikaliem un tualetēm garām, arī izziņu kioska stiklā svešinieka atspulgu vērodama. Viņa palēnināja soli, lai viņu pārbaudītu.

Tas iebāza mutē pēdējo maizes gabalu, aplaizīja pirkstus un pagāja garām, pat nepalūkojies uz Rainu, tad izvilka no jakas kabatas aploksni ar Alitalia biļeti. Pievienojās bariņam, kas gaidīja iekāpšanas Dridi. Viņš jau zināja, ar kuru reisu viņa izlido, un bija cieši nodomājis viņai sekot.

Saglabājot mieru, Raiņa apstājās blakus kādai ģimenei, kura sarunājās poliski, no svešinieka viņu šķīra desmit soļi. Iekāpt aicināja tikai pirmo un biznesa klasi: lielais vairums nepacietīgi gaidīja. Viņa skatiens pārslīdēja Rainai pāri, pēc tam viņš vairs nenovēroja Rainu. Kad skaļrunis izsauca vēl vairākus numurus, sakustējās aptuveni trešdaļa no pūļa, ieplūstot starp viņiem.

Pirms viņš paguva atskatīties, Raiņa aizšāvās uz dāmu tualeti. Ieslēdzās kabīnē, nokratīja no kājām kurpes, pie viena noraudama parūku un Melisas O'Dejas kleitu un polsterējumu. Viss lidoja uz grīdas. Uzmetusi koferi uz klozetpoda vāka, viņa atrāva to vaļā. Bez nevienas liekas kustības uzvilka vīriešu džinsus, aizrāva rāvējslēdzēju. Uzmauca galvā melnu parūku, nu mati sniedzās līdz pleciem. Ieslīdēja sporta krūšturi, kas saplacināja krūšu apaļumus. Uzvilka vienkāršu kreklu zilā krāsā. Paņēmusi mitrās salvetes, aizslaucīja krunkas prom. Tad izvilka prāvu treniņsomu, atvēra to, pēc tam iebāza vecās dāmas tērpu koferi un to aizslēdza. Ar pamatīgām pūlēm iedabūja koferi treniņsomā, tad aizvilka rāvējslēdzēju ciet. Dziļi elpodama, uzvilka iemīļotās treniņkurpes un sasēja auklas.

Un ieklausījās. Pie izlietnēm māte itāliešu valodā sarunājās ar meitu. Dzirdēja soļus, ūdens šļākšanos podos, taču neko tādu, kas liecinātu par apsardzes vai apdulluša spiega uzrašanos, nemanīja.

Izvairoties ielūkoties kādai acīs, viņa nesteidzīgi izgāja no kabīnes, izpelnīdamās vien dažus nedaudzo apmeklētāju pārsteigtus skatienus. Raiņa neatgriezās pie Alitalia reisa vārtiem. Toties vairāk šūpoja plecus, nevis gurnus, atdarinot vīrieša, nevis sievietes gaitu, un iegāja tieši blakus durvis, vīriešu tualetē. Tur viņai pievērsa vēl mazāk uzmanības.

Šoreiz, ieslēgusies tualetes kabīnē, viņa saņēma jauniegūtos melnos matus zirgastē ar biezu, nosmulētu matu gumiju. Ieskatīdamās spogulīti, pielīmēja melnas ūsas un strupu, izspūrušu kazbārdiņu. Uzstīvēja ādas jaku ar uzrakstu Harley Davidson un uzvilka šauras saulesbrilles, kas piešķīra sejai nepieejamu izteiksmi.

Nekā labāka tobrīd nebija pie rokas. Ar jaunu pasi un biļeti rokā viņa aizcirta kabīnes durtiņas un aizslāja pār tualetes mazgāšanās telpas plašumu, ar jauno, uzkrītošo tēlu piesaistot daudz lielāku uzmanību. "Gunnars Hamsuns" lidoja uz Londonu, kur bija jāpārsēžas lidmašīnā uz Dallesa Starptautisko lidostu. Pārējos rekvizītus varēja nopirkt termināla veikalos.

Kad viņa parādījās gaitenī, izziņoja pēdējo uzaicinājumu Melisai pievienoties pārējiem Alitalia pasažieriem lidojumam uz Dallesa lidostu. Viņa pa gabalu noskatījās uz savu sekotāju, kas nepacietīgi mīņājās pie vārtiem ar mobilo tālruni pie auss, ik pēc brīža ielūkodamies rokas pulksteni, nikni apkārt blenzdams. Pie vārtiem bija tikai viņš un lidostas darbinieki.

Kad viens no viņiem atāķēja vārtus, lai tos aizvērtu, skaidri norādot, ka iekāpšana beigusies, vīrieša sarkanā seja pietvīka vēl vairāk. Viņš kaut ko ieauroja mobilajā tālrunī, aizcirta to ciet un paklausīgi ieskrēja aviolīnijas tunelī.

Prom iedama, Raiņa nosmīnēja, taču modrību nezaudēja.

Hemdonas apkaime, Virdžīnijas pavalstī

Pirms piebraucamajā ceļā ierūcās automašīnas dzinējs, Eleina jau bija nomazgājusies dušā un uzvilkusi Zahras skapī sameklētos džinsus un svīteri. Viņa paķēra valteru un noskrēja lejā.

Paliec virtuvē, Džej, Bens uzsauca. Eleinai ir pistole.

Ar triecienšauteni M-16 rokā no sava kabineta parādījās Bens, stiegrains un muskuļots kā cīkstonis. Pie pleca piestiprinātajā pistoles makstī virs teniskrekla karājās brauniņš. Hūrija tecēja blakus, pie kājas. Suņa acis spīdēja, modri vērodamas apkārtējos.

-    Eleina, es gribu jums kaut ko pateikt, Bens paziņoja. jums jārīkojas tieši tā, kā sacīšu. Tieši tā, un ne citādi. Skaidrs?

Kad viņa bija pārsteigti pamājusi ar galvu, viņš strupi paskaidroja, kas darāms, tikmēr atslēgdams parādes durvis, taču tās neatvēra. Atkāpās no durvīm, kad dzinējs apklusa. Troksni, kas rodas, automašīnas durvis aizcērtot, nedzirdēja.

Bens ar rokas kustību parādīja Hūrijai, ka tai jānostājas durvju kreisajā pusē, lai ienācējs to uzreiz pamanītu. Arī Eleina stāvēja pa kreisi no Bena, starp viņu un virtuvi. Bens nolaida stobru pret durvīm un palūkojās uz Eleinu; viņa atslābināja ceļgalu locītavas, atrada īsto līdzsvaru, pacēla abās rokās turēto valteru un arī tēmēja durvīs. Bens atzinīgi pamāja ar galvu.

Durvju zvanam atskanot, viņš skaļi aicināja: Ienāciet!

Durvju rokturis pagriezās. Durvis atvērās. Nācējs bija neliela auguma vīrietis ar kuplu sirmu matu rotu, ko no aizmugures apgaismoja starmešu atspīdums.

Viņš apstājās, smaids sejā apdzisa. Viņš blenza uz M-16, tad uz valteru, pēc tam sānis, uz Hūriju. Vīrietim bija melnīgsnēja seja, melnas acis un drukns, svīterī un līdz kaklam ar rāvējslēdzēju aizvilktā jakā ietērpts augums. Vienkāršas bikses izgludinātas, vīle kā armijas biksēm. Viņš izskatījās gadus desmit jaunāks par Džeju vai Benu.

-    Kas te, ellē ratā, notiek? viņš noprasīja.

-    Nāc vien iekšā, bet lēni, Bens pavēlēja. Rokas turi tā, lai es tās redzētu.

-     Pavisam jucis esi, vai? vīrietis jau pagriezās, kā uz promiešanu.

Bens pamāja Hūrijai. Tā uzreiz saslējās, nikni rūkdama. Lūpas parāvās atpakaļ, atsedzot asos ilkņus. Rūkoņa kļuva dobjāka, brīdinot par gaidāmo uzbrukumu.

Bens teica svešiniekam: Es gan tā nedarītu. Ja gribēšu būt pieklājīgs, nemaz nešaušu. Ļaušu, lai tevi suns saņem ciet. Viņa savukārt apmācīta pārkost upurim rīkli.

Vīrietis nikni raudzījās uz Benu.

Bens nesatricināmi mierīgi raudzījās pretī.

Arvien niknākā rūkšana lika Eleinai sarauties.

Vīrietis novērsās. Vēlreiz palūkojās uz suni. Nokāra galvu. Ko tu gribēji?

-    Parādi savu zelta trīsstūri. Tikai lēnām.

-    Vispirms saki, lai Hūrija paiet nost.

Bens atkal pamāja Hūrijai. Taču tā turpināja rūkt. Viņa pakustināja degunu, norādot uz kaut ko, kas atradās aiz svešinieka starmešu izgaismotajā durvju priekšā. Bena pirksts uz mēlītes saspringa. Žokļu muskuļi kustējās. Kas tev līdzi?

Durvīs klusu uzradās vecāks vīrietis bieziem, baltiem matiem un saules nobrūninātu, grumbainu seju. Tajā bija kaut kas no plēsoņas. Eleina viņu pazina uzreiz tas bija Palmers Vestvuds.

Vestvuds nebēdāja ne par ieročiem, ne par suni; vecišķās acis silti raudzījās Bena sejā. Kur tas laiks, Ben. Biju gaidījis laipnāku uzņemšanu, un še tev.

Bens-brīdi klusēja, acīmredzot, apsvērdams negaidītā viesa ierašanās sekas. Atkal pamāja sunim. Šoreiz draudīgā rūkšana aprima.

-    Vai paņēmi savu zelta trīsstūri? Bens jautāja.

-    Paņēmu.

-    Man jāredz ari tavējais.

Abi vīrieši nesteidzīgi, kā palēninātos filmas kadros, iebāza rokas kabatās un izvilka līdzīgus zelta trīsstūrus.

-    Sekojiet Eleinai, Bens pavēlēja.

Viņa atkāpās īsajā gaitenī, pavērsusi valteru viņu virzienā. Abi sekoja kopā, taču Bens pielieca galvu uz sāniem. Suns iespraucās starp abiem un gāja pa vidu. Bens aizslēdza parādes durvis, kamēr Eleina turpināja kāpties atpakaļ, vedot viņus uz virtuvi zosu gājienā. Gaisā virmoja stipras kafijas aromāts. Kamīnā dega uguns.

Acis pārsteigumā izbolījuši, abi viesi klusuciezdami raudzījās telpai pāri, kur pie loga mierīgi stāvēja Džejs. Viņa brauniņa stobrs sekoja viņu soļiem.

-    Jūs paši redzēsiet, kur savus trīsstūrus novietot, Bens ierunājās aiz muguras.

Viņi atskatījās, tad pienāca pie galda un nolika uz tā savus zelta trīsstūrus. Palmers Vestvuds piebīdīja savējo Džeja trīsstūrim otrā pusē, pēc tam pirmais vīrietis pievienoja savu Vestvuda trīsstūrim. Visi gabaliņi saderēja nevainojami. Eleina nolaida pistoli. Džejs ielika makstī savu ieroci un paņēma kafijas krūzi no palodzes.

Bens nolaida triecienšautenes stobru. Mierā, Hūrij. Atkāpies.

Suns nopurinājās, pārtapdams no slepkavas mājas mīlulī.

Palmers Vestvuds vēroja to ar platu smaidu, atsegdams baltus, līdzenus zobus. Viņš pagriezās un paspieda Bena roku. Tagad vēl vairāk priecājos tevi redzēt, Ben.

-    Piekrītu, ka tā. Bens atsmaidīja.

Abi vīrieši slējās pāri pirmajam atnācējam, kas atkal labsirdīgi smaidīja. Viņš arī paspieda Bena roku.

-    Šalom, Elija, Bens sacīja.

-    Salam tev. Elija pieliecās sunim tuvāk. Sveiki, Hūrij. Dod ķepu. Viņa notupās, asti luncinādama, lai sasveicinātos. Vīrietis iztaisnojās un palūkojās uz Benu, pēc tam uz Džeju. Palmers piebrauca, tevi, Džej, meklēdams, pastāstīja man, ko zināja. Nospriedām, ka, iespējams, varētu sastapt tevi šeit. Bens nemaz neļāva pajautāt. Tad viņš bargi nopētīja Eleinu un jautāja: Kas tā tāda?

-    Džeja "medniece" Eleina Kaningema. Eleina, iepazīstieties: tas ir Palmers Vestvuds, un tas ir Elija Helprins.

Viņi sasveicinājās, paspiežot rokas, apmainījās pieklājības frāzēm.

Palmers novilka jaku un palaboja aizmugurē aiz jostas aizbāzto pistoli. Priecājos redzēt tevi dzīvu, Džej.

Bet Džejs bija saraucis pieri. Es tevi lūdzu te neiejaukties.

Palmers iztaisnojās, nelokāms, valdonīgs, un ielūkojās viņam acīs. Esmu šajā spēlē tik sen, ka pats zinu, kur iejaukties. Saožu kafiju. Tieši kafija tagad derētu.

Kamēr viņš gāja pie kafijas aparāta, Hūrija pieskrēja Benam klāt, tās nagi ašā ritmā noklabēja uz linoleja. Klusu piebikstīja viņam pie elkoņa.

Mūsu pēdējais viesis klāt, Bens paziņoja. Palieciet virtuvē, Elein. Es pats tikšu galā. Ejam, Hūrij.

Kad viņš ar suni aizgāja, visi izdzirdēja nevainojami noregulētas automašīnas dzinēja rūkoņu. Elija piebiedrojās Palmeram pie kafijas kannas un ielēja sev lielu krūzi. Kad parādes durvis atvērās, varēja saklausīt Bena pavēlošo balsi, arī atnācēja dusmīgo atbildi. Visi vēroja arku, aiz kuras sākās gaitenis.

Pirmā parādījās Hūrija, piesardzīgi pār plecu atskatīdamās. Sekoja svešinieks,» tam pa pēdām nāca Bens. Jaunajam viesim bija pāri sešdesmit, droši vien tikai Palmers bija vecāks. Vidēja auguma un svara vīrietim bija pelēcīgi mati, neizteiksmīga, garlaicīga seja, un bifokālās brilles raga ietvaros šo iespaidu tikai pastiprināja. Mugurā viņam bija jaka ar rāvējslēdzēju, kājās vienkāršas aizsargkrāsas bikses. Nekā tāda, kas izceltu viņu citu starpā, taču varēja nojaust, kaut kas citāds viņam piemita.

Taču, Džeju ieraugot, neitrālā fasāde sabruka. Ko tu te dari, sasodītais nodevēji Viņš vārījās dusmās un riebumā.

Spēji pagriezās, lai aizietu, taču tūdaļ pat apstājās Bens bija pacēlis M-26. stobru. Hūrija rādīja zobus, no rīkles plūda draudīga rūkoņa.

Vīrietis sastinga. Pameta skatienu uz suni, tad blenza uz Benu.

Tu taču zini noteikumus, Bens mierīgi novilka.

Tā viņi stāvēja vēl dažas sekundes, tad vīrietis atgriezās virtuvē, joprojām stīvi soļodams. Džeju pat neuzlūkojis, sirdīgi pienāca pie galda. Uzmeta uz tā zelta trīsstūri un iebīdīja to vietā. Nu medaljons bija vesels. Kad viņš pacēla galvu, niknais skats atkal pievērsās Džejam.

Pirms viņš paspēja ko bilst, Bens ierunājās: Pagaidi, neaiztiec Džeju. Jums visiem tik un tā jānoklausās, kas noticis. Tad, Frenk, ja tu vienalga gribēsi aiziet, ej. Jebkurš varēs aiziet. Neviens neapvainosies. Vienīgais, ko mēs lūdzam pēc tam nerunāt lieku.

Frenks atrāva skatienu no Džeja, taču neteica ne vārda.

Džejs runāja no sava posteņa, runāja bez izteiksmes, gandrīz monotonā balsī, kā slepenajiem aģentiem pieņemts, izklāstot vienīgi faktus, atkārtoja stāstu, brīžiem uzaicinot Eleinu iestarpināt viņas daļu. Kad viņš atklāja, kā Džerijs aukstasinīgi slepkavoja Billiju, Frenka dusmas, šķiet, sāka mazināties. Kad Eleina aprakstīja, kā viņus saņēma spīlēs, divām automašīnām traucoties pretī, divām sekojot, arī to, ka tās bija Lerija Ličfilda sūtītas, Frenks smagi nopūtās.

Kad Džeja stāsts bija galā, Frenks uzlūkoja zelta trīsstūrus. Es jau sen nebiju redzējis to visu apli kopā. Viņš pacēla galvu, uzlūkodams visus pēc kārtas, lai arī kur tie sēdēja vai stāvēja. Aiz raga brillēm slēptajās mierīgajās acis iezagās līdzjūtība, tad bažas. Labs ir, es piedalos. Džej, es tomēr ceru, ka neesi nemaz tik vainīgs, kā man šķiet, bet pat tad, ja esi, mums jānoskaidro, kas Lerijam padomā. Tas nekaunīgais kuņas dēls varētu iekrist mēslu bedrē un izkāpt smaržodams kā rožu pušķis. Paņēmu savu piezīmjdatoru ar agrāko laiku kontaktpersonu sarakstu. Mans U'/J palika autiņā. Lidzi tikai brauniņš. Tad viņš pagriezās, Eleinu nopētīdams. Bet kas tā tāda? Vai viņai var uzticēties? Ko īsti jūs par viņu zināt?

Vīrieši klusēja. Viņa savilka vienaldzīgu seju un uzlūkoja visus pēc kārtas. Džejs var galvot par mani. Un man, iespējams, ir vēl kāda informācija, bet, pirms es to izstāstu, gribu dzirdēt, ko jūs teiksiet. Kas jūs esat? Kādas ir jūsu attiecības? Ko nozīmē medaljona daļas?

-    Kāda informācija jums ir? Džejs pieprasīja.

-    Pēc tam, kad jūs viņus aizvilinājāt mežā, es iztīrīju Džerija BMW priekšējos sēdekļus un cimdu nodalījumu.

Visi lūkojās uz Džeju, liekot viņam izlemt. Viņu sejas bija grumbās, acu krāsa pabalējusi, taču no viņiem plūda tāds dzīvesspars, ka laikam pār to nebija varas.

Beidzot Džejs pamāja Palmeram. Tu izstāstīsi. Tu biji galvenais.

29 nodaĻa

Gaisotne Bena Kūnerta virtuvē bija spriedzes pilna. Hūnja nemierīgi riņķoja apkārt. Palmers atvilka no galda krēslu un apsēdās, savu kafiju neaizticis. Viņa profils bija kā sastindzis. Eleina nojauta, ka tiks runāts par ļoti nozīmīgiem notikumiem.

-    Tas sākās 1985. gadā, Rietumberlīnē, vēl aukstā kara laikā, Palmers iesāka klusā, ietekmīga cilvēka balsī. Pilsēta politiskajā ziņā bija kā sala, kuru no visām pusēm ieskāva Mūris. Bijām tik tuvu Austrumvācijai, ka varēja sadzirdēt vai katru komunistu izteikto vārdu. Viņi bija radījuši teroristiem kurus gan dēvēja par revolucionāriem ideālus apstākļus, un mēs tur neko nespējām padarīt. Stāsi tos gan apmācīja, gan apgādāja ar ieročiem. Nonāca lidz tam, ka to rīkļurāvēju Karlosu izmitināja augstākās klases viesnīcā, kur parasti apmetās viesi no Rietumiem. Tad, februārī, Džejam ziņoja, ka Austrumberlīnē ieradusies īpatnēja islāma fanātiķu grupa, lai iepirktu lielu ieroču partiju.

Bens mēroja virtuvi lēniem soļiem, prāvo degunu un spītīgo zodu izslējis. Mūsu uzmanību uzreiz pievērsa "īpatnēja" un "lielu". Teroristu uzbrukumu skaits pieauga. Eiropā to bija pat vairāk nekā pašlaik.

-    Palmers gumiju nestiepa, Džejs raudzījās uz savu mentoru. Darījuma izsekošanai viņš izplānoja pavisam slepenu operāciju, tās nosaukums bija "Precīzais tēmējums". Deviņi cilvēki.

-     Mēs uzsākām armijas apgādes daļu un ieroču rūpnīcu noklausīšanos, Frenks viņai pavēstīja, stīvi krēslā izslējies. Gadījās arī vienu otru aizlaist uz viņsauli.

-    Tēlojām starpniekus un nelegālos piegādātājus, gaidījām, ka noteikti kāds uzķersies. Resnītis Elija sēdēja uz pašas virtuves krēsla maliņas tā, it kā gatavotos kuru katru brīdi ķerties pie ieroča. Pratām valodas, mums bija gan katoļi, gan musulmaņi, gan ebreji, gan protestanti, sievietes un vīrieši tāpēc varējām daudzpusīgi kontaktēties, iekļūstot visdažādākajās aprindās.

-     Un martā nolaupīja Trerrtu, Palmers pašūpoja balto galvu, bēdīgās atmiņas atvairīdams. Mums vajadzēja četrus mēnešus un piecdesmit tūkstošus dolāru skaidrā, lai viņu izpirktu.

Iestājās klusums. Vīri izvairījās uzlūkot cits citu.

-    Un? Eleina mudināja.

Palmers nopūtās. Tad jau bijām aizvadījuši piecus mēnešus okšķerējot. Zinājām, ka pircēji bija jaunveidojama radikālā islāma grupu tīkla vadītāji. Tīkls saucās al Ahrar. Tas nozīmē " brīvība". Iespaidīgs darījums viņiem bija vajadzīgs, lai ietekmētu pārējās ekstrēmistiskās grupas, liekot tām pievienoties. Viņiem tas bija daudzsološs eksperiments, kas varēja sagādāt pamatīgus sarežģījumus. Tā finansēšanai viņi ieveda hašišu no Bekaa ielejas un tirgoja to Eiropas ielās.

-    Džejs vairākkārt iekļuva Austrumberhnē un beidzot ieguva dažus fotouzņēmumus. Tāpat kā pārējie, ari Elija nebija pieskāries kafijas krūzei, kopš Palmers sāka runāt. Dažus izdevās identificēt. Visu pasākumu vadīja jauns zeņķis sīrietis, vārdā Faisāls al Hādi. Īstenībā visi bija tik jauni, ka mēs bijām šokēti.

Eleina klusēja, taču al Hādi vārdu viņa atcerējās. Tas pats cilvēks, kuru apmainīja pret doktoru Abendrotu tad, kad Džejs bija organizējis Abendrota nonāvēšanu.

-    Al Hādi bija tikai divdesmit gadu vecs, Džejs ierunājās no sava posteņa pie virtuves loga, bet viņš bija visvecākais. Tas bija pirmais zaļknābju teroristu vilnis, tagad viņi vada teroristu šūniņas. Bet tajā laikā, kā jau mans ziņu pienesējs teica, nekas tamlīdzīgs nebija pieredzēts.

-    Tad arī dabūjām tā īsti pārliecināties, cik Džejs veikls.

-    Bens uzmeta Džejam skatienu.

-    Viņš visvairāk bizoja apkārt, Frenks pamāja ar galvu.

-    Varu derēt, ka tieši viņš sarūpēja vismaz pusi no informācijas.

-    Tad pazuda Linda, Elija atcerējās ar rūgtumu balsi. Kruķi atrada viņas līķi niedrēs iepinušos Hāveles upē. Viņu noslīcināja. Salliju "satiksmes negadījumā" nogalināja kāds autobraucējs. Bet Kārlija nosmaka miegā, gultā, gāzes plīts defekta dēļ. Tas viss bija pilnīgs sviests. Nabaga sievietes. Divu dienu laikā šie likvidēja trīs mūsu darbinieces.

-   Tajā pašā laikā mums, sešiem vīriešiem, katram savu reizi par mata tiesu izdevās izglābties, Palmers domīgi novilka.

-    Tātad bija noplūde, bet neviens no mums tam neticēja,

-     Frenks sacīja. Ievērojām konspirāciju, labi cits citu pazinām mūs atlasīja pēc psiholoģiskās saderības un pieredzes kritērijiem.

-    Beidzot pienāca lūzuma punkts, taču ar to mūsu operācija bezmaz izputēja, viņš turpināja. Kāds ziņu pienesējs, par kuru neviens neko nezināja, piezvanīja ģenerālkonsulam un nosauca savu segvārdu Mozus. Paziņoja, ka iesākumam sniegšot bezmaksas informāciju, tā sakot, apliecinot piedāvāto ziņu ticamību. Tā nu ģenerālkonsuls viņu uzklausīja, pēc tam ilgi nopūlējās, lai pielauztu biroja priekšnieku atsūtīt uz tikšanos Palmeru. Vai ne, Palmer?

Vecā spiegošanas meistara balss bija dobja, kā no pazemes nākusi. Mozus pastāstīja, ka Trents neesot Trents. Pateica, ka Stāsi esot nolaupījuši mūsu Trentu un uztaisījuši plastisko operāciju džekam, kuram bija Trenta mati un augums, un apmācījuši viņu Trenta lomai. Tad nomušījuši Trentu, bet dubultnieks nosūtīts pie mums, lai iegūtu uzticību, sagrautu mūsu grupu, pēc tam tiktu iesūtīts pie citiem, lai atkārtotu to pašu gājienu. Drūmākais bija tas, ka šis pārkoda indes ampulu, pirms paspējām no viņa kaut ko izspiest!

Eleina dziļi ievilka elpu. Bet kā tad Stāsi uzzināja par jums? Jūs taču bijāt pilnīgi slepeni.

Frenks saviebās. Jā-ā, viegli negāja. Ne ģimenes, ne draugi nezināja, kur esam. Vienīgie cilvēki, kuriem bija šis tas zināms, bija Berlīnes Operatīvā bāze un, protams, Lenglija.

-     Tātad kāds no viņiem, viņa sacīja.Tad, lūk, kāpēc sagriezāt medaljonu. Lai zinātu, vai starp jums nav iezadzies svešais.

-    Tā bija Palmera ideja, Džejs paraudzījās uz Eleinu. Viņš nopirka medaljonu gadatirgū, bet Frenks ar juvelieru zāģīti sagrieza, lai daļas.būtu atšķirīgas. Paņēmām katrs savu un ievērojām vēl lielāku slepenību. Vispār nesazinājāmies ne ar Berlīnes biroju, ne Lengliju. Pilnīgi izolējāmies. Pēc tā nekādu problēmu nebija.

-    Tajā ziņā, Palmers turpināja. Taču pircēju joprojām nebijām atraduši, lai gan tuvojās septembris. Finansējums bija tik liels, ka tas varēja būt vienīgi kāds no lielajiem Sarkiss Soganaljans vai Ādams Kašogi, vai arī islandietis Lofturs Johannesons.

-     Neviens no informatoriem neko nezināja teikt. Viss pieklusa, Elija atzinās. Bet mēs zinājām, ka darījumu teju, teju noslēgs. Bijām pamatīgi satrūkušies, un tad pazuda Džejs.

-    Baidījāmies, ka viņu nolaupījuši kā Trentu, Frenks norūca. Bet viņš atgriezās kā burvju mākslinieks, no zila gaisa, ar pilnu lādīti. Džejam ir kāda īpatnība. Viņš nekad neatklās savu informatoru. Ne pušplēsta vārda. Ne Berlīnes birojam, ne Lenglijai. Lai kā tie dusmotos. Neparko. Tāpēc, kad viņš pārradās ar to pašapmierināto smaidiņu, es uzreiz sapratu, ka viņš bijis uz slepenu tikšanos, un tā arī bija: viņš patiešām dabūja zināt laiku un vietu.

Palmers pamāja ar galvu. Ar tādu informāciju mēs atkal bijām zirgā. Vajadzēja, lai par to uzzina visa pasaule, tāpēc mūsu cilvēki padeva ziņu Vācijas varas iestādēm un starptautiskajām ziņu aģentūrām. Kad al Ahrar ļaudis ieradās noliktavā, mūsu darbinieki jau gaidīja. Tiklīdz puiši uzsāka iekraušanu, mēģinājām viņus aizturēt. Bet dumiķīši atklāja uguni. Mēs atšaudījāmies. Šie negrasījās padoties. Tā nu, pavisam negaidīti, sanāca īsta asinspirts. Galu galā gandrīz visi viņu vadoņi bija pagalam, tas ari pielika punktu al Ahrar tīklam. Tas vien mums nozīmēja uzvaru.

Frenka acis aiz bifokālajām brillēm raga ietvaros iemirdzējās. Mēs dabūjām itin visu. Viņi bija saņēmuši pilnīgi jaunus ieročus no padomju kara rūpnīcām, tādus mēs nebijām redzējuši. Kad pastāstījām Ramšteinas večiem, ko šie sūtīja, viņi apslienājās.

-    Pie viena dabūjām maisu ar deviņiem miljoniem dolāru skaidrā visu al Ahrar galīgo maksājumu piegādātājam. Lai ari kas tas bija, viņš droši vien tādu zaudējumu nebija gaidījis. Palmera grumbainā seja izplūda smaidā. Ziņa noturējās avīžu pirmajās lappusēs veselu mēnesi. Lenglija bija sajūsmā.

-    Palmeru paaugstināja par Operatīvās daļas vadītāja vietnieku, Džejs viņai pavēstīja. Viņš cerēja, ka tāds amats viņam iepatiksies, un Lenglija tik tiešām turēja vārdu.

-    Džejs jau ari nepalika bešā, Bens sacīja. Viena no avīzēm publicēja viņa fotogrāfiju, tātad no slepenā aģenta gaitām bija jāatvadās. Tad Lenglija iecēla viņu par Berlīnes biroja vadītāju. Vēlāk viņš uzlidoja pa karjeras kāpnēm pat augstāk par Palmeru, kļūdams par Operatīvās daļas vadītāju.

Bet komunisti dabūja lielu, spalvainu pigu ģīmī. Elija ieķiķinājās.

Virtuvē sanākušie vīri atviegloti iesmējās. Saskatījās un rēca vēl skaļāk. Virtuves griestu varenās sijas šķita notrīcam. Bija piedzīvots drausmīgs laiks, kad viņi zaudēja gandrīz pusi komandas nodevības dēļ, tomēr viņi bija ne vien izturējuši, bet arī guvuši galīgu uzvaru. Neiedomājamās sekmes vēl tobrīd sagādāja milzu prieku.

Tad smiekli pierima. Telpā iestājās biedējošs klusums. Bija atlicis kāds nenoskaidrots jautājums. Viņi raudzījās uz Eleinu.

Džejs nepaspēja neko pajautāt, kad Eleina jau pacēla savu plecu somu virs galda. Palūkosimies, ko es atradu Džerija BMW.

Palmers, Elija un Frenks paliecās tuvāk, bet Džejs un Bens pienāca klāt. Noraugoties, ko viņa izmet uz galda kartes, divas Camel sērkociņu kārbiņas, saņurcītu cigāra uzlīmi, jaunāko Briare's Military and Intelligence Magazine numuru, lipīgus ledeņu papīrīšus, ieplīsušu kompaktdiska kastīti bez uzlīmes, trīs gēla pildspalvas, dažādus zīmuļus un mazu košļājamās gumijas paciņu. Automašīnas dokumentu nebija.

Bijušie operatīvie darbinieki ķērās pie laupījuma. Meklēdams jelkādas pazīmes, Džejs aplūkoja cigāra uzlīmi, Palmers pētīja sērkociņus. Paņēmis žurnālu, Frenks sāka to šķirstīt.

Elija paķēra košļājamās gumijas paciņu. Atrāva vaļā, izbēra papīriņos ietītos košļājamās gumijas gabaliņus uz galda, attina vienu-vaļā. Sasodīts. Viņa melnīgsnējā seja satumsa, ieraugot kaut ko prāvam smilšu graudiņam līdzīgu. Tas ir "Zvaigžņu putekļu" dators!

-    Miniatūrs dators? Džejs tūdaļ iejautājās. Kam tas vajadzīgs?

-    Supermikrominiatūrs, Elija laboja. lr nu gan brīnumi! Tā ir vismodernākā tehnoloģija! Kā gan Džerijs to dabūjis? Armija ar "Zvaigžņu putekļiem" tikai uzsākusi slepenus izmēģinājumus. Mēs tāpat. Tos vēl gadiem ilgi netirgos! Viņš satraukti uzlūkoja Eleinu. Es šeit esmu vienīgais, kas vēl nav pensijā. Joprojām aģents.Viņš attina nākamo datoriņu, seju drūmi saviebis. Šie mazulīši ir kaut kas unikāls. Darbojas ar saules baterijām. Tos programmē vienas vai divu operāciju veikšanai, piemēram, kustību vai temperatūras kontrolei. Tie sazinās savā starpā un noraida iegūto informāciju centrālajam datoram, kas visu koordinē. "Zvaigžņu putekļu" tīkli ir neticami jaudīgi pārklājums ir vairāki kilometri!

-    Tu saki, ka esat tos izmēģinājuši? Džejs jautāja.

-    Pirms mēneša nometām dažus Afganistānā, vienā aizā, un izdevās izsekot Talibāna kaujiniekus vietā, kur viņus iepriekš vienmēr nozaudējām. Atradām viņu tuneli, kas veda uz al Qaeda grupas ierīkoto alu kompleksu. Mēs veselu gadu nespējām to grupu uziet!

-    Frenk, tu paņēmi žurnālu, Džejs atgādināja. Tur kaut kas atzīmēts?

Frenks papurināja galvu. It nekā.

Džejs paņēma žurnālu. Labs ir, veči, te kaut kam jābūt. Meklējiet, varbūt vēl kas atradīsies.

Viņi uzmanīgi pārbaudīja visu, meklējot vārdus, kricelējumus, skaitļus, vienalga, ko. Viss pārbaudītais aizceļoja uz galda otru galu.

-    Sasodīts! Džejs pagrieza žurnālu, pārējiem lappusi ar ielocītu stūrīti rādīdams. Palūkojieties uz šo te. Visi raudzījās uz mazu bezpilota lidmašīnu.

VARENAIS IZLUKPUTNS PĀRSPĒJ ARMIJNIEKU CERĪBAS

-    Kā gan es ko tādu būtu palaidis garām? Frenks sabozās. Kas tas par izlūkputnu?

-     Pilnigi jauns miniatūrs lidaparātiņš īsts meistardarbs Džejs paskaidroja. Sver tikai divsimt gramu, un spārni ir salokāmi, tātad karavīri var tos pārnēsāt mugursomā vai pie jostas. Bezpilota lidmašīnas spēj fotografēt vai noraidīt videoierakstu gan dienā, gan naktī. Tādas tās lietas. Bet tieši šis modelis ir īpaši interesants tas spēj lidot ne vien kā lidmašīna, bet arī uz vietas karāties gaisā vai nolaisties kā helikopters un katrs pielādēts ar jaudīgu sprāgstvielas lādiņu mājai jumtu noraus nost.

Bens gari nopūtās. Un tas žurnāls un "Zvaigžņu putekļi" nāk no autiņa, ar kuru brauca mistera Džī rokaspuiši?

-     Ne viens, ne otrs vēl nav tirdzniecībā. Džejs drūmi apliecināja. Un vienīgais pasūtītājs abos gadījumos ir Savienoto Valstu valdība. Tas nozīmē, ka mistera Džī darījums nav tikai apjomīgs tas ir arī velnišķīgi bīstams. Tāda mēroga nelegāls ieroču darījums nozīmē tikai vienu teroristus.

30 nodaĻa

Maiami, Floridas pavalsts

Klusībā lūgšanu skaitīdams, Faisāls al Hādi gāja ar treniņsomu rokā pa Maiami ietvi, taču garā viņš bija zēnibas Damaskā, svētītajā pilsētā. Ausīs gandrīz ieskanējās cimboļu šķindoņa un ūdensnesēju saucieni: "Atčan, tā Šaubi!" Ja tev slāpst, nāc pie manis! Domās viņš ieslīdēja lieliskajā Umajādu mošejā un nometās ceļos uz vēsajām marmora plāksnēm. Pateicība Allāhatn.

Lēni elpu ievilcis, al Hādi atgriezās īstenībā, palūkojās apkārt. Cilvēki gāja garām, neveltīdami viņam īpašu vērību, bet galu galā ar moderno matu sakārtojumu, gludi skūto seju un rietumniecisko apģērbu viņš izskatījās tāpat kā visi pārējie. Mašīnu plūsma virzījās garām kā piedrazota upe, bet viņš pagrūda' Kinko durvis. Mākslīgajā apgaismojumā iesāpējās acis. Pašķielējis sāņus, viņš apsēdās pie datora un ievadīja kredītkarti ar fiktīvu vārdu.

Viņš pārtulkoja Mārtiņa Granditi izdruku arābu valodā, tad iegāja internetā, PhotoHeat.com, pretīgo pornogrāfisko bildīšu vietnē. Agrāk viņš bija slēpis tekstus, fotogrāfijas un kartes Rietumu vietnēs, kuras reklamēja grāmatas, rotaļlietas, automašīnas un sportu. Bija iekļuvis pat e-Bay. Bet, lai gan spiegu aģentūras ķemmēja ēteru ar pārtveršanas programmām, tām izdevās atrast tikai niecīgu daļu no tīmekļa vietņu un attēlu miljardos noslēptajām slepenajām vēstulēm.

Ļauni smīnēdams, al Hādi ielika kompaktdisku ar jauno šifrēšanas programmu, kas pārvērta Granditi preču sarakstu par šifrētu tekstu, kas atgādināja niekus simbolu, skaitļu un burtu sajaukumu. Tad palaida kompaktdiska steganogrāfijas programmu. Visās datnēs tekstā, attēlos, skaņu ierakstos bija neizmantoto vai nebūtisko datu lauki, kuros programma varēja noslēpt materiālu.

Monitorā parādījās pogas ar arābu burtiem. Al Hādi veikli ievadīja datnes kodu un pievienoja šifrētā teksta adresi. Programma pieprasīja paroli. Viņš iedrukāja iHria hena esam šeit un uzklikšķināja uz BEIGT. Pēc pāris sekundēm teksts bija neredzami ievadīts neķītrās vietnes desmitajā fotoattēlā. Viņš ieslēdza pēdu nojaucēju un atstāja tīmekli.

Pašapzinīgi izņēma savu kredītkarti un kompaktdisku un ielika treniņsomā, turpat, kur bija M-4 un pistole. Iztaisnojās kā klusais taisnīguma cīnītājs, allāha kareivis. Ar treniņsomu rokā atgriezās ārā, dzirkstošā Maiami bezdievju pūli, atceroties pēdējo reizi, kad neticīgie bija atklājuši vienu no viņa vēstulēm.

Tā viņus iedzina tādās sprukās, ka viņi nolēma to nosūtīt uz Nacionālās Drošības aģentūru, kuras labākajiem matemātiķiem vajadzēja superdatoru un veselu gadu, lai to atšifrētu. Nu viņiem nebija šā gada. Pēc dažām stundām visa krava bus viņa rokās.

Herndonas apkaime, VirdžTnijas pavalsts

Bena Kūnerta lauku mājas virtuves kamīnā malka bija izdegusi, raustījās dažas vārgas liesmiņas. Visi skatieni bija pievērsti Džejam. Gandrīz, nemanāmi āda uz vaigu kauliem nostiepās tieši tāpat, kā Eleinas redzētajā videoierakstā. Džejs izskatījās aristokrātisks, izstaroja pārliecību, kas nevilšus lika noticēt visam viņa teiktajam, piekrist ikvienam viņa lēmumam. Šķita, ka pat Palmers izjuta to pašu.

Kā iesvaidot biedrus, Džeja acis pārslīdēja grupai: Mums jāatklāj, kas īsti tas ir par darījumu, kas aiz tā slēpjas, kam tas paredzēts, kā ari, kad un kur prece tiks nodota. Un jārīkojas ātri neaizmirsīsim, ka tas notiek šodien. Kad viņi nopietni pamāja, viņš palūkojās uz Eliju. Tu zini, kas ir "Zvaigžņu putekļi". Droši vien nozaga transportējot. Noskaidro par tiem.

-     Uzzināšu, kas tos ražojis, un sākšu no turienes, Elija steigšus atsaucās.

Džejs aizslidināja Briare's žurnālu pār galdu Palmeram. Palmers apturēja žurnālu ar spēju rokas kustību. Darbiņš nav no vieglajiem, Palmer. Tu paņemsi bezpilota lideni.

Palmera galvas mājiens bija tik ass, ka Eleina atcerējās viņš bija radis izrīkot, nevis pildīt citu pat Džeja pavēles.

-     Mūsdienās nelegāli ieročus iepērk galvenokārt islāma vai arābu teroristi, Džejs turpināja.

Bens pārtrauca: Uzskati, ka tas nokārtots.

-    Bet es? Frenks, meistarīgais aģents ar sirmajiem matiem un neizteiksmīgo seju, dega nepacietībā.

-    Tev vēl ir ziņotāji starptautisko ieroču tirgotāju aprindās? Džejs jautāja.

-     Ir. Dažiem bija tik ciešas attiecības ar Vašingtonu, ka viņi te iegādājās īpašumus.

-     Labs ir, tavs darbs ir atrast misteru Dži, kas ir Džerija un Rinka darba devējs. Viņam bija informācija par "Dzinējsuni", ko varēja iegūt tikai no zinātāja, un tāda ietekme, ka viņš var izrīkot Leriju Ličfīldu un sagādāt "Zvaigžņu putekļus" un bezpilota lidaparātus. Džerijs teica, ka misters Džī ar to nodarbojas gadiem ilgi. Esot augšgalā, šajā jomā izcilnieks. Džejs apklusa. Atceros vairākus ietekmīgus spēlētājus, kuru uzvārdi sākās ar "G" Manučers Goranifars, Verners Glats, Marks Alens Greidijs, Tims Gutermans.

-    Kopš vienpadsmitā septembra izaugusi vesela paaudze,

-    Elija viņam atgādināja.

Džejs pamāja ar galvu. Pirms aizbraucat, vēl divas lietas. Pirmkārt, es jums pastāstīju, ka Milieu Software nolīga Kristofu un ka Milieu bija "Dzinējsuņa" firma. Droši nezinu, kāpēc izvēlējās Kristofu, bet, acīmredzot, viņš bijis izcils programmētājs.

-    Iespējams, viņš izstrādāja ipašu programmu, kas domāta mistera Džī darījumam, Elija ieteicās.

-    Tieši tā, Džejs piekrita. Raiņa man uzdevusi trīs dažādas tikšanās vietas šodienai. Ja ar mani kas notiek, kādam vajadzēs noskaidrot, ko viņa zina, un palīdzēt. Viņš nosauca laikus un vietas.

-    Mēs par viņu parūpēsimies, Palmers apsolīja. Kas ir otra lieta?

-     Mozus. Tā kā viņš parādījās saistībā ar "Precīzo tēmējumu"vai kāds nav par viņu kaut ko dzirdējis? Vai viņš vēl strādā?

Palmers palūkojās lasāmbrillēm pāri uz citiem. Es Džejam pateicu, ka pagājuši vismaz pieci gadi, kopš esmu dzirdējis šo vārdu. .

-     Tā, šķiet, arī būs, Elija piekrita. Es nospriedu, ka viņš aizgājis pelnītā atpūtā. Lai gan man personīgi viņš ne reizi nav zvanījis, piedāvājot informāciju apmaiņā pret dolāru kaudzi. Kādam no jums ir zvanīts?

Kad visi bija noliedzoši papurinājuši galvu, Džejs jautāja:

-    Vai kāds zina viņa īsto vārdu?

Ap galdu sapulcētie vēlreiz purināja galvu.

Bens bija neizpratnē. Ko tas nozīmē, Džej? Vai tu būtu saņēmis kādu ziņu?

-     Ne reizi. Man tāda personīga interese. Džeja seja bija neizdibināma. Pacēlis mugursomu, viņš mainīja tematu. Tie, pret kuriem mēs grasāmies uzdarboties, ir vairāk nekā izveicīgi, un, iespējams, ne tāpēc vien, ka viņiem palīdz Lerijs Ličfīlds. Viņi trīsreiz apmuļķojuši mūs ar Eleinu. Viņš izņēma no somas piecus jaunus mobilos tālruņus un izdalīja tos. Mēs nedrīkstam riskēt, ja nu jūs kāds izseko pēc privātajiem tālruņiem. Šos te nopirku ar fiktīviem dokumentiem. Katram ir simt apmaksātu stundu, un mēs varēsim rīkot konferences sarunas.

-    Kas man jādara? Eleina gribēja noskaidrot.

-    Jūs pārāk daudzi meklē, tāpēc labāk nerādīties. Būsiet man par šoferi.

-    Un varu jūs apsargāt, viņa piemetināja.

Bens atrāvās no jaunā tālruņa. Es atstāšu Hūriju tepat, kamēr jūs ar Džeju nosnaudīsieties. Tiklīdz kāds parādīsies, viņa liks manīt.

-     Paldies, leslēdziet tālruņus, Džejs pieteica. Atcerieties savu numuru. Mums būs jāiemācās visi, bet tie ir secīgi. Zinu, ka tas ir lieki, tomēr gribu, lai visiem būtu skaidrs es paļaujos uz jums: viss, ko esam izrunājuši, paliks starp mums. Es gulēšu ar tālruni pie auss. Tiklīdz kaut ko'uzzināt vai kaut kas atgadās zvaniet nekavējoties.

-    Tāpat kā sendienās, Bena acis nepacietīgi iemirdzējās.

Eleina redzēja, ar kādu lepnumu Džejs nopētīja visus pēc kārtas. Pēc mirkļa visi bija kājās, savācot medaljona daļas, apmainoties tālruņu numuriem.

Džejs ieslidināja savu zelta trīsstūri kabatā. Mūsu kārta.

Bet viņa jau gāja laukā no virtuves, līdz nāvei nogurusi. Viņu guļamistabas bija otrajā stāvā, blakus. Sekodams Eleinai, Džejs neviļus ieklausījās soļos viņi gāja vienā solī. Pamazām pagaisa lejasstāvā palikušo aģentu balsis. Aizvērās parādes durvis tur Bens devās pie sava musulmaņu ziņotāja.

Trepjaugšā nonākot, Eleina un Džejs pagriezās un kopā soļoja pa gaiteni. Viņa pagarināja soli, lai neatpaliktu. Bet tad klusumā atkal sadzirdēja Billija balsi, viņa sirdi plosošo lūgumu Džerijam nelaupīt tam dzīvību, arī klusināto paukš, kas viņam nesa iznīcību. Elpa aizrāvās. Viņa atcerējās Pāvela Abendrota noslepkavošanas aprakstu Džeja nodevību uzskaitījumā tieši tas bija veicinājis Džeja karjeru dubultaģenta amatā.

Viņa palūkojās uz Džeju, lūkodama runāt mierīgi. Pastāstiet man par doktoru Abendrotu.

-    Kāpēc par viņu?

-    Vai jūs rīkojāt viņa slepkavību?

Viņš neapstājās; Eleina soļoja blakus, viņa seju vērodama.

Džeja profils bija kā akmenī cirsts. Un ja es?

-    Es… Viņa nespēja parunāt. Bija gaidījusi, ka Džejs to noliegs. Gribējās iesaukties kāpēc? Jautājums nelika mieru, bet viņa jau bija apsolījusi otrreiz nejautāt, kāpēc.

Un viņš to nemaz nepiedāvāja. Ar labu nakti. Pacentieties kaut nedaudz pagulēt. Džejs nozuda savā istabā.

Ziemeļvirdžīnija

Tālumā varēja dzirdēt automašīnas traucamies pa Septīto automaģistrāli. Pavērojis stāvlaukumu, Bens Kūnerts pārskrēja tam pāri pie mošejas lieveņa, noāva kurpes un ienāca, cerot, ka nav pārāk nokavējis. Steigšus ticis galā ar roku un sejas apmazgāšanas rituālu pie hamāma, aizsteidzās uz īmāma kabinetu un tam cauri uz privātmājas iekšpagalmu.

Ieraudzījis imāmu Mustafu Navvi, viņš atviegloti nopūtās kafijas un tējas ceremonija vēl nebija sākusies. Viņš nomierinājās, neizrādot bažas, ka no imāma varētu iegūt informāciju par mistera Džī darījumā iejauktajiem teroristiem.

Mustafa pārsteigumā apstājās ar karafi rokā. Salam, Binyamin. Ahlan Wa-ahlart! Tas bija beduīnu sveiciens mūsu māja atvērta tev kā līdzenums. Esi atnācis īstajā laikā. Es tevi pacienāšu.

-     Salam, Mustafa. Es arī priecājos tevi redzēt. Ar kardamonu aromatizētās dziras smarža cēlās rītausmas vēsajā gaisā.

Kā senlaiku svētais, Mustafa Navvi bija izkāmējis, melnu bārdu. Mugurā ierastais garais, melnais tērps. Paņēmis divas tasītes no bufetes virs augstā galda, ielēja tajās kafiju, vienu tasīti pasniedza Benam.

Tā kā Mustafa bija ielējis pirmais, viņam bija jārunā pirmajam: Atceros, kad bijām mazi, un tavs khall atbrauca no Jeruzalemes. Viņš bija tas, kas mums iemācīja šīs parašas. Mēs bijām tik amerikāniski.

-     Es, Mustafa, joprojām esmu amerikānis, Bens klusu atgādināja. Taču esmu arī musulmanis. Ja nejūties amerikānis, kāpēc te paliec? Viņš zināja atbildi un cerēja, ka tas palīdzēs tālākajā sarunas gaitā.

-     Ā, bet es patiesi jūtos kā amerikānis. Mums nav domstarpību, izņemot to, ka tu gribi mani pavērst pret dažu labu no manas draudzes. Bet viņi, Ben, neatskaitās man vienīgi Allāham. Tagad saprotu, kāpēc mēnešiem ilgi neesi rādījies. Skumji.

Sekojot imāma paraugam, Bens atgāza galvu atpakaļ un dzēra. Kafija bija tikpat karsta kā tuksnesis un tikpat rūgta kā vilšanās, attīrīja gan aukslējas, gan dvēseli. Katram rita posmam bija nolūks, katrs atspoguļoja beduīnu dzīves gudrību. Tā tika novērstas daudzas asiņainas sadursmes. Ar senlaiku ceremonijas palīdzību Bens cerēja pārliecināt veco draugu sniegt informāciju par ieroču darījumu.

Bija pienākusi Bena kārta. Viņš ielēja kafiju un pasniedza imāmam tasīti. Tikai tad varēja iesākt Idejas ir viena lieta. Darbības pavisam kas cits. Esmu tevi iepazīstinājis ar visiem zināmiem pierādījumiem. Tie ir fanātiķi, kas apgalvo, ka džihāds ļauj nonāvēt visus, kuri viņiem neseko, lai gan mēs ar tevi zinām, ka patiesība slēpjas Korānā: "Tavs pienākums ir vienīgi pārliecināt; tev nebūs censties piespiest ticēt ar varu."

Mustafas olivkrāsas sejas vaibsti bija domīgi savilkušies. Tad viņš sarauca pieri. Tik un tā ne jau man izšķirt, kurš runā taisnību, kurš nē.

-     Vai tu, vecais draugs, nedomā, ka mums būtu pienākums apturēt ļauno? Mēs abi zinām, ka Allāha likumu pamatdoma ir taisnīgums visai cilvēcei.

Mustafa spēji uzlūkoja viņu. Ne jau debatēt atbrauci tik agrā rīta stundā. Kas atgadījies?

-     Es te strādāju kādu līgumdarbu valsts iestādes arhīvā un uzdūros nelegālai ieroču piegādei. Valsts departaments ilgāku laiku bija viņa piesegums. Un tagad tie var būt jebkurā vietā. Blakus kvartālā. Pat te, mošejā. Tu taču zini, ka pašlaik viņi rīko uzbrukumus musulmaņiem, kuri neatbalsta ekstrēmismu.

lmāma seja noskaidrojās, bet Bens pagriezās pret austrumiem, uz Mekas pusi. Imāms nostājās blakus, abu pleci saskārās, fiziski atgādinot, ka cilvēce bija viena kopiena, bet tās daudzveidība nepieciešama un skaista.

Kamēr viņi malkoja atlikušo stipro dzērienu, Bens klusībā noskaitīja lūgsnu, kaut viņa argumentos ieklausītos.

Imāms nolika tasītes'malā un ielēja tēju piparmētru, kas simbolizēja pašu dzīvi divās mazītiņās tasītēs. Tā bija vienīgā tēja, pie tam, rita beigas. Kamēr viņi dzēra, Benam uzmācās satraukums, vēlēšanās, kaut Mustafa izlemtu, kā vajag. Kad arī tējas tasītes bija tukšotas, viņi tās nolika uz augstā galda un apkampās, viens otram pa muguru papliķējot.

Bija pienākusi imāma kārta atsākt sarunu. Benam bažīgi vērojot, imāms pakāpās atpakaļ. Vīrietis sakrustoja rokas uz krūtīm, acis raudzījās nopietni. Šķita, ka viņš ir ko izlēmis.

-     Mums, beduīniem, tuksneša smiltis kā asinis rit vēnās, viņš domīgi iesāka. Būdams Jordānijā, es labu laiku nodzīvoju savā ciltī. Viņiem grūta dzīve, tomēr tur dzīvo laimigi, pateicībā Allāham par ikvienu nodzīvoto mirkli. Priecājas par Allāha mīlestību, kas bagātīgi aplaimo. Ne jau par ienaidu. Viņš paminstinājās, tad pamāja ar galvu savā nodabā. Tev taisnība: mēs esam pieļāvuši, ka ekstrēmisti pārveido islāmu ne vien pasaules, bet arī mūsu pašu acīs. Viņš izrieza plecus. Paliec uz vakara lūgšanu, Ben. Pēc tam iedošu tāda cilvēka adresi, kurš varētu kaut ko zināt.

31 nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Lorenss Ličfllds rīta tumsiņā steidzās pa savas federālistu stilā būvētās sarkano ķieģeļu mājas kāpnēm lejup. Ieslēdza gaismu kabinetā un apsēdās pie rakstāmgalda. Aiz muguras klusu tikšķēja senlaicīgs pulkstenis. Augšstāvā gulēja sieva un bērni. Viņš izbaudīja klusumu, to, ka mājā neviens cits, izņemot viņu, nerosījās; tas nodrošināja pilnīgas īpašumtiesības.

Bija aizvadīta traka nakts, kurai punktu pielika ziņa, ka Granditi cilvēki bija pazaudējuši Džeju Taisu un Eleinu Kaningemu Virdžīnijas laukos, kaut gan slēpnis bija sagatavots nevainojami, atlika vienīgi pielikt punktu. Ikreiz, par to iedomājoties, viņš nožēloja, ka nevarēja pats viņus novākt. Abi bija ne vien aizmukuši ar veselu ādu, bet Kaningema droši vien nojautusi savu lomu izjauktajās lamatās un, ja Džejs pacenstos likt lietā savu prasmi savaldzināt, varēja visu viņam atklāt.

Lai gan tā vēl nebija pilnīga izgāšanās. Pirms gulētiešanas viņš bija ilgi runājis ar Silverspringšas policijas priekšnieku, kas izprata nacionālās drošības svarīgumu un apsolīja paziņot, tiklīdz notvers Kaningemu.

Arī situācijā ar Rainu Manharti bija cerīga. Viņas dēla draugs Parīzē, kā arī ženēvietis, kurš bija atdevis viņai Milieu Software ēkas apsardzes videoierakstus, bija padarīti nekaitīgi. Un ar Folkera Rēvalda piegādāto Rainas Manhartes BND reģistrēto dokumentu saraksta palīdzību Alekss bija noskaidrojis, ka Melisa O'Deja bija Ženēvā iegādājusies aviobiļeti. Pēc tam, pārlūkojot pasažieru videoierakstu, Rēvalds bija pazinis viņu pārģērbtu par vecu sieviņu reisa pasažieru vidū.

Ledainu smaidu sejā, Ličfīlds ieslēdza datoru un ielādēja kompaktdisku par Džeju Taisu, kuru Kaningema bija lūgusi sagatavot. Viņš nepārbaudīja e-pasta datni un uzreiz ķērās vērsim pie ragiem ziņām par Džeju Taisu. Tās bija sagrupētas kategorijās: cilvēki, vietas, gadi, operācijas un tā tālāk. Viņš pārlūkoja materiālus, brīžiem vērīgāk iepazīstoties ar būtiskāko.

Viņš bija tikko uzklikšķinājis uz Džeja operācijām, kad izdzirdēja, ka pie mājas piebrauc vairākas automašīnas. Pagriezies ar visu krēslu, viņš palūkojās laukā caur vīteņiem apaugušo logu pāri zaļajam mauriņam, sarkano ķieģeļu bruģa celiņiem un dīķim ar zelta zivtiņām. Zobus sakodis, pielēca kājās, izsteidzās no kabineta pie parādes durvīm un atrāva tās vaļā.

Neits Haroldsens no Lenglijas apsardzes dienesta stāvēja uz ķieģeļu lieveņa, rokas aiz muguras saņēmis. Labrīt, mister Ličfīld, viņš priecīgi sveicināja. Viņam bija gaiši blondi mati un boksera deguns. Redzēju, ka jums kabinetā deg gaisma, tāpēc izdomāju, ka nezvanīšu. Negribas nevienu citu uzmodināt. Viņa gribēja, lai braucat kopā ar viņu uz Lengliju.

Ličfīlds māksloti atsmaidīja, klusībā neganti ladedamies. Piebraucamajā ceļā gaidīja Centrālās Izlūkošanas pārvaldes direktores bruņuauto, melnais sedans. Aiz tā stāvēja apvidnieks miesassargu auto ar mirgojošām bākugunīm. Pasmaidīja platāk un pamāja sedana tumšo logu virzienā, izrādot, ka zina par Bobijas Džonsones klātbūtni.

Viņš teica Haroldsenam: Pagaidiet mirklīti.

-    Viņa steidzas, Haroldsens brīdināja.

-    Skaidrs, viņš strupi atsaucās.

Parādes durvis neaizvēris, viņš ieskrēja kabinetā, aizvēra durvis. Izņēmis no datora kompaktdisku, pārbaudīja mobilo tālruni, vai nav atsūtīta kāda īsziņa. Viena bija, un tā pati no Alekša. Kompaktdisku portfelī ielikdams, viņš piezvanīja Aleksam. Ar Bobiju esot, nevarēja zvanīt ne Aleksam, ne Mārtiņam Granditi.

Portfelis bija sakravāts, elektroniskā slēdzene ieslēgta, un, kamēr Alekss atsaucās, viņš jau sāka zaudēt pacietību.

-    Runā ātri, Ličfīlds runāja strupi. Mani pie mājas gaida Pārvaldes direktore.

Aleksam pietika nekaunības, lai paķiķinātu. Tev gan laimējies. Tad tonis kļuva nopietnāks. Tagad es ticu nostāstiem par Rainas Manhartes varoņdarbiem aukstā kara laikā. Viņa sasodīti veikli izkūpēja gaisā Milānas lidostas terminālā.

Ličfīlds skaļi nolamājās. Kā tas var būt?

-     Es nosūtīju vienu no mūsu vietējiem aģentiem pārliecināties, ka viņa iekāpj lidmašīnā, pēc tam lidot līdzi, pieskatīt, lai mēs Vašingtonā varētu viņu nogrābt. Viņš dāmiti uzreiz atrada, bet pirms reisa, pie vārtiem gaidot, viņa vienubrīd stāvēja kopā ar pārējiem pasažieriem un tad vienā acumirklī nozuda. Viņš visu pārmeklēja, galu galā iekāpa lidmašīnā, cerēdams, ka viņai izdevies tur ielavīties. Taču tā nebija. Tad mēs aizkūlāmies uz Milānu un mani ļaudis pārmeklēja visu lidostu, kamēr mēs ar Folkeru pārbaudījām aviolīniju pasažieru sarakstus. Neviena no viņas pārējām BND identitātēm nebija uzrādīta. Man nav ne jausmas, vai viņa lido uz Dallesa lidostu, bet mēs gan.

Pirms Ličfīlds» paguva atbildēt, atskanēja durvju zvans. Tas, ka to piespieda uz īsu mirkli, neuzbāzīgi, aizvainoja vairāk nekā pats troksnis.

Arī Alekss to bija dzirdējis. Bobija Džonsone neliek mieru?

Ličfilds izlikās nedzirdam. Viņš nosauca trīs izdzīvojušo "Dzinējsuņa" aģentu vāaius un kontaktinformāciju. Vienam jābūt Reigana, otram Dallesa, trešajam Baltimoras lidostā. Iedošu vēl kādus, tiklīdz noņemšu tos no citiem darbiem.

Atbildi negaidot, viņš pārtrauca sarunu, savilka seju jaukā smaidā un devās prom. Pagāja Haroldsenam garām, ātri pārvarēja attālumu līdz mašīnai un iesēdās Bobijai blakus. Viņa pasniedza Ličfīldam Starbucks kafejnīcas kafiju ar pienu. To pašu, kuru dzēra pati un kura garšoja viņam. Mugurā Bobijai bija tumšzils kostīms ar svārkiem, nevis ierastais bikšu kostīms. Viņai bija glītas kājas, ņemot vērā gadus vismaz piecdesmit. īsie, kastaņbrūnie mati nevainojamā sasukā, neviens matiņš nespurojās, atklājot augsto pieri.

Lorenss gribēja pateikties par kafiju, bet Bobija viņu pārtrauca. Mums ir projekta prezentācija, viņa paziņoja bez ievada, kamēr abas automašīnas atpakaļgaitā izbrauca uz ielas un aizripoja pa tukšo ielu. Apvienotā izlūkošanas komisija izziņojusi slēgtu noklausīšanos saistībā ar Džeju Taisu, "Dzinējsuni" un Kleinu Kaningemu.

Viņš atraidīja satraukuma trīsas. Ak tā. Tieši tā, kā tu domāji.

Viņa pamāja ar galvu, kā samierinoties, un iedzēra kafiju. Vai nav kas tāds, ko tu, Lerij, man gribētu izstāstīt par "Dzinējsuni"?

Ličfīlds mazliet satrūkās. Vai vēl kaut kas atgadījies?

-    Es gribētu skaidru atbildi uz jautājumu. Viņas seja izskatījās tik mierīga, turpat vai neizteiksmīga.

-     Neko tādu nevaru iedomāties, viņš atbildēja, runādams iespējami atklātākā tonī.

-     Interesanti gan. Es jau biju Lenglijā, lai sagatavotos gadījumam, ja manas aizdomas par komisijas noklausīšanos izrādītos pareizas. Mani gaidīja satraucošs ziņojums. Mūsu finanšu speciālisti pārbaudīja "Dzinējsuņa" grāmatvedību. Vari iedomāties, ko viņi atklājuši… Atbildi gaidīdama, viņa iemalkoja kafiju no tases, ko stingri turēja rokā. Ličfilds uzreiz aptvēra, ka priekšniece jautājusi uz labu laimi, cerot, ka viņš vai nu apstiprinās to, ko viņa domāja zinām, vai arī atklās ko tādu, par ko viņai nebija ne jausmas.

Atbalstījis kafijas tasīti pret ceļgalu, viņš tēloja bažas. Piedod, Bobij, bet man nekas tāds nenāk prātā. Acīmredzot, tevi kaut kas nospiež. Izstāsti. Varbūt varu palīdzēt.

Bobija ilgi raudzījās viņā. Tad pamāja ar galvu, kā savas domas apstiprinādama. "Dzinējsuns" ir nosmēlis krējumu no savām meitas kompānijām. Tu paņēmi viņus savā paspārnē, tā bija tava īpašā vienība. Kā tu varēji to nezināt?

Viņš notēloja pārsteigumu. Tu skaidri zini? Nu, protams, citādi nebūtu par to ierunājusies. Gribi teikt, ka Hanna bija iesaistīta? Varbūt tāpēc "Dzinējsunim" uzbruka… Viņš atzvēlās sēdeklī un raudzījās logā, steigšus apsvērdams, ko teikt. Par naudas izspiešanu viņš bija zinājis no sākta gala, un bija izmantojis to gan pīrāga, gan nūjas vietā, lai turētu Hannu savā pakļautībā.

Tev jāsāk radināties sadarboties ar mani, Lerij, Pārvaldes direktore viņam teica, Baltajam namam garāmbraucot. Šobrīd abi esam vienā laivā. Briest kaut kas nelāgs, un tev jāpalīdz man atklāt, kas tas īsti ir.

Maiamibīča, Florida

Mari Granditi stāvēja pie spoguļstikla, kas pletās visas vannasistabas sienas garumā. Viņas acis bija zilas. 7,ilas, nevis zaļas. Ar spēju rokas kustību sieviete norāva no galvas dvieli. Lēni uzsmaidīja sev. Mitrie mati bija tumši brūni, gandrīz melni. Viņa vairs nevarēja atdabūt iepriekšējo degunu, zodu vai vaigu kaulus, bet spēja vismaz atjaunot atmiņā saglabāto matu krāsu.

Viņa pagrieza galvu, ieklausījās. Sievieti pārņēma klusas šausmas. Mārtiņš bija atgriezies guļamistabā. Viņa steigšus aptina galvu ar dvieli un ielika kontaktlēcas. Novērsās no spoguļa. Vairs nevarēja ciest savas zaļās acis. Tās piederēja mirušai sievietei.

-    Mari!

Viņa balss ielauzās atmiņu sāpīgajā bezdibenī, kas šķīra viņu no Baltkrievijas pilsēteles, kur viņš bija nošāvis vīriešus, kuri bija ieradušies, lai nogādātu viņas māsu un viņu uz Honkongu vai Tokiju, vai arī Taipeju. Tieši viņas māsa Katja bija sadūšojusies doties turp, lai gan visi zināja, kas notiek ar meitenēm, kad viņas tur nokļūst. Katjai jebkura nākotne šķita labāka par badu un vardarbību, kas valdīja Baltkrievijā 1990. gadā. Katjai bija astoņpadsmit, viņai, Emmijai, septiņpadsmit. Kopš tās dienas Mārtiņš bija pabalstījis Katju, kura dzīvoja Romā ar pieciem bērniem, pie vīra tā arī netikusi.

-    Jau nāku, Mārtiņ. Pagaidi vienu mirklīti.

Viņš bija atstājis oksikontīna rīta tableti pie izlietnes. Kad viņas psihoterapeite bija pateikusi, ka tā esot stipra narkotika, Marī bija sameklējusi bibliotēkā tās aprakstu, pēc tam pakāpeniski atradinājusies, tās vietā vakaros lietoja melatonīnu, lai varētu aizmigt, imodiumu hroniskās diarejas ārstēšanai un zāļu tējas kuņģim. Viņa atvēra plāksteru kārbiņu un iemeta tajā tableti. Tā noderēs vēlāk.

Tad uzmeta mugurā biezo frotē auduma halātu un apsēja jostu. Pēc tam atvēra durvis, jautri smaidīdama. Cik jauks rīts, vai ne? Šodien paliksi mājās? Viņa zināja, ka nepaliks Armāns bija teicis, Mārtiņš lidošot uz Vašingtonu.

Armāns slepus saskatījās ar viņu, tad aizgāja Mārtiņam aiz muguras un sakārtoja saimnieka žaketi. Mārtiņš bija uzvilcis tumši brūno uzvalku ar šaurām spilgti sarkanām svītrām, kas piestāvēja zīda kaklasaitei. Brokastis omlete, svaigi greipfrūti un pankūkas gaidīja uz balkona, no kura pavērās skats uz baseinu un ūdensceļu; tālumā, otrā krastā, varēja saskatīt Maiami.

-     Daudz laimes dzimšanas dienā, Mari. Mārtiņš plati smaidīja, tumšās acis draiski dzirkstīja. Tava dāvana ir uz galda.

-    Tiešām? Vai, cik tu esi mīļš! Viņa pieskārās ar lūpām viņa mutei, sasita plaukstas kā maza meitene un pieskrēja pie gala, uzvedoties tieši tā, kā viņam patika.

Viņš bija saņēmis izbadinātu un neaudzinātu meiteni un izaudzinājis kā bērnu, mācīdams viņai itin visu, līdz viņa apguva viņa vajadzības. Viņa bija iepazinusi ne vien viņa devīguma retās izpausmes, bet arī ārdīšanos un cietās dūres. Zināja, ka ikvienai dāvanai bija sava cena.

Kad Armāns aizgāja, acis nodūris, Mārtiņš uzsmaidīja viņai uz guļamistabas greznā iekārtojuma fona. Viņa kraukļa melnie mati, kuros vijās pa kādam baltam pavedienam, ieskāva seju. No rīta mājas solārijā atjaunotais iedegums laistījās. Smagnējie sejas vaibsti apliecināja pašpaļāvību, kas vienlaikus gan pievilka, gan atgrūda.

Apsēdusies pie broķastu galda, viņa ieelpoja svaigo okeāna gaisu, mēģinot priecāties par milzīgo balto rožu pušķi sazin cik tūkstošus vērtajā Mingu dinastijas vāzē, kas lepojās galda vidū. Skatiens noslīdēja uz vienkāršo, melni lakoto kārbiņu pie šķīvja Mārtiņa dāvanu dzimšanas dienā.

Tas ir tikai darbs, viņa klusībā atkārtoja. Tas, ka viņa dzīvoja ar Mārtiņu, iemācījās to, ko viņam vajadzēja, kļuva par "Marī", apprecējās ar viņu, bija vienkārši darbs, labāks, nekā viņa jebkad varētu atrast Baltkrievijā. Taču tagad bija jādomā arī par bērniem. Jau četrus mēnešus viņa bija plānojusi, slēpusi naudu, kuru izdevās iegūt, pārdodot vienu otru apģērba gabalu un rotaslietas, kuru pazušanu, cerams, Mārtiņš nebūtu pamanījis, un pūlējās pieņemties spēkā.

-    Bērni jau ģērbjas, viņš paziņoja. Es pastāstīju viņiem par māju uz salas par plašajiem liedagiem, mežiem un saulaino klimatu. Tā ir paradīze, gatavā sapņu zeme. Es ik dienu vizināšu bērnus ar jahtu, makšķerēt varēs, cik uziet. Tur ir pat zoodārzs ar pāviem, žirafēm un gazelēm. Pat iedzimto ciemats ir. Viņi gan runā jocīgā angļu valodā, bet ir raduši apkalpot "lielo māju". Gan jau mēs viņus piejaucēsim. Atver savu dāvanu, dārgā. Viņa žokļi trīsēja nepacietībā.

-    Tu esi tik labs pret mums. Nešaubos, ka bērni ir ārkārtigi sajūsmināti.

-    Tu esi pārdomājusi? viņš jautāja. Tu ari gribi pārcelties?

-     Protams, Mārtiņ. Darīšu visu, lai tikai paliktu ar tevi. Esmu taču tava Marī, vai ne?

Viņa gaļīgā, sviedrainā plauksta uzgūlās viņas rokai. Iekšēji sarāvusies, viņa pasmaidīja. Viņš lūkojās viņā galdam pāri, asaras aizmigloja viņa acis, ļaujot saskatīt vēlamo. To, pēc kuras ilgojās kādu sievieti no pagātnes, vārdā Marī. Marī ar platīnblondiem matiem, zaļām acīm un narkotiku atkarību; viņa mira savā trīsdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Viņš domāja, ka reiz bija izmisīgi viņā iemīlējies, bet īstenībā joprojām izmisīgi mīlēja.

-    Tā ir nozīmīga jubileja, dārgā, viņš paziņoja. Tagad tev ir trīsdesmit viens gads. Ceru, ka dzimšanas dienas dāvana tevi iepriecinās.

Viņš atbrīvoja viņas roku, un sieviete pacēla kārbiņas vāku. Marī pat nev.ļus noelsās, ieraugot tik daudz neapstrādātu dimantu; arī vismazākie izstaroja iekšēju gaismu, kā dzīvi. Pārsteigums nebija noslēpjams. Pats galvenais tie solīja drošu nākotni viņas bērniem.

-     Mārtiņ! viņa iesaucās. Cik skaisti! Kā lai tev pateicos?

Viņa neaizvēra vāku, brokastu laikā ik pēc brīža uzmetot acis mirgojošajiem dārgakmeņiem. Prātoja, par cik varētu tos pārdot. Protams, kopā ar jau iekrāto viņai pietiktu, lai nozustu tā, ka Mārtiņš Granditi ar savu rīkļurāvēju armiju viņu nemūžam neatrastu. Taču, pieceldamies kājās pēc brokastīm, viņš izdarīja ko negaidītu paņēma lakoto kārbiņu. Viņa sastinga, ieraugot viņa acīs aizdomas.

Uz viņa lūpām rotājās sadistisks smaids. Vīrietis lēni, pakāpeniski vēra vāku ciet, viņas reakciju gaidot. -Šie lieliskie dārgakmeņi tevi, dārgā, gaidīs uz salas, viņš paziņoja sen pieņemto lēmumu. Iedomājies, kā tu priecāsies, tos atkal ieraugot.

Viņam aizejot, šķita, ka pat sienas atviegloti nopūšas. Baiļu pārņemta, trīcošām kājām, viņa pieķērās pie balkona margām un palūkojās pāri peldbaseinam uz vārtu pusi. Bērni un viņa bija Mārtiņa sapnis, bet tādu vīriešu sapņiem reālajā pasaulē nebija vietas. Tiklīdz viņš aizvestu viņus uz savu "paradīzi uz salas", viņi vairs nekad netiktu vaļā. Tas nu bija pilnīgi skaidrs.

Kad viņa garais, melnais limuzīns bija nozudis aiz vārtiem, pie durvīm klusu.pieklauvēja. Viņa ar pūlēm saņēmās un ieskrēja guļamistabā.

-    Ienāciet.

Armāns ienāca un uzreiz aizvēra durvis. Bažīgi uzlūkoja viņu. Šodien? viņš jautāja.

-    Jā, Armān, viņa stingri noteica. Šodien.

32 nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Diženās Senāta ēkas apspriežu zāle bija pieklususi, durvis aizvērtas. Lai gan Izlūkošanas komisijas kopējo sēdi ierakstīja, preses pārstāvjiem ieeja bija liegta. Komisijas locekļi sēdēja pie sarkankoka galda, modri sekodami sēdes gaitai. Tādas bargas nopratināšanas vienmēr solīja ko interesantu, un todien bija gadījies visai ievērojams upuris pati CIP priekšniece.

Senatora Bredlija Retforda, Nevadas pavalsts pārstāvja, balss nodārdēja no galda gala, bet viņa asarojošo acu skatiens pievērsās pretējam galam, kur sēdēja nosvērtā Centrālās Izlūkošanas pārvaldes direktore Bobija Džonsone. Tātad jūs gribat teikt, ka Lenglija neko nezina. Misters Ličfīlds neko nezina. Arī jūs neko nezināt. Viņš pieliecās tik tuvu mikrofonam, ka varētu to nomutēt. Kāda vēl var būt mūsu reakcija, izņemot pilnīgu neticību vai sašutumu, jo tas nozīmē jaunus skandālus, kas mums var sagādāt pamatīgas galvassāpes?

Lorensam Ličfīldam teikums "Ličfīlds neko nezina" nemaz negāja pie sirds. Jau stundu komisijas locekļi bija noņēmušies, pārmetot CIP neizdarību. Šīs spēles taktiku viņš pazina. Zināja arī to, ka, jo mazāk veicās Bobijai Džonsonei, jo ātrāk viņu varēja piespiest aiziet. Viņa mērķis bija panākt, lai viss todien notiekošais stiprinātu komisijas locekļu pārliecību, ka tieši viņš ir īstais cilvēks, kas spēj aizstāt Džonsoni.

Kongresa loceklei Dženetai Deloitai no Alabamas bija apaļi vaigi un acis kā stirnai. Viņa uzrunāja klātesošos pieklājīgi, kā jau īstenai dienvidniecei pierasts, vārdus gari stiepdama. Nu, lūk, tātad mūsu Pārvaldes direktore nav atradusi ne Taisu, ne Kaningemu. Toties algo aizdomīgu personu to pašu Kaningemu -, kurai izrakstīts aresta orderis par nevainīga jaunieša nošaušanu. Pie tam mis Džonsonei nav ne jausmas, kas iznicinājis viņas slepeno vienību. Man domāt, ka misteram Ličfīldam taisnība Taiss zināja, ka tai bijis uzdevums viņu atrast, tāpēc nolīga slepkavas, lai apsteigtu šos. Tas vien rāda, ka Pārvalde rīkojusies vienkārši muļķīgi, lai neteiktu vairāk. Visi šie atgadījumi tikai pierāda misis Džonsones kliedzošo neatbilstību. Viņa veltīja priekšniecei nežēlīgu smaidu.

Tiešu Eleinas Kaningemas vainas pierādījumu nav. Pārvaldes direktore mierīgi paziņoja. Aculiecinieku nav. Ja runājam par Džeja Taisa izbēgšanas apstākļiem, ar to nodarbojas FIB. Mūsu uzdevums ir viņu atrast. Un mēs viņu atradīsim. Viņa saknieba lūpas. Uz Ličfīldu pat neparaudzījās. Uzskatu, ka "Dzinējsufia" mītnē sarīkoto asinspirti piedēvēt Taisam ir tuvredzīgi. Tā rikojoties, vienkāršojam pieeju, pieņēmumus ierindodami neapstrīdamu faktu kategorijā. Mums objektīvi jāpārbauda visi pierādījumi, lai likuma pārkāpēju varētu identificēt, atrast un nodot tiesai.

Viņas balsi caurstrāvoja ideālisma gars, kas, Ličfīldam šķita, varēja aizkustināt daļu komisijas locekļu. To nedrīkstēja pieļaut. Ja drīkst, viņš cienīgi ierunājās. Man ir kāds priekšlikums, kas, cerams, varētu atrisināt daudzas aktuālākās problēmas.

Retfords ielūkojās pulkstenī. Klājiet vaļā, jaunais cilvēk. Man patīk problēmu risinājumi.

Ličfīlds nogaidīja, līdz viņam pieversas visu skatieni. -šobrīd mēs cenšamies izvairīties no visa, kas varētu satricināt pārliecību par Amerikas drošību. Tāpēc arī vienojāmies paveikt visu iespējamo, lai nogādātu Taisu atpakaļ, aiz restēm, pirms tas nāk atklātībā. Neviens nevarēja paredzēt to, kas notika ar Kaningemu un mūsu vienību. Viņš līdzjūtīgi uzsmaidīja Pārvaldes direktorei. Acis piemiedzās kā aizdomās par kāda negodīgumu. Direktore cenšas mani pasargāt. Taču īstenība ir tāda mūsu eksperti atklājuši, ka "Dzinējsuns" pieprasījis meslus no meitas firmām.

Galdam pārvēlās sašutusi murdoņa. Visi blenza uz Bobiju Džonsoni. Ličfīlds bija cerējis, ka viņa apjuks, vismaz saniknosies, ka viņš bijis tas, kas atklājis šo informāciju. Taču viņa saglabāja mieru, rokas turēja klēpī, sēdēja paceltu galvu. Savādi, bet viņš pats jutās neveikli.

-     Faktiski, viņa paskaidroja, tieši pirms mūsu ierašanās man paziņoja, ka piesavināšanās sākusies jau sen, kad Operatīvās daļas vadītājs bija Džejs Taiss.

-     Precizēšu vēl kādu faktu, Ličfīlds aši piemetināja, Taiss varēja būt tajā iesaistīts.

Retfords nikni trieca pildspalvu pret galdu. Tas jau no citas operas! Viņa acis zvēroja, Bobiju Džonsoni uzlūkojot.

-    Tas jums pašai bija jāpastāsta. Tad uzsmaidīja Ličfīldam.

-     Stāstiet visu. Es gan neredzu, ko tur var labot, bet esmu gatavs uzklausīt.

Galvenais ir izvēlēties īsto brīdi, Ličfīlds nodomāja. Pēc nepilnām divdesmit četrām stundām CIP zaudē pirmās rokas tiesības un lietu pārņem FIB. Tas nozīmē, ka noslēpt Taisa bēgšanas faktu būs arvien grūtāk, jo iesaistīsies vairāk cilvēku. Ja gaidāmas nepatikšanas sabiedrisko attiecību jomā, labāk uzreiz no tām izkļūt, pirms parādās problēmas. Viņš ievēroja, ka dažas galvas piekrītoši pamāj. Tas nozīmē, ka mums jau šodien jāatklāj sabiedrībai Taisa bēgšanas fakts, pirms notiek informācijas noplūde un mums būs jātaisnojas par noklusēšanu vai sabiedrības maldināšanu. Neviens nevēlas atkal pievērst viņam visas pasaules uzmanību, taču tam ir arī savi plusi.

-     Es gan par to šaubos, mister Ličfīld, iebilda vecāka gadagājuma senators no Jūtas pavalsts.

-     Ļaujiet viņam pabeigt, kas sakāms, kongresa locekle no Ohaio uzstāja.

-    Paldies, kundze, Ličfīlds sirsnīgi pateicās. Ja C1P un FĪB sarīkotu kopīgu preses konferenci, Amerika redzētu, ka divas galvenās izlūkošanas aģentūras strādā plecu pie pleca, bet tādu iespaidu esam centušies radīt jau kopš vienpadsmitā septembra. Varēsim apvienot visus tiesībsargātājus, un par Taisu runās tūkstošos kafejnīcu, alus bāros un tiešsaistes tērzētavās. Spriedze būs nežēlīga. Viņš kļūdīsies vienreiz, otrreiz, un mēs viņu notversim ātrāk. Galvas atkal pamāja. Pie tam šonedēļ ziņās par teroristu uzbrukumiem vien runā. Taisa bēgšana mazliet novērsīs uzmanību.

Pārvaldes direktore vai pušu plīsa no niknuma. Izlēcējs bija viņu apsteidzis, bet tas jau bija gaidāms ja ne agrāk, tad tagad, un ja ne tagad, tad vēlāk. Ličfīldam nebija nekādas daļas par neveiksminiekiem. Vislabākajiem nolūkiem, visaugstākajiem mērķiem, vissvinīgākajiem zvērestiem nebija nozīmes, ja tie nāca no viduvējībām, bet Bobija Džonsone bija viduvējība.

Blūridžas kalni, Virdžīnijas pavalsts

Biezais kalnu mežs laistījās kā zaļa neona reklāma, rīta saulei uzsākot savu ritējumu pāri kontinentam. Vienā izcirtuma malā, kur valdīja priežu smarža, četras nepilnus piecus metrus garas brusas balstīja koka bluķi, iezīmējot brīvdabas medreses, reliģiskās skolas, mācību laukumu. Bens Kūnerts pagāja tai garām triju vīriešu pavadībā. Tie bija ģērbušies maskēšanās tērpos un bruņoti ar vecām, bet vēl joprojām nāvi nesošām triecienšautenēm M-16. Viņiem pievienojās citi, iznākot no standartmājiņām, kas slēpās zem koku biezajiem vainagiem no novērotājiem gaisā un izplatījumā. Liela auguma vīrieši ar dzīslainām rokām, nocietinātiem sejas vaibstiem un stingu skatienu; ar ieročiem apkārušies, kā iedami kaujā. Rīta vēsumam par spīti, Bens sāka svīst.

Kad viri bija nokļuvuši pie lielākās mājeles, uz lieveņa iznāca vīrietis. Nedaudz pāri trīsdesmit, plakanā cepurē, ar rūpīgi apcirptu bārdu viņš izskatījās pēc lepna afgāņu karotāju vadoņa. Pie jostas karājās deviņmilimetrīga pusautomātiskā pistole. Labajā rokā nevērīgi paķēris AK-47, kreisajā rokā rācija. Zilās acis piemiedzis, vērīgi nopētīja Benu. ledegušajā sejā ne vaibsts nekustējās. Tas bija Gul Šahs, slepenās mācību nometnes vadītājs.

Bens apstājās, lūkodamies uz Šahu, kas slējās viņam pāri, uz lieveņa augstākā pakāpiena stāvēdams, tad sasveicinājās ar viņu puštu valodā. Un turpināja: Imāms Navvi bija tik laipns, ka ieteica Gul Šahs, mans brālis Allāha priekšā, varētu man palīdzēt ar vajadzīgu informāciju.

Šahs uzrauca melno uzaci. Atbildēja angliski, ar mācīta vīra, Bostonas universitātes beidzēja, akcentu: Tu labāk par mani runā puštu valodā. Bet tu neesi puštuns.

Manas mātes senči bija beduīni. Tēvs no vāciešiem. Es esmu musulmanis. Tā kā abas puses.

Gul Šahs pamāja ar galvu. Kādu informāciju gribi?

Bens bija ieradies pārliecībā, ka, pirmkārt, Mustafa nemūžam nesūtītu viņu drošā nāvē un, otrkārt, ka Šahs un viņa ļaudis bija īsti puštuni, kuri ievēroja piecus tūkstošus gadus senos puštunvali likumus. Tie noteica iecietību pret visiem un gandrīz slimīgu cieņu pret svešiniekiem un viesiem. Par viņiem runāja, ka viņi esot mierā vienīgi tad, kad karojot.

-    Man ir pamats domāt, ka šodien kaut kur šajā apkaimē vedīšot lielu kontrabandas ieroču un kara tehnikas kravu, Bens viņam teica. Kas ir saņēmējs, nezinu. Var būt ari ārzemnieks. Es gribētu uzzināt, kas pircējs, uz kurieni kravu vedīs, kur un cikos notiks preces nodošana un saņemšana.

Pūli pāršalca nikna murmināšana. Gul Šahs ļāva draudīgajam troksnim pieaugt spēkā. Viņa vērīgās acis atkal ieurbās Bena acīs, viņš kaut ko apsvēra. Bens elpoja vienmērīgi, cenzdamies nomierināt straujos sirdspukstus.

Šahs pacēla savu triecienšauteni virs galvas un pakratīja. Troksnis tūdaļ aprima. Viņš turpināja: Vai imāms Navvi pateica, kāpēc domā, ka mēs to varētu zināt, vai arī, kāpēc mēs tev to pateiktu, ja ari zinātu?

-    Šaubos, vai viņš to zina, Bens atzinās.

Vadonis saknieba lūpas. Atbildē bija kaut kas tāds, kas viņā izraisīja uzticību. Ko viņš tev par mums pastāstīja?

-    Jūs esat dzimuši šeit vai ieradāties šeit bērnībā. Jūs esat amerikāņi. Puštunu amerikāņi. Tas arī viss. Šī tauta dzīvoja mežonīgajā un nereti patvaļīgajā pierobežas apvidū, kas pletās abpus kalniem uz Afganistānas un Pakistānas robežas.

Gul Šahs pamāja Bena trim pavadoņiem ar roku. Vediet iekšā.

Kamēr pārējie noraudzījās, kā vadonis un svešinieks nozūd mājā, viens kaujinieks atgriezās mežā. Viņam bija pelēks turbāns, rokās angļu īsstobrene. Kādu brīdi paēnā nogaidījis, pārliecinājās, ka neviens neseko, tad izvilka no plato bikšu krokas mobilo tālruni un sastādīja numuru.

Kad viņa bo»6 atsaucās, kaujinieks nosauca savu segvārdu: Te Metuzāls.

-      Ziņojiet.

-     Bens Kūnerts uzpeldējis. Viņš atkārtoja Kūnerta jautājumu par ieroču piegādi. Neviens normāls cilvēks neiedrošinātos neapbruņots ieiet šajā nometnē, ja vien vajadzība nespiestu tikai trakais. Kūnerts izturējās ļoti nopietni. Tā kā nebijāt brīdinājis, jādomā, ka ne jau jūs viņu sūtījāt.

-     Nē, bet informācija ir ļoti interesanta. Ko vēl vari pastāstīt?

Šī atbilde bija nedaudz kavējusies, Metuzāls ieklausījās uzmanīgāk un sadzirdēja tikko dzirdamu taustiņu klabināšanu un mašīnas dzinēja rūkoņu.

-    Jūs nevarat runāt, vai ne? Metuzāls jautāja.

-    Abu Dabi ir laba vieta, kur atvilkt elpu. Un kur dosieties pēc tam?

-     Skaidrs, sapratu. Tātad jūs sakāt, ka Kūnerts darbojas uz savu roku. Un mēs nezinām, kas viņam padomā. Ja Gul Šahs pieķers Kūnertu melos, viņš parūpēsies, lai Kūnertu apraktu dziļi priedēs, kur viņu neviens neatradīs. Gribat, lai tā notiek?

-    Es teiktu, ka viņš jāaiztur.

-    Arī tad, šef, viņš var dabūt galu.

-     Un tomēr.

-     Sapratu. Metuzāls izslēdza mobilo un aizlīkumoja starp kokiem.

33 nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Pirmie rīta mākoņi bija izklīduši, atstājot spodri zilas debesis. Vecas magnolijas un ozoli meta garas ēnas pār Kapitolija kalna zālieniem. Ličfīlds un Bobija Džonsone steidzās to pavēnim cauri pie viņas bruņotā sedana.

-     Pamato, kāpēc man nevajadzētu tevi atlaist, Bobijas lūpas bija draudīgi sakniebtas.

Lorenss Ličfīlds juta nemiera vilni. Pārvaldes direktore bija viena no nedaudzajiem federālās valdības locekļiem, kurai, atbilstīgi likumam, bija neapstrīdamas pilnvaras pieņemt darbā un atbrīvot no darba, nepaziņojot iemeslus, lai aizsargātu Pārvaldes drošību. Bija jānoturas tikai viena diena, pēc kuras viņam būs izdevība izstumt Bobiju no amata.

-    Tāpēc, ka pēc visa notikušā tas izskatītos sīkmanīgi, viņš laipni sacīja, uz brīdi gandrīz līdzjūtīgi pārņemts. Un arī tāpēc, ka tavs laiks pagājis. Tu pati to zini. Sasodīts, cepuri nost, ka tu noturējies tik ilgi, īpaši, ja ņem vērā to, ka Džeju Taisu arestēja drīz vien pēc tā, kad tu pārņēmi vadību, kā arī to, ka Aizsardzības departaments ir pievācis arvien jaunas Lenglijas privilēģijas ar saldiem solījumiem Ovālajā kabinetā. Tu neesi spējusi apturēt ne vien to, bet arī nepārtrauktos apvainojumus saistībā ar Lenglijas kompetencēm, godīgumu un sniegumu. Es vienīgi nesaprotu, kāpēc tu tā turies pie tā amata.

Viņas šoferis stāvēja pie aizmugures durvīm, pieturot tās. Bobija iekāpa iekšā, kamēr Ličfīlds aizsteidzās otrpus un iekāpa viņai blakus.

Viņa vērtējoši nopētīja Ličfīldu. Es palieku, jo pareizie pilsoņi, ķēķa meistari, tādi kā Oldričs Eimss un Roberts Hansens, dzīvoja neiedomājamos melos. Tāpēc, ka politiskās ambīcijas ietērpjas reliģijā un valkā dieva vārdu, attaisnojot savu varaskāri. Tāpēc līdz brīdim, kad mūsu nožēlojamajā, vecajā pasaulē iestāsies miers, neatkarīga domāšana un analīze ir neaizstājama.

Sedans aizslīdēja, ripojot lejup, Potomakas virzienā. Kad viņa novērsās, Ličfīlds nojauta, ka viņu māc dziļas skumjas vai, iespējams, vilšanās.

Viņa uzrunāja pasauli, kas lēni aizplūda aiz loga. Un tāpēc, ka tam, kuram rūp vienīgi godīgums un karsta duša, jāstājas pretī spēkiem, kuri uztver Lengliju kā peramo zēnu, kas jānosukā un jāapsmej alkatīgo pilsoņu acīs, kuri var atļauties ložas biļeti uz tādu izrādi. Jā, Aizsardzības departamenta darboņi cenšas panākt izlūkošanas militarizāciju, bet es spēju tos atturēt labāk nekā jebkurš cits, kuru pazīstu arī tevi ieskaitot. Tava tieksme pēc pilnvarām, Lerij, ir neizmērojama. Tici man, laiki mainīsies, un pie Lenglijas stūres jābūt tādai kā es, lai nodrošinātu valsts kuģim pareizo kursu.

Ličfīlds bija tik pārsteigts, ka nezināja, ko atbildēt. Tāpēc sāka rosīties sadabūja klēpjdatoru un ielādēja kompaktdisku ar ziņām par Džeju Taisu. Viņš studēja šīs ziņas katrā brīvākā brīdī, ja tāds pagadījās kopš "Dzinējsuņa" melno darbu atklāšanās. Kad viņš bija paskaidrojis, ar ko nodarbojas, Bobija viņu neiztaujāja. Ličfīlds bija pārliecināts, ka atbilde uz jautājumu par Džeja atrašanās vietu meklējama viņa attiecībās ar operatīvajiem darbiniekiem un tas nozīmēja, ka tā rodama kaut kur kompaktiskā.

-    Tagad tava kārta, priekšniece milīgi atgādināja.

Bet viņu izglāba vismaz tobrīd mobilā tālruņa zvans. Vai neiebilsti?

-    Nē. Bet mēs neesam beiguši.

Viņš pamāja ar galvu un atbildēja uz zvanu.

-    Te Metuzāls, balss paziņoja.

Metuzāls bija viens no slepenajiem aģentiem, kuriem Ličfilds bija personīgi uzdevis iefiltrēties islāma ekstrēmistu šūniņās Savienotajās Valstis. Šie aģenti atskaitījās viņam un tikai viņam. Viņš bija mācījies no Taisa, cik noderīga var būt tāda aizsardzības taktika, un tā bija atmaksājusies. Viņa spiegi bija spējuši ne vien izdzīvot, bet ari sagādāt tādu izlūkinformāciju, kas pirms trim gadiem ļāva atklāt Medžlisu al Šaābu.

Viņš uzmeta skatienu Bobijai, tā jautājoši lūkojās viņā. Bet, tiklīdz viņš sacīja "ziņojiet", viņa saprotoši nolieca galvu.

Balss mierīgi paziņoja Bens Kūnerts uzpeldējis.

Ličfīlds sarauca pieri. Bens Kūnerts bija atvaļinājies kas viņam nometnē meklējams? Viņš uzmanīgi noklausījās visu, ko Kūnerts bija izstāstījis Gul Šaham par ieroču darījumu tas, pilnīgi iespējams, bija tas pats Granditi pasākums. Ličfīlds drudžaini apsvēra dzirdēto. Kūnerts bija viens no pieredzējušākajiem slepenajiem aģentiem, kurš bija strādājis Eiropā kopā ar Džeju. Viņš nekavējoties iedrukāja uzvārdu un uzklikšķināja uz "MEKLĒT". Parādījās dučiem aprakstu par viņu kopīgajām operācijām. Vajadzēja sašaurināt meklēšanu. Viņš uzsāka nākamo, iekļaudams ari Palmeru Vestvudu. Operāciju skaits bija daudz mazāks.

Kad Metuzāls bija beidzis ziņojumu un pārtraucis sarunu, Ličfīlds izlikās, ka vēl joprojām runā pa tālruni, lai Bobija nenojaustu, ka Viņš velk laiku. Pārbaudīja trijotnes kopīgās operācijas un apstājās pie vārdiem "Precīzs tēmējums". Rietumberlīne, 1985. gads. Tālaika atskaites viņš bija lasījis, taču nekad nebija lasījis operācijas aprakstu. Viņa skatiens apstājās pie teikuma "sagrieza zelta medaljonu, lai pēc tā piecām daļām varētu cits citu identificēt".

Viņš atcerējās piekariņu trīsstūra formā, kuru Džejs bija valkājis ķēdītē zem krekla. Jau tad viņš bija nojautis, ka piekariņš Džejam nozīmē ko svarīgu, bet tagad, uzzinot par "Precīzo tēmējumu", saprata, ko. Bet vai tam joprojām bija nozīme? Jo, ja tā, tad nozīme bija arī pārējiem vecajiem bukiem.

Viņš veica vēl vienu meklēšanu, šoreiz Elijas Helprina, Bena Kūnerta un Frenka Mesas adreses. Palmera Vestvuda dēļ nebija jānopūlas, jo ar viņu jau nodarbojās Lenglija. Informācija par trijotni parādījās uzreiz. Tik tiešām, visi dzīvoja Ziemeļvirdžīnijā, kur CIP pensionāru un darbinieku skaits pieauga kā trušu barā.

Ličfīlds moži atvadījās no signāla. Vajadzēja piezvanīt Granditi, paziņot jaunumus, tātad kaut kā jāatbrīvojas no Bobijas.

Bobija pētoši raudzījās viņā. Nu, ko, Lerij, tagad klāj vaļā, kas tev īsti aiz ādas?

Ličfīlds turpināja vienaldzīgi pārlūkot rakstus, neizrādot, ka būtu atradis ko interesantu. Šobrīd pētu to pašu kompaktdisku ar informāciju par Džeju Taisvi. Un vēl, manuprāt, nenāktu par ļaunu iegriezties kādā benzintankā, vienalga, vai mums vajadzīgs benzīns, vai ne. Līdz Lenglijai vēl pusstundas brauciens, un es varētu ieiet tualetē. Ko teiksi?

Neits taču pie stūres, nevis es. Runā ar viņu.

Ličfīlds ņēma padomu vērā, tad atkal juta Bobijas pētošo skatienu. Viņš ierunājās, cik līdzjūtīgi varēdams. Es, Bobij, tevi apbrīnoju, tomēr ar godīgumu vien tavam amatam nepietiek. Pārvaldes direktoram jābūt arī tālredzīgam un pārdrošam. Tādam, kas prot riskēt. Bet tev jau bijušas pārāk daudzas izgāšanās, un tu esi nogurusi. Mans padoms tev tāds: aizej pati, pirms tevi palūgs.

Viņas balss pieklusa par trešdaļu. Kas tev īsti aiz ādas, Lerij? viņa nerimās.

Ličfīlds ielūkojās viņas saltajās acīs. Es daru savu darbu. Tas arī viss, kas man aiz ādas. Pagaidām esmu tavs Operatīvās daļas vadītājs, pie tam sasodīti labi tieku galā, pretējā gadījumā tu mani sen būtu patriekusi. Ieraugot degvielas uzpildes staciju, viņš sarosījās. Un tu kļūdies, runājot par manu tieksmi pēc pilnvarām. Vienīgais, pēc kā allaž esmu tiecies, ir darbs Lenglijas labā, lai tur viss būtu kā nākas. Pieturiet tepat, Neit, viņš teica šoferim. Būs labi. Tad atkal pievērsās Bobijai. Mēs abi gribam, lai valstij būtu labāk.

Viņa nepaspēja atbildēt, kad viņš bija izkāpis no mašīnas un devās uz tualeti, lai ieslēgtos un piezvanītu C.randiti.

Blūridžas kalni, Virdžīnijas pavalsts

Gul Šaha plašā māja bija gan birojs, gan sakaru centrs. Gaisma ieplūda pa diviem lieliem logiem, apgaismojot aprīkojumu un veidojot gaismēnu rotaļu stūros. Uz galdiem blakus satelīttālruņiem, fiksētās līnijas tālruņiem un rācijām stāvēja četri klēpjdatori. Viena siena bija aizsegta ar Āzijas un Tuvo Austrumu kartēm. Otra siena atvēlēta tikai Afganistanai, pierādījums, ka te valdīja ne jau nostalģija vien.

Nasvāru?

Šaha piedāvājumu dzirdot, Bens pagriezās. Atteikties būtu nepieklājīgi. Manena, viņš teica puštu valodā, pateicoties par izrādīto godu.

Vadonis noņēma mirdzošu vāku un piedāvāja uzcienāties no apaļas, ar mitru nasvāru zaļu zelējamo tabaku ar pelnu, indigo, kardamona un ūdens piedevu pildītas skārda kārbas. Bens samīcīja nelielu bumbiņu no šā Pakistānā un

Afganistānā īpaši iecienītā cienasta un aizbāza aiz vaiga. Gandrīz tai pašā brīdī juta skurbumu iesitamies galvā.

-     Mums puštu valodā ir teiciens, Šahs sacīja. Iespējams, dzirdēts pavēro tā cilvēka gaitu, kas apgalvo, ka nāk ar miermīlīgiem nodomiem.

Bens paraudzījās uz viņu, tad pievērsās Afganistānas kartei. Platas bultas iesniedzās tajā no dienvidrietumiem, norādot persiešu, pēc tam grieķu iebrukumus vēl pirms Kristus piedzimšanas, pēc tam, astoņpadsmitā gadsimta beigās un deviņpadsmitā gadsimta sākumā britu invāziju. Bultas, kas ietiecās no ziemeļiem, apzīmēja citus iekarotājus mongoļus un tatārus trīspadsmitajā un sešpadsmitajā gadsimtā, tad Padomju Savienību pirms nieka divdesmit sešiem gadiem. Un, visbeidzot, bulta no dienvidaustrumiem apzīmēja britus gados, kad Indija bija kļuvusi par britu impērijas kroņa krāšņāko rotu. Daži iebrucēji noturējās gadu simtiem, tomēr puštuni nekad tā īsti nekapitulēja.

Bens norādīja uz karti. Lūk, Afganistānas traģēdija: iebrukums. Pretošanās. Iebrukums. Nevienam nav noslēpums, ka jaunā valdība ir uz izjukšanas robežas, ka talibi atgūst ietekmi un tiecas pārņemt varu. Pienācis pie loga, no kura varēja pārredzēt izcirtumu, viņš ieraudzīja vīriešus, kas, pāros sadalījušies, apguva tuvcīņas paņēmienus ar nazi. Jums kaut kas ieplānots, un tas vairāk saistīts ar to, ka esat puštuni, nevis ar to, ka esat musulmaņi. Domāju, ka manī ieklausāties vienīgi tāpēc, ka kontrabandas krava domāta ne vien maniem, bet arī jūsu ienaidniekiem.

-     Džihādistiem. Šahs nicinoši saviebās. Viņš sāka soļot pa istabu. Puštunvali ir mūsu mūžsenais likumu kodekss. Ja kāds to neievēro, tas nav puštuns. Bet tas liek manai tautai kašķēties kalnos, kamēr valsti pārvalda citi, lai gan esam vairākums. Ciltis uzticēsies tikai tādiem cilšu locekļiem, kā mums.

-Cerat panākt uzticību ar triecienšautenēm M-16? Bens iejautājās.

-     Vardarbība nav galvenais ceļš. Tomēr puštunu cienīs vienīgi tad, ja tas ir bruņots. Tas apliecina, cik tāls ceļš cilti m priekšā.

-   Tātad esat ieinteresēti atklāt man darījuma puses un vietu.

-    Jums, sasodīts, taisnība. šahs apstājās. Acis gailēja. Nezinu ne laiku, ne vietu, pat pārdevēja vārdu. Taču esmu dzirdējis baumas. No tā, ko jūs man pateicāt, secinu, kas ir pircējs. Viņi dēvējas par Medžlisu al Šaābu. Pirms kāda gada viņi uzsāka ar mums sarunas par pievienošanos, bet mēs atteicāmies. Viņi uzstājas kā revolucionāro grupu ANO un NATO vienlaikus. Tāds vēriens izrādījās trakoti pievilcīgs, un pašlaik Medžliss pārstāv aptuveni divdesmit ietekmīgas organizācijas. Viņu naudas līdzekļi pārsniedz divus triljonus dolāru.

Benam rīklē iekņudējās. Tas pārsniedza turpat vai visas valsts gada kopproduktu. Talibi arī šiem pievienojās?

Šahs pamāja ar galvu. Tāpēc Medžliss būs gatavs uz visu, lai mūs nepielaistu pie varas Afganistānā. Šai ieroču piegādei jānodrošina Medžlisam tāds pārākums bruņojuma ziņā, kas tiem ļaus darīt Visu, ko vien viņi iedomāsies, Šaha saules nobrūninātā seja bija nobažījusies. Tad ne vien mēs, bet visa pasaule dabūs trūkties.

-       Viņi pērk zemūdenes? Tankus? Kodolraķetes?

Gul Šahs paraustīja plecus. Es, taisnību sakot, nezinu. Tomēr vairākas minūtes turpināja stāstīt par to, ko zināja.

Bens uzmanīgi noklausījās visu, tad pajautāja: Vai zināms, kā viņus sauc? Kaut vienu7

-      Cilvēks, kurš mums piedāvāja apvienoties, stādījās priekšā kā Faisāls al Hādi. Manuprāt, viņš tur ir galvenais, lai gan pats to noliedza. Un mūsu atteikumu neuztvēra īpaši draudzīgi.

Bens neizrādīja pārsteigumu. Domāju gan. Viņš sniedza Šaham roku. Paldies. Tagad nedrīkstu kavēties ne minūti.

Vadonis paspieda Bena roku, tad pamāja pie durvīm sardzē stāvošajam. Izvedīsi misteru Kūnertu no nometnes un pavadīsi līdz mašīnai.

Gul Šahs atkrita krēslā pie galda un paņēma sava Kabulas spiegu priekšnieka ziņojumu. Taču nebija ticis līdz trešajai lappusei, kad ārpusē izraisījās trokšņains ķīviņš, durvis atsprāga vajā. lebrāzās Nūrs jusufzajs. Viņam galvā bija vezīru cilts pelnu pelēkais turbāns. Trīsdesmit gadu slieksnim pienākušais Nūrs bija viens no gados vecākajiem rekrūšiem.

-     Apgalvo, ka gribot kaut ko izstāstīt, taisnojās viens no sargiem, kas iebruka pa pēdām. Viņam rokā bija Nūra īsstobrene.

Šahs apvaldīja aizkaitinājumu. Citreiz papūlieties piezvanīt. Viņš uzlūkoja Nūru. Stāsti.

Nūra seja bija niknuma izķēmota. Pirms pāris gadiem es noklausījos kādu prāvu, tiesāja turku, kuru apsūdzēja mēģinājumā ievest sprāgstvielas Bruklinas tilta spridzināšanai. Tas, kas nupat aizgāja, bija viens no C1P lieciniekiem. Nezinu, ko viņš jums teica, bet es zinu, ka viņš strādā CIP. Skaidrs, ka mūs izspiego!

Šaham šermuļi pārskrēja pār muguru. Esi pārliecināts, ka viņš ir no CIP?

-    Lai Allāhs mans liecinieks!

Gul šahs paķēra savu AK-47 un skriešus metās laukā.

Bens ar pavadoni bija apmēram pusceļu nogājuši, kad izdzirdēja pakaļdzīšanos. Viņš zibenīgi iecirta ar plaukstas malu pavadonim pa kaklu un, kad tas jau krita, iespēra saules pinumā, izsizdams gaisu no plaušām. Vīrietis bezpalīdzīgi gramstījās ap kaklu, berzēja krūtis.

Uzmetis skatienu ceļam un mežam, Bens konfiscēja sardzesvīra M-16 un draudīgu afgāņu dunci, uzlēkdams kājās brīdī, kad pagriezienā parādījās astoņi partizāni ar tnecienšautenēm rokās, šaušanas gatavībā. Bens iespruka mežā.

Norībēja šāvieni, lodes kapāja zemi, saceļot putekļu mākoņus.

Bens paskrēja garām klintsbluķu kaudzei, apmeta līkumu dižai eglei un nogāzās aiz resnas kritalas. Sirds dauzījās. Saules stari iesniedzās caur koku zariem, bet viņu slēpa ēna. Bens izslēja kaklu. Sekotāji bija apstājušies pie nogāztā pavadoņa. Daži pietupās, mēģinot sagaidīt kādu paskaidrojumu, pārliecināties, ka viņam nekas briesmīgs nekaiš, un tas apliecināja viņu jaunību un pieredzes trūkumu.

Tomēr pēc kāda brīža viņiem bija jāatceras kaujas mācībās apgūtais. Vajadzēja aizkavēt puišus, vienlaikus tos pievilinot. Iesākumam Bens raidīja garu kārtu pār viņu galvām bet ne īpaši augstu pāri.

Vajātāji nokrita kur kurais. Viņš izšāva vēl trīs kārtas, piespiežot viņus ierāpties'meža aizsegā. Noskatījies, kur tie paliek, Bens piecēlās kājās. Nosprieda, ka partizāni sagaida, ka viņš bēgs pretējā virzienā, dziļāk mežā, lai noslēptos. Viņš turpretī pārbaudīja, kur saule, un aizrikšoja uz dienvidiem, paralēli ceļam. Tikai astoņi vajātāji. Tas nozīmēja, ka Gul Šahs pārējos norīkojis nogriezt citus ceļus.

Drīz. vien Bens izdzirdēja soļus, astotnieks bija atkal pietuvojies, vairāki dzinās pa pēdām. Viņš pielēkšoja pie ceļmalas, pieplaka zemei, parāpās uz priekšu, no kurienes ceļu varēja redzēt abos virzienos. Bija sacēlies spirgts vējiņš, atklātā vietā tas zēģelēja, koku galotnes locīdams. Koku ēnas šūpojās. Uz ceļa vēl neviena nebija.

Trofeju M-16 pie krūtīm piespiedis, Bens, zemu ceļgalos ieliecies, pārskrēja ceļam pāri un turpināja skriet, lūkodams, kur soli spert, lai troksnis mazāks. Viņš domāja par mērķi savu mežā noslēpto Range Rover, kuru bija atstājis nevis pie nometnes, nevis pie iebraucamā ceļa, bet trīs kilometrus aiz tā. Bens bija sagatavojies bēgšanai.

Ar katru soli Bens tuvojās tam, taču krūtis jau sāka smagi cilāties, gadu nasta spieda pie zemes. Koku lapas sitās sejā. Ērkšķi ķērās biksēs. Beidzot, kad automašīna jau bija redzama, aiz muguras atskanēja klusa dipoņa. Troksnis strauji pieauga. Vajātāji tuvojās daudz ātrākā tempā.

Bens pielika soli. Taču, kad viņš beidzot pamanīja savu ar zariem apklāto Range Rover, no kreisās puses klajumā izdrāzās bruņotu vīriešu pulciņš. Domādams, kaut nu paspētu, viņš iedarbināja dzinēju un izšāvās no meža, lapas un zari vien pajuka. Kad riteņi sasniedza kalnu ceļa asfaltu, viņš jau griezās uz austrumiem, uz Vašingtonu.

Tobrīd uz šosejas izbira vēl viens bariņš. Galvas grozīdami, viņi pūlējās novērtēt situāciju. Nodārdēja zalve, apvidnieka pakaļgalā triecās lodes. Bens iespieda gāzes pedāli grīdā. Pakaļējie riteņi iekaucās, mašīna šāvās uz priekšu kā lielgabala lode. Partizāni dzinās pakaļ, joprojām šaudami.

Atpakaļskata spogulī tie saruka arvien mazāki, lidz sastinga šosejas vidū. Izskatījās tik nepieredzējuši, apjukuši. Bens nogrozīja galvu, diez, kā tādiem Afganistānā ies. Tad izmeta viņus no galvas un sadabūja jauno mobilo tālruni. Vajadzēja piezvanīt.

34 nodaĻa

Aleksandrija, Virdžīnijas pavalsts

Sadrūmušais Elija Helprins iebrauca ar pirkstiem izspūrušajos, asajos matos, teciņus pa tumšā nama vītņu kāpnēm augšup steigdams. Viņš bija stundām ilgi runājis pa tālruni, izjautājis neskaitāmus cilvēkus, pirms ierasties šajā dārgajā savrupnamā. Augšā bija viņa cerīgākais avots, kur pasmelties ziņas par superminiatūrajiem "Zvaigžņu putekļiem".

Elija atkal iezagās guļamistabā. Tajā smakoja pēc nakts uzdzīves. Karels Dudeks izbāza roku no platās gultas segas apakšas, taustīdamies pa tukšo palagu. Acis vēl bija ciet.

-     Es viņu aiztriecu prom, Elija paziņoja. Naudu varēsiet nodot ar eskorta djenestu.

-     Ko? Dudeks apsēdās, garie, sviedrainie mati karājās pār pieri, acis ieplestas nevis bailēs, bet niknumā. Mans kabatas portfelis ir rakstāmgalda atvilktnē. Paņemiet, cik vajag. Vācieties prom!

Elija savā nodabā saprotoši pamāja ar galvu. Bailīgākie neuzkāptu pa karjeras kāpnēm līdz tāda elektronikas milža kā Nanometrics, Inc. prezidenta krēslam. Pastāstiet man, kas tas tāds. Viņš uzmeta košļājamās gumijas paciņā ietītos "Zvaigžņu putekļus" uz gultas un parādīja CIP apliecību.

Dudeks izņēma "Zvaigžņu putekļus" no paciņas, raudzījās Elijā kā apstulbis. Tas taču pilnīgi slepens piekļuve ir vienīgi Aizsardzības departamentam, nevis CIP. Ka jūs tiem tikāt klāt?

-Algota slepkavas mašīnā. Līguma noteikumi neļauj jums pārdot "Zvaigžņu putekļus" nevienam, izņemot Aizsardzības departamentu. Tātad jūs vai nu tos sitat gaisā nelegāli, vai arī esat aplaupīti. Aizsardzības departaments jums pakutinās pēcpusi ar liesmu metēju man tikai jāpadod ziņa.

Prezidents šķita saraujamies mazāks. Sašļuka spilvenos.

-     Mums tos nozaga no galvenās noliktavas Santa Barbarā. Mūsu drošības dienests veic iekšējo izmeklēšanu. Viņš saņēmās. Mēs atradīsim vainīgo. Ticiet man, tas vairs nekad neatkārtosies.

-    Kad tie pazuda?

-    Vakar. Mēs to nezinājām līdz pat vakaram.

Varētu spriest, ka noziegumam ir gadījuma raksturs, taču tas, neapšaubāmi, bija rūpīgi plānots, turklāt jau sen. Elija nikni raudzījās Dudeka acīs. Vakar jūs, Dudek, bijāt Aizsardzības departamenta rīkotajās svinīgajās vakariņās. Kam vēl pēdējā laika nozagta militārā tehnika, vai kaut kas tamlīdzīgs?

-    Domājat, par tādām lietām kāds runā? Kaut kas stulbs!

-     Bet viņa aizmiglotās acis piemiedzās, satraukti novēršoties.

-    ļūs ar draugiem kārtīgi iemetāt. Neviens negāja prom līdz pat rītam. Tādos apstākļos var viens un divi izpļāpāties. Elija rādīja savu mobilo tālruni. Gribat, lai palīdzu? Vai lai piezvanu uz Aizsardzības departamentu?

Dudeks blenza uz mobilo. Aplaizīja sausās lūpas. Ja federālu pārbaudes nebūtu tik trakoti piekasīgas, es nemūžam nebūtu uztraucies. Jā, bija vēl viena lieta. Tāda… neparasta.

Elija atslējās pret gultas kājgali. Es klausos.

-    Tas ir maskēšanās audums, kas saucas "Spogulītis". Tas padara priekšmetus caurspīdīgus, priekšpusē parādot to, kas atrodas aizmugurē. Nanometriskās videokameras ieraksta attēlu un noraida uz nanometriskiem projektoriem, kuri tos parāda uz auduma. Maiks ražotājkompānijas prezidents kabatas portfeli bija atnesis dažus fotouzņēmumus. Izskatās briesmīgi. Protams, ka Pentagonam tas patīk ko tik tā nevar noslēpt! Iznicinātāju piloti var "redzēt" caur lidmašīnu sienām, lai drošāk nolaistos vai izvairītos no uzbrukuma. Ja kaujas notiek pilsētā, iespējas visdažādākās. Plašākai sabiedrībai "Spogulīti" vēl ilgi neredzēt, varbūt vispār nekad.

-    Cik tad nozaga?

Dudeks apjucis uzlūkoja iztaujātāju. Maiks sacīja, ka pazudis tāds apjoms, no kā varētu izgatavot simttūkstoš apmetņu. Neviens nevar iedomāties, kādam nolūkam tas nozagts.

Eliju pārņēma nemiers, taču tobrīd zvanīja viņa tālrunis. Viņš ieskatījās ekrānā tas bija Bens Kūnerls.

-    Jūs mani neesat redzējis, viņš piekodināja Dudekam. Skaidrs?

Karels Dudeks piekrītoši noņurdēja, tad Elija uz vietas apgriezās un aizgāja.

Uz ielas iznācis, atbildēja Benam: Kaut ko noskaidroji? ē

Restona, Virdžīnijas pavalsts

Palmers Vestvuds visu rītu bija pavadījis ar tālruni rokā, iztaustīdams Global Motors, Inc., milzīgo multinacionālo korporāciju, kas ražoja un tirgoja bezpilota lidaparātus. Ieradies korporācijas reģionālās drošības priekšnieka kabinetā, viņš ieraudzīja arī kūpošas kafijas tasi un Dānijas sieru.

-    Sasodīts, Palmer, Klaids Iprs viņam uzsauca, nemūžam nebūtu iedomājies, ka tik leģendāra personība kā tu reiz atnāksi ciemos. Mazākais, ko varu tev piedāvāt, ir tavs iecienītais dāņu siers. Viņam bija īpatnēji veidota seja un kādreizējo mirdzumu zaudējuši kastaņbrūni mati, taču acis raudzījās tikpat gudri kā agrāk.

-     Man ari prieks tevi redzēt, Palmers sacīja. Kur tie gadi. Es gan labāk izlikšu bez dāņu veltēm. Parādi man uzņēmumu.

Abi paņēma kafijas krūzes un iegāja modernās aizsardzības rūpniecības pasaulē. Ejot garām platiem logiem, aiz kuriem varēja aplūkot zinātniekus baltos uzsvārčos un aizsargbrillēs strādājam pie laboratorijas galdiem, Palmers virzīja sarunu pagātnē, atgriežoties pie operācijas, kurā atmaskoja padomju darboņus, kas slepeni iztirgoja skaldāmos materiālus Trešās pasaules valstīm.

-     Tu tiešām darīji brīnumus, Klaid. Nekad neaizmirsīšu, kā atklāji to organizāciju. Ar šo komplimentu Palmers izmainīja dialoga virzību. Runā, ka Global esot nupat radījis jaunu militāro tehniku, bezpilota lidaparātu, kas nosaukts par "Kolibri". Vispirms izprovocējis Klaidu, lai tas apraksta bezpilota lidaparātu, Palmers ķērās vērsim pie ragiem: Kā jums ar zādzībām?

Klaids apstājās tik pēkšņi, ka notrīcēja kafijas krūze viņa rokā. Mums bija tikai viens gadījums. Viņš pameta skatienu apkārt. Atvērās kādas durvis, kaut kur grieza metālu. Divi strādnieki virsvalkos un cimdos aizsteidzās garām un iegāja citās durvīs. Es gan nebrīnos, Klaids noskatījās tiem pakaļ. Tāpat vien tu nebūtu atkūlies.

Tiklīdz viņi bija palikuši vieni uz betona ietves, Palmers aizsmēķēja cigareti un taujāja tālāk. Man ir līgumdarbs ar Lengliju. Tici man, mūsdienās viņiem trūkst darbinieku. Ja visu izstāstīsi, mēģināšu nokārtot visu tā, lai neiepītu ne tevi, ne Global.

-    Jā-ā, un ari man tas būs gada labākais darbs. Klaida balsī nebija rūgtuma, tikai realitātes nomākta cilvēka pagurums. Pirms nedēļas mums no rampas pazuda viena krava. Nākamajā dienā vienu no noliktavas darbiniekiem notrieca autovadītājs, kurš aizbēga no notikuma vietas. Dabiski, ka nogalinātais izrādījās galvenais aizdomās turamais. Mani ļaudis vēl nav beiguši izmeklēšanu, bet īstenībā nav, pie kā pieķerties. Lai arī kas viņu bija savervējis, savu darbu tas pieprata. Izjautāju atraitni, bet viņai nav ne jausmas. Es nezinu, kas paņēma "Kolibri", nezinu, kur tie atrodas. Viņa iegarenā seja saspringa. Ja tu zini, izstāsti. Es nokārtošu, protams, saskaņā ar likumu.

Palmers ievilka dūmu, Klaidu pētīdams. Vai aprunājies ar citu kompāniju apsardzes priekšniekiem?

-    Jā. Nu bija Klaida kārta domīgi uzlūkot Palmeru. Un, jāatzīst, dažās ari ir šis tas pazudis. Viena tāda mantiņa, kas saucas "Debesu zobens". Tā ir sasodīti ātra raķete, trīsreiz ātrāka par skaņu lielā augstumā; ja lido zemu, divdesmit metru virs zemes, iet divreiz ātrāk par skaņas ātrumu. Augstumā mērķim teorētiski reaģēšanas laiks ir divdesmit piecas trīsdesmit sekundes. Tas nozīmē, ka gandrīz nekādu iespēju pielietot radiotraucējumus vai pretpasākumus, par pretraķešu šāviņiem un ātrdarbības lielgabaliem nerunājot. Tāda vadības sistēma, ka pietiek ar klēpjdatoru. Bet pats galvenais tā ir izjaucama, tāpēc var ielikt mūzikas instrumenta futrālī. Ja yien tiek pāri robežai, nav nemaz jāpiekļūst mērķim tuvāk par divsimt piecdesmit kilometriem, lai to sašautu. Tāda sniedzamība. Un, apsteidzot tavu jautājumu, pazudušas piecsimt raķetes.

Palmers stingi raudzījās uz priekšu. Tas neizklausās visai labi.

-    Biedējoši, vai ne? Un otrā ir mazmazītiņa pistole. To nēsā pie breloka, atgādina automašīnas tālvadības pulti, tikai mazliet lielāku. Bet, ja noteiktā secībā nospiež visas četras pogas, izbīdās spals un stobrs. Tas stroķis bliež kā nelabais. Pielādēts ar ditfām patronām. Un lidostu detektori to nemana. Iemet lidsabiedrības paplātē kopā ar pildspalvām un pulksteni, aiziet cauri, ka nemetas. Saucas "Atriebēja", izstrādāta slepenām operācijām ne visai draudzīgās valstīs. Nozuduši divi tūkstoši.

-    Divi tūkstoši?

Klaids drūmi pamāja ar galvu. Ar to var nogāzt daudzas lidmašīnas. Bail paliek, iedomājoties, ko teroristi varētu pastrādāt.

-    Bail gan, Palmers pateicās viņam un atgriezās pie sava auto, dzirdēto prātā pārcilādams. Kad iekāpa iekšā, zvanīja tālrunis. Viņš izrāva to no kabatas.

-     Ko teiksi, Ben? Varēja dzirdēt dzinēja vareno rūkoņu fonā. Bens bija ceļā uz kaut kurieni.

-    Pagaidi. Elija man arī uz līnijas. Tagad piezvanīšu Frenkam.

Džordžtauna

Džordžtaunas universitātes zaļajā pilsētiņā valdīja klusums, vairums studentu un pasniedzēju bija auditorijās, kad Frenks Mesa beidzot atrada īsto auditoriju. Vēl joprojām ģērbies jakā ar rāvējslēdzēju un vienkāršajās aizsargkrāsas biksēs, viņš iekārtojās pēdējā solā un sēdēja tik neuzkrītoši, ka neviens viņu pat nepamanīja.

Starp studentu muguru rindām Frenks pētīja politisko zinātņu pasniedzēju filosofijas zinātņu doktoru Rūdiju Grūnu, kurš stāvēja pie paaugstinājuma, lekciju lasīdams. Rūdijs bija iedzīvojies vēderiņā, kas jau sasniedza basketbola bumbas apmērus, un emocionālā izteiksmes stilā. Viņam bija jābūt nedaudz pāri četrdesmit. Viņš lasīja kursu "Nāves tirgoņi".

-    Mūsu laiks gandrīz beidzies, Rūdijs pavēstīja, tāpēc beigšu lekciju ar stāstu par leģendāru kontrabandistu, kurš darbojās astoņpadsmitā gadsimta beigās un deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Viņu sauca Bezils Zaharovs. Viņš bija sabiedrisks no dabas, dzimis tirgotājs, kurš uzdevās par grieķi, ja tā vajadzēja. Zaharovam ļoti veicās, līdz viņš sāka tirgot zemūdenes un saprata, ka nespēs nevienu pierunāt tās pirkt, jo cena bija pārāk augsta. Viņš bija izmisis. Tad devās uz Grieķiju un pieglaimojās, iestāstīdams, ka esot "vispirms grieķis, patriots, tāpat kā jūs, un tikai pēc tam tirgotājs". Tad viņš uzsāka ko jaunu piedāvāja iegādāties zemūdenes uz kredīta. Rezultātā grieķi nopirka vienu zemūdeni. Ja atceraties, ko vēsturē mācīja, tad zināt, ka Grieķija un Turcija viena otru nevarēja ciest. Tas bija vēsturiski radies naids, kas periodiski izvērtās asiņainā karadarbībā. Tā nu Zaharovs, protams, tūdaļ pat devās uz Turciju. Sāka biedēt turkus ar nostāstiem par Grieķijas jauno, draudīgo zemūdeni. Un mitējās tikai tad, kad turki bija pārspējuši grieķus, nopērkot divas zemūdenes.

Jauniešu rindas pāršalca smiekli.

Profesors Grūns nogaidīja, līdz līksme pierima. Kad studenti nemierīgi sarosījās, viņš turpināja: Zaharovs atstāja paliekošu mācību. Viņš pierādīja bruņojuma ražotājiem, ka vispraktiskākais maksimālās peļņas gūšanas veids ir pārdot visām iespējamām pusēm, jo konflikts auga augumā, bet konflikts noveda pie karadarbības, un karadarbība nozīmēja pieaugošu vajadzību pēc ieročiem. Studenti klusēja. Meli, baiļu izraisīšana un pārdošana uz kredīta joprojām ir tie pamatprincipi, kurus piekopj mūsdienu kontrabandisti. Kas pateiks, kura valsts ražo visvairāk ieroču un kura valsts pārdod visvairāk ieroču, un kura valsts mūsdienās gūst vislielāko peļņu no ieroču tirdzniecības?

Pacēlās rokas.

Nē, nē. Viņš purināja galvu. Pasakiet man!

Viņi iesaucās: Savienotās Valstis!

Grūns strupi'pamāja ar galvu, aizcirta lekciju mapi un ielika to portfelī. Brīdi vilcinājušies, studenti cēlās kājās un devās uz izeju, sākumā klusēdami, bet drīz vien sarunādamies, protams, ne jau par lekciju. Viņiem prātā bija citas, aktuālākas personīgās problēmas. Taču, Frenks nodomāja, Grīins bija iesējis intelektuālo sēklu, kas, cerams, attīstīs kritisku domāšanu, iespējams, nesīs pat labus darbus.

Kad eja starp krēslu rindām kļuva tukšāka, Frenks spiedās studentu plūsmai pretī pie paaugstinājuma auditorijas priekšā. Ieraugot Frenku, profesora sārtie vaigi nobālēja. Portfeli paķēris, viņš steidzās pie durvīm auditorijas sānos.

-    Beidz, Rūdi], Frenks runāja klusu, bet tā, lai Grūns sadzird. Tu taču saproti, ka tik un tā būs ar mani jāaprunājas.

Dažus mirkļus profesora druknais augums kustējās kā ūdenszāle. Viņš izslīdēja pa durvīm tikpat veikli kā tas izveicīgais nelegālais ieroču tirgotājs, kāds viņš reiz bija. Frenks pieskrēja klāt.

-     Kāpēc tev vajadzēja šurp nākt, Grūns pat nelūkojās viņā. Esmu sācis jaunu dzīvi. Vairs nemaz nenoņemos ar to.

-    Man nav laika sūtīt isziņas cerībā, ka tu pievanīsi. Man jārunā ar itālieti, tavu bijušo bosu Tiberiju Deloreto.

Frenks bija darbojies savā lauciņā tik garus gadus, ka zināja ko tādu, ko jaunā ieroču tirgotāju paaudze nemaz nezināja, ka Džordžtaunas slavenais terorisma eksperts, profesors Rūdijs Grūns, reiz bija Deloreto aizbilstamais, tikpat kā mīļotais dēls. Jau tajos laikos Rūdijs bija apķērīgs, un tas ļāva Frenkam cerēt, ka viņš būtu darījis visu iespējamo, lai paturētu acīs bīstamo un atriebīgo Deloreto.

-    Ja pateikšu, Rūdijs Gruns jautāja, gribu, lai tu nekad vairs mani nemeklē.

-     Lai iet. Stāsti.

Kad saruna bija galā, Frenks atzinās: Esmu pārsteigts, kā tev, Rūdij, izdevās mainīt savu dzīvi par simt astoņdesmit grādiem. Bet, ja tu kādam kaut ko iepīkstēsies, tici man, es tevi sameklēšu.

Kad Frenks jau soļoja prom no universitātes pilsētiņas, kabatā ievibrējās jaunais mobilais tālrunis. Viņš izvilka to, juzdams pamatīgu satraukumu. Runāja Bens.

Tā ir konferences saruna, Frenk, Bens pavēstīja. Krava domāta jaunam, ļoti ambiciozam un bīstamam teroristisko organizāciju tīklam, kas saucas Medžliss al Šaāba…

35 nodaĻa

Herndonas apkaime, Virdžinijas pavalsts

Kaut kas mitrs un vēss pieskārās Eleinas rokai. Viņa to atgrūda. Miera traucētājs tūdaļ pat atgriezās, jau uzstājīgāk. Viņa strauji atvēra acis. Spoži saules stari lauzās iekšā pa logu gar abām smagā damasta aizkara malām. Kādu bridi viņa nezināja, kur atrodas. Tad Hūrija vēlreiz pagrūda viņas roku, pieskrēja pie durvīm un atgriezās, vēl stiprāk piebikstīdama ar purnu.

Viņa izlēca no gultas, bija gulējusi apģērbta. Džej!

Ak kungs, Eleina. Vai nevar klusāk. Viņa pārmetošā balss aiz sienas bija labi dzirdama.

Mājā valdošajā klusumā bija kaut kas draudīgs. Eleina uzrāva kājās zeķes, tenisa kurpes, ielūkojās pulkstenī. Dienas vidus. Paķērusi plecu somu, viņa, ķemmi caur matiem vilkdama, izskrēja gaitenī. Džeja mugura pazuda trepēs uz pirmo stāvu. Vienā rokā brauniņu satvēris, viņš ar otru uzmeta plecā mugursomu. Eleina iesvieda ķemmi somā un izvilka no tās valteru. Tad noskrēja lejā.

Tur gaidīja Bens Kūnerts. Viņš pacēla galvu, zeltaini iedegusi seja bija pietvīkusi. Viscaur noputējis. Nupat atgriezos. Mums būs nelūgti viesi. Viņa melnās acis dusmās dzirksteļoja.

Kad vispirms Džejs, pēc tam Eleina bija klāt, Bens pakāpās atpakaļ, vilkdams Hūriju aiz kaklasiksnas sev līdzi.

Hūrija elsoja, rāvās no rokām te uz vienu, te otru pusi. Tiklīdz Bens bija viņu atbrīvojis, Hūrija apskrēja istabai apkārt un iemetās virtuvē.

-    Kas tie tādi? Džejs jautāja.

-    Pagaidām nezinu.

-    Nav kāds piebraucis? Džeja sejas izteiksme palika tā pati, kā parasti, taču izstaroja īpašu modrību. Izskatījās atpūties, it kā būtu gulējis divreiz vairāk par tām piecām stundām, kurās varēja atvilkt elpu. īsie mati saķemmēti, tumšie apļi zem acīm izzuduši, sportiskā stāja atgūta. Zodu un vaigus sedza sirmu rugāju biezoknis.

Bens papurināja galvu. Pieņemu, ka viņi ieradīsies kājām, jo negrib mūs priekšlaicīgi bridināt. Par vēlu. Esam jau brīdināti. Man jums šis tas jāizstāsta. Laiks negaida. Viņš rādīja laikraksta The Washington Post pirmo lappusi.

Eleina noelsās. Tas pats CIP dokumentu fotouzņēmums, kuru iepriekšējā vakarā rādīja televīzijā. Virsraksts kuram katram sabojātu ēstgribu:

CIP OPERATĪVO DARBINIECI ELEINU KANINGEMU TUR AIZDOMĀS PAR SLEPKAVĪBU

Bens nometa avīzi uz kušetes, kuru bija pārklājis ar palagu. Vakar, kad aizgājāt gulēt, es jaguāram nomainīju numurzīmes paņēmu no sava vecā furgona. Tas kādu brīdi nojauks pēdas. Piezvanīju pārējiem, lietas virzās uz priekšu. Šķiet, gan "Lidoņi", gan "Zvagžņu putekļi" nozagti, pie tam Palmers un Elija noskaidroja, ka pazudušas vēl trīs Aizsardzības departamentam paredzētās kravas.

-    Vai ir kāda saistība ar Džeriju un misteru Džī? Džejs gribēja zināt. »

-    Viņi vēl izmeklē, bet man ir pamatīgs jaunums noskaidroti pircēji. Iesim, pa ceļam izstāstīšu. Bens iesteidzās virtuvē. Hūrija viņu gaidīja. Es aizslēgšu visu un ieslēgšu signalizāciju, tikai tas jau mūsu viesus neatturēs, ja viņi ir tie paši, kurus es domāju. Viņš atvēra pieliekamā durvis, paņēma suņa pavadu un "iemauktiņus", tiem abās pusēs karājās divas siksnas. Pircēji ir kāda grupa, kas saucas Medžliss ai Šaāba. Angliski tas būtu "Tautas sapulce". Var teikt, ka tā apvieno teroristu ANO versiju ar ieroču lielveikalu.

Eleina nošķendējās. "Ieroču lielveikals"?

-     Tieši tik traki, kā izklausās. Grupu raksturodams, Bens pieliecās, un aplika Hūrijai "iemauktiņus". Lielākā daļa ir džihādistu ķeizariņi, bet pārējie ir Kolumbijas Apvienoto Pašaizsardzības spēkiem radniecīgu politisko ekstrēmistu organizāciju vadoņi, un viņiem, kā zināms, ir sasodīti plaši sakari. Viņš iztaisnojās.

-    Ar viņu līdzekļiem un iespējām, Džejs satraukti turpināja, var izveidot krīžu loku, kas sniegtos no Marakešas un Bangladešas līdz Parīzei un Ņujorkai. Trakoti ceru, ka šī krava vēl nav nonākusi viņu rokās. Kas mums par to zināms?

-     Mans avots precīzo laiku nezināja, bet teica, ka šovakar. Bens izņēma no atvilktnes saulesbrilles un ar viegli atraisāmu mezglu piesēja pie Hūrijas "ieinauktiņiem".Šī militārās tehnikas un ieroču krava esot tik liela, ka nu šim būšot brīvas rokas. Viņš atāķēja pie jostas piesprādzēto peidžeru un piesēja to pavadas otrā pusē.

Hūrijas ausis izslējās. Viņa ieklausījās. Klusu, brīdinoši ierūcās.

-    Zinu, mīlulīt, Bens viņai teica. Es ātri. Viņš paķēra lielu, baltu kabatlakatu un ar antibiotikām piesūcinātu līplenti. Palūkojās uz Džeju. Viņš man pastāstīja vēl kaut ko. Tajā iesaistīts spoks no pagātnes Faisāls al Hādi.

Spiegošanas lielmeistara sejai pārslīdēja ēna. Ko viņš teica par al Hādi?

-    AI Hādi pagājušajā gadā piedāvājis mana avota grupai pievienoties Medžlisam. Tas atteicās, bet sakarus nepārtrauca.

Pacēlusi galvu, Hūrija ierūcās.

-     Brīdina, ka šie klāt. Laika vairs nav. Bens pieskrēja pie izlietnes un paņēma plānu virtuves nazi.

Pieri saraucis, Džejs piesteidzās viņam klat. Ben, ko tu…

Viņš aplūkoja pārsēju, tad Hūriju, kas neatkāpās no Bena ne par soli, tad saprotoši pamāja ar galvu. Lai iet. Sapratu. Laba ideja.

Mirkli vilcinājies, Bens parāva jakas piedurkni uz augšu.

-    Ben! Eleina pieskrēja viņam klāt no otras puses. Nevajag!

Džejs parāva viņu nost un pieturēja. Tas ir nepieciešams.

Zobus sakodis, Bens pāršņāpa ādu pie elkoņa. Parādījās asiņu straumīte.

Džejs atlaida tvērienu, pielika kabatlakatu pie brūces, piesūcinot ar asinīm, tad piespieda, lai apturētu asiņošanu. Pārsien roku, Elein. Aši!

Griezums bija šaurs un nejauks. Kad viņa sāka pārsiešanu, Bens atdeva garāžas atslēgu. Džejs pats pietupās. Hūrija nolaizīja viņa vaigu, bet viņš piesēja asiņaino kabatlakatu pie otras siksnas, kas bija pievienota "iemauktiņiem". Asinis pilēja uz grīdas.

-     Pats galvenais ir atrast Rainu. Bens nolaida piedurkni, apsegdams pārsēju. Tāpēc mēs ar Hūriju jauksim pēdas. Laidieties prom. Abi. Mēs ar manu mīlulīti mazliet pastrādāsim.

-     Liels paldies, Ben, Eleina klusu sacīja. Uz redzēšanos.

Bens pamāja ar galvu, bet Džejs pateica vien: Paldies, Ben. »

Viņi pārmija ilgu skatienu, kas šķērsoja kontinentus un gadu desmitus, aizritējušais laiks bija atstājis manāmas pēdas grumbu izvagotajās sejās un paplānajos matos. Un tad viss bija skaidrs.

Džejs sniedza roku.

Bens to nesaņēma. Pievilcis Džeju klāt, iedunkāja viņam pa muguru. Lai izdodas. Nekad neesmu tev tā īsti pateicies par visu, bet tas šķita kaut kā neērti. Kamēr Hūrija izlēkšoja pie durvīm, viņš paķēra no vadža vieglu vestīti, kas bija tajā pašā krāsā kā dzintarspalvainais dzīvnieks. Mēs parūpēsimies, lai šiem būtu, ko darīt, kamēr jūs tiekat gabalā. Viņš uzvilka vesti virs "iemauktiņiem", tā noslēpjot tos. Iztaisnojās un uzlika saulesbrilles, tieši tādas, kādas bija piesējis pie "iemauktiņiem". Ejiet! Bismillah! Viņš paņēma rokā brauniņu.

-    Klausi Benu, Eleina. Uz kurieni?

Viņai kāpa kamols rīklē. Es zinu.

Viņa ieskrēja gaitenī, Džejs sekoja. Dzīvojamai istabai un Bena kabinetam cauri skrienot, Eleina aprakstīja Bena slepeno atkāpšanās ceļu un paskaidroja, kas abiem darāms.

-    Sapratu. Pašāvies Eleinai garām, Džejs atvēra stiklotās durvis, aiz tām sākās bruģēts celiņš, pelēka lente pār saulē vizošo mauriņu. Tā veda no lielās mājas pie abiem mazākajiem namiņiem. Soļus desmit aiz tiem sākās mežs ar kuplām papardēm un zilām meža puķēm. Uzmanīgi paraudzījies apkārt, Džejs iznāca laukā.

Eleina sekoja, pistoli rokā sažņaugusi. Piepeši no piebraucamā ceļa puses atskanēja šāviens, tad atbildes šāviens.

-     Nedomā par to, Džejs sacīja. Labākais, ko mēs tagad spējam, ir veikli aizlaisties, lai ari Bens ar Hūriju tiek no viņiem vaļā.

Viņa pamāja ar galvu, un abi metās uz garāžu pusi.

36 nodaĻa

Pusdienas saule karsēja Bena Kūnerta īpašumus. Gaisā jautās tveice, oda pēc putekļiem un svelmes. Viena pēc otras mājas mūri, pie kura Bens bija patvēries, Hūriju aiz sevis slēpdams, ietriecās divas lodes. Viņš ierāva galvu plecos, mūra šķembām pašķīstot. Ļaudams uzbrucējiem domāt, ka tie viņu notvēruši krustugunīs, viņš vēroja, kur viņi atrodas un cik kuplā skaitā. Sanāca seši.

Viens bija pie lielās mājas stūra, netālu no virtuves. Vēl viens bija nostājies starp divām platānām aiz piebraucamā ceļa vietā, kur sākās mežs, lai neviens nevarētu aizbraukt. Trešais aizšāvās gar piebraucamā ceļa zemo dzīvžogu, lai piekļūtu mājas tālākajam stūrim, kur bija noslēpies Bens. Divi bija izvēlējušies pozīciju aiz piebraucamā ceļa Benam pretī, katrs vēroja savu mājiņas pusi. Arī sestais bija aiz ceļa; viņš līkumoja starp kokiem uz lielās mājas, Bena kabineta, pusi.

Tagad būtu īstais laiks, Bens nomurmināja.

Viņš izstiepa roku, papliķēja sunim muguru, tad savilka pirkstus dūrē un paapļoja roku, rādīdams, ka pāriet uz zīmju valodu. Pēc tam iztaisnoja un savienoja īkšķi un rādītājpirkstu, apzīmējot izvēlēto rīcības plānu, lai gan bija drošs, ka Hūrija to saprata jau tad, kad viņš sagatavoja viņas "ietērpu".

Bens nogāzās, pavēlās uz priekšu, nedaudz paslējās uz elkoniem. Divreiz nospieda mēlīti, raidīdams divas lodes vīrietim, kurš visvairāk varēja apdraudēt Džeju un Eleinu.

Vīrietis apstājās pussolī un izliecās atmuguriski. Man trāpīja! viņš iebrēcās, tad sakņupa.

-     Turies, Henk! valdonīga balss uzmundrināja. Uz priekšu, puiši!

Triecienšauteņu uguns kapāja Bena mājiņu. Troksnis bija apdullinošs.

Kad ložu krusa atkārtojās, tikai zemāk tēmēta, kapāja zāli, Bens pielēca kājās un saņēma visus spēkus, lai spītētu nāvei sprintā līdz mežmalai. Hūrija, mēli izkārusi, joņoja blakus.

-    Tā bija Džerija balss! Eleina iesaucās, kopā ar Džeju skriedama uz mūra garāžām. Viņas Jaguar gaidīja tuvākajā.

Nodārdēja vēl divi šāvieni, pēc tiem no iebraucamā ceļa atlidoja nikni saucieni. Sekoja zalve. Šoreiz no triecienšautenes.

Eleina un Džejs, viens otru neuzlūkojot, turpināja skrējienu pa galvu pa kaklu, ar katru soli tuvojoties garāžai. Tai bija koka dibensiena, aiz kuras sākās ar zāli apaugusi nogāze līdz pat mežam, kas ieskāva ieleju.

šāvienu pavadībā Džejs aizdrāzās lejup, uz meža pusi.

Eleinas sakarsušo seju veldzēja vējiņš, bet viņa iegrūda Bena doto atslēgu sienas atverē, pagrieza, tad atvēra mazas durtiņas. Aiz tām bija pults. Eleina ievadīja Bena nosaukto kodu un atskatījās, Džeju meklēdama. Viņš rikšoja starp kokiem, pūloties atrast vārtus. Bens brīdināja, ka zālē un krūmos ieaugušos vārtus būs grūti pamanīt.

Apkārt lūkodamās, Eleina nepacietīgi dīdījās, nevarēdama sagaidīt, līdz slepenās garāžas durvis atveras. Beidzot siena novaidējās un pavērās, abas vērtnes aizslīdēja sānis. Viņa ielēca mašīnā un ielika atslēgu aizdedzē.

Mežā ieskrējis, Bens apstājās. Ložu krusa bija mitējusies. Mājiņa, aiz kuras viņš bija slēpies, atradās vistuvāk mežam, pie tam ieslīpi, aizsedzot viņu no šāvējiem. Viņš noņēma Hūrijas vesti un ar spēju žestu raidīja viņu kaujas uzdevumā. Viņa satraukti paluncināja asti, tad, galvu pieliekusi, aizjoņoja pa šauro taciņu, kas aizvijās mežā.

Noskatījies, kā viņa pazūd kokos, Bens atskatījās un pieliecās. Pēc brīža garām aizsvilpa lodes. Koku lapas vien pajuka. Viņš pielēca kājās.

-    Re, kur šis!

Kā viņš bija iecerējis, viņi skaidri redzēja, kurp Bens dodas.

-    Ķeriet viņu! kāds ieaurojās.

Drūmi nosmīnējis, Bens izlēca uz taciņas Hūrijai pakaļ. Iegrieztā roka nemaz nesāpēja. Vecumam nebija nozīmes. Viss gāja kā pa sviestu.

Pēkšņi plecu apsvilināja sāpes. Viņš pasitās uz priekšu. Sakampa plecu. Asinis izspiedās starp pirkstiem, plūda piedurknei un krūtīm pāri. Tomēr trāpīja. Kokos triecās nākamā zalve.

Klusu nolamājies, viņš sakustējās, likdams kājām pasteigties. Kas tur ko domāt. Vienkārši jāpasteidzas. Aiz muguras dunēja soļi. Tie tuvojās. Viņš pagāja garām pazīstamajam stāvajam klintsbluķim Tad cauri jaunu kļavu pārim. Ieraudzīja saulesbrilles tieši tur, kur tām bija jābūt Hūrija bija atstājusi tās, ar zobiem atraisot mezglu. Vajātāju soļi bija pārāk tuvu.

Pēc pāris metriem sākās granīta atsegums, kas iesniedzās kokos. Viņš pagriezās turp, uzmanīdamies, lai nepaslīdētu. Galva sāka reibt. Vēl trīs soļi, un viņš paslīdēja, tik un tā nokrizdams. Sekli elpodams, pavēlās tālāk, ierāpdamies zem krūma. Tā nebija plānots.

Pie auto stūres sēdēdama, Eleina trieca dūri pret to. Džejs vēl nebija atradis vārtus. Nu jau kustējās lēnāk, pārmeklēdams mežmalu otrreiz.

Beidzot pamāja ar roku.

Viņa pārlika ātrumkārbas kloķi neitrālajā. Jaguar pusotras tonnas sāka ripot pa slīpo grīdu uz nogāzi. Riepas klusu iešvīkstējās, uzsākot braucienu pa biezo zāli. Tā kā mašīnai bija automātiskā pārnesumu kārba, bet dzinējs nedarbojās, viņa nevarēja to stūrēt, taču tā šķita mazākā no problēmām. Ja vajadzētu, dzinēju varēja iedarbināt pēdējā mirklī taču troksnis atklātu slepkavniekiem viņu bēgšanu, kuru Bens, ar dzīvību riskēdams, mēģināja slēpt. Atsākās šaudīšanās. Ik šāviens lika sirdij satrūkties. Eleina ielūkojās atpakaļskata spogulī tieši laikā, lai pārliecinātos, ka garāžas durvis aizveras. Mašīnai priekšā Džejs rāva vaļā melnus dzelzs vārtus. No tiem krītot, vilkās līdzi vīteņaugu un ložņaugu gūzma, stīgas pretojās.

Pakalnā bija izveidotas divas seklas, plakanas rievas, lai, iebraucot tajās, auto izripotu vārtiem cauri, nokļūstot mežā. Tā bija iecerēts, taču zāle bija tik bieza un gara, ka ceļu saskatīt nevarēja. Un pats ļaunākais neklausīja stūre.

Džerijs Angelidis ar roku noslaucīja nosvīdušo pieri, blenzdams uz saulesbrillēm, kas pusatvērtas gulēja uz taciņas. Trīs palīgi apstājās blakus. Pārējos divus viņš bija atstājis pie mājas, ievainoto tur, kur piebraucamais ceļš izgāja klajumā, vēl kādam lika pārbaudīt māju.

-    Velns parāvis! viņš pacēla brilles. Kur šis palicis?

-    Es viņam trāpīju, Rinks sacīja. Zinu, ka trāpīju!

-    Nu, bet te viņa nav. Un asinis ari neredz.

-    Jāpaskatās apkārt. Dereks pētīja ataugu. Viņš te dzīvo. Varēja noiet no taciņas, ja nu ir kāds slepens ceļš.

-    Tev taisnība, Džerijs bija izlēmis. Sasodīts, tev taisnība. Derek, tu iesi uz to pusi…

Pēkšņi priekšā atskanēja spalgi pīkstieni. Džerijs metās uz priekšu, palīgi pakaļ. Pīkstieni mitējās, bet viņš jau bija atradis zemē nokritušo peidžeru. Pacēlis to, viņš nekavējoties pārbaudīja, kam tas pieder.

-     Kaut kādam Kūnertam, Džerijs paziņoja. Bet tā nav īsziņa. Nav tālruņa numura. Rakstīts tikai "zvans no mobilā tālruņa".

-    Es teiktu, ka viņš vēl ir uz tās takas, Rinks sprieda.

Neviens neatbildēja. Viņi atsāka skriet. Drēbes plucinādami, koki stiepa vajātājiem preti zaru rokas.

-    Paskat! Rinks teica. Redzat?

Viņi apstājās, raudzīdamies uz lielu, asiņainu kabatlakatu, kas mētājās uz taciņas.

Saņēmis aiz tīrā stūra, Rinks pacēla to. Redz? Ko es teicu? Asinis! Skaidrs, ka trāpīju!

-    Laikam jau tā būs, Džerijs secināja. Viņš smagi elpoja. Visi vajātāji smagi elpoja. Labs ir, ejam. Ja jau viņš asiņo, tālu neaizies.

Viņi skrēja tālāk, arvien dziļāk tumšajā biezoknī.

Zari virs Bena galvas šūpojās vieglajā vējiņā, čaukstēja, kā elpojot. Viņš ielika mobilo tālruni kabatā un tenterēja uz priekšu. Bija piezvanījis uz peidžeru, zinādams, ka skaļie pīkstieni pievilinās vajātājus. Ja paveiksies, viņi turpinās skriet pa taku.

Tur kur gāja Bens, nebija taku, taču viņš pazina mežu kā senu draugu. Te bija viņa mājas, te viņš bija izaudzis. Sviedri klāja visu augumu, koda acīs. Pasaule bija nojūgusies. Viņš tik tikko turējās kājās, sāpes plecā dedzināja kā sakaitēta lava. Nebija ne jausmas, cik laika pagājis. Normālos apstākļos šai plāna daļai vajadzēja dažas minūtes.

Beidzot uzgājis milzīgo klintsbluķi, no kura laika zobs un erozija bija izveidojuši liela, asknābaina putna galvu, Bens parāpās zem pārkares tā aizmugurē. Viņš nekad nebija pārlieku augstu vērtējis sevi kā operatīvo darbinieku, tāpēc vienmēr rīkojās piesardzīgāk nekā citi. Vienmēr gatavoja vairākus atkāpšanās variantus. Aizvēris acis, viņš jau laidās melnā miegā, kas nesolīja nekādus sapņus, kad slapjas mēles pieskāriens vaigam atsauca viņu īstenībā. Bens atvēra acis. Hūrija.

Laba meitene. Viņš pasmaidīja un iekrita miegā.

Elpu aizturējusi, Eleina rāva stūri pa labi. Jaguar draudēja netrāpīt vārtos. Ātrumam pieaugot, viņa redzēja, ka Džejs sarauc uzacis. Viņš pakāpās sāņus.

Uz pieres izsprāga sviedru lāsītes. Viņa neatlaidās, stūri valdīdama. Beidzot auto nogāzelējās kā liels burinieks. Eleina ar atvieglojumu juta riteņus iekrītam sliedēs. Auto iztaisnoja gaitu un noripoja pa smaragdzaļo paklāju līdz vārtiem, tiem cauri, nonākot koku tumšajā, mierīgajā valstībā.

Viņa bremzēja, gaidot, līdz Džejs aizver vārtus. Pēc mirkļa viņš jau sēdēja blakus.

Mugursomu uz grīdas nometis, viņš sacīja: Braucam.

Viņa atlaida bremzes, ļaudama mašīnai ripot tālāk; riteņi placināja zāli, puķes, papardes, turpinot lejupceļu pa meža stigu. Kad garās nogāzes beigas bija klāt, viņi bija aizripojuši savus astoņsimt metrus no lielās mājas, un Eleina iedarbināja dzinēju. Tā aizsmakusi dūkoņa skanēja kā mūzika. Viņa piespieda akseleratoru, auto cēli uzslīdēja nākamā pakalna mugurā. Koku galotnes savijās virs galvām.

Viņi klusēja, savās domās iegrimuši. Bena ceļa galam tuvojoties, Džejs izlēca ārā un atvēra otros, tāpat aizaugušos vārtus. Eleina izbrauca no Bena īpašumiem. Priekšā bija automaģistrāle.

Džejs ielēca mašīnā. Brauksim meklēt Rainu.

CETURTĀ DAĻA

Noslēpumiem piemīt kaut kas tāds, kas izraisa atkarību.

J. EDGARS HŪVERS Bijušais CIP direktors

Īstenība pastāvam tikai tāpēc, lai zagtu noslēpumus.

R. DŽEIMSS VULSĪJS Bijušais CIP direktors

37 nodaĻa

Montgomerijas apgabals, Merilendas pavalsts

Garais privātais ceļš līkumoja caur medību laukiem, gar krūmājiem, zaļām ganībām un mežiņiem. Abās pusēs pletās Tiberija Deloreto lielā ferma. Nopētījis apkārtni, Frenks Mesa apstājās zāļainā ceļmalā. Priekšā slējās augsts mūris ar baltu apmetumu. Tas turpinājās līdz apvārsnim abās pusēs, aizsargājot nāves tirgotāja plašo, moderno mitekli.

Ieročus Frenks atstāja bagāžas nodalījumā. Bija bruņojies ar to, ko zināja par Deloreto pagātni, un rūpīgi atsvaidzinātu informāciju. Paņēmis tikai brūnu iepirkumu maisu, viņš lietišķi devās pie sargbūdas, kas vientuļi slējās pie vārtiem.

Vienīgais apsargs bjja iznācis ārā, vērodams atbraucēju. Nedaudz pāri trīsdesmit, ģērbies dzeltenbrūnās velveta biksēs un brūnā kreklā. Ieroču makstī uz pleca karājās Hecklcr & Koch pistole. Viņš neko nejautāja, tumšās acis raudzījās mierīgi, vērtējoši.

Atbraucu pie mistera Deloreto. Mani sauc Džonatans Smits. Vecs paziņa. Frenks norādīja uz maisu. Pasakiet viņam, ka atvedu svaigu orecchiette[4].

Sargs atgriezās būdā un atkārtoja dzirdēto pa iekšējo tālruni.

Iestājās ilgs klusums, tad bezpersoniska balss bilda: Viņš jautā, kur Smits ņēmis orecchiette.

-     Pasakiet, ka mana brāļasieva šorīt pagatavoja. Viņa ir no Apūlijas.

Apsargs atkal nodeva ziņu.

Sekoja vēl viena pauze. Pārmeklējiet, tad ielaidiet, balss pavēlēja.

Pārmeklējis Frenku, apsargs atgriezās postenī, tūdaļ atvērās mūrī ierīkoti vārtiņi. Frenks iegāja Tiberija Deloreto dārgajā pasaulē. Leknajās ganībās, astes mētādami, draiskojās arābu šķirnes zirgi. Visur rosījās strādnieki, kas uzkopa un līdzināja. Bruņoti apsargi stāvēja sardzē gan klajumā, gan meža pusē.

Kad Frenks pienāca pie plašās mājas verandas, no sētas puses tuvojās kāds vīrietis. Pats Deloreto. Aptuveni Frenka vecumā, galvā salmenīca, kājās apvalkāti džinsi, mugurā jauns krekls ar Pendltona zīmolu.

-    Sakāt, ka esam pazīstami? Deloreto tuvojās lēni, traucēja artrīts. Viņam bija mezglainas rokas un blāvi zilas acis.

-    Buon giorno, Don Tiberius. Jau sen. Kādreiz strādāju CIP.

Ieroču kontrabandista pelēkās uzacis izliecās puslokā. -

Vai tur jums pasta*? Frenks atvēra maisu, un Deloreto ieskatījās tajā. Neesmu dabūjis īstu orecchiette kopš deviņdesmit ceturtā. Ieeja virtuvē ir sētas pusē.

Deloreto aizveda viņu otrā pusē, abi iegāja plašā virtuvē ar nerūsējošā tērauda aprīkojumu. Šefpavārs ar baltu cepuri galvā pie plīts rosījās ar vara katlu. Viņš pagriezās un paklanījās.

Deloreto uzmeta viņam skatienu. Atstāj mūs vienus.

Pavārs nozuda, bet apsargs ar triecienšauteni ielūkojās uz āru izvirzītajā logā un aizgāja. Frenks nopētīja telpu. Uz baltā, ar smagu linu galdautu pārklātā galda gulēja Washington Post. Pie izlietnes mazgāšanai nolikts pusducis vīna glāžu. Turpat blakus bija liela saldējamā kamera.

Deloreto iededzināja gāzi zem prāva katla. Lai pagatavotu orecchiette, vajag daudz ūdens un sāls. Tā mani māte mācīja, lai Dievs viņu svētī un sargā debesu valstībā. Iebēris plaukstā sāls šķipsnu, izbēra to ūdenī. Jūs neesat īpaši runīgs, ko? Tas ir labi. Vai jau zinājāt?

-     Zināju. Frenks atvēra maisu un izņēma aizvākotu plastmasas trauku, nolika to uz letes, nocēla vāku. Pasta mazu austiņu formā bija tradicionālais Apūlijas ēdiens, taču ārpus Itālijas to pazina retais.

Deloreto palūkojās uz to, tad uz Frenku. Par vecu esat, lai strādātu CIP.

-    Es jau teicu, ka esmu pensijā.

-    Redzu, ka arī vīnu atnesāt. Salice Salentino.

Frenks izņēma smalka sarkanvīna pudeli, auksti spiestas olīveļļas pudeli, anšovu kārbiņas un divas burciņas ar saldām melnajām olīvām.

-    Ei, tas gan jauki! Deloreto nopriecājās. Viss no Apūlijas.

Frenks pamāja ar galvu. Pašu pēdējo izņēma aizvākotu plastmasas trauku, kas atgādināja pirmo, taču bija trisreiz dziļāks. Pavēris vāku, izlikās, ka ieskatās iekšā. Tad nolaida vāku. Tur vēl orecchiette citai reizei. Viņa sacīja, ka jāpagatavo, pirms paliek veca. Mērci sagatavot? Tāpēc jau paņēmu arī vīnu, olīvas un anšovus.

Deloreto palūkojās griestos, pasmaidīja. Viņš prot ari gatavot. Tad smaids nozuda, viņa blāvais skatiens iedūrās Frenka sejā. Jūs pie manis atnākat neapbruņots, lai maniem ļaudīm nav jūs jānostāda neērtā situācijā, aizrādot, ka ar ieročiem neielaiž. Izrādāt cieņu, atvezdams man dārgas dāvanas. Pieklājīgi sasveicināties pie tam itāliešu valodā. Ļaujat man izrunāties par visu ko. Un pat gribat gatavot ēdienu. Nu, labi, atvaļinātais CIP aģenta kungs, ko jums vajag?

Frenks atbalstījās ar gurnu pret leti un sakrustoja rokas tā, lai kreisā būtu zem labā elkoņa, pie dziļākā arecchiette trauka. Viņš ievēroja, ka tas pats apsargs atkal raugās logā.

-     Kaut kur netālu šodien piegādās lielu ieroču partiju, Frenks viņam teica. Viens no pircējiem ir terorists, vārdā Faisāls al Hādi. Dīleris ir kāds misters Džī. Viņš jau labu laiku darbojas šajā jomā. Man vajadzētu visu, kas jums zināms par šo lietu, un vēl man vajadzīgs misters Dži.

-    Par kaut kādu mājās gatavotu pastu? Par to es diez vai pat pa durvīm ielaistu. Deloreto balss bija cieta kā Karrāras marmors. Man šķita, ka mani pazīstat. Vajadzētu saprast, ka nemēdzu sniegt ziņas par kolēģiem.

-     Es jūs pazīstu. Ar spēju kustību Frenka roka iešāvās pastas traukā, izraujot no tā mazu koltu, un pavērsa to pret tirgoņa krūtīm. Ejiet pie saldētavas.

Deloreto uzlūkoja ieroci, sarauca pieri; nobijies nebija, tikai aizvainots.

Frenkam nebija laika strīdiem. Veikli. Vērodams logu, viņš iespēra Deloreto, grūzdams saldētavas virzienā. Deloreto paklupa, pavēra muti kliedzienam. Frenks spēra vēl stiprāk. Kad Deloreto nokrita, Frenks aizskrēja tam priekšā un atvēra saldētavas durvis. Sagrābis ieroču tirgotāju aiz džinsiem, ierāva viņu iekšā un aizcirta durvis. Izelpas ledainajā gaisā cēlās kā balti mākonīši.

Skaļi lādēdamies, Deloreto uzslējās kājās dusmās pietvīkušu seju.

-    Un vēl zinu, ka jūsu biznesa pirmais bauslis skan: "Piedrāz savu kaimiņu", Frenks viņam teica. Un nu jums ir šāda izdevība.

-     Es piedrāžu tevi, pretīgais CIP animale! Tu nemūžam dzīvs no šejienes neiziesi! Viņš kratīja augšup paceltu duri.

Frenks notēmēja un nospieda mēlīti. Šāviens atbalsojās šaurajā telpā. Lode sadragāja Deloreto labo ceļgalu. Gaiss

bija tik stindzinošs, ka miesas un kaula daļas šķita lidojam neparasti lēni, Frenks pat iedomājās izsekojam to trajektorijas. Deloreto iebrēcās un sabruka. Viņa asinis sasala uz džinsiem un blakus pakārta liellopa liemeņa.

-     Es jau arī no šejienes varu piezvanīt, Frenks mierīgi paziņoja. Tas nozīmē, ka man pie vienas vietas, vai tieku sveikā prom. Labāk pastāsti par misteru Džī.

Tikai tad Deloreto grumbainajā sejā parādījās bailes. Viņš uzmeta Frenkam mežonīgu skatienu. Un kas būs, ja pateikšu?

-    Es aiziešu. Tu dzīvosi nost. Tava beidzamā iespēja.

Redzot, ka Deloreto uzreiz neatbild, Frenks sāka zaudēt

pacietību, Otra kāja dabūs to pašu. Pēc tam elkonis. Un tad ielaidīšu tev lodi pierē.

-     Tas ir Mārtiņa Granditi darījums. Ieroču kontrabandists tā bēra vārdus, ka tie šķita gāžamies cits citam virsū. Viltīgais sūdabrālis atgriezies biznesā. Nu, esmu atbildējis. Dabūjiet rokā to trako Granditi! Ko jūs… ?

Frenks bija panācis savu. Kāpdamies atpakaļ, viņš izgāja no saldētavas un aizslēdza durvis. Pieskrēja pie plīts, pagrūda kastroli malā, pagrieza visus degļus, uzstādot vidēja lieluma liesmu. Uzmeta uz plīts avīzi, tai virsū galdautu. Tas sāka dūmot. Piesteidzies pie letes, viņš trieca neatkorķēto Salice Solentino pudeli pret letes malu. Stikla lauskas lidoja * uz visām pusēm. Pagrābis pie izlietnes atstātu vīna glāzi, ielēja vīnu, jau uz durvju pusi skriedams. Aiz muguras pēkšņi iesprakstējās liesmas.

Dziļi ievilcis elpu, viņš savilka lūpas nevainīgā smaidā, nolika pudeli uz galda un izgāja laukā. Neuzkrītoši aplūkojis apkārtni, ieraudzīja abus Deloreto apsargus apmēram simt soļu attālumā no durvīm. Pacēlis vīna glāzi, pamāja tiem ar galvu. Viņi atmāja.

Sākdams iet mājai apkārt, kur parādes durvis, Frenks prātoja, kā rīkoties. Vīna glāze jāatstāj verandā, līdz mūrim ne vairāk par piecām minūtēm, aptuveni tas laiks, kad, viņš sprieda, apsargam jāatgriežas pie virtuves loga, lai pārbaudītu, vai viss kārtībā. Tobrīd viņš redzēs vienīgi dūmus, bet Frenkam jau jābūt mašīnā, jābrauc atpakaļ.

Ceļā, Virdžīnijas pavalsts

jaguar traucās pa automaģistrāli, kas uzvijās drīz vienā, drīz otrā pakalnā. Ielejās staipījās migla. Ceļš bija patukšs, tāpēc Eleina brauca, pārsniedzot atļauto braukšanas ātrumu. Ja paveiktos, viņi varēja paspēt uz tikšanos ar Rainu.

Viņa noraudzījās, ka Džejs sadabū mobilo tālruni. Atkal Benam zvanīsiet? Pirmoreiz viņš nebija atbildējis.

Džejs saknieba lūpas. Jā. Viņš sastādīja numuru, klausījās. Tā ir mana otrā ziņa, Ben. Ceru, ka esi sveiks un vesels. Piezvani, tiklīdz varēsi. Skatienu no mobilā nenovērsis, viņš sacīja: Elein, tagad piezvanīšu vēl kādam, kas var palīdzēt. Tikai bez jautājumiem. Viņš sastādīja numura, atkal piegrūda mobilo tālruni pie auss. Beidzot nošķendējās.

-     Neatbild. Viņš atstāja ziņu: Tu zini, kas zvana. Ir jaunumi. Nekavējoties nosūti savējos uz Bena Kunerta lauku mājām. Viņš nosauca adresi. Pasaki, lai meklē saluki šķirnes suni. Vārdā Hūrija. Ja viņa tiem uzticēsies, tad parādīs, kur Bens. Viņš nometa tālruni klēpī.

Eleina vēroja satiksmi. Ko mēs vēl varētu iesākt?

Vienīgi gaidīt.

Bena varbūtējā bojāeja rēgojās starp viņiem kā vaļējs kaps. Abi iegrima vainīgā klusumā. Salonā ieplūstošajos saules staros trakā dejā sijājās putekļi.

Ceļu ar tuvojošos krustojumu vērodams, Džejs ierunājās:

-     Tā lieta ar Benu atsauc vienu atgadījumu, par kuru man pirms daudziem gadiem stāstīja Palmers. Par pazīstamu angļu aktieri Lesliju Hovardu. Droši vien esat dzirdējusi par tādām filmām kā "Vējiem līdzi" un "Pārakmeņotais mežs".

Esmu tās redzējusi.

Viņš pamāja ar galvu. Īstenībā Hovards bija par vecu, lai piedalītos Otrajā pasaules karā, tomēr pieteicās brīvprātīgi, un briti jau arī par viņu priecājās viņš daudz ceļoja, izklaidēdams karavīrus un piedaloties radioraidījumos. Lieliska izkārtne, lai piesegtu izlūkošanu. Tā nu kādā 1943. gada dienā britu premjerministrs Vinstons Čērčils sēdēja savā automašīnā pie Lisabonas lidostas. Kad viņš pavēra logu, lai paņemtu biļeti, ko bija atnesis viņa adjutants, viņu ieraudzīja nacistu spiegs. Nacisti sāka pētīt, kas notiek, un noskaidroja, ka tovakar Čērčils paredzējis aizlidot uz Londonu. Spiegs par to ziņoja Berlīnei, un Berlīne pavēlēja kara aviācijai notriekt to lidmašīnu. Viņi gan nezināja, ka spiegs kļūdījies tas cilvēks bijis viens no Čērčila dubultniekiem. Taču mēs zinājām visu, jo bijām uzlauzuši viņu Enigmas šifrus. Te sākas Leslija Hovarda loma. Arī viņš tobrīd bija Lisabonā, gatavojās izlidot ar to pašu reisu. Tā bija parasta pasažieru lidmašīna, bez jebkāda bruņojuma. Šķita, ka atrisinājums pavisam vienkāršs izdomāt izskaidrojumu un atcelt reisu.

Taču bija kāda problēma atšifrēto informāciju bijām izmantojuši tik daudzos gadījumos, ka nacistiem radās aizdomas, ka esam Enigmu uzlauzuši. Ja viņi to nomainītu ar citu šifrēšanas sistēmu, mums izsīktu informācijas plūsma, bet mēs gribējām ātrāk izbeigt karu. Tāpēc nolēmām ļaut, lai reiss notiek. Lidmašīnas apkalpe un dubultnieks bija ar mieru un bez tiem jau nu šāda spēle neizdotos. Bet bez Leslija Hovarda gan varēja iztikt. Lai gan, ja bojā aizietu tik liela filmzvaigzne, un vēlāk briti palaistu ziņu, ka viņš pildījis slepenu uzdevumu, nacistiem nāktos noticēt, ka Enigma ir droša. Hovards teica, ka nevajagot riskēt. Viņš iekāpa lidmašīnā kopā ar pārējiem, un tieši paredzētajā laikā nacistu iznīcinātāji pastrādāja melno darbu virs Biskajas līča. Viņš vilcinājās, šķita, lai saņemtos. Lidmašīnai nebija ne mazāko izredžu. Nogāzās, neviens neizdzīvoja.

Eleina sarāvās šausmās, tās gan tūdaļ nomainīja lepnums.

-    Viņš izvēlējās nāvi, lai saglabātu noslēpumu.

-     Jā. Lai saglabātu to, ko viņš vērtēja augstāk par sevi. Tāpat arī visi pārējie. Džejs domīgi pabungāja pa automašīnas logu. Vai viņu upuris bija tā vērts? Kā mēdz teikt, "cēla mērķa labā" droši vien. Bet, ja Hovardam būtu vēl viena izvēles iespēja? Vai viņš rīkotos tāpat? Vai arī nospriestu, ka pietiek ar to, ka savas dzīvības ziedo citi? Jo, ja tā, viņš bija izniekojis savējo. Nezinu. Vai Bena gatavība riskēt ar dzīvību, lai pasargātu mūs, ir tā vērta? Un vai viņš ko tādu gribētu atkārtot? Atkal nezinu. Lai gan, pazīstot Benu, šaubos, vai viņam bija izvēle.

Jaguāram uz priekšu joņojot, Eleinai gāzās pāri atmiņas, un sazin kāpēc tāda gremdēšanās ikreiz beidzās ar Reifu, to, kā viņš aizjāj pāri tuksnesīgajai Tora Borai. Reifs daudz skaidrāk par Eleinu pašu apzinājās, cik riskanta bija cerība, ka palīdzība ieradīsies laikā. Ko tad tas nozīmēja? To, ka viņa bijusi vēl vairāk vainojama viņa bojā ejā jo arī viņai vajadzējis to saprast?

Zvanīja Džeja tālrunis. Zvans atgādināja mikrosprādzienu sēriju. Viņš pielika tālruni pie auss.

-Jā?

-    Te Frenks. Noskaidroju, kas ir misters Džī.

Ari Elija un Palmers atsaucās uz zvanu. Eleina stūrēja tālāk, ieklausoties konferences zvanā.

-     Ieroču tirgotāju sauc Mārtiņš Granditi, Frenks paziņoja.

-    Granditi? Džejs izbrīnījās. Kas tas tāds? Vai es viņu būtu pazinis?

-     Diez vai, Palmers viņiem paskaidroja. Granditi nebija tāda līmeņa tirgotājs. Tomēr viņam bija sakari, un ar laiku viņš iedzīvojās bagātībā. Esmu pētījis viņa darījumus Ukrainā un Baltkrievijā, bet nekur negadījās atklāt ko būtisku, pie kā pieķerties. Viņš bija sasodīti slīpēts, aplam kārs pēc cienījama stāvokļa sabiedrībā un izmanīgs. Savas holdinga kompānijas slēpa zem neskaitāmu pseidonīmu plīvura un turējās ēnā, lai varētu tēlot, ka nodarbojas ar likumīgu tirdzniecību. Viņa mītne bija Rietumberlīnē, un tur viņš gan uzdzīvoja uz nebēdu, plātījās ar naudu. "Precīzā tēmējuma" operācijas laikā man bija aizdomas, ka viņš bija Faisāla ai Hādi piegādātājs un pašreiz runa atkal ir par al Hādi darījumu.

-     Skaidrs, sāku kaut ko atcerēties, Džejs sacīja. Tiklīdz iedomājies, ka vismaz viens no tiem ieroču kontrabandistiem ir metis mieru vai nolicis karoti, šis uzrodas kaut kur citur un atkal tirgo ieročus. Džejs bridi apsvēra situāciju. Frenk, tev sasodīti labs ķēriens. Parocies dziļāk, kas Granditi aiz ādas. Mēs joprojām nezinām, kur un kad to kravu piegādās. Kā tev, Elija, iet? Ir kaut kas jauns?

-    Nekā konkrēta, Elija atzinās.

Palmers jautāja: Kāds var pateikt, vai ir tāda vieta, kur uzskaita ar nacionālo drošību saistītu preču zādzības un laupīšanas?

-    Es ar to neesmu nodarbojies, Elija uzreiz paziņoja. Bet varu uzzināt.

-     Nevajag. Džeja pirksti bungoja pa gurnu. Piezvani uz Valsts Iekšējās drošības departamentu. Viņi sāka apkopot ziņas, kad es vēl strādāju Lenglijā. Jūs, Palmer un Elija, pārbaudiet to kopīgi. Vai kādam ir vēl kas sakāms?

Visi klusēja.

-     Labs ir, Džejs sacīja. Tad beidzam. Ja kas, sazvanīsimies.

Lenglija, Virdžīnijas pavalsts

Beidzot Lorensam Ličflldam bija dažas brīvas minūtes. Bobija Džonsone bija iedevusi viņam atelpas brīdi, jo pati piedalījās drošas tiešsaistes konferencē ar Savienoto Valstu un Irākas izlūkdienesta vadību Bagdādē. Viņš aizsteidzās uz savu kabinetu, pārbaudīja, vai nav ziņu no Granditi. Nekā. Granditi ļaudīm ap šo laiku jau vajadzētu sadzīt Džeja Taisa un Eleinas Kaningemas pēdas caur bijušajiem "Precīzā tēmējuma" aģentiem. Ličfīlds nopukojās, sastādīja ieroču tirgoņa tālruņa numuru un atstāja ziņu. Pieprasīja atbildi.

Satraukts un neapmierināts, ka jāgaida, viņš palūkojās rokas pulkstenī. Laiks. Ieslēdzis televizoru, izvēlējās CNN un pasmaidīja. Pie neglītās Hūvera ēkas betona fasādes stāvēja reportieris Džons Kings, sniegdams ievadinformāciju pirms gaidāmās kopīgās CIP un FIB preses konferences.

-    Oficiāli vēl nav ziņots, Kings sacīja, bet mums no droša ziņu avota ir informācija, ka vakar, agri no rīta, Džejs Taiss esot izbēdzis no cietuma…

Televizora ekrānā rādija FIB konferenču zāli. Ličfīlds izplūda smaidā. Aģentūras un Biroja runasvīri stāvēja priekšā ar atbilstīgi svarīgiem ģīmjiem, nomainot viens otru preses paziņojuma lasījumā. Kaut nu Džejs to redzētu, viņš nodomāja, ieslīgdams savā ērtajā, dārgajā krēslā, pie reizes atgādinot sev, ka tā kādreizējais saimnieks bijis nodevējs. Atzvēlās, izbaudīdams to, kā arī faktu, ka viss notika tieši tā, kā viņš apvienotajai izlūkošanas komisijai ieteicis. Bobija Džonsone bija zaudējusi. Toties viņš kārtējo reizi uzvarējis.

Ievibrējās tālrunis, viņš aši to paķēra. Granditi, beidzot.

-    Sveiks, Ličfīld. Balss, kā vienmēr, bija dobja, pārveidota, lai nepazītu.

Ličfīlds bija pārsteigts. Tā bija balss no pagātnes, kuru viņš vairs nebija cerējis izdzirdēt. Mozus? Nevaru noticēt. Kur tas laiks… vai tas vispār esi tu?

-    Tavas prāta spējas, kā vienmēr, ir pārsteidzošas, Mozus runāja savā ipatnējā, neitrālajā tonī.

-     Kur tu, sasodīts, biji pazudis? Man jau vairākas reizes tevis pietrūka.

Mozus bija anonīms izlūkinformācijas piegādātājs, kura reputācija aukstā kara beigu gados bija ļoti augsta. Viņa darbības stilu raksturoja vienkāršība viņš apkalpoja cienījamus klientus gan valdības aprindās, gan privātajā biznesā abās dzelzs priekškara pusēs un prasīja pamatīgu samaksu, taču viņa piegādātā informācija vienmēr bija tās vērta. Daži apgalvoja, ka viņš esot venecuēlietis un bijušais Abū Nidāla māceklis. Citi uzskatīja viņu par sicīlieti ar Cosa Nostra sakariem. Lai gan, tiklīdz kādam ievajadzējās Mozus palīdzību, nevienam īpaši nerūpēja, kā viņu sauc un ar ko viņš nodarbojās.

-    Esmu šur un tur pabijis. Kā parasti, Mozus neko neatklāja, ja vien nebija ieinteresēts. Manuprāt, tu nopriecājies, mani dzirdot.

-     Tad jau redzēs. Ko tu piedāvā un ko tas man maksās?

Ličfīldam bija dalītas jūtas, par informācijas tirgoni domājot. Lai gan Mozus ziņas bija palīdzējušas viņam tikt uz augšu, tas, ka par tām jāmaksā, viņam riebās, riebās arī tas, ka tam cilvēkam nebija nekā svēta. Kaitinoši bija arī tas, ka par spīti labāko speciālistu pūliņiem noteikt viņa identitāti pēc tālruņa zvaniem, nekas nebija izdevies. Rezultāti liecināja, ka zvana vai nu no Bali, vai Svētā Lūkas raga, vai kādas citas ārzonas, taču numuri vienmēr izrādījās viltoti.

-      Cik maksās? Mozus atkārtoja. Lēti, ja padomā, cik .augstu tu vērtē savu karjeru un brīvību. Zinu, ka jūs meklējat Džeju Taisu un Eleinu Kaningemu.

-    Protams. Par to jau ziņās stāsta.

-    Un vēl Rainu Manharti.

Ličfīlds saspringa. Kā tu to varēji uzost?

Ne tev, ne maniem citiem klientiem nenāktu par labu tas, ka es neaizsargāju savus avotus. Tātad sāksim ar to, kas tiešām svarīgi, tāpēc jau esmu vajadzīgs Taiss un Kaningema aizlaidušies no bandītiem, kurus tu uzsūtīji Bena Kūnerta mājai. Šobrīd viņi brauc uz tikšanos ar Rainu Manharti. Varu paziņot, kurp, un tas nozīmē, ka, ja pasteigsies, varēsi notvert visus uzreiz. Tāda efektivitāte būtu ko vērta, vai ne? Īstenībā tā šķiet pat tik augsta, ka mans honorārs nupat pieauga par desmit procentiem.

Ličfīlds nolamājās. Ja jau Mozus zināja, ka Granditi ļaudis bijuši pie Kūnerta, viņš, protams, nemeloja, sacīdams, ka Taiss un Kaningema aizlaidušies.

Kā Ličfīlda domas lasīdams, Mozus iesmējās. Viņi visi dzīvi, Ličfīld. Jā, dzīvi. Gribi viņus dabūt rokā? Vai arī nē?

38 nodaĻa

Vašingtonas Dallesa Starptautiskā lidosta Sterlinga, Virdžīnijas pavalsts

Iejukusi ielidojušo pasažieru pūlītī, Raiņa Manharte izgāja pa lidostas tuneļa vārtiem joprojām savā Gunnara Hamsuna veidolā. Vienā rokā viņa nesa treniņsomu, otrā Milānas lidostā nopirkto ģitāras futrāli.

Raiņa tūdaļ pat pamanīja Ženēvā sastapto milzi Alekšu; tas stāvēja vietā, no kuras varēja pārskatīt visus nācējus. Viņa vērīgās acis grozījās pamazām, pūlī pētot sejas ar biometriskās kontroles iekārtas pedantiskumu. Vienā rokā viņam bija rācija, otrā papīra lapa. Droši vien uz tās bija vismaz viena BND pagādāta fotogrāfija. Tomēr Raiņa bija pilnīgi pārliecināta, ka viņas īstais vārds nebija paziņots. C1P, tāpat kā BND, nebija ieinteresēts to atklāt.

Flpu aizturējusi, viņa izslēja bārdaino zodu un uzlika saulesbrilles. Ausīs skanēja Džeja balss: Atcerieties, cik svarīgi novērst uzmanību. Viņa nikni savicināja ģitāras futrāli. Ierāva galvu Gunnara plecos, kustināja Gunnara lūpas, Gunnaram dungojot kādu dziesmu savam priekam, brīžam sperot kādu džaiva soli. C1P lamzaks pievērsās viņas sejai, tad skatiens noslīdēja līdz treniņsomai un futrālim. Taču tad viņa mute sašķobījās, skatiens pavirzījās sānis, aplūkojot sievieti ar greznu turbā«u galvā.

Viņa atgādināja sev, ka jāelpo, turoties strauji plūstošajai straumei līdzi, taču nemiers pieauga, ievērojot vairākus lidostas apsardzes darbiniekus ar lapiņām rokā. Tie visi stāvēja pie vārtiem, pa kuriem ieradās Eiropas reisu pasažieri. Tur viņa ari pamanīja savu veco paziņu no BND, Folkeru Rēvaldu. Viņš stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, par dusmām liecināja cieši sakniebtās lūpas, kamēr piemiegtās acis skenēja pasažieru sejas. Ari viņam rokā bija rācija. Rainai bija jāiet garām pārāk tuvu, nieka triju metru attālumā.

Folkers ievēroja viņu. Sarauca pieri, ieskatījās ciešāk. Viņi abi bija viena auguma. Precīzi tas pats augums. Vienmēr raudzījās tieši acis viens otram, savāda, izteikta saikne. Folkers sakustējās viņai pretī.

Rainas plaušas sarāvās, viņa novērsās, izmisīgi pārcilādama bēgšanas iespējas. Folkers pacēla rāciju, taču nevis lai runātu, bet klausītos. Raiņa pameta skatienu visapkārt. Ari pārējie vērotāji klausījās. Viņa vēlreiz atskatījās uz Folkeru, bet tas jau steidzās prom. Pārējie aģenti ari gāja uz izeju. Tas nebija labi. Tātad bija noticis kaut kas negaidīts.

Vašingtona. Kolumbijas apgabals

Brūno ķieģeļu ēka bija būvēta vēl Otrā pasaules kara gados un rosīgajā pilsētas centrālās daļas ielā ne ar ko īpašu neizcēlās. Uz durvju vienīgā necaurredzamā stikla bija tikai nama numurs. Kājāmgājēju burzmu un satiksmes straumi aiz muguras atstājuši, Elija Helprins un Palmers Vestvuds pielika pie stikla CIP apliecības un gaidīja.

Valsts Iekšējās drošības departaments bija tik ļoti izplēties virāk nekā 180 000 darbinieku ka bija izkaisīts līdzīgās ēkās visā apgabalā, risinot neskaitāmus jautājumus tādās jomās kā izlūkošana, brīdināšana, pārvadājumu drošība, iekšzemes pretterorisma vienība un valsts aizsardzība.

Apsargs atvēra durvis un pārbaudīja viņu dokumentus. Pieklājīgi pamājis ar galvu, ielaida abus nācējus. Nogājuši vēl septiņus metrus pa veco parketa grīdu, viņi apstājās pie augstas sarkankoka letes.

Apliecību rādīdams, Elija nosauca savu vārdu. Mums tikšanās 222. A kabinetā. Ar Džordžu Popesku.

Nesteidzīgi, beidzot zaudēdams pacietību, arī Palmers uzrādīja savu dokumentu.

-    Jums jāreģistrējas, formas tērpā ģērbtais ierēdnis pavēlēja. Salīdzinājis parakstus ar parakstiem apliecībās, izsniedza abiem apmeklētāju kartītes. Tikai neejiet nevienā citā kabinetā, izņemot 222. A.

Elija strupi pamāja ar galvu, tad veda Palmeru cauri metāla detektoram uz liftu, kas viņus uzveda otrajā stāvā. Viņu meklētais Džordžs atrāvās no datora, kad viņi pienāca pie viņa nodalījuma. Džordžs bija atvaļināts CIP analītiķis, kuru uzaicināja strādāt strauji augošajā Iekšējās drošības departamentā.

-    Eli! Sen neredzēts! Viņš piecēlās un paspieda Elijas roku.

Palmers nebija noskaņots uz pļāpāšanu. Atradāt, ko lūdzām, Popesku?

Džordžs uzrauca uzaci. Sveiks arī tu, Palmer. Mazliet sanervozējies esi, ko?

-    Tā mums, tā sakot, nopietna lieta, Džordž, Elija mēģināja nogludināt asumus.

-    Atvaino. Palmers uzsmaidīja firmas smaidu. Šķiet, ka esmu mazdrusciņ uzkarsis.

Džordžs pamāja ar galvu. Kuram tad negadās. Nu jā, esmu visu sagatavojis te būs datubāzes izdrukas par visiem pēdējā mēnesī reģistrētajiem ar nacionālo drošību saistītiem tehniskā nodrošinājuma pazušanas gadījumiem. Viss, sākot no pilnīgi apstiprinātām zādzībām līdz pazudušiem datoriem, kuri, taisnību sakot, nemaz nav eksistējuši. Pārbaudīti, salīdzināti ūn vēlreiz pārbaudīti atbilstīgi visām ziņām un atsaucēm, kuras izmeklēšanas gaitā sniegušas visas iesaistītās personas. Tiklīdz piezvanījāt, izlaidu jūsu pieprasījumu caur ForeTell, lai aptvertu visu jauno, kas ienācis pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Tas prasīja tikai piecas minūtes.

Viņš pasniedza kartona kārbu ar iespaidīgu izdruku žūksni. Uzmanieties. Smags. Var iedzīvoties brukā.

Palmers sagrāba kārbu. Kādas norādes?

-    Pēc atslēgas vārdiem. Tā jūs gribējāt.

Vairs ne vārda neteikdams, Palmers devās uz vienu no daudzajām mazajām telpām ar skaņas necaurlaidīgām sienām.

-   Tu lieliski pastrādāji, Džordž. Paldies. Elija aizsteidzās Palmeram pakaļ.

Ienācis telpā, Elija paņēma alfabētiskā secībā sakārtoto dokumentu pirmo pusi, atstādams Palmeram otro, un abi ķērās pie atslēgas vārdiem. Vienīgais, ko varēja dzirdēt, bija pāršķiramo lapu čaukstoņa.

Elijam pagadījās pirmais ķēriens. Palmer! Te ir kategorija, kas saucas "Džerijs". Bez. uzvārda. Viņš šķirstīja atbilstīgās lapas, ierakstus pētīdams. Desmit ieraksti, un ikreiz Džeriju minējis kāds, kas saistīts ar to pazušanu. Mūsu "Zvaigžņu putekļi" un "Kolibri" arī sarakstā. Droši vien tavs apsargs un mans darījumu partneris nolēmuši norēķināties ar Iekšējo drošību, kad bijām tos piežmieguši.

Palmers pamāja ar galvu. Re, kur vēl viens kategorija "Losandželosas balsis". Redzi, te tavi desmit un vēl astoņi. Viens no tiem ir "Atriebēja breloks". Meklē Granditi. Es pārbaudīšu misteru Džī.

Elija veikli šķirstīja lapas, tad papurināja galvu. Neviena "Granditi".

-    Toties trīspadsmit "misteri Džī", un tikai četrreiz parādās mūsu pārējo kategoriju sarakstos. Jaunajos ir raķete "Debesu zobens" un "Spogulīša" nanometriskais audums.

Viņi meklēja "al Hādi" un "Medžlisu al Saābu". Arī "BMW un "limuzīnu". Arī "kukuli", "neapmierināto" un "šantāžu". Galu galā loms bija divdesmit divas epizodes.

Palmers aplūkoja sarakstu, tad neizturēja. Sasodīts, ir vēl trakāk, nekā mēs domājām!

Eleina apstājās netālu no Mēnas avēnijas Zivju ostas Vašingtonas dienvidrietumos un noskatījās, kā Džejs pārbauda ieročus. Viņa kustības bija apvaldītas, precīzas. Ieskatījies mazajā spogulītī virs galvas, palaboja jaunās lidotāju saulesbrilles, parāva zemāk beisbola cepures nagu. Viņa sejas āda bija ieguvusi gaišas kafijas krāsu. Ar tumšo kosmētiku Džejs nedaudz atgādināja latīņamerikāni, varbūt Kārību salu iedzīvotāju. Neapšaubāmi eksotisks izskats. Viņš vairs nebija Iilijbaltais vīrietis no tās baltādaino tautu pasaules, kuru pārstāvēja CIP spiegu un spiegu lielmeistaru vairākums.

-    Esat uztraucies, vai ne? Ari Eleina bija izmainījusi izskatu, uzlikusi lielas saulesbrilles, matus pabāzusi zem salmu cepures.

Džejs pat nepalūkojās uz viņu. Domāju gan.

-     Klau, Džej, nevajag tā. Pasmaidiet. Jums tik ļoti gribas ieraudzīt Rainu, ka izskatāties kā mazs zēns, kuram ir simt dolāru, bet pie mājas piebraucis saldējumu pārdevēja auto. Kāpiet laukā. Nokavēsiet.

Viņš veltīja Eleinai žilbinošu smaidu. Iespējams, viņa jau ir klāt.

Tiklīdz abi izkāpa no jaguāra, Eleina piesteidzās pie Džeja un apkampa viņu. Kādu bridi viņa rokas neizlēmīgi karājās gar sāniem, tad ari viņš iekļāva sievieti ciešā, siltā apskāvienā.

-    Tagad zinu, ka jūs, Džej, to neizdarījāt, viņa atzinās. Ar katru vārdu viņš saspringa arvien vairāk. Nesakiet neko. Nevajag. Es tikai gribu, lai jūs zinātu no tiesas zinātu -, ka es to zinu un ka vienmēr būsim draugi. Viņa atvirzījās nost un noskūpstīja viņa vaigu.

Džejs vilcinājās, tad atbīdīja matu šķipsnu, kas aizsedza viņas acis. Saudzējiet sevi, Eleina. Viņa smaids Eleinai lika justies pavisam īpašai. Viņš noliecās un noskūpstīja viņas pieri, tad devās prom.

Viņa platā mugura saruka mazāka. Solis vērtās elastīgāks, kā plēsoņam.

Pietauvotajām zvejnieku laivām sitoties pret Mēnas avēnijas piestātni, ritmiskie tērauda būkšķi pret koku radīja neomulīgu noskaņu. Potomakas brūnie ūdeņi cēlās, kaijas riņķoja zemu, vērojot desmitiem šķirņu krabjus, austeres un zivis, kas gozējās uz ledus plāksnēm kvartālu garajā tirgū. Vēlās pēcpusdienas saule iekrāsoja ainavu neparastā, mēļā tonī.

Tumšādainais Džejs Taiss beisbola cepurē un saulesbrillēs staigāja starp plakandibenēm sakumpis, uzsvērti vecišķu gaitu, rokas nokarājās, bet viņš domāja par saviem ieročiem, par Rainu, kuras nekur nebija. Apvaldīja vilšanos un uztraukumu.

Piepeši atskanēja zivju tirgotāja balss: Dzīvi krabji! Pērciet dzivus krabjus!

Džejs savaldījās, neatskatījās. Akcents bija nenoliedzami īsts, runāja cilvēks, kas uzaudzis kādā zvejnieku ciematā Česapīkas līča tuvumā.

Kur Raiņa? Viņš pagriezās un devās atpakaļ, izlikās apskatām modernos restorānus, kas rindojās krastā aiz zvejnieku laivām. Nopētīja piestātnē pietauvotās peldinājās, kreiserjahtas un tralerus. Pārlūkoja piestātni cilvēku netrūka, taču drūzmas nebija pārdzīvojot, vai Rainai nav kas atgadījies.

Visus šos gadus viņš bija saglabājis atmiņā to pirmo apmaiņu, rītausmu uz Glīnikes tilta. Ziemīgajā gaismā viņa izskatījās pēc prūšu princeses, tik ļoti bija satuntuļojusies, no aukstūma vairoties. Viņš pasmaidīja savā nodabā, atminoties viņas rožainos vaigus, sārto degungalu. Viņas zilās acis zem kažokādas cepures šķita lielākas nekā jebkad. Un gar sāniem nolaistās cimdotās rokas tikai uz mirkli bija savilkušās dūrēs, vienīgi tas liecināja par spriedzi, kuru viņa pārdzīvoja. Tajā žestā viņš saskatīja cilvēcību, ledus karalienes atdzīvošanos. Tas atklāja sievieti, īstu un patiesu, zem nevainojamām tērauda bruņām. To Rainu, kuru viņš bija iemīlējis.

Mugurā sāpīgi iedūrās pistoles stobrs. Nu, veco zēn, saki, kāpēc lai es tevi nonomušīju? Sievietes balss karsti, dusmīgi čukstēja zem labās auss.

Viņa plaušas saspringa. Nācās apvaldīt nevilšu tieksmi apgriezties, iegrūžot elkoni viņai kaklā. Sasodīts, Raiņa. Džejs pūlējās runāt klusu. Ko tu iedomājies?

-    Tu, nelieti. Viņu taču nogalināja tevis dēļ. Kur tavs autiņš?

t

Viņš nebija gatavs tādai notikumu gaitai. Kvartālu no šejienes. Novāc pistoli. Mūs ievēros.

-     Neuztraucies, es zinu, ko daru. Nemēģini neko iesākt. Es tiešām nošaušu tevi, tiklīdz manīšu, ka neklausi uz. vārda. Ja tā padomā, varu to izdarīt arī tāpat. Tev būs vēl viens uzdevums mūs, iespējams, izsekojuši, tāpēc esi modrs. Es teicu, ej.

Kā norunāts, Eleina sekoja pa gabalu, ieturot gandrīz kvartāla distanci. Bet jauns salašņa Levi's džinsos un Harley Davidson jakā bija nupat pienācis Džejam no muguras un turējās tik tuvu, ka viņi gāja gandrīz soli solī. Džeja saspringtās kustības liecināja, ka sava loma ir ierocim. Pēkšņi Džejs atslābinājās, bet panks kādu soli atpalika. Viņi pagriezās, un Džejs gandrīz rffcmanāmi pamāja Eleinai ar galvu. Tikai tad viņa aptvēra tā bija par vīrieti pārģērbusies Raiņa. Lai gan tikšanās nebūt neizskatījās romantiska.

Eleina apstājās un pārlūkoja piestātni, pircējus, kas drūzmējās pie stikla konteineriem ar zivīm, mīļi apkampušos pārīšus, auklītes ar zīdaiņiem bērnu ratiņos. Nekā draudīga. Ari viņa mainīja virzienu un devās uz Mēnas avēniju. Brīžiem pameta skatienu atpakaļ, vērojot, kā veicas Džejam ar Rainu.

Taču, ielai tuvojoties, Eleina pamanīja trīs vīriešus pilnīgi jaunos uzvalkos. Viņi apņēmīgi uznāca uz piestātnes. Viens bija ļoti liela auguma, masīvs. Visi gāja pārāk ātri, lai tos noturētu par parastiem pircējiem, kuri ieradušies, lai patirgotos par svaigām jūras veltēm, un neizturējās tā, kā veterinārā dienesta inspektori. Ieročus nemanīja, taču žaketes nebija aizpogātas. Eleina nobažījusies noraudzījās, kā aiz viņu mugurām vietā, kur bija aizliegts iebraukt, ieripoja minivens. Pirmais vīrietis, kurš izlēca no tā uzkrītoši gara auguma -, šķita kaut kur redzēts. Viņa sarāvās, kad atcerējās, kur. Tas pats, kurš bija slēpies vārtrūmē pēc tam, kad viņa bija izgājusi no "Lasītavas" kafejnīcas un nojautusi "asti". Droši vien viņš bijis pārī ar to operatīvo darbinieku, kurš mēģināja viņu nonāvēt ar saindētajām bultām. "Dzinējsuns".

Sirdij dauzoties, viņa atskatījās uz Džeju un Rainu. Viņi joprojām bija pārāk tālu, lai jaunpienācēji tos pamanītu, taču ilgi tā nepaliks.

Ar spēju kustību Eleina atbīdīja salmu cepuri tālāk no pieres un pielika soli, šādi pievēršot trijotnes uzmanību. Viņi pagrieza galvas. Blenza uz Eleinu. Viņa caur saulesbrillēm raudzījās uz viņiem, tad uz pusduci pārējo, kuri aši tuvojās pirmajiem trim.

Viņa ļāva mutei pavērties šausmās. Tad sāka skriet, papurinot galvu, lai cepure nokrīt. Tā arī notika, viņas mati atrisa. Nu viņiem vajadzēja sievieti pazīt.

-    Tā taču Kaningema! viens skaļi paziņoja.

-    ja jau viņa ir šeit, arī tiem kaut kur tepat jābūt, cits sprieda. Mozum taisnība.

Izklīst. Meklējiet viņus. Mēs paņemsim Kaningemu.

Eleina atskatījās. Pirmie trīs sekoja viņai, turpretī pārējie izretojās, lai pārmeklētu piestātni, Rainu un Džeju medījot. Sasodīts! Viņa bija visu salaidusi grīstē! Vajadzēja panākt, lai šie dzenas viņai pakaļ. Eleina spēji apstājās, izrāva valteru un apgriezās.

39 nodaĻa

Vīriešu balsis bija pārskanējušas pircējiem, tirdziniekiem pāri, laiviniekiem garām, viens teikums iestrēga Džeja prātā: Mozum taisnība. Džejs sašuta tātad žurka bija atkal izlīdusi no alas.

-    Kas tā par sievieti? aizmugurē noprasīja Raiņa, redzot, ka Eleina apgriežas, stājoties vajātājiem pretī.

-     "Medniece", kurai Lenglija lika mani izsekot Eleina Kaningema. Viņš šausmās noraudzījās, kā Eleina izrauj no somas pistoli un atklāj uguni.

Šāvienu pārsteigtie vīrieši pajuka, kur kurais, aizsegu meklējot. Tirdzinieki spiedza, grūstījās un muka, kur acis rāda. Briesmīgais tracis aiztrieca kaijas prom, vējam pretī. Piestātni pārņēma panika.

Raiņa satvēra Džeju aiz elkoņa, parāva uz priekšu. Ejam, Džej! Mums jānozūd, kamēr var. Tieši tāpēc viņa tā izdarīja. Ejam!

Pēkšņi šaušana mitējās, Eleina aizdrāzās, bet šoreiz viņai sekoja visi saniknotie uzbrucēji. Viņa vilināja tos prom, tālāk no Džeja un Rainas.

Džejs iespruka ejā starp diviem veikaliem, Rainas soju dipoņas pavadīts. Viņš steidzās prom gar piestātnes malu, kur viņus aizsedza veikalu un noliktavu mūri. Viņi padrāzās garām zivīm, krabjiem un zvejniekiem, kuri kaulējās ar uzpircējiem. Laivu dauzīšanās pret piestātni izklausījās pēc kaprača lāpstas klaudzieniem.

Uz ielas izskrienot, viņš pameta skatienu visapkārt, cerēdams ieraudzīt Eleinu, tad pagriezās un gaidīja Rainu. Un apjuka. Rainā viss atgādināja vīrieti, sākot no tumšās, plānās zirgastes, uzkrītošajām saulesbrillēm un beidzot ar ūsām, bārdiņu un plato soli. Pat Džejam bija grūti viņā pazīt Rainu; pārtapšanas māksla viņai padevās tikpat labi kā senāk.

Raiņa uzsauca: Pa kreisi.

Abi pielika soli. Džejs joprojām vēroja ļaužu pilno apkārtni, līdz atkal tālumā ieraudzīja Eleinu ar neatlaidīgo vajātāju baru aiz muguras.

Tiešsaistes apspriede ar Medžlisu al Šaābu nebija noturama, kur pagadās, tāpēc Faisāls al Hādi bija noīrējis luksa numuru kādā Vašingtonas ziemeļrietumu viesnīcā, kur solīja privātumu un drošus sakarus. Nostājies pie spoguļa, viņš rūpīgi izķemmēja mitrajos matos palikušo balzamu. Viņa spējas iejusties viņu pasaulē apliecināja viņu pasaules paviršību. Viņš pārlaida pirkstus pār zodu, aptaustot melnos bārdas rugājus. Nespēja vien sagaidīt laiku, kad varēs atļauties to ataudzēt, bet tas brīdis bija tuvu. šī bija pēdējā misija; padome bija uzstājusi, ka viņš vairs nedrīkstot apdraudēt sevi.

Sakārtodams jaunā maskēšanās tērpa iestīvināto žaketi, viņš ieraudzīja klēpjdatora ekrānā paziņojumu, ka brāļi jau sapulcējušies. Malaizijā bija septiņi no rīta, uzreiz pēc lūgšanām. Piesteidzies pie datora, vīrietis apsēdās, iztēlojoties, kā viņi ieņem vietas pie vienkāršā sapulču galda. Allāha vadībā Meužliss bija uzcēlis galveno mītni vietā, kur neviens neiedomātos viņus meklēt karstajā, gleznainajā Malakas šauruma piekrastē.

Izdevīgi sasniedzamais no Tuvajiem Austrumiem, Pakistānas un Filipīnām, necaurejamo mangrovju purvāju patvērums pasargāja no gadsimtos krātajām neticīgo aizdomām, sniedza drošību un lielāku platību, nekā nepieciešams, lai attīstītu strauji augošo vadības centru. Zemūdens klinšu dēļ neticīgo lielie kuģi nespēja tam pietuvoties. Nebija lidlauka, kas spētu uzņemt viņu milzīgos reaktīvos lainerus. Un džungļos jau no sākta gala nebija nekādu ceļu.

Viņš iedrukāja savu paroli un ielogojās. Ekrānā uzreiz parādījās brāļi. Kā vienmēr, galda galā viņa vietā bija nolikts klēpjdators un pagriezts tā, lai viņš varētu visus redzēt. Un katram priekšā bija savs dators, lai redzētu viņu. Pie galda sēdēja kalsnie afgāņi, druknie turki, slaidie sudānieši, brūnie pakistānieši, irākieši, irāņi, kurdi trīs desmiti, un to skaits arvien pieauga. Viņu organizācijas tīkls izplatījās ļoti strauji.

Pēc ierastā ievada al Hādi uzreiz ķērās pie lietas. Vai izlasījāt kravas sarakstu? Viņš runāja arābu valodā. Visas sanāksmes notika senajā, svētā Korāna, valodā.

Selims Mafūzs, kura skarbā seja apliecināja viņa trīsdesmit gadiem negaidītu nopietnību, padomē bija uzņemts nesen. Es pārzinu kalašņikovus, granātmetējus un raķetes "Zeme-gaiss". Mūsu sadarbībai vieglo ieroču tirdzniecībā un nelegālos pārvadājumos ir jēga, bet Rietumu smalkajām pariktēm nākotni neredzu. Viņš bija no Lībijas, kur niknums par Muamāra Kadafi "mieru" ar Lielo Sātanu pēc iebrukuma Irākā bija sagādājis viņa organizācijai necerēti plašu piekritēju pieplūdumu.

Es, brāļi, ari esmu noraizējies, sacīja Ibrahims Allahmārs, atcerieties mūsu sākotnējos mērķus izveidot starptautisku ekonomiskās un finanšu sadarbības, kā arī informācijas apmaiņas tīklu, kopīgi gādāt par drošību, apmācību nometnēm un ieroču iepirkumiem. Tas prasa visus mūsu līdzekļus. Šis darījums mums izmaksās vairāk, nekā paredzējām. Un nu, galīgo sarakstu redzot, esmu pavisam nemierā. Mazais, piesardzīgais un nepiekāpīgais uigurs bija ieradies no Kašgaras. Viņš jau gadu bija padomē.

Viņa runa kaitināja al Hādi, tomēr lietas labā bija vērts paciesties. Mūsu brālis, šeihs bin Ladens, ir vieds, lai ko ari darītu. Viņš nogaidīja, līdz visi bija piekrītoši pamājuši. Divas dienas pirms svētajiem Vienpadsmitā septembra triecieniem viņš piezvanīja mātei, lai paziņotu par gaidāmo lielo notikumu un brīdināja, ka tagad kādu laiku nezvanīs. Domājat, viņš rīkojās bezatbildīgi?

-    l.aa. Balsis atsaucās nē.

-    Jums taisnība. Viņš zvanīja, zinādams, ka neticīgo Nacionālās Drošības aģentūra pārtvers sarunu un ka viņu pārtveršanas tulkošanasanalīzes cikls ilgst septiņdesmit divas stundas. Tātad ap to laiku, kad viņi faktiski saprastu viņa teikto, uzbrukums būtu jau noticis. Tāpēc viņš varēja piezvanīt mātei, vienlaikus iedzenot viņus izmisumā par pašu neizmērojamo pašpārliecinātību un iedomību. Kā gan šeihs zināja par to ciklu? Viņš gadiem ilgi bija ievācis informāciju par pretinieka izlūkošanas sistēmām.

Pie galda māja turbāniem rotātās galvas. Daži atzinīgi noglauda bārdas. Abi neapmierinātie sēdēja nekustīgi un klusēja.

Ja jau Padomju Savienība un jebkura cita naidīgi noskaņota valsts nespēja pievārēt Amerikas stratēģisko aizsardzību, būtu muļķīgi to mēģināt, al Hādi skaidroja. Islāmam nav valstiskuma, taču mēs tik un tā varam sakaut visu šo valsti, pielietojot ceturtās paaudzes militārās tehnoloģijas. Pirmkārt, jāsaprot, ka Rietumu kara mašīna ir milzīga, tāpēc mēs to neņemam vērā, ja vien tāda iespēja pastāv. Otrkārt, mēs arī neievērojam viņu kara noteikumus. Mēs nešķirojam "karavīrus" un "civilistus". Ari civilisti piedalās karā, atbalstot viņu karu. Treškārt, neticīgie uzskata, ka var mūs sakaut ar agrās brīdināšanas, preventīvo triecienu un iebiedēšanas taktiku. Kļūda. Tā darbojas vienīgi tad, ja abas puses grib izdzīvot. Tā neder cīņā ar mums, jo mums rūp vienīgi dvēseles mūžīgā dzīve.

-       Mūsu mocekļi ir svēti, piekrita imāms Burza Tilkrits no Jemenas. Man maat al-yaum salim min dhanb bukra, viņš bilda, piesaucot parunu Kas mirst šodien, ir brīvs no rītdienas grēka.

AI Hādi gaidīja, līdz abi pretīrunātāji pamāja kopā ar pārējiem.

Ibrahims Allahmārs ierunājās vēlreiz: Pastāsti mums, šeih al Hādi, kāpēc krava nepieciešama svētajam džihādam.

AI Hādi nocitēja Korāna teicienu. Atbilde ir šāda: "Jo tā iedzīs šausmas neticīgo sirdīs." Katrai precei ir sava loma. Tā, piemēram, mēs saņemsim tūkstoti viņu kājnieku kaujas tērpu komplektu. Tie ir visjaunākie karavīru formas tērpi. Ar iestrādātām sakaru iekārtām, kas novērš noklausīšanos, personālo elektroniku, globālo navigāciju, audums ir necauršaujams. Vairs nevajadzēs spridzināt viņu priekšposteņus mūsu kaujinieki varēs uzvilkt šādus tērpus, iekļūt neticīgo midzenī, kad tie guļ, saņemt gūstā, nopratināt un mierīgi aiziet ar visu informāciju, elektroniskajām iekārtām un ieročiem. Ja viņu karavīri mūs pamanīs, būsim pilnīgi aprīkoti aizsardzībai un uzbrukumam, tā ka jebkurā gadījumā aiziesim ar visu laupījumu. Vai tad nav jāpiekrīt, ka tāda manta noder?

-     Ļoti noder! sajūsminājās vēl nesen izvairīgais Selims Mahfūzs.

-    Arī RadioTech mikroshēma jums patiks. Ja to pievieno antenas pamatnei, tā uzreiz pārveido visus ienākošos analogos radiosignālus cipardatos. Tā mēs varēsim pārveidot un izmantot lokālos radiosignālus jebkurā pasaules malā. Vēl ir Vibraject, jaunākā tehnoloģija, kas ļauj ar ultraskaņas palīdzību veikt zemādas injekcijas bez adatas. Labākais ir tas, ka iekārtas sniedzamība ir līdz trīsdesmit metriem. Var ievadīt indi neticīgajiem no attāluma, nogaidīt, līdz tie krīt, un tad iekļūt ēkā, lai novietotu spridzekli vai iegūtu informāciju, neriskējot ar mūsu kaujinieku aizturēšanu. Ir arī

HiWave, jaudīgs radioviļņu ģenerators. Tas rada datoru mikroshēmu digitālo smadzeņu traucējumus, ietekmējot automašīnu, autobusu, lidmašīnu, lidojumu vadības centru jebkuru tehnoloģisko iekārtu darbību.

Al Hādi vēroja padomes locekļus pievēršamies citu citam, aizrautīgi apspriežot viņa skaidrojumus, meklējot tiem pielietojumu džihāda ikdienā. Sagaidījis pauzi, viņš sacīja: Es varētu turpināt preču saraksta apspriešanu, bet pēc mēneša atgriezīšos ar visu kravu, un tad varēsim visu apspriest. Vai piekrītat?

Ko mēs iesāksim ar to ForeTell programmatūru? jautāja Kilims Dekats, Vācijā dzimis Hezbollah pārstāvis.

Al Hādi pasmaidīja. ForeTell apvienos visas mūsu organizāciju darbības jomas tādā līmenī, par kuru līdz šim pat sapņot nevarējām. Zināsim, kur atrodas katrs kaujinieks, katrs mūsu arsenāla ierocis un rīks, zināsim arī ikviena plāna konkrēto posmu. Tas ļaus programmēt un koordinēt aizsardzības lietas katrā objektā, izmantojot fizikas un matemātikas rīkus, kas nepieciešami katra trieciena panākumam…

Beidzis runāt, al Hādi nopētīja visus. Lepnums un ticība staroja sejās kā vaduguns ilgajā, izmisuma pilnajā naktī. Apmierināts ar panākto vienotību, viņš turpināja izjustā, patiesā pārliecībā: Mēs neesam uzticīgi kādai noteiktai valstij vienīgi islāmam. Dosim triecienu neticīgo sirdīs tur, kur viņi dzīvo, strādā un rotaļājas. Iznīcināsim viņu visdārgākos vēstures pieminekļus un iestādes. Ikreiz, kad liksim viņu tautām maksāt milzīgu cenu gan ekonomiski, gan psiholoģiski, viņi pārmetīs saviem vadoņiem, ka tie ko tādu pieļāvuši. Mūsu triecieniem turpinoties, viņi cietīs vēl vairāk. Mēs tos sagrausim lupatu lēveros. Un tad atdzims Allāha valstība zemes virsū!

40 nodaĻa

Vecas magnolijas slējās visa nelielu koka dzīvojamo māju kvartāla garumā Vašingtonas dienvidaustrumos. Ēnainā iela izskatījās pamesta, pat neraugoties uz to, ka bija redzami vairāki cilvēki, kas droši vien atgriezās mājup no darba. Priekšā, pie apmales, stāvēja Rainas nomātā automašīna, smilškrāsas Ford Mustang ar pamatīgo astoņcilindru dzinēju

-    neuzkrītoša krāsa un daudz zirgspēku.

Kopā ar Rainu steidzoties pie tā, Džejs palūkojās apkārt.

-    Kur dabūji to dzelzs cauruli, ko man mugurā iegrūst?

-    Tu saprati? Viņas dusmas bija pierimušas.

-    Ne jau uzreiz.

Abi aši palūkojās apkārt un iekāpa mašīnā. Viņa iedarbināja dzinēju un rāmi sāka braukt, nedarot neko tādu, kas iztraucētu miegainās apkaimes mieru.

-    Man, acīmredzot, brīnumainā kārtā paveicās. Bet galu galā man bija vislabākais skolotājs, viņa rūgti noteica. Tad izvilka no savas Harley Davidson jakas kabatas īsu caurulīti un aizmeta to uz aizmuguri. Nevarēju ienest lidmašīnā pistoli, arī riskēt, pērkot ieroci šeit, nedrīkstēja. Caurule bija vienkāršākais risinājums.

Viņš izbaudīja izdevību vērot Rainu. Domās izdzēsa ūsas, bārdiņu un parūku, pētīja iekritušos vaigus, gludo ādu, personības neuzkrītošo valdzinājumu, sirsnību, kas slēpās dziļāk. Braucot pie stūres, viņa mēdza nedaudz noliekt galvu, ļaujot nojaust modrības un baudas kombināciju. Aplūkoja viņas slaikos pirkstus un īsi apgrieztos nagus tur izpaudās Rainas praktiskā daba. Viņa turēja stūres ratu šķietami nevērīgi. Vingrais augums bija atlaidies sēdeklī, kā nododoties brauciena priekam. Taču viņa spēja zibenīgi atgūt modrību, dodot nāvīgu triecienu. Viņas daiļums un mīklainība šķita pievelkam vēl vairāk.

-    Vai esi ko uzzinājis par Kristofu? viņa jautāja.

-    Neko konkrētu. Cerēju vispirms uzzināt tavu viedokli. Bet pirms tam derētu aprunāties ar Mozu.

-     Es dzirdēju, ka "tīrītāji" pieminēja. Informācija par to, kur mūs atrast, nākusi no viņa.

Viņš drūmi pamāja ar galvu. Tas gan ir maita! Gadiem ilgi viņš vienmēr turējās kaut kur tuvumā, neredzams, kā leļļu teātra aktieris, kas pārmaiņus raustīja gan mūs, gan mūsu pretiniekus, darbodamies gan mūsu pusē, gan pret mums. Mums bija jāspēlē pēc viņa noteikumiem citas iespējas nebija. Esmu mēģinājis atrast viņu, bet viņš vienmēr bija soli priekšā. Kad deviņdesmito gadu beigās viņš apklusa, cerēju, ka mitējies uz mūžu.

-    Kāds zina, kur viņš ir, un piegādā viņam informāciju.

-    Vai esi kādam stāstījusi par mūsu tikšanos?

-    Nevienam.

-    No tā es baidījos. Juzdamies pavisam nelāgi par aizdomām vien, viņš atzinās: Pastāstīju četriem uzticamiem operatīvajiem darbiniekiem, ar kuriem biju strādājis Rietumberlīnē. Nespēju noticēt, ka starp viņiem būtu kāds nodevējs, tomēr tā ir vienīgā atbilde. Vēlāk tu iepazinies ar viņiem tie ir Frenks Mesa, Elija Helprins, Palmers Vestvuds un Bens Kūnerts, bet Bens neskaitās, varbūt pat jau miris. Tātad tas ir vai nu Frenks, vai Palmers, vai Elija.

-   Ak kungs! Viens no viņiem būtu mūs nodevis? Viņi bija sasnieguši klusā kvartāla beigas. Raiņa piespieda gāzes pedāli, palielinot ātrumu. Vai tu nevari izdomāt, kurš?

Vērojot, vai kāds neseko, viņš lauzīja galvu. Loģiskākais risinājums novākt Eleinu un mani bija tad, kad gulējām, un viņi visi devās prom, katram bija savs uzdevums. Māja bija nomaļā vietā. Neviena liecinieka. Tātad kopš tā laika kaut kas ir mainījies. Viņš pārcilāja prātā tās dienas notikumus. Vienīgā jaunā informācija, kuru pēc tam ieguvām, bija situācijas izraisītāja, ieroču kontrabandista, vārds tas ir Mārtiņš Granditi.

-    Granditi? Atceros. Neteikšu, ka sīks gariņš, bet kaut kas uz to pusi. Vairāk plātīšanās, nekā reālas ietekmes. Pie viena īsts brunču mednieks. Viņa aprāvās. Neņem vērā, pastāstīsi par viņu vēlāk. Pabeidz domu.

-     Frenks mums paziņoja Granditi vārdu, tātad tas nevar būt Frenks. Džeja rokas savilkās dūrēs, apvaldot vilšanos par smago nodevību. Tam jābūt vai nu Elijam, vai Palmeram. Palmers Džejam vienmēr bijis tuvāks draugs, tomēr ari Eliju viņš vienmēr cienīja un mīlēja. Pēc tik daudziem plecu pie pleca nostrādātiem gadiem uzticības un kopējas pienākuma apziņas gaisotnē, piesedzot citam citu, bija grūti iedomāties, ka jebkurš no viņiem varētu apzināti palīdzēt Rainas, Eleinas vai viņa slepkavām.

Raiņa veltīja viņam līdzjūtīgu mirkli. Tu taču saproti, ka viņiem abiem ir, vai agrāk bija, pieejama plaša informācija. Pilnīgi iespējams, ka Mozus ir Palmers, vai varbūt Elija.

Džejs velti meklēja pretargumentus. Beidzot pamāja ar galvu, kā pēc sakāves. ļā, sasodīts, tev taisnība. Mums jāuzmanās. Vadīju mūsu grupu, cik labi prazdams. Viņi man ziņo, un mēs rīkojam konferences sarunas pa mobilajiem. Tas nozīmē, ka Elija vai Palmers var piezvanīt kuru katru brīdi. Mēs taču nedrīkstam viņiem atklāt, kur esam, ko darām, arī par Eleinu nestāstīsim, vai ne?

-    Protams. Bet mums ari jāizdomā, kā izvilināt to maitu no slēpņa.

-    Vēlāk. Pašlaik galvenais ir apkopot visu, kas mums zināms, lai izjauktu ieroču darījumu. Viņi bija izbraukuši no dzīvojamo namu rajona. Nākamajā krustojumā pagriezies pa kreisi. Tas ceļš aizvedīs prom no Zvejas ostas. Pastāsti, ko esi noskaidrojusi, tad es papildināšu.

-     Es sākšu ar Kristofu. Rainas rokas cieši satvēra stūres ratu. Pirms dažiem mēnešiem Kristofs piekrita līgumdarbam, jaunas programmatūras galīgai pielāgošanai. Savas nāves dienas rītā Kristofs man piezvanīja un pateica, ka tā saucas die Sehergabe un domāta Tieslietu ministrijai, lai pilnīgāk pārskatītu tiesas prāvu datumus, tiesu procesus, advokātus, apsūdzētos visu nepieciešamo un organizētu un analizētu datus. Lai saglabātu superslepenību, ministrija esot izstrādes grupu aizsūtījusi uz ārzemēm, kur tā strādājusi zem privātas Vācijas kompānijas izkārtnes ar nosaukumu Milieu Software.

-    Milieu ir "Dzinējsuņa" firma. "Dzinējsuns" ir C1P īpašā, slepenākā vienība. Tā ir cieši saistīta ar visu notiekošo.

Raiņa vērīgi raudzījās uz Džeju. Tad novērsās un skaļi nolamājās vāciski. Tas daudz, ko ļauj saprast. Kristofs lūdza palīdzēt. Gribēja, lai es noskaidroju, vai tā programma patiešām domāta ministrijai. Es nobijos, mēģināju viņu pierunāt, lai iet prom. Bet Kristofs bija patstāvīgs. Reizēm no tiesas ietiepās. Viņa vilcinājās, šķita, ka cenšas saņemties. Viņš pat nevarēja paskaidrot, kāpēc tā jautā. Piezvanīju draugam, viņš strādā ministrijā augstā amatā un zina, ko runā. Pēc neilga laika viņš piezvanīja, pateica to, no kā visvairāk baidījos ka par tādu Sehergabe tur neviens neko nezinot. Viņa norija kamolu kaklā. Kristofs mira, pirms paspēju viņam to pateikt.

Septītās ielaš krustojumā Raiņa pagrieza auto un palielināja ātrumu, iekļaujoties satiksmes plūsmā. Sakniebusi lūpas, atstāstīja drausmīgo telefonsarunu par Kristofa negadījumu ar letālo iznākumu, sasteigto lidojumu uz Ženēvu un pūliņiem noskaidrot ko vairāk par Milieu kompāniju. Aprakstīja Folkera Rēvalda nakts sardzi pie Kristofa dzīvokļa, apkampienu, kas ļāva viņu izsekot.

-    Viņš nodeva mani C1P aģentam, kas uzdevās par Alekšu. Viņa aprakstīja Alekša izskatu.

-    Tas ir Alekss Santana, "Dzinējsuņa" aģents. īsts meistars. Daudzus gadus Eiropā nostrādājis. Džejs uzmanīgi vēroja ielu, domājot par Alekšu, kurš spēja būt nesaudzīgs.

-    Alekss zināja, ka esmu snaudošais aģents. Viņš mēģināja mani atmodināt, lai uzzinātu, ko esmu noskaidrojusi par Milieu. Protams, ka es viņam neko neizstāstīju, bet, taisnību sakot, pati neko īsti nezināju. Taču man bija kas tāds, ko viņš gribēja atņemt divas kasetes ar novērošanas kameru ierakstiem, Milieu parādes un sētas ieejas septiņas dienas pirms Kristofa nāves.

Džejs ieplēta acis. Izdevās pārbaudīt?

-    Nebija, kur.

-    Vajag paskatīties. Padomāšu, kur var aizbraukt, lai droši pārbaudītu. Man diez ko nepatīk, ka CIP un BND pret tevi sazvērējušies.

-    Es arī neesmu sajūsmā. Tiklīdz būtu atņēmuši ierakstus, gribēja nožmiegt un inscenēt pašnāvību.

-    Gatavie maitas. Alekss gribēja novelt vainu no "Dzinējsuņa". Varu derēt uz jebko, ka Kristofa programmatūra kaut kādā veidā saistīta ar Granditi darījumu. Brīdi padomājis, viņš atskārta. Die Sehergabe vajadzētu nozīmēt "Pareģa dāvana", vai ne? Kad viņa pamāja ar galvu, viņš sastinga.

-    Kāda tam nozīme?

-    Pareģis "var lasīt" nākotni. Die Sehergabe ir mūsu superslepenā ForeTell programma. Tas nozīmē, ka lietas ir ļoti bēdīgas. Mēs netikām galā ar informāciju, sešsimt piecdesmit miljonu notikumu ik dienu, vairāk nekā Kongresa bibliotēkā radio un datu pārraide, radaru signāli, faksi, satelīti, mobilie, fiksētie tālruņi, īsziņas daudzās valodās, bieži šifrētas. To neviens nespēja interpretēt laikus pirms nebija ForeTell. Mēs saņēmām to dažus mēnešus pirms mana aresta. Tas ļāva sekot visam, izskaitļoja potenciālos uzbrukuma objektus, topošos ienaidnieku un teroristu vadoņus, mūsu vājās vietas, iespējamos scenārijus un tā tālāk, un tā joprojām. Programma atrod modeļus un sakarības, uzrāda slēptos aizkulišu darboņus, cilvēkus ar īpašām spējām.

Viņi saskatījās tas bija ilgs, bažīgs skatiens.

Spēji novērsusies, viņa jautāja, it kā starp citu pat pārāk vienaldzīgi: Nu, un kurš tad īstenībā regulē "Dzinējsuni"?

Džejs zināja, ka tāds jautājums bija sagaidāms. Diemžēl, Raiņa tam jābūt Lerijam Ličfīldam. Viņš vada šo vienību. Viņš piegādā Granditi informāciju, kas mums jau vairākkārt sagādājusi nāves draudus. Viņš ir vienīgais, kuram bija pieeja ForeTell, lai to nodotu Kristofam. Viņš arī bija vienīgais, kurš zināja, ka esi snaudošais aģents. Un, ja vien tas nenotika neplānoti un, acīmredzot, tā nebija -, jebkuriem "Dzinējsuņu" asinsdarbiem bija jābūt Lerija pasūtītiem.

Raiņa saspringa, kā pliķi saņēmusi.

Viņš klusu turpināja: Man šķiet, ka bērna noslepkavošanu pārdzīvot ir vissmagāk. Turklāt bērniem vajadzētu apglabāt vecākus, nevis otrādi. Ļaunāk vairs nevar būt.

Raiņa niknumā vai vārījās. Lūpas atvilkās atpakaļ, atsedzot zobus. Viņi nogalināja Kristofu. "Dzinējsuns" viņu likvidēja. Tavs protežē Lerijs Ličfīlds pavēlēja viņu likiridēt!

Džejs novērsās. Jā, sasodīts! Viņa augums saspringa, saspurojās skumjās un niknumā.

Viņš ar piespiešanos uzlūkoja Rainu. Galu galā arī viņa pagrieza galvu.'

Acīs mirdzēja bēdu asaras. Viens no pēdējiem darbiem, ko darīju Ženēvā, bija Kristofa mantu saiņošana un nosūtīšana uz Berlīni pa pastu. Ducis kartona kārbu, un viss. Viņa atlaida vienu roku no stūres, noslaucīja vienu, pēc tam otru aci. šķita tik maz, tik lielam puisim. Jocīgi, vai ne, kā nāve visu izmaina. Viņa norija kamolu kaklā. Jutos tā, it kā sirds būtu saplīsusi simt gabalos. Pa vaigiem sāka plūst asaras.

Džejs sarosījās, meklēdams kādu salveti. Protams, neko neatrada. Nomas auto.

Viņa izstiepa roku, atrāva vaļā treniņsomas rāvējslēdzi un izvilka salvešu kārbiņu. Tad noslaucīja asaras, izšņauca degunu. Droši vien vairs nekad neredzēšu nevienu no viņa mantām, viņa nopūtās, ne arī viņa istabu. Nevienu no viņa fotogrāfijām, kas palika mājās. Lietas, kurām viņš pieskārās, kuras mīlēja. Tas viss… tas viss tagad šķiet tik nozīmīgs.

Džejs bezpalīdzīgi raudzījās viņas sejā. Es arī gribētu to visu redzēt. Ļoti gribētu.

Viņa klusējot pamāja ar galvu. Vēl viena asara slīdēja vaigam pāri. Džejs paņēma salveti un piedūrās vaigam ar to. Viņš ilgojās pēc viņas, vienlaikus ilgojās beidzot būt pats. Piesardzīgi nolaida roku. Viņa ļāva Džejam uzlikt to uz savas rokas, kura dusēja uz gurna. Roka bija pavisam auksta. Viņa lēni pagrieza to, lai delnas sastaptos. Ieslidināja pirkstus starp Džeja pirkstiem, tie savijās.

DЈejs baidījās ierunāties. Nedrīkstēja ļaut, lai kaut kas iztraucē šo brīdi. Bija tā, it kā starp viņu rokām satilptu visa pasaule. Viņš ieklausījās viņas elpā. Zināja, ka tam reiz pienāk gals, taču tad, kad Raiņa saspieda viņa plaukstu un lēni atrāva savu nost, satverot stūri, Džejs tik un tā jutās aplaupīts.

41 nodaĻa

Maiamibīča, Floridas pavalsts

Uz saldējuma kafejnīcas spodri baltajām sienām rotājās uzgleznoti krējuma saldējumi ar augļiem, piena kokteiļi un saldējumi vafeļu tūtiņās. Apaļie galdiņi bija sabīdīti cieši kopā, zem katra pastumti pīti metāla krēsli. Māri Granditi izmocīja smaidu, redzot, kā bērni pieskrien pie letes, lai izvēlētos saldējumu.

-     Es gribu šokolādes saldējumu ar mellenēm, lūdzu, Arons paziņoja, deviņgadīgajai balsij gaidās trīcot; viņš bija atbalstījis zodu pret vecmodīgās stikla letes virsmu. Divas karotes. Ar džemu. Lūdzu.

-    Un ko tad mana Mariete kāro? Marī noglāstīja meitas melnās sprodziņas.

-    "Spiedzošo sapni" spoku saldējumu! Savos septiņos gados viņa vēl izskatījās pavisam sīciņa. Pakausis knapi sniedzās līdz vecākā brāļa plecam. Padusē pasitusi Viljama Ardena grāmatu "Trīs izmeklētāji".

-    Un Kristofs? Marī jautāja. Ko tu, mīļais, gribētu?

Armāna seja savilkās smaidā, Kristofu paceļot. Divgadīgais bērns pārliecās elkonim pāri, pieri saraucis, pētīja aiz stikla sarindotos»kārumus; īkšķis kaut ko meklēja mutē. To izvilcis, viņš pavēstīja: Šokolādi.

-    Armān? Marī skubināja.

Acīm dzirkstot, tas sacīja: Pievienošos Kristofa izvēlei. Šokolādes saldējums, un nekādu piedevu.

-    Dante, tev arī jāizvēlas.

-     Es nezinu, kundze. Miesassargs šķita samulsis, sasprindzis, acis nervozi šaudījās apkārt. Tādās vietās viņš nebija radis uzturēties. Par laimi, par ieroča klātbūtni liecināja tikai neliels uztūkums zem kreisās paduses.

-    Tad iesaku krējuma saldējumu ar augļiem un riekstiem, kam pāri pārliets karsts sīrups, sev arī to pašu paņemšu. Viņas smaids šķita pielipis pie sejas. Domāju, ka tas garšo visiem.

-     Kā teiksiet, kundze.

Kamēr pusaudzis aiz letes sagatavoja viņu pasūtījumu, Mārī aizsūtīja bērnus izvēlēties galdiņu. Armāns un Dante aiznesa bērniem saldējumu. Kad ari Armāns bija paņēmis savu saldējumu, Marī aizsūtīja vīriešus pie bērniem.

Nez, vai tā tikai šķita, vai arī Dante vēroja viņu ciešāk, nekā parasti? Marī bažījās, vai tikai viņa melnās acis, kas nebija tik aizdomu pilnas kā Mārtiņam, taču nesalīdzināmi vērīgākas, pārāk bieži nepievēršas viņai. Viņa bija ģērbusies kā parasti, svīterī un svārkos, taču apsējusi šalli, lai noslēptu tumšos matus. Apvaldīja nevilšu rokas kustību, lai pārliecinātos, vai kāda tumšbrūno matu šķipsna nav izspraukusies.

Kad uz letes uzradās abi krējuma saldējumi ar augļiem, viņa sadabūja kabatas portfeli. Dante tevi neredz. Droši. Viņa pasniedza pārdevējam divdesmit dolāru naudaszīmi. Kad tas pievērsās kases aparātam, viņa atvēra kabatas portfelī atnesto plakano zāļu kārbiņu un uzbēra pulveri Dantes saldējumam. Lūkojās uz to, kā steidzinādama pulvera izšķīšanu.

Kad pulveris vairs nebija redzams, viņa aiznesa trauciņus uz galdu un sazāļoto nolika Dantem priekšā. Vai bērnībā tev, Dante, gadījās panašķoties ar šādu saldējumu?

Viņš pamāja ar galvu. Jā, kundze.

Kristofs ierāpās Armānam klēpi, piebikstīja ar pieri viņa raupjajam vaigam, tad atsāka laizīt pilošo saldējumu. Armāna roka viegli apskāva viņu, piespiežot pie krūtīm. Armāns bija visu sagatavojis pēcpusdienas operācijai.

Sarunas neraisījās. Dante nebija pat pagaršojis savu saldējumu. Marī gribēja viņu pamudināt, tad nosprieda, ka tas nebūtu prātīgi. Viņa ķērās klāt savam saldējumam cerībā, ka Dante sekos piemēram. Taču Dante neēda. Bērni pļāpādami mielojās ar saldējumu. Viņa apjautājās, kā veicas skolā.

Beidzot Marī sadūšojās: Dante, vai gribi mani aizvainot? Neaizmirsti, šodien īpašs datums. Mana dzimšanas diena. Lūdzu, neesi tik nopietns. Uzcienājies ar saldējumu.

Dante izbrīnā pablenza uz viņu. Acīs pazibēja tikko manāma vainas apziņa. Marī aizturēja elpu. Beidzot viņš paņēma karoti un sāka ēst.

Viņa plati pasmaidīja. Garšīgs, vai ne?

Vienubrīd viņa jutās lepna, tad nokaunējās. Viņa bija saberzusi pulverī divas oksikontīna tabletes. Vienas oksikontīna tabletes iedarbība bija tāda kā sešpadsmit perkoseta tabletēm. Drīz vien Dantes elpošanas sistēma sāks streikot, un viņš zaudēs samaņu.

Visi palika sēžam, līdz Dante bija beidzis ēst saldējumu. Nekādu simptomu. Bērni bikstīja cits citu, ķiķināja.

Marī satraukti saskatījās ar Armānu. Brauksim, viņa teica bērniem.Drīz laiks vakara pasaciņai.

Visi izbira laukā, dodamies pie Marī mazā, baltā limuzīna. Krēslā iedegās ielas laternas. Marī ar bērniem iekāpa aizmugurē, bet Armāns iekārtojās pie stūres. Taču Dantem sapinās kājas. Viņš triecās ar plaukstu pret automobiļa jumtu, lai noturētos kājās. Bērni satrūkās no trokšņa. Jautājoši lūkojās mātes acīs.

-     Viss kārtībā, bērni, viņa klusu sacīja. Dante vienkārši paklupa.

Viņa noskatījās, kā Dante papurina galvu, izslejoties taisni. Iekāpis pasažiera sēdeklī Armānam blakus, viņš šķita atjēdzies. Armāns ieslēdza pārnesumu, un limuzīns aizslīdēja. Bet jau pirmajā pagriezienā Dante pieliecās, kaut ko meklēja zem kājām. Beidzot viņam izdevās satvert UZI triecienšauteni. Viņš piespieda to pie krūtīm.

Marī iecēla Kristofu klēpī. Vai zināt, ka es līdz pat divdesmit gadiem nebiju pagaršojusi šokolādes saldējumu?

-    Nevar būt! Ārons negribēja noticēt.

-    Jā, tā bija. Tur, kur es uzaugu, šokolāde bija liels retums. To varēja atļauties tikai visbagātākie.

Limuzīns ripoja gar tumšo krastmalu. Mariete atvēra savu grāmatu. Marī ieslēdza salona apgaismojumu, lai viņa varētu lasīt. Kristofs sāka sūkāt īkšķi, bet Ārons stāstīja par jauno skolnieku, ar kuru, šķiet, bija iedraudzējies.

Pēkšņi priekšā sēdošais Dante novervelēja: Veellsspaaarāviss. Viņš gribēja pacelt ieroci, bet ļengani, kā miltu maiss, gāzās pret pasažiera durvīm. Apakšžoklis atkārās, mēle izvēlās, no mutes kaktiņa pilēja slienas. Oksikontīns bija viņu pieveicis.

Marī priecīgi sasparojās. Armāns, riepām kaucot, pagriezās pretējā virzienā un traucās prom.

-    Kas notika? Ārons satraukti jautāja.

-    Kur mēs braucam? Mariete gribēja zināt, grāmatu klēpī nolaidusi.

Marī uzlūkoja bērnus, tad paziņoja: Mēs, mīlulīši, brauksim mazā ceļojumā. Paši vien, četratā. Mēs…

Marietes balss ietrīcējās. Vai tētis brauks ar mums?

-    Tētim vispirms jāpabeidz svarīgs darbs, viņa mierīgi atbildēja meitai.

-    Vai mēs pirmie aizlidosim uz salu? Ārons sarosījās.

Marī nedaudz apjuka. Mārtiņš bija paspējis apstrādāt bērnus. Tas bija labojams, taču vispirms vajadzēja aizvest viņus drošībā. Nē, mīļais, ne uz salu. Taču arī tur jums patiks. Galvoju.

Arons apklusa, tomēr raudzījās neuzticīgi. Mariete izskatījās apjukusi un pacēla grāmatu pie sejas, slēpjoties aiz tās; tā viņa bieži mēdza rīkoties. Kristofs, neko nenojauzdams, grozījās uz mātes ceļiem.

Armāns nogriezās sānielā un apstājās aiz nomas Ford Taurus. Paķēris Dantes ieroci, viņš izkāpa, kamēr Marī sniedzās pie durvju roktura Marietei garām. Negaidīti pie viņu pakaļējā triecienstieņa nobremzēja apvidnieks, tā dzinējs rūca kā nelabais, starmešu gaismā limuzīna salonā kļuva gaišs kā dienā. Marī šķita, ka tūlīt apstāsies sirds. Tūdaļ pat blakus Armānam nobremzēja otrs apvidnieks. No tā izlēca četri bruņoti vīrieši.

Neaiztieciet viņu! Armāns uzsauca, UZJ paceldams.

Atskanēja apslāpēts šāviens, Armāns atmuguriski uzkrita uz dzinēja pārsega, galva sašķiebās nedabiskā leņķī. Marī noelsās. Bērni spiedza. Mašīnpistole nokrita zemē.

Kristofs iekliedzās: Armān! Viņš izstiepa roķeles, saņēma kopā, atkal izstiepa, kā Armānu pacelt gribēdams.

Marī apvaldīja šņukstu un piespieda viņu pie krūtīm, kamēr Granditi miesassargs, ukrainis Karls, iekārtojās pie stūres, bet otrs bruņotais Mārtiņa rokaspuisis apsēdās priekšā, pasažiera sēdeklī. Viņa pievilka abus vecākos bērnus tuvāk, kā aizsargāt gribēdama, bet Kristofs piekļāvās mātes plecam. Arons un Mariete raudzījās viņā baiļpilnām acīm. Sīkie augumiņi notrīcēja, kad Karls pagriezās, nevērīgi pavērsdams triecienšauteni atpakaļ. Tas smaidīja, dzeltenos zobus rādīdams. Mēs tiēši laikā, da, misis Dži? Labi, ka misters Dži pieteica jūs šodien pavaktēt. Pielikām jūsu limuzīnam GPS raidītāju. Smalki, ko?

42 nodaĻa

-    Tagad tava kārta, Raiņa sacīja, izbraukdama uz krēslā slīgstošo Tomasa loku. Klāj vaļā.

Džejs dziļi ievilka elpu. Tad aprakstīja visus notikumus, sākot ar izbēgšanu no ieslodzījuma iepriekšējās dienas rītā, visu, ko bija uzzinājis. Nobeigumā secināja: Tātad mēs tagad zinām, ka Granditi darījums noslēgts ar organizāciju, kura ir al Qaeda pēctece.

-    Es nemaz nebiju dzirdējusi par Medžlisu, Raiņa izklausījās nobažījusies. Tas vien ir briesmīgi, jo es pārraugu precīzāk sakot, pārraudzīju lielāko antiterorisma programmu daļu. Viņas balsī ieskanējās nožēla.

-    Saprotu. Kad viņš palūkojās uz Rainu, iezvanījās viņa tālrunis. Džejs bija turējis to abās rokās. Atvēris vāciņu un palūkojies, kas zvana, viņš paziņoja Elija.

Raiņa saspringa. Džejs nospieda atbildes pogu.

-     Frenks un Palmers uz līnijas, Elija sacīja. Mēģināju sazvanīt Eleinu, bet viņa neatbild. Mēģināšu vēlreiz. Ja Elija bija Mozus ziņu avots, viņš nebūt neizbrīnījās, dzirdot Džeja balsi.

-    Neuztraucies, Džejs mierināja. Mēs viņu atstājām pie mana paziņas. Viņa beidzot saprata, ka tas ir pāri viņas spēkiem.

-    Ak tā? Elija izklausījās vīlies. Biju domājis, ka viņa ir izturīgāka. Sasodīts. Tādu žēl zaudēt. Palmer, tu pats gribi Džejam atskaitīties?

-    Protams. Pavecā virieša noraizējusies balss ari neliecināja par divkosību. Zini, Džej, būtu pārāk maigi teikts, ka mums pagadījies ciets rieksts. Labi, ka tu sēdi. Lieta tāda, ka Granditi piegāde nav nekas cits kā augstākās tehnoloģijas. Tas vien ir bīstami. Vēl ļaunāk tās nav vienkārši augstākās tehnoloģijas, bet augstāko tehnoloģiju pēdējais vārds. Viss absolūti viss ir visjaunāko zinātnes atklājumu līmenī. Savienoto Valstu labākie, jaunākie, slepenākie, pārsteidzošākie un nāvējošākie izstrādājumi. Bez tam aptver visu klāstu no ieročiem līdz izlūkošanas informācijas vākšanai, no uztveršanas līdz sakariem.

-     Neko tamlīdzīgu neesmu redzējis, Elija atzinās. Es nolasīšu sarakstu.

Džejs ieslēdza skaļruni, lai Raiņa dzirdētu. Klausoties Elijas runā, viņas uzacis savilkās uz augšu, seja nobālēja.

Beidzis lasīt, Elija noraizējies secināja: Ko tādu vēl neviens nav pat draudzīgai valstij piegādājis.

Džejs nopūtās. Ja Medžliss šo kravu saņems, lai Dievs mums visiem stāv klāt.

Eleina izspraucās caur tūristu baru, noskrēja pa L'Enfant Plaza kāpnēm pazemes lielveikalā, bet aiz muguras joprojām varēja dzirdēt "Dzinējsuņa" operatīvo darbinieku steidzīgos soļus.

Sviedriem noplūdusi, pagalam aizelsusies, viņa iegrūda savu valteru plecu somā un pārgāja uz ātru soli, izliekoties neredzam pircēju un uz metro ejošo pasažieru pārsteigtos skatienus. Iesprukusi Harper's, sieviešu apģērbu veikaliņā, viņa izlīkumoja starp apģērbiem, līdz atdūrās pretējā sienā, no kurienes varēja saskatīt ieejas durvis. Cerēja, ka palaimēsies, ka sekotāji paskries garām, sagādājot izdevību izzagties laukā un nozust.

Beidzot tie parādījās aiz skatloga priekšgalā gāja milzis ar platajām krūtīm, sarkanā seja nikni saviebta. Viņš apstājās, parunāja ar pārējiem, norīkodams tos dažādos virzienos. Tad pagriezās, lai ieietu veikalā. Elpu aizturējusi, Eleina nometās četrrāpus un paslēpās zem apģērbiem, kas bija sakarināti uz gara stieņa. Vēroja milža un viņa divu palīgu kājas, kas smagi iestampāja iekšā. Soļi ik pēc brīža apstājās. Beidzot kājas saliecās ceļgalos. Gribēja pārbaudīt, vai viņa neslēpjas zem apģērbiem.

Eleina satvēra metāla stieni pie balsta un pievilkās starp garajām kleitām. Sviedru straumīte krājās pie mutes. Rokas sāka sāpēt. Par laimi, soļi atgriezās pie durvīm. Atkal apstājās. Viņa atviegloti nolaida kājas uz grīdas.

Tu paliec šeit, kāds klusu noducināja basā. Turi acis vaļā. Viņai tepat kaut kur jābūt.

Raiņa brauca uz austrumiem. Saule bija nozudusi, krēsla aprijusi saulrieta zeltaino atblāzmu. Viņi bija saņēmuši vairākus zvanus no Elijas, pēc tam Palmera, abi gribēja zināt, kā viņiem klājās, kurp dodas. Džejs bija veikli izvairījies no tādiem jautājumiem.

Luksofora sarkanā gaisma lika apstāties un, Raiņa, savādas ziņkāres mudināta, uzmanīgi ieskatījās Džeja sejā. Viņa zoda apveidi bija zaudējuši kādreizējo skarbumu, sejas ādu vagoja grumbas. Kā iepriekš, kastaņbrūnās acis atgādināja izmeklētā viskijā iegremdētus ledus gabaliņus, tās bija aukstas un dzalkstīja, lai gan varēja nojaust, kā viņa jau agrāk bija nojautusi, ka slepenībā tās alkst īstā cilvēka roku siltuma. Viņš joprojām bija ļoti izskatīgs, augums bija saglabājis vingrumu un muskuļus, ļaujot izskatīties tikpat spēcīgam kā vienmēr. Viņa vēl atcerējās, cik principiāls viņš kādreiz bija šķitis.

Kad Džejs bija vēlreiz mēģinājis piezvanīt Eleinai, Raiņa juta, ka viņš sācis vērot viņu, lai gan acis nepārprotami raudzījās uz priekšu. Bija savādi pārliecināties, ka viņa tik labi atceras viņa paradumus. Tu mēģini kaut ko izprātot, vai ne?

Viņš pamāja ar galvu. Kādreiz darījām to kopā. Palīdzēsi man, ko? Tagad, kad zinām, cik Granditi piegāde neparasti bīstama, es gribu saprast, kas īsti Lerijam Ličfīldam aiz ādas. Informācija nozīmē varu, bet ForeTell ir vispilnīgākā informācijas apstrādes sistēma pasaulē. Tomēr viņš to pārdod Medžlis al Šaābam, lai gan tikpat labi, vai pat labāk par mums apzinās, cik tie bīstami. Vai viņš būtu prātu zaudējis?

-    Iespējams, atbilde ir sarežģītāka nekā neprāts vai alkatība. Iedegās zaļais, un viņa atsāka braukt.

Piepeši Džejs izslējās sēdeklī. Manuprāt, tev taisnība. Viņš vēroja automašīnu plūsmu, tad pagriezās pret Rainu. Vēl astoņdesmitajos gados Baltais nams lika Nacionālās Drošības aģentūrai piekļūt bankām, lai apkarotu naudas atmazgāšanu un citas kriminālās darbības, kā arī augsto tehnoloģiju nelegālu pārdošanu PSRS. Atceros, ka viens no aģentūras risinājumiem bija instalēt "lūku" ForeTell priekšgājējā. "Lūka" ir dažas koda rindiņas, kuras noslēpj starp simtiem tūkstošu programmēšnas komandu virknēm. Tad, lai kur to programmatūru izmantotu Bagdādē, Parīzē vai Timbuktu vienīgais, kas vajadzīgs, lai arī kur tu atrastos, ir noklabināt pareizos taustiņus, lai izsekotu darbiniekus, izņemtu no banku kontiem naudu, viltotu ierakstus pat mainītu vadāmo raķešu trajektorijas vai lejupielādētu visu, kas tiem datubāzē savākts. Un to var izdarīt, neatstājot ne mazākās pēdas, nevienu pavedienu, kas ļautu noteikt, kas tajā iekļuvis.

-     Tajā laikā šī programmatūra bija visjaudīgākā visā pasaulē. Tā nu Lenglija nodibināja meitas kompānijas, lai tirgotu versiju ar '"lūku". Daudzas valstis uzķērās Francija, Kanāda, Vācija, Bulgārija, Padomju Savienība, un tā ir tikai neliela daļa. Tāpat rīkojās arī daudzas multinacionālās kompānijas, ieskaitot visas lielākās telebiržas Amerikā un Eiropā. Ari Mossad iesaistījās spēlē, gan ar pašu izstrādātu "lūku". Saņēmām tik izcilu informāciju, kas ļāva pārtraukt slepkavības un brutālus uzbrukumus. Tad, kā parasti, sazin kādā veidā par mūsu viltību paklīda baumas. Tās izplatījās IT aprindās kā epidēmija. Kad neviens nespēja uziet to "lūku", visi iznīcināja savu programmatūru. Un mūsu izlūkošanas informācijas okeāns izsīka vienā rāvienā.

Rainai radās nelaba nojauta. Nebija nekādas vajadzības nolīgt Kristofu, lai "pielāgotu" ForeTell tā jau bija gatava. Tātad tu domā, ka Ličfīldam viņu vajadzēja "lūkas" instalēšanai?

Džejs saņēma rokas, savīdams pirkstus tik cieši, ka kauliņi kļuva balti. Bin Ladena ļaudis zināja par pirmo "lūku", jo viņam pašam bija tā versija. Tas nozīmē, ka al Hādi un Medžliss turētu aizdomās jebkuru, kas mēģinātu viņiem pārdot ForeTell. Viņu pārliecība, ka mēs visi esam tikai alkatīgi neticīgie, nāktu Ličfīldam par labu, ja viņš par to prasītu lielu naudu tomēr ar to vien nepietiktu, lai viņi uzņemtos tādu risku. Tāpēc, manuprāt, Ličfīlds arī sadarbojas ar Granditi. Granditi piegāde mums ir tik nopietns drauds, ka Medžlisam jānotic, ka Ličfīlds nebūtu riskējis, nododams viņiem gan to, gan programmatūru, ja vien vienīgais, kas viņu interesē, nebūtu bijusi nauda.

Mīļais Dievs. Ličfīlds ir traks. Medžlisi kuru katru bridi var uzzināt, ka programmatūra ir netīra, un nemaz neizmantot to, bet augsto tehnoloģiju iekārtas tiem paliktu tik un tā!

Džejs saviebās. Viņi varētu nogalināt tūkstošiem, ja ne miljoniem mūsējo.

Abi šausmās apklusa. Citu automašīnu starmešiem pazibot salonam pāri, Raiņa pūlējās rast risinājumu.

Pēkšņi Džejs piemiedza acis. Mums jāķeras Granditi pie rīkles. Paņēmis mobilo tālruni, viņš sastādīja kādu tālruņa numuru.

Klabinādams klēpjdatora taustiņus, Frenks Mesa sēdēja viens uz parka soliņa zem augstas kļavas Lafajetskvērā, ielas otrā pusē varēja saskatīt Balto namu. Patvēries vakara pustumsā, aiz laternas mestā gaismas apļa robežas, viņš turpināja zvanīt, ievākdams informāciju par Mārtiņu Granditi.

Mobilā tālruņa ekrāns izgaismojās. Pārbaudījis numuru, viņš atbildēja: Jā?

Džeja balss bija raižpilna. Kas jauns par Granditi? Vai vari kaut aptuveni pateikt, kur notiks piegāde?

Frenks sarauca pieri. Viņš ne tuvu nebija ticis līdz cerētajam. Granditi pamanījies noslēpties tā, ka taisni jābrīnās. Neko jaunu par piegādi neesmu uzzinājis. Vienubrīd jau domāju, ka esmu uz pēdām vienai no viņa fiktīvajām firmām, par kurām Palmers stāstīja, bet tā izrādījās tikai kāda nekustamo īpašumu kompānija Ziemeļvirdžīnijā, ar kuru viņam bija darīšanas. Taču caur to man izdevās uziet divus viņa īpašumus. Viena māja viņam ir Maiamibīčā, bet tur tāda apsardze kā bankas naudas glabātavai. Otrs ir tepat, Kolumbijas apgabalā, tas ir liels augšstāva dzīvokli, apartamenti. Izlikts pārdošanai vienā no smalkajiem reklāmas izdevumiem, kad pie paša dzīvokļa nekādu sludinājumu neliek, un jebkuram, kas to vēlas pirkt, vispirms jāpierāda, ka bankā vismaz miljons dolāru, tad var apskatīt.

-    Izklausās, ka pēc darījuma beigām Granditi domā nozust. Ja tagad nedabūsim viņu rokā, pazudīs uz visiem laikiem.

-    Es, Džej, domāju to pašu.

Iestājās klusums, un Frenks teju vai dzirdēja Džeja smadzeņu ritentiņus spraigi griežamies. Tev ir kāda ideja? viņš cerīgi jautāja.

-     Sadabū man tā dzīvokļa atslēgas. Varbūt tur izdosies uzzināt kaut ko par piegādi.

Frenks pasmīnēja. Piezvanīšu, tiklīdz būšu sadabūjis, sarunāsim, kur un kad atdošu. Visu labu, Džej.

-    Vēl neesam beiguši. Sekoja neilgs klusums, tad Dzeja tonī samilza brīdinošas notis. Pateikšu ko tādu, kas neizklausās diez cik jēdzīgi, bet tev, Frenk, būs vien jānotic. Briest kaut kas nejauks, un tajā, iespējams, iesaistīts vai nu Palmers, vai Elija. Nevienam no viņiem ne vārda par mūsu sarunu.

Minūtes vilkās lēni Harper's apģērbu veikalā, kur zem drēbēm slapstījās Eleina. Sviedri bija nožuvuši, āda niezēja. Vīrietis joprojām palika durvīs. Beidzot viņš sāka mīdīties arvien biežāk. Palika nemierīgs. Kad viņš uzsauca pārdevējai "paldies" un izgāja, Eleina atviegloti nopūtās.

Pēc piecām minūtēm, joprojām zem apģērbiem slēpdamās, viņa sāka rāpties durvju virzienā. Gaiteni ik pēc brīža uzradās kāds vēlīns pircējs. Taču tur bija ari pazemes lielveikala svešādā apgaismojuma mesta vīrieša ēna. Viņš joprojām stāvēja sardzē, tikai aiz durvīm, pie skatloga.

Klusībā nolādējusies, viņa pārskrēja pie cita statīva, tur pagrāba brūnas bikses, pieskaņotu žaketi un melnu teniskreklu. Joprojām slēpjoties, pārģērbās, tad pieliekusies aizgāja starp apģērbu rindām un, paņēmusi no ekspozīcijas melnu platmali ar nokarenām malām, uzlika galvā, pabāžot matus zem tās. Tad izņēma no plecu somas kabatiņas papīra tūtu, kurā bija savākusi bultas, uz grīdas to piesardzīgi attina, uzmanoties, lai nepieskartos bultu uzgaļiem. Tām pašām bultām, ar kurām iepriekšējās dienas pēcpusdienā "Dzinējsuņa" aģents bija mēģinājis viņu nogalināt.

Saņēmusi bultu aiz gala, viņa iztaisnojās, izslējās uz pirkstgaliem, līdz acis bija virs apģērbiem. Pārdevēja bija citā stūrī, apkalpoja kādu sievieti un viņas meitu.

Novērtējusi situāciju, Eleina nometās rāpus un devās uz durvīm. Ēna bija turpat. Viņa piecēlās. Vīrietis bija vidēja auguma, neizteiksmīgu seju, kurā bija lasāma bezgalīga garlaicība, taču augumā jautās spriedze, kas liecināja, ka viņš saglabā modrību. Tad viņš pamanīja Eleinu.

Viņu skatieniem sastopoties, Eleina ietrieca bultas uzgali viņa ciskā. Vīrietis iekrekstējās. Uz krūtīm sakrustotās rokas acumirklī iztaisnojās. Pret Eleinu pavērsās pistole ar garu trokšņa slāpētāju. Eleinai atkāpjoties, viņš nospieda mēlīti. Paukšķis klusajā lielveikalā izklausījās skaļi, atbalsojās no flīzētajām un betona virsmām.

Gulties! Eleina uzsauca veikalā palikušajām sievietēm.

Viņa pavēlās zem apģērbiem un izrāva no somas valteru. Tad vēlās atpakaļ, uz durvju pusi, tieši brīdī, kad vīrietis iegāzās veikalā. Acis zvēroja trakā niknumā, bija redzams, ka inde sāk iedarboties, āda pelēcīga. Taču, Eleinu ieraugot, viņš atkal notēmēja. Viņa metās uz priekšu, triekdamās ar plecu pret viņa ceļgaliem. Atskanēja krakšķis. Vīrietis iekunkstējās un nogāzās kā klucīšu kaudze, pirksts tomēr nospieda mēlīti. Lode ietriecās grīdā pie Eleinas kājām, sadragājot flīzi. Pēc mirkļa viņa uzšāvās kājās un izlidoja pa durvīm. Palūkojusies uz abām pusēm, sieviete skrēja prom.

43 nodaĻa

Netālu no lielveikala Džejs Taiss, viegli pieklibodams, vilkās no viena dzeltena laternas apļa pie nākamā. Pleci nošļukuši, lūpu kaktiņi nosliguši lejup, apliecinot tēloto visai cienījamo vecumu tā viņš tuvojās betona kastei ar puķēm. Garāmgājēji nemaz nepievērsa uzmanību tam, ka viņš apsēdās uz kastes malas. Pametis apkārt vērīgu skatienu, viņš pabāza roku zem Frenka aprakstītā akmens. Pirksti taustījās, meklējot. Beidzot nesen pievīlētā Mārtiņa Granditi apartamentu lifta atslēga bija rokā. No lomas neatteicies, viņš aizkliboja tālāk.

Mustang apstājās pie ielas apmales. Džejs iekāpa mašīnā

-    Atradi? Raiņa ievaicājās, atgriežoties satiksmes straumē.

-     Tieši tur, kur Frenks teica. Viņš izvilka SIG Sauer un atdeva Rainai. Katram gadījumam. Pielādēts.

Uzmetusi ierocim skatienu, viņa aizbāza to aiz jostas. Sejā parādījās vienaldzības maska, kas Džejam tik ļoti atgādināja paša masku.

Kad viņa pagriezās, lai dotos uz Granditi māju, Džejs atsāka pētīt viņas seju. Acis patumšajā salonā raudzījās vēsi un gudri, pilnīgi profesionāli. Tomēr varēja nojaust arī samilzušas skumjas un niknumu.

Citas iespējas, visticamāk, nebūs, viņš sprieda. Vēl dusmojies uz mani?

Raiņa pacēla uzacis. Viņas platās acis bija lazurlta krāsā bet nu tās kvēloja niknumā. Tomēr viņa spēja savaldīt dusmas, runāja nosvērti. Protams, ka dusmojos. Tu neturēji vārdu. Paliki C1P, un ne vien nepalīdzēji man aiziet, bet padarīji mani par snaudošo aģenti. Es iekritu slazdā. Kristofs arī.

-    Lenglija man piedāvāja…

-     Nevajag skaidrot. Tam vairs nav nozīmes.

-     Ir gan, citādi tu nebūtu tik ellīgi nikna. Ja tas kaut ko līdz, es tikai pildīju savu pienākumu…

-    Kristofs ir miris. Galu galā tu viņu nogalināji. Tas būtu tavs pienākums?

Džeja sirds sažņaudzās. Savā ziņā Rainai bija taisnība. Viņš saņēmās. Tad iesāka: Mēs abi zinām, ka esi šeit Kristofa, nevis manis dēj, lai arī kā man gribētos domāt citādi. Šī situācija ar Granditi un Ličfīldu ir tik nopietna, ka ar to vienatnē netiksim galā, bet kopā var izdoties. Redzot, ka viņa grib iebilst, viņš apņēmīgi papurināja galvu. Mums jātiek skaidrībā pašiem par sevi.

Tad viņš apklusa. Nogaidīja. Juta, ka Raiņa raugās uz viņu. Palūkojās uz viņu tieši laikā, lai pamanītu, ka viņa skatās nevis uz viņu, bet garām, caur mašīnas logu, dzinēja dūkoņai, ļaužu pilnajai ielai un Vašingtonas lepnajām ēkām garām, tālumā, kā citu laiku, labākas pasaules, jaunas izdevības gaidās.

-    Pagātne nav neaizskarama, viņš bilda. Neļausim tai noteikt mūsu nākotni.

Viņas skatiens pavērsās pret Džeju kā pistoles stobrs. Nesāc nu atkal. Vārdi. "Pagātne nav neaizskarama." Protams, ka ir tev. Tu vienmēr esi bijis tik cēls. Spiegu lielmeistars. Tūkstošsejainais cilvēks. Tūkstošacainais tūkstoš triku meistars. Tev uzticējās, tevi godināja, tevi cienīja. Bet tu lauzi mūsu norunu, mani pat nebrīdinot. Tu diktēji mūsu nākotni, nostādot Kristofu un mani stāvoklī, kuru neviens no mums nebija izvēlējies!

Džejs nervozi sarosījās.

-    Tu mani pierunāji kļūt par tavu dubultaģenti, viņa turpināja jau mierīgāk. Pēc tam piedabūji kļūt par DND aģenti, bet ne jau tāpēc vien, lai es varētu darboties demokrātijas, Vācijas nākotnes labā. Izpētījis Padomju Savienības ekonomisko stāvokli, tu saprati, ka tā ir uz sabrukuma sliekšņa. Tāpēc tu tam sagatavojies. Bīdīji mani un manipulēji, kā tikai tu to proti. Tavs patiesais mērķis bija nodrošināt, lai par mani kāds parūpētos, ja to nespētu tu pats.

-    Nesaprotu, kāpēc tu tik sāpīgi to uztver…

-    Paliec klusu un noklausies līdz galam! Jā, tas nozīmēja, ka arī pēc Berlīnes mūra krišanas es nezaudētu darbu, man atrastos vieta jaunajā Vācijā, turpretī visi pārējie Stāsi darbinieki nekad nespētu atrast labu darbu. Taču tas ļāva Ēriham Aisneram pārvērst mani par nacionālo simbolu. Es to nespēju ciest, jo tā bija krāpšana. Kristofs to nespēja izturēt, jo bija par jaunu, un manas slavas spozme bija tik žilbinoša, ka viņš nespēja aptvert savu nozīmi. Viņam nācās pieņemt manas mātes uzvārdu, lai mēģinātu dzīvot savu dzīvi. Tu viņam nenovēlēji pat savu uzvārdu! Un nu ir tik tālu. Viņš ir miris, un es nedrīkstu atgriezties, ja gribu palikt dzīva.

Džejs pavēra muti.

Raiņa pamāja ar roku, viņu apklusinot. Vienīgais, ko tev vajadzēja izdarīt, bija ievērot mūsu norunu, nepatikā saviebusies, viņa piemetināja. Vajadzēja vienīgi aiziet no darba. Tik vienkārši. Izstāties no spēles. Doties pensijā.

-     Es nevarēju, Džejs bija iekrampējies sēdekļa parocē. Viņš palūkojās lejup. Ieraudzīja līdz baltumam saspringtos pirkstus. Vienīgais, ko viņš nebija atklājis, bija patiesība, taču tāda patiesība, kuru viņš negribēja atklāt.

-    Biju vajadzīgs Lenglijai, viņš beidzot sacīja. Nē, pagaidi. Ļauj man pabeigt. Tas vien, ka aukstais karš beidzies, nenozimēja, ka mans darbs galā. Pasaule stūrēja nezināmās politiskajās tālēs, un man bija ievērojama pieredze. Tāda pieredze, prasmes un tieši tāda reputācija, kas Ovālajam kabinetam simbolizēja Lenglijas milzīgo nozīmi. Tāpēc septītais stāvs, protams, aicināja mani palikt. Ap to laiku Pārvaldes direktors un Operatīvās daļas vadītājs jau zināja par tevi. Es viņiem pateicu, ka tu gribi izstāties no spēles. Kad viņi neatbildēja, atgriezos Lenglijā, mēģināju pārliecināt, lai atbrīvo mūs abus. Tad arī uzzināju, ka viņi plāno pārvērst tevi par dubultaģenti, kas spiegotu pret Vāciju, bet, ja tu pretotos, viņi atklātu tavu sadarbību ar mums aukstā kara gados.

Rainas uzacis pašāvās uz augšu. Gribēja mani šantažēt? Par to, ka palīdzēju… tik briesmīgi riskēju… lai Šantažētu?

Viņš nespēja palūkoties uz Rainu. Vienīgais veids, kā varēju mūs abus pasargāt, bija pierunāt viņus, lai ieskaita tevi snaudošajos aģentos. Tas bija labākais, ko spēju, un tāpēc arī pieņēmu paaugstinājumu amatā par Operatīvās daļas vadītāju. Man bija jāpaliek Lenglijā, lai nodrošinātu tev mierīgu snaudienu.

-    Ak kungs, es taču neko nezināju.

Automobiļa salonā iestājās klusums, viņi ieslīga nožēlu jūrā.

-    Bet Maskava? viņa jautāja. Kāpēc tu pārmeties viņu pusē? Kā varēji nostāties pret visu, kā vārdā bijām strādājuši? Pret visu, kam ticējām?

Viņš vilcinājās. Piespieda dūri pie krūtīm, ieklausījās sirdspukstos. Mutp bija pārkaltusi, tomēr viņš izmocīja: Es nepārmetos. Tad tizlūkoja Rainu.

Viņas seja pārsteigumā izstiepās. Kas notika? viņa klusu jautāja.

-    Bobija Džonsone saņēma zvanu no Mozus, tas teica, ka viņa klients gribot tevi atmaskot. Viņš piedraudējis, ka atklāšot plašsaziņas līdzekļiem, ka tu aukstā kara gados darbojies mūsu labā, bet pēc tā kļuvi par snaudošo aģenti BND

-    un ka esi saistīta ar Pāvela Abendrota noslepkavošanu. Bez tam, ka nodošot ziņas Mossad. Doktors Abendrots, būdams plaši pazīstams disidents un ebrejs, kas atteicies emigrēt uz Izraēlu, tur bija īpašā, varoņa godā.

-    Mossad nekad neaizmirst un nepiedod, viņa nopūtās.

-    Tas nozīmētu nāves spriedumu.

Džejs pamāja ar galvu. Tāpēc man bija Mozum jādod klienta prasītais. Viņš domās atgriezās pie tā biedējošā brīža, kad Bobija bija pateikusi Mozus nodoto prasību. Viņa klusēšanu varēja nopirkt, ja es uzdotos par nodevēju un dotos uz cietumu mūža ieslodzījumā. Klients negribēja man nāves sodu, viņam vajadzēja, lai es dzīvotu aiz restēm, būtībā atvadoties no pagātnes un tās priekiem; viņš gribēja, lai apzinos, ka man nav nākotnes. Balss izklausījās lietišķa, nereāla. Lūk, tam es arī piekritu. Safabricēju pierādījumus, kas attaisnoja arestu un notiesāšanu. Protams, ka Kremlī zināja, ka tie bija meli, taču tas uzlaboja viņu tēlu pasaules acīs, tāpēc viņi nekad neko neapstrīdēja. Bobija darīja, ko spēja, lai es ieslodzījumā justos pieņemami. Man bija mazliet vairāk privilēģiju nekā pārējiem ieslodzītajiem.

Raiņa blenza uz viņu. Viņas balss vai aizlūza no sašutuma. Nespēju noticēt, ka tu tam piekriti.

Viņš apstulba. Mans pienākums bija gādāt par tevi un Kristofu. Pastāvēja risks, ka tevi…

-    Ej ratā ar savu pienākumu! viņa iesaucās. Es nekad neesmu tiekusies pēc cēlsirdības. Tu gan tas bija tieši tavā garā, to tu vienmēr gribēji. Tavs pienākums. Tavas izvēles. Tavi cēlie mērķi. Pienākums ir akls, Džej. Pienākumam jāglabā uzticība vienīgi pienākuma jēdzienam. Ja kāds jautā, kāpēc dari tā vai citādi, bet tu atbildi: "Jo tas ir mans pienākums", tas nozīmē, ka neesi labi padomājis, vai ne? Esi par slinku! Tu rīkojies saskaņā ar citu vēlmēm. Dari to, ko liek citi. Un tagad patiešām grūts jautājums: domā, es esmu tik nezinoša un stulba, ka nespēju piedalīties tik nozīmīgos, izšķirošos lēmumos, kas mainīja ne vien tavu, bet arī manu dzīvi?

-    Nē, protams, nē. Es aizsargāju…

-    Aizsargāji? Muļķības. Abi zinām, ar ko tas beidzās. Tu zini, kā vara samaitā. Tev bija vara, un tieši tā, tavuprāt, tev ļāva likt to lietā, kā tev pašam šķita labāk. Tāds tu esi ar savām stulbajām idejām un gājieniem. Tev bija jādomā par Kristofu un mani jo tu mūs mīlēji, bet mēs mīlējām tevi. Tev bija jādomā par sevi. Tas bija tavs īstais pienākums.

Džeju pārņēma neizturamas ilgas; tad tās aizmēza milzīga zaudējuma apziņa. Kāda īsti varēja būt viņu dzīve, ja viņš būtu pazudis ar tiem kopā, kā viņa gribētu? Viņš neļāva sev domāt par to kopš tā laika, kad Lenglijai izdevās viņu pārliecināt, ka viņš bijis neaizvietojams, ka viņam jāpaliek. Līdz pat brīdim, kad tā pati Lenglija nolēma, ka bija gan aizvietojams ar Rainu.

-    Tev taisnība, viņš atzinās. Es rīkojos nepareizi. Ļoti nepareizi. Es vienkārši nesapratu. Viņš nogaidīja, ļaujot, lai atklātā, nežēlīgā atzīšanās karājas gaisā. Kad viņa turpināja klusēt, viņš pamāja savā nodabā. Tas gan neko lielu nemaina, bet gribu, lai tu zinātu. Piedod. No tiesas, lūdzu, piedod.

-    Ne reizi neesmu dzirdējusi tevi par kaut ko atvainojamies.

Viņš smagi nopūtās. Sen nokavēta lieta.

Mašīnas salonu pildīja savāds klusums. Piepeši viņa izslēja zodu un cieši ieskatījās atpakaļskata spogulī.

Viņa nebija paspējusi neko pateikt, kad Džejs paziņoja: Redzu.

Policijas patruļmašīna palielināja ātrumu, tuvojoties viņiem. Gaiss šķita strauji atdziestam. Krustojumā iedegās sarkanais luksofora signāls.

-    Sasodīts! viņa palēnināja gaitu un apstājās aiz Mini Cooper.

Abi sastinga. Džejs lūkojās sānskata spogulī savā pusē, mēģinot saprast, vai policija sekojusi viņiem.

Kad luksoforā sarkano nomainīja zaļā gaisma, Raiņa bridi vilcinājās, tad mierīgi atsāka braukt. Policijas mašīna nogriezās un pazuda skatienam, kad viņi bija tikuši krustojumam pāri.

Džejs izelpoja. Tāds neliels atgādinājums, cik neaizsargāti esam.

Raiņa šķita iegrimstam pārdomās. Tev, Džej, taisnība. Mēs esam neaizsargāti, un man jāatvainojas, ka tā tev pārmetu. Tad jautāja: Vai tev vispār izdevās noskaidrot, kas bija tas klients, kurš pieprasīja, lai tu pats sevi nomelno, panākot notiesāšanu?

Viņš papurināja galvu, izjuzdams bezgalīgu nogurumu. Mūsu tuvākais pavediens bija Mozus. Gan Bobija, gan es darījām visu, lai viņu identificētu. Joprojām mēģinām. Neviens, ar kuru bijām runājuši, vismaz pāris gadus pirms tā nebija saņēmis Mozus zvanus, un kopš manas ieslodzīšanas tāpat.

-    Klients varēja būt kurš katrs. Bet kā klients uzzināja par mani un jauno darbu? Neesmu nevienam stāstījusi, un, šķiet, tu arī ne. Vai Lenglijā parūpējies, lai šī informācija nenoklīst?

-     Protams, kā tad citādi. Tas nozīmēja tikai četrus Pārvaldes direktori Ārieņu Dībou; un mūs no operatīvās daļas: Gregu Stīvensu, Palmeru Vestvudu un mani. Ārlena, Gregs un Palmers bija atvaļinājušies ap to laiku, kad Mozus piezvanīja, lai mani šantažētu, un, atklāti sakot, nedomāju, ka viņi būtu varējuši izpļāpāties. Lai gan biroja tehniskajiem darbiniekiem, sekretāriem, datoristiem ir piekļuves iespējas, ja viņi uziet, kā sistēma darbojas. Tātad tas varēja būt arī kāds cits Lenglijas darbinieks. Tici man, mēs ar Bobiju pamatīgi papūlējāmies. Bet nespējām pat aptuveni noteikt, kas bija Mozus, kur nu vēl klients.

-    Nedomā, ka tas bija Lerijs Ličfīlds?

Džejs papurināja galvu. Viņš nezināja par tevi līdz brīdim, kad stājās Operatīvās daļas vadītāja amatā. Tikai tad viņam bija iespēja uzzināt. Ličfīlds joprojām pat nenojauš, ka neesmu nodevējs. Bobija un es tagad arī tu ir vienīgie, kuri zina visu šajā lietā.

-     Klientam jābūt kādam, kas tevi pazīst personīgi, Raiņa bija pārliecināta. "Piedāvājums" bija atriebība. Atmaksa ļoti privāta atmaksa.

44 nodaĻa

Steidzoties pie Jaguar, Eleina pārlūkoja ļaužu pilno ielu netālu no Mēnas avēnijas piestātnes. Viņa bija pārliecinājusies, ka neviens neseko, un jutās visai droši. Atvilkusi elpu, viņa sadabūja mobilo tālruni.

Bija pienākusi vēl viena ziņa no Džeja, kurš, protams, jau bija sācis uztraukties, vēl trīs no Elijas Helprina un trīs no Palmera Vestvuda. Acīmredzot, atgadījies kaut kas nopietns. Tā kā Elija bija zvanījis pirmais, viņa vispirms sastādīja viņa numuru, tad iekāpa mašīnā. Kad iedarbināja dzinēju, Elija atsaucās.

-    Vai nav kāda ziņa no Džeja? viņš satraukti jautāja. Mēs no viņa neko nevaram izspiest. Sazin kāda iemesla dēļ viņš mūs atslēdzis.

Ar vienu roku stūrējot, Eleina izbrauca uz ielas. Viņš ir ar Rainu. Viņiem daudz, par ko runāt.

-    Protams. Kur jūs bijāt?

Eleina pāris vārdos izstāstīja pieredzēto, tad jautāja, ko Elija ar Palmeru uzzinājuši.

-    Mums paveicās ar Granditi piegādi.

Viņa noklausījās sarakstu, šausminoties par iespējamo rezultātu.

Pabeidzis lasīt, Elija izklausījās pavisam pārguris. Beidzot mēs Palmers, Frenks un es esam kopā, gaidām Džeja norādījumus. Mēs joprojām nezinām, kur krava atrodas un kad to nodos pircējam. Brauciet pie mums. Tā mēs vismaz būsim gatavi, kad Džejam ievajadzēsies mūsu palīdzību, vai arī mums pašiem izdosies izprātot, ko darīt.

-    Laba doma. Kur jūs esat?

Viņš nosauca moteļa adresi Vašingtonas dienvidaustrumos, un viņa pagrieza auto, lai dotos turp. Tad piezvanīja Džejam. Atviegloti nopūtās, dzirdot viņa balsi. Vēl viņa izdzirdēja dzinēja un satiksmes troksni. Arī viņi ar Rainu bija ceļā.

-     Paldies Dievam, Džejs noelsās. Jūs esat dzīva. Izstāstiet, kā gāja.

Eleina aprakstīja ilgo bēgšanu un slapstišanos apģērbu veikalā. Tā bija vienreizēja iespēja pielietot "Dzinējsuņa" bultu, lai nogāztu viņu aģentu. Nupat runāju ar Eliju. Visi par jums uztraukušies. Zinu, ka viņi ļoti priecātos, ja jūs piezvanītu. Viņi ir motelī, gaida mani.

Viņa dzirdēja Džeju pēkšņi ievelkam elpu. Nebrauciet turp.

Klausoties viņa paskaidrojumus, Eleinu vispirms sagrāba bailes, tad niknums. Nespēju noticēt, ka tas varētu būt Elija vai Palmers. Izskaidrojums droši vien ir cits.

-    Nebrauciet uz moteli, Džejs uzstāja. Es nevaru turp braukt un aizstāvēt jūs, jo tad man jāatsakās no izdevības pārbaudīt kādu interesantu versiju. Aizbrauciet vēl kaut kur un nerādieties tikai nesakiet, kurp brauksiet. Es arī neteikšu, uz kurieni braucam, bet piezvanīšu, tiklīdz zināšu ko noderīgu. Jūs no operācijas neizslēgšu, bet pagaidām, lūdzu, dariet tā, kā es teicu.

Viņa minstinājās. Bet, ja Elija vai Palmers patiešām ir Mozus, tad esam zaudējuši izdevību noskaidrot, kurš īsti. Un, ja izrādās, ka ne viens, ne otrs, es būšu pie viņiem; tad, kad piezvanīsiet, visi varēsim palīdzēt.

-    Sasodīts, Eleina. Sekoja ilgs klusums. Kad viņš atsāka runāt, balsī bija skumjas. Labs ir, brauciet, ja tā, bet zvaniet ik pēc stundas.

Kad Mārtiņa Granditi lifta durvis atvērās un viņš izgāja ar pulēto misiņu un kokgriezumiem rotātajā, elegantajā mazā dzīvokļa vestibilā, iezvanījās viņa mobilais. Steigdams pa marmora plāksnēm, viņš atbildēja.

-    Jā? Viņš pagāja citu nama iedzīvotāju bariņam garām, uz tiem pat nepaskatījies.

-    Mums te problēma, bos. Runāja Karls, ukrainis, viņa ģimenes apsardzes dienesta priekšnieks.

Granditi uzreiz saprata. Ar Marī? Ar bērniem? Kas notika? Kur Dante?

-    Dante ir bezsamaņā, Karls drūmi paziņoja. Ārsti saka, esot pārdozējis oksikontīnu. Gandrīz nepaspējām. Misis Džī mēģināja nozagt bērnus.

Granditi piespieda tālruni pie auss tik cieši, ka tā iesāpējās. Stāsti. Viņa priekšā šveicars livrejā vēra vienu no divām smagajām stikla durvīm.

-     Armāns palīdzēja. Viņš sadabūja pases un aviobiļetes, noīrēja mašīnu, piekrāva pilnu bagāžnieku ar čemodāniem bērnu rotaļlietām, apģērbiem, viņas rotaslietām, apģērbiem. Skaidrs, ka gatavojās bēgt.

Izgājis uz ielas, Vašingonas satiksmes rēkoņā Granditi uzsprāga, krēslaino gaisu ar lāstiem piepildīdams. Vecmodīgais lojalitātes jēdziens bija izčibējis, pat no paša sievas to nevarēja gaidīt. Kad viņa limuzīns piebrauca pie ietves, viņš jautāja, Armāns to pateica?

-    Vai, bos. Ļoti bēdīga lieta. Armāns uzskrēja lodei virsū. Viņš ir miris. Ak jā, vēl kas. Misis Džī nokrāsojusi matus. Slēpa tos zem šalles, lai neredz, ka tumši.

Granditi nolamājās vēlreiz. Vienubrid gribēja viņu nogalēt. Kā viņa varēja kaut ko tādu iedrošināties pēc visa, ko viņš bija darījis viņas labā. Granditi dziļi ievilka elpu.

Kad šoferis atsteidzās viņa pusē, lai atvērtu durvis, viņš pavēlēja: Neizlaid misis Granditi no acīm. Aizved viņu ar bērniem uz lidostu. Pasaki, lai Džoks atved turp auklīti. Lai visi lido uz Vašingtonu ar kādu no kompānijas lidmašīnām. Man viņa būs jāaizved pie viena ārsta. Acīmredzot, vienīgais risinājums bija atsākt medicīnisko aprūpi. Marī jāmācās valdīt pār sevi. šovakar viņai būs jānokrāso mati ierastajā krāsā. Tev piezvanīs, kad abas gan pie ārsta, gan skaistuma salona vizītes būs sarunātas. Negribu viņu redzēt, pirms tas viss nav nokārtots. Tad, tiklīdz būšu ticis galā ar darījumiem, vedīšu viņus uz salu.

Cienīgi savu nastu nesdams, Granditi izbeidza sarunu un atslīga limuzīna greznajā salonā. Viņš sadabūja cigāru, durvis aizvērās ar klusu atvadu čukstu metropoles burzmai un auriem. Marī nepastāvība satrauca. Viņai palaimējās, pavisam jauniņai nonākot viņa rokās. Nabaga sieviete. Nu, bet, ja dzers pareizās zāles, drīz vien būs kārtībā. Tāpat viņš bija pūlējies arī savas pirmās Marī labā…

Pirms kaklā sakāpa bēdas, viņš pārstāja domāt par sievu. Ielika tālruni kabatā, taču tas zvanīja vēlreiz, šoreiz Džerijs Angelidis. Limuzīnam iekļaujoties satiksmes spožajā plūsmā, viņš noklausījās Angelida mierīgo ziņojumu.

-    Kaningema un Taiss diemžēl vēl bēguļo, bet ir arī laba ziņa viņi nav izjaukuši darījumu.

-     Vai viss jau atvests uz terminālu? Tikai tad, kad kuģis izies no Baltimoras un būs starptautiskajos ūdeņos, varēs brīvi uzelpot. Tā galamērķis bija Muhameda bin Kasīma osta Karači, Pakištānā. Jau pusgadu viņš sūtīja uz Karači mēbeles un citas lielgabarīta kravas kādam vairumtirgotājam, lai šī krava neradītu aizdomas. Baltimora bija ārējās tirdzniecības zona, no kurienes kravas gāja bez nodokļiem, tomēr Savienoto Valstu muitai bija jāpārbauda visas kravas. Taču pārbaudāmo konteineru bija pārāk daudz, bet laika maz, tāpēc viņi paļāvās uz iepriekšējo pārbaužu rezultātiem. Sākumā muitnieki rūpīgi pārbaudīja viņa konteinerus, ik priekšmetu salīdzinot ar kravas sarakstu. Arī šoreiz Angelidis bija nosūtījis kravas sarakstu pa e-pastu. Tāpat kā pēdējo četru mēnešu laikā, muitnieki salīdzināja to ar agrākajām kravām un apstiprināja, pat neverot konteinerus vaļā.

-    Jā, ser, Angelidis droši apgalvoja. Visa manta klāt un pilnīgā kārtībā. Iekraušana jau gandrīz pabeigta. Jūsu lielais darījums aizies bez. mazākās aizķeršanās.

Granditi dusmas uz Taisu bija neizmērojamas, taču tās nedrīkstēja sabojāt prieku par nākotnes izredzēm. To viņš gribēja sniegt Marī un bērniem. Viņš nelokāmi piekodināja: Tas neatbrīvo jūs no pienākuma izpildes. Taiss un Kaningema jāatrod. Viņš atstāstīja Angelidim jaunākās ziņas par Rainu Manharti. Mans avots ziņo, ka viņa ieradusies Vašingtonā.

-     Daļa manu puišu patrulē visās malās, Angelidis apgalvoja. Likšu, lai meklē arī viņu. Pēc tam pārbaudīšu visus savus ziņotājus, visus galus. Viņi man paziņos uzreiz, tiklīdz kaut ko manīs. Sasodīts, kruķi taču var kuru katru mirkli arestēt Kaningemu vai Taisu, vai arī abus kopā.

-    Viņi mēģina jūs apmuļķot, mister Angelidi, Granditi norūca.

-    Tas neies cauri. Es tos nogrābšu un padarīšu aukstus.

Neizrādot ne mazāko mulsumu, Džejs un Raiņa nesteidzīgi šķērsoja Mārtiņa Granditi eleganto vestibilu, apkalpotāja un nedaudzu smalkos krēslos pie vakara tējas sēdošo nama iedzīvotāju aizdomīgo skatienu pavadīti. Bet, tiklīdz Džejs ievietoja pievīlēto atslēgu vietā un lifta klusais zvaniņš apliecināja, ka to pieņēmis, aizdomas nomainīja atzīšana ar ziņkāres piejaukumu. Abi ienāca liftā un saskatījās.

-     Pagaidām viss iet, kā smērēts, viņš teica, kad durvis aizvērās.

Lifts devās augšup un beidzot atvērās, atklājot plašu priekšnamu, kurā no griestiem plūda neuzkrītošas, maigas gaismas stari. Viņi izkāpa ar pistolēm rokās, un gaisma kļuva spilgtāka, skatienam atklājot grezno iekārtojumu un sniegbalto paklāju, kas šķita pāris sprīžu biezs.

Melodiska balss pieklājīgi paziņoja: Laipni lūdzam Mārtiņa Granditi mājokli. Vai šovakar vēlaties mūziku?

Raiņa palūkojās uz Džeju. Interesanti, vai apkalpotājai ari to jautā, kad viņa atnāk uzkopt.

-     Varu derēt, ka viņas nāk barā. Viņš ierunājās skaļāk. Mūziku nevajadzēs.

Kad viņi izšķīrās, lai pārmeklētu telpas, gaisma iedegās, pirms viņi ienāca kādā no tām. Balsis apjautājās par temperatūru, apgaismojuma kvalitāti, mūziku. Kad Džejs piegāja pie sienas, no tās izbīdījās bārs ar dažādiem dzērieniem. Pienākot pie bieza stikla ārsienas, stikla durvis aizslīdēja sānis, ielaižot svaiga vēja pūsmu. Džejs izgāja ārā un aplūkoja terasi, kas veda apkārt visam augštāva dzīvoklim. To rotāja rūpīgi koptu puķu un zemu kociņu audzes.

Tad viņš atrada Granditi kabinetu un, pagājis garām milzu rakstāmgaldam, dīvāna un atpūtas krēslu komplektam, nokļuva pie datora. To ieslēdzis, devās uz virtuvi. Tā bija kā nerūsējošā tērauda piemineklis ēdienu gatavošanai ledusskapji, plītis, mikroviļņu krāsnis, saldētavas, letes, skapji. Viņš aplūkoja pārtiku lielākajā ledusskapi un izņēma belugas ikrus, kapātas vārītās olas, skābo krējumu un ābolus. Skapī sameklēja lielo sojas krekeru paku, otrā dzeramā ūdens pudeles.

Salicis ēdamo uz apzeltītas paplātes, viņš gāja meklēt Rainu. Atrada viņu atpūtas telpā ar videospēlēm, profesionālu

Foosball galdu, tumša riekstkoka biljarda galdu, tam pieskaņotiem šaha, dambretes un kāršu galdiem, pamatīgi apgādātu bāru un neparasti lielu televizora ekrānu, kas karājās pie sienas kā smalka glezna.

Paskaties, ko es atradu. Raiņa norādīja uz iespaidīgo izklaides kompleksu, kas varētu ieņemt goda vietu Kenedija Centrā. Pārbaudīsim tās videonovērošanas ierakstu kasetes, kuras atvedu no Ženēvas. Es jau ieliku videomagnetofonā. Viņa paņēma tālvadības pulti.

Abi iekārtojās uz dīvāna, lai gan omulīgi nejutās. Smagi nopūtusies, Raiņa noņēma parūku, bārdu un ūsas. Ar abu roku pirkstiem vairākas reizes izbrauca caur izspūrušajiem matiem, līdz viņas kraukļa melnās cirtas bija kārtībā. Džejs pasmaidīja, veldzēdamies sejā, kuru tik labi pazina, smalkajos vaibstos, gludajā ādā. Viņa bija novecojusi, tomēr tā, ka izskatījās vēl daiļāka.

Viņš nolika paplāti uz galda. Vajag paēst.

Viņa klusuciešot pamāja ar galvu. Kad televizora ekrāns izgaismojās, viņa sacīja: Tas, ko redzam, ir ēkas parādes vestibils. Milieu aizņēma visu piekto stāvu. Tāpēc mūs interesē ikviens, kas šeit izkāpj no lifta vai iekāpj tajā. Viņa ieslēdza pārtīšanu.

Viņi vēroja cilvēkus, kas plūda vestibilā un ārā, lielākā daļa brauca ar liftu, daži kāpa pa kāpnēm. Tad parādījās Kristofs. Viņi sastinga. Ekrāna apakšā, labajā pusē, rādīja laiku. Bija 7:38 no rīta.

Raiņa attina ierakstu atpakaļ un palēnināja ātrumu, lai varētu redzēt ik mirkli, kamēr Kristofs bija redzams uz ekrāna. Viņi vēroja klusēdami, kā izslāpuši, viņa bezrūpīgo gaitu, sabužinātos, zeltainos matus, vasarraibumaino seju, platos plecus, šauro vidukli un gurnus, koncentrēto sejas izteiksmi, aiz kuras jautās smaids.

-    Izskatās lielisks, Džejs klusu ierunājās. Viņš noslaucīja acis.

-    Jā. Es… Man tik žēl, ka neļāvu jums satikties. Tā bija briesmīga kļūda.

Viņi noskatījās visu lenti, palēninot ātrumu ikreiz, kad Kristofs ieradās vai aizgāja prom. Nekā tāda, kas liecinātu par darījumu, neredzēja. Sākot skatīties otro kaseti, viņi jau bija paēduši.

Raiņa atkal ieslēdza pārtīšanas režīmu. Kristofa nebija, toties Lorenss Ličfīlds gan tikai četras dienas pirms Kristofa nāves. Viņš izskatījās tāds pats, kāds bija palicis Džeja atmiņā akurāts un stiegrains, iedubušas sācis, taisna melno uzacu līnija, ērgļa deguns, kvadrātveida zods. Viņi noraudzījās, kā Ličfīlds iebāž pīpi krūšu kabatā, bet no aizmugures piesteidzas Alekss, nostājoties Ličflldam blakus. Liftu gaidīdami, viņi dzīvi sarunājās, galvas tuvinot, abi ik pēc brīža paraudzījās, vai kāds nenoklausās. Lai arī kāds bija sarunas temats, tas bija svarīgs un slepens.

Raiņa paliecās uz priekšu. Gribētos zināt, par ko viņi runā.

Viņa atkal pārtina ierakstu uz priekšu. Ličfīlds un Alekss aizgāja tajā pašā dienā. Ierakstā Ličfīlda vairs nebija. Beidzot ieraksts bija galā.

-    Es izdomāju, kā var noklausīties Ličfīlda un Alekša sarunu. Iedod man to pulti

Viņa pasniedza pulti. Aplūkojis to, viņš pienāca pie izklaides centra. Es ierakstīšu kompaktdiskā to daļu, kur redzama viņu saruna. Tad pamēģināsim kaut ko ar Granditi datoru.

45 nodaĻa

Bēdīgi slavenajā Vašingtonas dienvidaustrumu daļā naktī valdīja narkotikas un vardarbība. Motelis, kurā Elija, Frenks un Palmers gaidīja, bija netālu no Anakostijas upes, noziedzības mazāk piemeklētā, samērā garlaicīgā rajonā. Garām braukdama, Eleina ievēroja, ka moteļa nosaukumā "Melodija" nedega vairāki burti. Tobrīd izkārtne vēstīja: Motelis "..lod. ja". Toties izkārtne ar uzrakstu "BRĪVI NUMURI" laistījās jo spoži.

Apbraukusi kvartālam apkārt, viņa iebrauca moteļa stāvlaukumā, kur jau bija četras citas automašīnas. Divas no tām viņa bija redzējusi pie Bena Kunerta mājas, šķita, ka visas tukšas.

Stūres ratu neatlaizdama, viņa nopētīja vienstāva moteli. Tas bija uzbūvēts L burta veidā. Operatīvo darbinieku numurs ĪD bija garajā spārnā, stūri, kur satikās abi spārni. Gandrīz virs visu numuru durvīm dega gaismekļi, lai gan visai blāvi. Toties ĪD numura durvis neapgaismoja nekas vai nu spuldze pārdeguši, vai izskrūvēta. Visu logu aizkari bija aizvilkti ciet.

Viņa uzmanīgi ieklausījās, paņēma mobilo telefonu un mēģināja sazvanīt Eliju. Signāls sekoja signālam. Atbildes nebija. Viņa zvanīja Frenkam, tad Palmeram. Un atkal klusums. Beidzot atstāja Palmeram ziņu, ka gaida pie moteļa. Viņa ne reizi nebija dzirdējusi tālruņa zvanu aiz numura durvīm. Tas nozīmēja, ka viņi bija izslēguši mobilos, vai ari sienas bija īpaši biezas. Neviena atbilde viņai nebija pa prātam.

Eleina piesardzīgi izkāpa no mašīnas, taču to neaizslēdza. Aizdedzes atslēgu kreisajā rokā satvērusi, ar elkoni plecu somu pieturot, viņa tuvojās abu ēku salaidumam ar valteru labajā rokā. Numurs ĪD bija pa labi no viņas. Aiz muguras garām traucās satiksme. Nakts tumsu dārdināja smagais metāls, kāds bija ieslēdzis savu mūzikas kasti nejēdzīgā skaļumā.

Eleina bija pati piesardzība. Viņa pieklauvēja un izdzirdēja klusu troksnīti kreisajā pusē.

Negrozies, Eleina! Tā bija Palmera Vestvuda balss. Vari skatīties uz mani, tikai nepagriezies.

Apvaldījusi trīsas, viņa atskatījās pār plecu. Viņu sagrāba šausmas. Palmers tēmēja ar deviņmilimetrīgu brauniņu ar klusinātāju; viņš stāvēja blakusnumura durvīs, kas atradās deviņdesmit grādu leņķī pret ĪD ideāla slēpņa vieta.

Viņš klusu aizvēra durvis. Man bija taisnība. Džejs patiešām jūs brīdinājis, ka varat iekulties nepatikšanās. Zināju, ka viņš izdomās. Nolaidiet ieroci nav nekādas vajadzības izšaut durvīs caurumu. Varat nošaut Frenku vai Eliju. Nelauziet galvu! Jums nav izvēles. Nu, veikli! Lūk tā, malacis. Mierīgi, lēnītēm nolaidiet.

Džejs apsēdās pie datora, uzlika lasāmbrilles un mēģināja izlasīt Granditi e-pasta vēstules. Nekas neizdevās, vajadzēja paroli. To gan varēja sagaidīt.

Raiņa pievilka klāt otru krēslu. Ko gribi darīt?

Viņš ielika datorā kompaktdisku ar Ličfīlda un Alekša sarunas ierakstu, nokopēja to uz cietā diska, tad nokopēja datnē. Jānosūta kādam, kas varētu pateikt, par ko viņi runā. Izveidojis jaunu Hotmail adresi, viņš uzrakstīja e-vēstuli citam Hotmail adresātam SundayRedBurma@hotmail.com . Pievienoja tai Ličfīlda un Alekša video, tad iedrukāja ziņojumlodziņā:

Man jāuzzina ieroču piegādes laiks un vieta. Jau vakar vajadzēja. Pārbaudi, vai sarunā nav kaut kas par to. Centīšos pagaidīt tepat. Piezvani, ja neatbildēšu uz e-vēstuli. Iespējams, esam jau nokavējuši.

Nosūtījis vēstuli, viņš sastādīja tālruņa numuru un teica Rainai: Nejautā, kam zvanu. Var ciest citi cilvēki.

-    Džej, lūdzu, nevajag. Tu zvani Bobijai Džonsonei. Viņš izbrīnā sastinga, bet viņa turpināja: Viņa ir vienīgā, kas visu zina.

Strupi pamājis ar galvu, viņš saka runāt, tiklīdz Bobija bija atsaukusies. Tu zini, kas zvana. Ir jaunumi. Viņš nosauca kravas saraksta svarīgākās pozīcijas, kā arī to, ko bija noskaidrojis. Raiņa ir ar mani, viņš paziņoja. Vai tev nav nekādu jaunumu par Leriju Ličfīldu?

-     Viņš ir viltīgs kā lapsa, Bobija sacīja, nenoliedzami dusmojoties. Grib uzvelt visu man un iesēsties manā krēslā. Pagaidām abās jomās viņam trakoti veicas. Vai redzēji vakara ziņas tur runāja par tevi. Necenties atrast televizoru, ja neesi redzējis tikai garastāvokli sabojāsi. Lerijs piespieda mani paziņot par tavu izbēgšanu.

Džejs nolamājās, vilšanos slēpdams. Es tev nosūtīju videoierakstu, kuru Raiņa atveda no Ženēvas. Skaņas nav. Tur ir Lerija un Alekša saruna tas ir "Dzinējsuņa" aģents. Ceru, ka viņi pateica ko tādu, kas var izrādīties zelta vērts. Man nav jāatgādina, ka tas tev pašai jāizdara.

-    Nē, nav, Džej. Man tavi spiegu lielmeistaru pekstiņi nav vajadzīgi. Kas attiecas uz mani, es joprojām esmu tava priekšniece.

-     Cerēt nevienam neaizliegsi. Lai arī kas notiktu, mana karjera valsts darbā ir cauri. Tomēr viņas parupjā laipnība viņu iepriecināja.

-   Ja es kaut ko izspiedīšu, pielikšu savu komandu pie darba, viņa apsolīja.

-     Nē! Pagaidām nevajag. Vispirms noskaidrosim, ar ko mums darīšana. Pagaidām izskatās, ka tikai Lerijs un "Dzinējsuns", tomēr galvot neviens nevar. Vajag, lai Granditi darījums neizjūk, lai varam saņemt visus uzreiz.

Apvaldīdama bailes, Eleina pacēla galvu, ielūkojās Palmera sejā. Plēsīgie sejas vaibsti nepauda emocijas, bet bālganās acis raudzījās vērīgi, dzīvi. Vienmēr nevainojami saķemmēto kuplo, balto matu rota bija izspūrusi.

-    Jums, Palmer, tik ļoti kārojās iesaistīties spēlē, vai ne?

-    To pat nevar izstāstīt. Aizslēdziet mašīnu.

Spēji plaukstas locītavu pagriezusi, viņa nospieda pogu. Automašīna atsaucās, draudzīgi pamirkšķinot, gaismiņas atstarojās moteļa logos.

-    Atdodiet mobilo. Uzmanīgi.

Viņa izvilka no somas mobilo un atdeva Palmeram. Zvanīsiet Džejam? Pateiksiet, ka esat Mozus?

Viņš iesmējās un ielika mobilo kabatā. Veriet durvis vaļā un ejiet iekšā.

Viņa paraudzījās uz durvīm, tad uz Palmeru.

-    Veikli!

Viņa pagrieza rokturi un pagrūda durvis. Šausmas kā zibens spēriens izšāvās visam augumam cauri. Kā no tālienes dzirdēja Palmeru iesmejamies vēlreiz. Elija gulēja asiņu jūrā uz vannasistabas lētā linoleja, spilgtajā gaismā skats atgādināja slimīgas iztēles radītu reklāmu skatlogā. Viņa norija žulti. Asiņu bija tik daudz, ka viņš nenoliedzami bija miris.

Viņas acis paraudzījās sānis. Frenks sēdēja koka krēslā pie tālākās gultas, cieši pie krēsla piesaitēts; līplenta pār krūtīm, gurniem, ceļgaliem. Mute bija aizlīmēta ar līplenti.

Viņa acis dega niknumā. Viņš purināja galvu, mēģināja kaut ko teikt, bet neko vairāk par bubināšanu Eleina nedzirdēja.

-    Ejiet iekšā, Palmers atkārtoja. Nu!

Viņa puskrišus pārkāpa slieksnim.

Palmers pagrūda viņu dziļāk telpā un aizslēdza durvis. Redzi, Frenk? Man bija taisnība, viņš paziņoja, es tev teicu, ka viņa būs klāt. Viņa jau nu nenoturētos tādam kārdinājumam pretī. Vai Džejam pateicāt, kur esam, Elein? Nu, atzīstieties.

-    Protams, ka pateicu. Viņš drīz būs klāt.

Palmers pielieca galvu, kaut ko apsvēra. Ne tik drīz. Apsēdieties uz gultas! Nē, uz šīs. Jums nav jāsēž pārāk tuvu Frenkam. Kur Džejs?

-     Viņš neteica. Tā ir taisnība, Palmer. Jūs viņu pazīstat. Taču es viņam pavēstīju, kur esmu es un kur tikšos ar jums!

Palmers atkal iegrima pārdomās. Piezvaniet Džejam. Tūdaļ! Viņš pasvieda viņai tālruni.

Eleina to noķēra. Nē.

Viņš notēmēja pistoli Frenka sirdī. Esmu sasodīti labs šāvējs. Ja kaut vārdiņu izpļāpāsieties, Frenks pievienosies Elijam uz vannasistabas grīdas. Pasakiet Džejam, ka nevarējāt atrast moteli. Ka esat sajaukusi adresi. Pajautājiet, kur viņš ir un ko domā darīt. Ja neatbild, atstājiet ziņu.

Viņa raudzījās uz Frenku, uz tā bezspēcību. Kā palēninātos filmas kadros centīgi ievadīja Džeja numuru. Aizņemts, viņa paziņoja.

-    Es teicu, atstājiet ziņu!

Viņa paklausīja: Džej, es nevarēju atrast moteli. Lūdzu, piezvaniet. Kur jūs esat? Ko lai es daru? Es visu laiku domāju par to, ko Palmers stāstīja par Lesliju Hovardu. Redz', Palmers…

Viņš acumirklī piesteidzās klāt un izrāva no viņas rokas mobilo tālruni, pistoli no Frenka nenovērsdams. Saprotiet,

Eleina, varbūt esmu vecs, bet smadzenes man darbojas tīri labi. Muļķīgs gājiens tā mēģināt dot Džejam mājienu. Un tas stāsts par Hovardu šā vai tā bija sasodīti stulbs. Es to Džejam stāstīju, lai parādītu, ka ar cēliem žestiem zaudē dzīvības. Hovards izniekoja savējo. Sāniski pienācis pie Frenka, viņš norāva tam lenti no mutes.

-    Kaut tu, Palmer, ellē sapūtu! Frenks ieaurojās.

Palmers iegāza ar pistoli pa Frenka muti. Izsprāga asinis. Aizveries! Kad Eleina pielēca no gultas, viņš pagrieza ieroci pret viņu. Viņa atkrita gultā, redzot viņa nikno skatienu. Neceriet, ka dabūšu sirdstrieku. Mana sirds ir stipra, kā Fortnoksa. Un tagad, Frenk, viņš uzlūkoja dusmu pārņemto operatīvo darbinieku pienākusi tava kārta glābt Eleinas dzīvību. Tevis dēļ man nācās nošaut Eliju. Gribi, lai arī viņu nokniebju? Viņš cieši nopētīja Eleinu. Es pārbaudīju Frenka mobilo, un viņš ar Džeju bija uz līnijas gana ilgi, lai aprunātos. Vēl es noskaidroju, ka Frenks piezvanīja kāda namīpašuma apsardzes dienestam, pēc tam atslēdzniekam. No tā izriet, ka viņš izgatavoja Džejam atslēgu. Viņš paaugstināja balsi pavisam nedaudz, taču mazajā istabā tā nodārdēja kā lielgabala šāviens. Kur Džejs un Raiņa, Frenk?

-     Nesakiet! Eleina pasteidzās. Viņi varētu nepieļaut kravas nodošanu.

Palmers nopūtās. Man sāk pietrūkt pacietības. Viņš izšāva. Eleinas kreisā roka bija uz gultas malas. Mazā pirkstiņa gals uzsprāga. Miesas un kaula drumslas pašķīda, nošķiežot seju un apģērbu. Viņa iekliedzās un satvēra kreiso roku, piespiežot to pie krūtīm. Sāpes dedzināja. Pirksta gals bija nost. Karstas asinis lējās pa roku, piesūcinot piedurkni.

Palmers pasvieda viņai kabatlakatu. Es taču teicu, ka labi šauju. Un neceriet, ka te kāds nāks jautāt, kāpēc bļāvāt. Te tikai nospriedīs, ka numurā nodarbojas ar parupju seksu.

Frenka seja bija bāla. Viņš neko neteica, bet acīs vairs nebija niknuma.

Eleina mēģināja piespiest kabatlakatu pie brūces, bet nervu gali trieca tādas sāpes, ka smadzenes teju aptumšojās. Viņa norija šņukstus. Es tevi nožmiegšu, Palmer, pretekli tāds! Pie pirmās izdevības! Pati savām rokām! Sāpju asaras sūcās no acīm, kad Eleina aptina pirkstu, lai apturētu asiņošanu. Vaļējā miesa un sadragātā kaula gals dega un pulsēja.

Palmers runāja savaldīgi: Ja Frenks man pateiks, kur ir Džejs un Raiņa, es ļaušu paņemt Elijas kurpju saiti, lai uzliktu pirkstam žņaugu. Lai gan šaubos, ka noasiņosiet līdz nāvei. Viņa ledainais skatiens apstājās pie Frenka, kamēr pistole joprojām bija pavērsta pret Eleinu. Nu, viss, Frenk. Pietiek. Ja Džejs patiešām ir ceļā, man vairs nav laika. Cik līķu man būs te jāatstāj? Atbildi! Kur ir Džejs un Raiņa?

Frenks izskatījās pēc nāvei nolemtā. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka es viņiem dabūju Mārtiņa Granditi apartamentu atslēgu. Viņš ielūkojās Eleinas acīs, kā lūgdams izpratni par to, ka uzdevis Palmeram adresi. Nu, Palmer, nevelc garumā Šauj. Viņš pamāja ar galvu.

-     Paldies, Frenk, bet man tava atļauja diez vai jāprasa. Palmers pacēla pistoli ar klusinātāju un ietrieca lodi tieši vecā operatīvā darbinieka sirdī.

Atkal izšāvās asiņu strūkla. Frenka krūtis iekrāsojās sarkanas, viņam noraustoties, zods izslējās, un viņš kopā ar krēslu nogāzās atmuguriski uz plānā paklāja. Kājas noraustījās un aprima.

-    Ak kungs, kas par šmuci, Palmers nopūtās. Labs ir, pasperiet savu plecu somu man, tad aizejiet, paņemiet kurpju saiti. Man jāpiezvana.

46 nodaĻa

Granditi apartamentos valdīja klusums, kuru iztraucēja vienīgi Rainas soļi, pa kabinetu staigājot. Kad Džejs beidza runāt ar Bobiju un nolika tālruni, viņš pagriezās krēslā un, ieraudzījis, ka viņa lūkojas ārā caur stikloto sienu, atkal pievērsās darbam. Raina izturējās nemierīgi, kā būrī ieslodzīts savvaļas dzīvnieks. Viņa apstājās pie Granditi ādas krēsla un aplūkoja kaut ko, kas bija uz rakstāmgalda.

Viņa satraukti atskatījās. Vai to tu, Džej, redzēji? Džejs acumirklī bija klāt. Roku izstiepusi, Raina raudzījās uz fotogrāfiju sudraba ietvarā, kas stāvēja uz Granditi galda, taču nespēja tai pieskarties. Tikai viena fotogrāfija, un tajā redzamā sieviete bija tik neiedomājami līdzīga Džeja sievai Marī, ka Džeju pārņēma biedējoša dйjа vu sajūta. Bet Mari bija mirusi jau pirms divdesmit gadiem, un attēlā redzamie bērni nebija viņu bērni. Vīrietim bija aptuveni piecdesmit, masīvs, labi kopts, bet kaut kādā ziņā pretīgs.

Džejs satriekti sacīja: Viņi pozē tieši tāpat, kā mēs ar Marī un bērniem mūsu pēdējā fotosalona fotogrāfijā. Meitene bija pārliekusies mātes klēpim un sajūsmināti uzlūkoja tēvu. Starp vecākiem, mazliet iepakaļ, stāvēja dēls. Trešais bērns bija mazs, aptuveni divus gadus vecs puisēns, kas rotaļājās ar segu pie tēva kājām, mīļi uzsmaidīdams fotokamerai. *

Džejs nespēja atraut skatienu no sievietes. Viņas sejas vaibsti bija gandrīz tādi kā Marī. Tas pats augums, vecums un pat apveidi, ari acis zaļas. Mazliet neskaidras, bet neapšaubāmi jūraszaļas, un, jo ilgāk viņš pētīja fotogrāfiju, jo neprātīgāka tā šķita, jo sieviete sēdēja stīvi, kā mēbele, tieši tāpat, kā Marī izturējās dzīves pēdējos mēnešos. Viņa bija sazāļota, tāpat kā Marī.

Džejs smagi atkrita krēslā un aplūkoja fotogrāfijas otru pusi. Raiņa mierinot uzlika roku viņam uz pleca un pieliecās tuvāk, lai paskatītos. Rakstīts pirms pusgada datums, zem tā sarindoti vārdi un uzvārdi:

Mārtiņš Granditi

Marī Granditi Ārons Granditi Mariete Granditi Kristots Granditi

Džeju sagrāba niknums. Rokas ietrīcējās. Viņš atkal pagrieza fotogrāfijas otru pusi, atkal ieurbās tajā ar neizpratnes pilnu skatienu. Viņa ģimene. Tomēr tā nebija viņa ģimene. Tā bija šarāde, farss, dzīvo parodija par mirušajiem. Ar tukšu skatienu Džejs raudzījās attēlā. Apgānīšanas sāpes koda kaulā kā pēkšņi, dziļi dunča dūrieni. Gribējās nobeigt Granditi kā traku suni. Ja tas uzrastos, tepat arī dabūtu galu.

Raiņa atņēma viņam fotogrāfiju, apvērsa to vēlreiz, skatījās uz sarakstu, kā neticēdama savām acīm. Kristofs! Kristofs arī sarakstā. Granditi savu bērnu nosauca Kristofa vārdā!

-   Tas nelietis tik zemiskā veidā gribējis nolaupīt mūsu dzīves.

-    Ko tas nozīmē? viņa sašuta. Kāpēc viņš tā darīja?

Abi saskatījās. Rainas vaigos iedegās koši sarkani plankumi. Acis dzirkstīja. Bet lūpas bija savilkušās riebumā. Arī viņai bija pretīgi. Tā bija ne vien laupīšana, bet arī apgānīšana, pie tam neiedomājami dziļa un nežēlīga.

-    Turies, Džejs piecēlās un apskāva Rainu.

Piekļāvusies viņa plecam, Raiņa izplūda asarās. Viņš noslēpa seju viņas matos. Tā viņi stāvēja ilgi, neremdināmās sāpēs par zaudējumu un niknumā par nelietīgi, varmācīgi laupīto.

Noplukušajā motelī Eleina sakoda zobus, lai nesāktu raudāt no sāpēm un žēluma par nelaimīgajiem nošautajiem Eliju un Frenku. Sēžot uz vannasistabas grīdas, viņa pūlējās ar veselo roku atraisīt Elijas kurpes saiti.

Anonīmi paziņojis policijai, ka Džejs Taiss ielauzies Mārtiņa Granditi dzīvoklī un slēpjas tur, Palmers piezvanīja Lorensam Ličfīldam no mobilā tālruņa ar balss modifikatoru.

Pali Mali smēķēdams, viņš sāka staigāt pa istabu. Būsim atklāti, Ličfīld. Jūsu ļaudis pierādīja savu nekompetenci. Netika galā ar tik vienkāršu darbu notvert padzīvojušu vīrieti un divas sievietes. Taiss jau trīs gadus nīcis bezdarbībā. Kaningema nav operatīvā darbiniece. Un Raiņa Manharte tagad vairāk sēž birojā, nevis piedalās aģentūras darbā. Jūsu nemākulība neatbrīvo jūs no saistībām atsūtīt man maksājuma pirmo daļu!

Beidzot kurpju saite bija Eleinai rokā. Ar zobiem piepalīdzot, viņa aptina to pulsējošajam pirkstam apkārt, ar pūlēm savilka mezglu, cerot tā remdēt asās sāpes.

-    Ak tā? Kad Granditi ļaudīm neizdevās, sapratāt, ka neies viegli, tāpēc negribējāt maksāt, pirms jūsējie viņus atrod? Balsij radās metālisks tonis. Tik naivs jūs taču neesat. Negribēsiet, lai atklājas, ka slēdzat ar mani tādus līgumus. Un nu klausieties. Pirmkārt, atsūtiet cilvēkus apstrādāt pāris līķu, lai izskatītas, ka tie cits citu apšāvuši narkotiku dēļ. Viņš nosauca moteļa adresi. Tie būs Elija Helprins un Frenks Mesa, un pasakiet paldies, ka viņi vairs nemēģinās jūs padarīt par kaķu barību. Otrkārt, Kaningema ir pie manis, tātad, ja gribat viņu dabūt, pārskaitiet pusi maksājuma uz norādīto kontu, pie tam tūlīt pat, kamēr mūsu saruna nav beigusies. Vai ari es viņu atbrīvošu.

Žņaugu nostiprinājusi, Eleina pacēla galvu tieši laikā, lai pamanītu viņa sejā triumfējošu smaidu. Viņš bija panācis savu.

-     Labs ir, es pārbaudīšu. Pagaidiet. Viņš nolaida roku ar mobilo tālruni, paspaidīja pogas, tad raudzījās ekrānā, un smaids pletās platāks. Viņš ievilka dūmu. Tad turpināja.

-     Klāt ir, viņš paziņoja Ličfīldam. Treškārt, esmu aizsūtījis policiju arestēt Taisu un Manharti. Viņi ir Granditi dzīvokli. Būs vēl jautrāk, ja policijai izdosies. Ja tā, pārskaitiet man maksājuma atlikumu. Tā kā es riskēju, pasakiet man, kur ir krava, kad to atdos saņēmējam un visu pārējo, lai es tiktu pie savas dajas. Es jums izdaru lielu pakalpojumu, nododams Kaningemu, varat pats izdomāt, kā no viņas atbrīvoties. Mēs taču negribam, lai viņu te atrod mirušu, vai ne? Radīsies aizdomas, kas var aizvest pie jums. Nopietns padoms: ja Taiss aizmuks no kruķiem, viņš šā vai tā uzodīs, no kurienes kravu nosūta, un būs tur. Ja Kaningema būs pie jums, varēsiet arī Taisu pievilināt. Viņš ir kā traks pēc viņas. Apietas kā ar paša bērnu. Ko, skauž?

Eleina ar pūlēm izslējās kājās, novērtējot attālumu līdz savai somai.

-    Kāpēc esmu ar mieru viņu atdot? Tāpēc, ka, gluži tāpat kā jūs, nevaru atļauties atstāt dzīvajos tādus kā Džejs Taiss. Piezvanīšu brīdi pirms atbraukšanas. Lai mūs kāds sagaida. Es viņu izlaidīšu. Nekādas ķēpāšanās nebūs viņa ir ievainota. Tiklīdz visi trīs būs pie jums, gribu visu atlikušo naudu. Norunāts?

Eleina nedroši tuvojās. Pirksts sāpēja tā, ka reiba galva.

Palmers paraudzījās uz viņu, nometa cigareti uz paklāja, samīdīja, pacēla brauniņu, atkal notēmēja uz viņu.

Viņa apstājās. Kamēr Palmers klausījās Ličfīlda teiktajā, viņa norādīja uz pirkstu, tad uz somu. Man tur jābūt medikamentiem. Vajadzīgs antibiotiku krēms. Un atlikušās saindētās bultas.

Viņš nikni papurināja galvu. Nē. Labi, Ličfīld. Sapratu. Un nemēģiniet mani novērot, kad atbraukšu. Rezultāts būs sliktāks, nekā nemaksājot. Es personīgi garantēju, ka neviens no nopietnas informācijas piegādātājiem ar jums nekad nepīsies. Ziņu avoti izzudīs kā pērnais sniegs.

Nenolaizdams acis no Eleinas, viņš aizcirta mobilo tālruni, noliecās, paņēma viņas somu. Atrāva vaļā rāvējslēdzējus, tad izgāza saturu uz grīdas.

-      Hm. Nekādu medikamentu. Kāpēc tas mani nepārsteidz? Nu, bet ko tad jūs gribējāt? Viņš pavandījās pa mantu kaudzīti. Pirksti apstājās pie papīra tūtas. Nekā īpaša, izņemot šo te. Uzmetis viņai pēkšņu skatienu, uztvēra viņas sejas izteiksmi. Ak tā. Tātad tas bija vajadzīgs.

Viņa klusībā lūdzās, lai viņš sadurtos.

Taču Palmers attina tūtu ļoti piesardzīgi. Bultas ieraudzījis, uzlūkoja viņu, acis draudīgi piemiedzis. Kuce.

-    Jūs izvēlējāties brauniņu tieši tāpat kā Džejs. Atdarināt viņu, ko? Aizbilstamais kļuvis par konkurentu, vai ne? Mēs abi zinām, ka Džejs jau sen jūs pārspējis. Iespējams, jūsu paaudzē neviens nebija labāks par viņu. Elijam un Frenkam tas arī bija skaidrs. Viņi abi, tik pieredzējuši operatīvie darbinieki būdami, ne vien uzticējās viņam viņi Džeju pielūdza. Pildīja viņa, nevis jūsu rīkojumus!

Skaļi iesmējies, Palmers ievietoja bultas tajā pašā tūtā un uzmanīgi ielika sporta jakas kabatā. Tad visu pārējo iegrūda viņas somā. Nē, mīlīt. Es pirmais tiku pie brauniņa. Džejs atdarināja mani. Laiks laisties lapās. Jūs gaida, tā sakot, liktenīga tikšanās. Brauksim ar jūsu mašīnu. Jaguar markas auto man vienmēr patikuši.

47 nodaĻa

Mārtiņa Granditi apartamentos valdošais klusums šķita uzlādēts kā tveicīgā, spiedīgā laikā pirms vētras. Džejs pārlūkoja dokumentus nāves tirgoņa rakstāmgalda atvilktnēs, neizrādot nekādu satraukumu. Raiņa sēdēja pie datora, pārbaudot interneta adreses un mēģinot uzlauzt e-pasta paroli. Viņas melnās cirtas griestu apgaismojumā vizēja kā sabuļāda.

-     Viņš nemaz tik daudzās vietnēs nav viesojies, viņa paziņoja. Galvenokārt nekustamais īpašums. Lai arī kādu paroli e-pastam izvēlējies, tai nav saistības ar uzvārdu. Vēl esmu izmēģinājusi tādus vārdus kā nauda, ieroči, augstās tehnoloģijas un visu ko. Pagriezusies krēslā, viņa raudzījās uz Džeju. Vai tad Bobijai Džonsonei nebija jau jāpiezvana vai jāatsūta e-vēstule?

-     Es arī sāku uztraukties. Tas galds viņam te tāpat vien, izrādīšanās pēc. Dzīvokļa ekspluatācijas izmaksas, rēķini un kvītis par pārtikas un ziedu piegādēm, nekā nopietna. Atliecies krēslā, viņš saņēma abu roku pirkstus aiz galvas un nožāvājās.

Raiņa piesteidzās pie galda, atkal paņēma Granditi ģimenes foto. Tāds briesmonis. Manuprāt, viņš ir nožēlojams.

-    Iespējams. Lai gan es tik un tā gribētu viņu nožņaugt. Pašrocīgi.

-    Es arī. Kāpēc viņš tā darīja?

-     Aiz katra vārda kārtīgi iedrukāts uzvārds, "Granditi". Tas nebija nepieciešams. Viņš to darīja, kā zīmogu uzspiezdams, kā savu īpašumu apzīmēdams. Kā zeme. Kā automašīnas. Kā virtuves dvieļi. Jo tie pieder viņam. Tā viņš atriebjas man.

-    Ak tā? Kāpēc?

Pēkšņi viņš jutās vecs. Man bija aizdomas, ka Marī ir kāds romāns, taču es nolēmu, ka kjūdos. Iestāstīju sev, ka pārspīlēju, jo mana sieva ir tik skaista. Taču dažreiz gadījās, ka pārrados mājās agrāk un redzēju, ka bērni ir ar auklīti, vai arī vieni. Tad viņi vēl bija pārāk mazi, lai paliktu mājās vieni. Pirms tam Marī nekad nebija tā rīkojusies. Viņš apklusa. Tad turpināja: Mēs ar Marī kaut kā atsvešinājāmies. Abi sapratām, ka laulība izputējusi. Un tad es sastapu tevi.

Novilkusi džinsu jaku, viņa uzmeta to uz krēsla un apsēdās uz galda, uz Džeju raudzīdamās. Iespējams, tu to nezini, bet Granditi un Marī bija vēl kāda saikne viņš nelegāli tirgoja arī ārstnieciskos līdzekļus. Tātad, iespējams, piegādāja viņai narkotikas.

Džejs sakoda zobus. Loģiski. Tā padarīja viņu atkarīgu-

-    Iespejams arī, ka viņš uzzinaja, ka Marī pieteikusies narkotiku atkarīgo rehabilitācijas kursam. Te jāatceras Palmera teiktais viņš domāja, ka Granditi bijis "Precīzā tēmējuma"operācijā pārtvertās kravas nosūtītājs. Tie abi notikumi Granditi sagādāja lielas raizes: viņš ne vien bija zaudējis veselu bagātību, bet varēja zaudēt arī mīļāko, jo, tiklīdz viņa atbrīvotos no atkarības, iespējams, arī viņu attiecībām pienāktu gals. Savukārt, novākdams tevi, viņš būtu atriebies un varētu paturēt tavu sievu. Tāpēc, manuprāt, tieši Granditi bija tas, kas parūpējās par tavas mašīnas uzspridzināšanu. Kad slepkavība izgāja greizi, viņš, acīmredzot, teju vai nojūdzās, un kopš tā laika viņš tev uzglūnējis savā īpašajā, slimīgajā veidā. Pietiek apskatīt to ģimenes portretu, lai saprastu, cik ļoti viņš tiecies pēc viņas, kā ienīdis tevi. Tas noteikti bija viņš, kas ar šantāžu panāca tavu nokļūšanu aiz restēm.

Apvaldījis trīsas, Džejs nolieca galvu un nopētīja savas rokas, atceroties to nāvējošo tvērienu. Loģiski. Pacēla galvu. Starp viņa otro bērnu un pastarīti Kristofu vismaz piecu gadu starplaiks. Ilgs laiks tādam, kas plāno visu, un tas nozīmē, ka, ja viņš par mums būtu uzzinājis agrāk, agrāk arī būtu šantažējis un tad dabūjis to bērnu. Tas nozīmē, ka viņa Kristofu ieņēma dažus mēnešus pēc mana aresta pēc tam, kad par mums kāds pastāstīja Granditi.

Raiņa paliecās uz priekšu. Palmers bija viens no nedaudzajiem, kas zināja par mums. Tad viņš Mozus pastāstīja Granditi. Tad ar šantāžu iedabūja tevi cietumā.

Džejs juta sirdi pamirstam. Viņš bija mēģinājis līdzināties Palmeram Palmera asajām spriešanas spējām, prātīgajiem paradumiem, veselajam saprātam. Desmitiem gadu viņu starpā bija valdījusi uzticēšanās. Jaunībā viņš nereti vēlējās, kaut Palmers būtu viņa tēvs. Neiedomājami, ka šis pavecais vīrs varēja viņu nodot nodot kādu vispār.

Smagi nopūties, Džejs aizvēra acis. Atvēris tās, nāca klajā ar atziņu: Tiklīdz noskaidrojām, ka Granditi gatavo kravu Medžlisam, Palmers sāka nervozēt kā zilonis, kam uznācis skrejamais; ja mēs notvertu Granditi un tas izpļāpātos, es galu galā noprastu, ka viņš ir tas pats Mozus.

Tas nozīmē, ka arī "Precīzā tēmējuma" laikā nodevējs bijis Palmers.

Džejs dusmīgi saknieba lūpas. Jā, viņš noteikti ir Mozus. Viņam jau vairākus gadus nebija lielu panākumu operatīvajā darbā, tāpēc viņš ne vien jutās kā varonis, izdomādams to gājienu ar medaljona sazāģēšanu gabalos, bet arī izgudroja veidu, kā mūs saturēt kopā, lai varam gūt Lenglijai tik nepieciešamo triumfu.

-    Tas cūka nodeva abas puses, lai saņemtu to, ko viņam vajadzēja: atgūt prestižu un Operatīvā departamenta vadītāja amatu.

-    Un lielisku izdevību turpināt uzdoties Mozus lomā. Viņam ir pieredze, kontakti un smadzenes. Un, galvenais, kāre pēc naudas.

-    jūtu līdzi. Droši vien briesmīgi jūties. Tev viņš nozīmēja tik daudz.

-    Vairs ne.

Plaukstās viņa seju saņēmusi, Raiņa glāstīja vaigus ar abiem īkšķiem, līdz Džejs uzlūkoja viņu. Viņas acis jautājoši raudzījās pretī, un tajās Džejs saskatīja kādu savādu mierinājumu un, šķiet, pat mīlu. Tu nekad neesi man stāstījis, kur biji pazudis tās trīs dienas pēc tavas ģimenes noslepkavošanas.

Džejs nopūtās, saņēma viņas rokas un noskūpstīja delnas. Cik tev skaistas rokas. Viņš raudzījās tajās, atmiņās kavēdamies. Tad pacēla galvu. Zini, es tevi joprojām mīlu.

Viņa pamāja ar galvu. Zinu. Stāsti.

-    Spridzinātāji bija divi teroristi no Lībijas. Es viņus dabūju rokā Tripolē, un viņi atzinās. Bet neteica, kas viņus nolīdzis, noliedza, ka tam bijusi kāda saistība ar kravu. Saproti, viņiem par kravu droši vien nebija ne jausmas. Vienkārši teroristi, šinī gadījumā pasūtījuma slepkavas. No pasūtītāja baidījās vairāk nekā no manis. Džejs apklusa, mēģinot samierināties ar nelabojamo. ja es torīt būtu piecēlies pirmais un pats gājis pārvietot automašīnu, mazie un Marī vēl būtu dzīvi.

-    Bet tu būtu miris. Un man tas būtu briesmīgi.

Pagātne pāršalca viņam pāri kā stindzinoši auksts vilnis.

Viņš atcerējās, kā, neviena nemanīts, ieradies Tripolē. Kā atradis slepkavas. Kā tos pratinājis. Pēkšņā apskaidrībā ieraudzīja visu no malas kas bijis, ko darījis, kāpēc. Viņš bija izredzēto kārtā. Tāda īpaša sajūta. Tā piederēja pie lietas. Slepenie dienesti algoja visspējīgākos, jo sagaidīja no tiem vislielāko atdevi. Un cilvēks radinājās uzskatīt sevi par Lik būtisku Amerikas pastāvēšanas nosacījumu, ka jutās pārāks par likumu, ētiku un dažkārt pat par elementārāko godīgumu. Vecās vērtības nobālēja. Iesakņojās citas, netīras. Viņam par negodu, Džejs padevās kārdinājumam. Beigās viņš bija izbaudījis visu, darījis visu. Līdz mielēm.

Viņš klusu atzinās: Es viņus sodīju ar nāvi.

Raiņa nebija pārāk pārsteigta. Viņa pamāja ar galvu, apsēdās viņam klēpī un apskāva viņu. Džejs lēni apvija rokas viņai ap vidu un atbalstīja galvu pret krūtīm.

-   Spiega dzīve samaitā. Viņa nomurmināja. No tā neviens nav izbēdzis. Viņa vilcinājās. Vai negribi izrunāties par apmaiņu uz Glīnikes tilta? Par doktoru Abendrotu?

Viņš ieklausījās sāpju pilnajā balsī, bet neatbildēja. Abendrota likvidācija vienmēr bija rēgojusies starp viņiem nepielūdzama, kā soda vieta, tā bija īstais viņu pirmās šķiršanās iemesls. Galu galā jau zinot, ka viņa gaida Kristofu, viņš bija sapratis, ka nespēj dzīvot bez viņas, lai arī ko tas maksātu.

-    Vēl ne, viņš sacīja.

Viņi piekļāvās ciešāk viens otram, tik tuvi šajā biedējošajā klusumā. Viņš īsti nezināja, ko iesākt. Galva bija smagnēja, kā reibonī. Pat kājas šķita svešādas. Džejs mulsi ieklausījās viņas sirdspukstos, cerot tajos atrast norādi uz labāku dzīvi.

Apartamentu melodiskā balss iztraucēja viņa sapņus. Jums viesi. Lai redzētu tos, lūdzu, ieslēdziet 100. kanālu jebkurā televizorā.

Viņa notrīsēja un pielēca kājās. Džejs pagrāba no galda tālvadības pulti un ieslēdza televizoru. Kanāls rādīja Grandini privātā lifta iekšpusi. Seši policisti bruņuvestēs un bruņucepurēs truli raudzījās pretī. Rokās M-4 triecienšautenes, pie jostām pistoles un rokas granātas.

-    Ak dievs, viņa nomurmināja, baiļu pārņemta. Pretterorisma vienība. Tas lifts taču nepietur nevienā stāvā, tikai šeit!

Viņš pamirkšķināja. Apsvēra kaut ko. Aši. Paņem visas tālvadības pultis. Visu, kur baterijas. Vajag baterijas!

Lenglija, Virdžīnija

Lorenss Ličfīlds jutās laimīgs. Bobija Džonsone bija likusi viņu mierā, un viņš bija paguvis nokārtot dažas svarīgas darīšanas, tāpēc varēja atbildēt uz Mozus zvanu. Un ziņas varēja būt ari sliktākas. Šā vai tā, bet vismaz Kaningema būs rokā.

Paņēmis portfeli, viņš izgāja no kabineta, pārliecinājās, ka durvis automātiski aizcērtas, tad steidzās pie Bobijas. Vajadzēja atdot Granditi ForeTell kopiju. Gaitenī valdīja klusums. Gandrīz visi Bobijas biroja darbinieki bija beiguši darbu, izņemot Koniju, viņas pirmo sekretāri. Lieliski. Varēs pateikt viņai, tad nebūs jāskaidrojas ar Bobiju.

Pieslējies pie durvju aplodas, viņš tēloja nogurumu, kas viņam nemaz neuzmācās. Labvakar, Konij. Pareizāk sakot, ar labvakaru. Es laižos. Pateiksiet direktorei, labi?

-     Protams, mister Ličfīld.

Tad viņu negaidot pārņēma ziņkāre. Visu dienu kopā ar Bobiju pavadījis, viņš zināja, kas Bobiju nodarbināja. Nebija nekā tāda, kas steidzami jāpabeidz. Viņa gan jūs te ilgi nodarbina. Jums jāpieprasa samaksa par darbu kaujas apstākļos.

Konija bija krāšņa blondīne ar kuplām krūtīm un koķetes acīm. Labāk jau jūs viņai to pasakiet. Viņa ieķiķinājās.

Ticis Centrālās Izlūkošanas pārvaldes direktora amatā, viņš nodomāja, es viņu paturēšu. Sievieti ar tik vispusīgām dotībām būtu grūti aizvietot. Kāpēc neejat mājās? Un vispār, kāpēc viņa nav aizgājusi? Kaut kas jauns uzradies?

-    Nekā īpaša. Viņa saņēma e-pastu, vajadzēja tehniķu palīdzību. šķiet, kāda saruna, kur jānolasa no lūpām. Viņa man lika brīdināt puišus, lai uzkavējas ilgāk, kamēr pati runāja pa citu līniju.

-     Labi, ka nekas īpašs. Mums šodienai visādu jaunumu pietiek. Vēlreiz ar labvakaru, Konij.

Mazliet apmulsis, viņš aizgāja pa gaiteni prom. Iekāpa liftā, nobrauca lejā pie šifrētājiem. Kā vienmēr, telpa bija piemētāta ar ātro uzkodu ietinamajiem un tukšām zeltera skārdenēm. Viņš ieraudzīja Bobiju sēžam Hairemam Kukkahameni blakus, abiem bija austiņas galvā. Bobija sēdēja salīkusi, ar piezīmju bloku rokā un tajā kaut ko pierakstīja. Ličfīlds apstājās kā iemiets Hairema datora ekrānā bija viņš un Alekss Santana, saruna pie lifta Milieu Softzvare ēkā, Ženēvā. Viņš uzreiz saprata tām jābūt Rainas Manhai'tes sagādātajām videonovērošanas kasetēm no Ženēvas neapstrīdams pierādījums, ka Bobija sazinājusies ar Taisu.

Atkāpjoties no durvīm, pār vaigu noritēja sviedru lāsīte. Aizgājis prom no durvīm, viņš atvilka elpu, tad atgriezās pie durvīm no gaiteņa otras puses.

Pienācis pie Hairema nodalījuma otrreiz, viņš uzsauca: Vai kāds nav redzējis direktori?

Nodalījuma durvīs parādījās Bobija. Te es esmu, Lerij. Vai kaut ko gribēji? Viņas sejas izteiksme neliecināja neko īpašu.

-   Gribēju vienīgi pateikt, ka braucu prom, varbūt vari mani pavadīt līdz mašīnai. Man ir jaunas ziņas. Viņš palūkojās apkārt. Varbūt varam divatā par to aprunāties.

-    Ak tā? Viņa mierīgi saņēma Ličfīldu aiz elkoņa un vadīja uz izeju no šifrētāju nodaļas. Un kas tas būtu?

-     Brauciens ar liftu uz pagrabstāvu būs par īsu. Vai nevari mani pavadīt? Esmu trakoti noguris.

Viņa šķita vilcināmies. Labi, bet runā aši. Man viens darbiņš jāpabeidz.

Ličfllds nospieda lifta pogu. Kas par darbiņu?

-    Drīz uzzināsi. Viņas acis zaigoja Jaunā priekā. Tad apdzisa, un viņa bija tā pati garlaicīgā Bobija. Izstāsti, kas tev tik svarīgs. Lifts apstājās garāžā.

Viņš palika durvīs, lai pārliecinātos, ka viņa pirmā iziet no lifta. Par Mozu. Viņš man šovakar zvanīja.

Viņa spēji apgriezās. Stāsti!

Viņš pagāja garām, rūpīgi aplūkodams kluso, labi apgaismoto garāžu. Dzirdēja viņas steidzīgos soļus aiz muguras. Kad Bobija bija viņu panākusi, abi atradās dažu soļu attālumā no viņa automašīnas, un neviena tuvumā nebija. Tomēr visur bija videonovērošanas kameras.

-    Viņam prātā vecie triki. Ličfllds sadabūja atslēgas un nospieda tālvadības pults pogu, atslēgdams automašīnu. Un, kā vienmēr, tas maksās veselu bagātību. Viņš sakās zinot, kur meklēt Džeju un Rainu Manharti.

-    Un tu brauksi mājās? Viņa sarauca pieri. Tas, Lerij, neizskatās pēc tevis.

Viņš atvēra durvis vadītāja pusē. Kāp iekšā, Bobij. Tev jābūt pie stūres.

-     Pie kā stūrēsim? Pie Mozus? Pie Džeja? Viņa apstājās, acis piemiegusi. Kas, ellē ratā, te notiek? Kas tev padomā?

Viņa nebija paņēmusi somiņu. Ģērbusies blūzē un svārkos. Varēja būt drošs, ka bez ieroča. Viņš iebāza roku azotē. Kāp jekšā, Bobij. Tu meklēji Džeju. Man šķiet, esam viņu atraduši. Kāp iekšā tūdaļ.

Bobijas acis joprojām bija šauras, kā spraudziņas. Viņa pielieca galvu sānis, kā negaidīti aptvērusi kaut ko pavisam nepatīkamu. Skatiens bija pievērsts Ličfīlda rokai zem žaketes.

Kāp iekšā tai autiņā, velns parāvis. Es negribētu ielaist tev lodi pierē te, kur to iemūžina video. Lai gan Džejs mēdza sacīt, ka vispirms jādara, kas darāms, bet sakopt vienmēr paspēs. Redzi, cik ļoti es cienu viņa viedokli? Vienā laidā citēju. Viņš pasvieda Bobijai atslēgas.

Viņa iekāpa ar niknumā pārvērstu seju.

48 nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Kad Džejs aizskrēja uz spoži apgaismoto virtuvi, Raiņa iemeta mikroviļņu krāsniņās akumulatorus un baterijas no tālvadības pultīm, divām digitālajām fotokamerām un četriem mobilajiem tālruņiem.

-    Uzliec laiku uz piecām minūtēm, viņš pamācīja. Temperatūrai jābūt maksimālai. Atgriez gāzes degļus līdz galam vaļā. Ar vienu kārtīgu dzirksteli pietiks, lai mūsu viesiem būtu daudz spiedīgākas lietas, par ko raizēties, nekā mēs. Tiksimies atpūtas istabā.

Viņš atgriezās pa gaiteni lielajā istabā. Skriedams garām izklaides centram, viņš izkratīja akumulatoru no klēpjdatora un iemeta to bāra mikroviļņu krāsniņā. Nospieda pogas, uzstādot maksimālo temperatūru. Raiņa bija klāt tieši tad, kad viņš jau grasījās viņu meklēt. Džejs nospieda pogu Start, un abi metās pie platajām stikla durvīm. Vestibilā klusu iezvanījās lifts.

Raiņa nolamājās vāciski un atskatījās brīdī, kad atskaņoja sasveicināšanās runu.

-     Vēl jau varam paspēt. Rezerves plānam vienmēr jābūt, viņš klusītēm nomurmināja.

Stikla durvis .automātiski atvērās, un viņi izskrēja uz terases brīdi, kad no apartamentu dziļumiem atskanēja skaļā balsī izkliegtas komandas.

Terasi norobežoja zema mūra siena. Koku galotnes un lielpilsētas ugunis stiepās līdz pat apvārsnim. Džejs pamāja ar roku, norādot virzienu, un viņi aizskrēja apkārt. Policijai telpas pārmeklējot, arvien jaunās istabās iedegās gaisma. Nonācis pie saimnieka guļamistabas loga, Džejs pārmeta kāju pār sienu. Varēja dzirdēt metāla atsišanos pret metālu. Viņš metās atpakaļ, satvēra Rainas roku un aizrāva viņu aiz podos augošajiem fikusiem.

Kamēr viņi pieliecās, pie guļamistabas durvīm parādījās M-4 stobrs, tam sekoja ķiverota galva un bruņuvestē tērpts policists. Triecienšautenes stobrs pavērsās no vienas puses uz otru, mērķi meklējot. Džejs elpoja lēni, nogaidīdams.

No iekšienes kāds noaurojās, kā brīdinot. Atplaiksnīja oranža gaisma. Nodunēja sprādziens. Ēkas grīda nodrebēja. No atpūtas telpas naktī izšāvās zili oranžas gaismas. Pa atvērtajām guļamistabas durvīm nāca kodīga dūmu smaka. Nodārdēja sprādzienu virkne.

Kad uz terases iznākušais policists iešāvās atpakaļ, Džejs pieskārās Rainas rokai un skriešus atgriezās pie sienas. Avārijas kāpnes bija pieskrūvētas pie ārsienas, uz pakāpiena vietas pietika labi, ja kurpes purngalam. Tās izskatījās tikpat vecas kā pati ēka, un ne pārāk drošas.

Džejs jau bija nokāpis savus četrus metrus, tad pacēla galvu. Kāp lejā, Raiņa!

-    Te ir seši stāvi! Naksnīgajā apgaismojumā varēja saskatīt viņas savaikstīto seju.

-    Zinu. Bet varēja būt visi divdesmit. Nu!

Viņas seja nozuda, bet uz sienas parādījās viena kāja.

-    Sasodīts, Raiņa! viņš dusmojās vāciski. Varbūt gribi, lai tevi sakapā no automāta, vai aši nolidināties, lai paliktu par pankūku uz ietves? Cita ceļa nav! Aši!

Strupi pamājusi ar galvu, viņa sāka kāpt lejā.

-    Kājas liec sāniski, Džejs pamācija jau savaldīgāk. Neskaties nekur, tikai sienā. Dari tā, un viss būs labi.

-    Jā. Protams.

-    Tev acis vaļā? Galvenais, lai viņa runā. Lēni kāpdams lejup, viņš klusībā lūdzās, lai viņa neapstājas, bailēs nesastingst.

-    Nein. Tā man mierīgāk.

-    Tu neredzi, cik jauks skats no šejienes.

-    Aizveries, Džej!

Divus stāvus zemāk viņš nonāca uz senlaicīgām avārijas kāpnēm. Man te viens jauks pārsteigums. Viņš noskatījās, kā viņas kājas pārbauda katru kāpienu. Te ir īstas kāpnes. Tu būsi sajūsmā.

-    Es labprātāk būtu sajūsmā par ko citu, vienalga, ko. Tas ir tāpat, kā nokarāties lidojoša pūķa astē.

-     Tu runā kā padomiete, viņš secināja. Atceries, ko nozīmē kaputņiks?

-     Pesimists. Tāds, kas iešauj sev galvā, bet kājas nokrīt nost.

-    Nu jau vari būt optimiste.

Viņa novaidējās, nostājoties viņam blakus uz kāpņu laukumiņa.

/

Džejs apskāva viņu. Precēsi mani?

-    Par vēlu.

-    Tas jāsaprot kā "varbūt". Tagad tu pa priekšu.

Viņa nokāpa lejā viegli, kā gazele.

Lejā nonākuši, viņi atkāpās no ēkas un lūkojās augšup. No vecās ēkas augšstāva, kur bija izbūvēti supermodernie Granditi apartamenti, gāzās pelēki un melni dūmi. Viņi atviegloti sasmaidījās un aizsteidzās uz ielu, drēbes purinādami, pieglaužot matus. Pie mājas parādes durvīm stāvēja policijas mikroautobuss. Apkārt pulcējās cilvēki, dūmos raudzīdamies.

Abiem steidzīgi promejot, Raiņa izmeta: Paskaties mobilo. Varbūt Bobija Džonsone zvanījusi.

Viņš sastādīja numuru un klausījās, tad pielika soli. Tikai viena ziņa no Eleinas. Viņai nepatikšanas. Sāka stāstīt par Lesliju Hovardu, pie tam divkārt pieminēja Palmeru. Tas arī bija pēdējais, pirms viņu pārtrauca.

Moteļa piedrazotajā stāvlaukumā Palmers nopētīja ielu, brauniņu no Eleinas nenovērsdams. Viņa ietiepīgi stāvēja pie sava auto, sakropļoto pirkstu izslējusi, un atteicās iekāpt. Rokai apsaitētais kabatlakats bija sarkans no asinīm.

-    Man jādara kaut kas ar to pirkstu, lai varu braukt. Sāp tā, ka pat domāt nespēju. Viņa iekoda apakšlūpā. Pārspīlēja, bet ne pārāk.

Viņa nopētīja savu valteru, kuru Palmers bija aizbāzis aiz jostas, kamēr Palmers vēroja trīs padsmitniekus, tie, plecu pie pleca gorīdamies, gāja pa ietvi repa pavadībā vienam plecā karājās radio ar jaudīgām skandām. Viņi vienlaicīgi pagrieza galvas un sastinga, ieraugot Palmera pistoli un Eleinas asiņaino roku. Acis novērsuši, visi aizsteidzās prom.

Palmers aizdomīgi noskatījās tiem pakaļ. Atveriet bagāžnieku. Veikli.

Viņa nospieda pogu, un sarkanais vāks pacēlās.

-    Paejiet nost! Viņš atvēra aptieciņu un pārbaudīja, tad izņēma no tās šķērītes. Labs ir, ņemiet, ko vajag.

Viņa paņēma vikodīna pudelīti un norija vienu tableti. Tad, pārvarot uznākušo nelabumu, izspieda no tūbiņas antibiotiku krēmu. Pat no krēma svara nervu gali lika iekliegties. Izņēmusi sterilu marles saiti, viņa atrāva to vaļā ar zobiem. Ar vienu roku salocīja marli biezā kvadrātā. Atkal, lūpā iekodusi, ievaidējās, ar marli uzbīdot ādas lēveri pušumam pāri. Vispirms dziļi ieelpoja, tad izelpoja, vienlaikus uzklādama marli virsū.

Sāpju asaras nobira pār vaigiem. Palīdziet taču!

Nepatikā saviebies, Palmers noplēsa līplentes gabalu.

-    Jums jau krietns pirksta gabals atlicis. Nesaprotu, par ko te vaimanāt.

-    Lops tāds. Viņa paņēma no Palmera liplenti un cieši notina pirkstu ar tam uzlikto marli. Atlaida vaļīgāk kurpju saites žņaugu un vēroja marli. Kad tā iekrāsojās sarkana, uztina lenti pāri.

Tikusi ar to galā, viņa paņēma marli, lenti un pretsāpju tabletes un iebāza jakas kabatās. Aizveriet bagāžnieku un paņemiet aptieciņu. Tiklīdz zināšu, kur krava, nobeigšu viņu kā traku suni, viņa nodomāja. Ir jābūt kādai iespējai, kā to izdarīt un, pie joda, viņa šo iespēju garām nelaidīs.

Iekārtojusies pie stūres, Eleina iedarbināja dzinēju, kreiso roku atbalstot uz stūres rata, lai pirksts būtu iespējami augstāk. Kad Palmers iekrita blakussēdeklī, viņa pamanīja, ka viņa kustības bija tūļīgas. Palmers bija no tiem, kuriem viss bija vienalga, pat ādas sēdekļi un mīkstais polsterējums. Viņai radās ideja. Ieslēgusi atpakaļgaitu, viņa uzmanīgi sāka braukt ārā no stāvlaukuma. Vajadzēja, lai Palmers justos, droši.

-    Uz kurieni? viņa nevainīgi iejautājās.

-     lzbrauciet uz Anakostijas automaģistrāli ziemeļu virzienā.

-    Tā tik ir adrese. Uz kurieni jābrauc? Viņa apturēja Jaguar pie izbrauktuves no stāvlaukuma.

Kaklā iedūrās pistoles stobrs. Stindzinošais tērauds atvēsināja smadzenes.

-    Par to galva nebūs jālauza, Palmers mierīgi noteica. Dariet, ko teikšu, lūk, tā. Kā, manuprāt, jau zināt, šaušu atkal. Ceļā teikšu, kur un kā.

Viņa ieslēdza pārnesumu, iekļaujoties satiksmes plūsmā. Ēkas stāvēja tumšas. Ielas laternu blāvā gaisma krita uz ietvēm. Jūs lepojaties, Mozus būdams, vai ne? Dieva dēļ, paskaidrojiet, kāpēc mūs nodevāt?

Viņš paraustīja plecus. Nekas tik ļoti nebojā attiecības, kā kopīgas neveiksmes. Manas attiecības ar Lengliju un kolēģiem man bija apriebušās. Uzdevumi atkārtojās, mērķi bija smieklīgi. Labākais, uz ko varēja cerēt, bija pati situācija ar komunistiem. Nebija nekādas jēgas. Mēs varējām tērēt lielākus līdzekļus, tātad izredzes bija mūsu pusē.

Viņa saprata. Jums bija apriebušās attiecības. Un nu esat lielā ķezā. Jūsu maska norauta, esat iedzīts stūrī. Džejs atkal jūs pārspēs. Viņa pagriezās uz Pensilvānijas avēniju, lai izbrauktu uz Džona Filipa Souzas tiltu.

-    Džejs ir mans garabērns, Palmers novilka. Es viņu radīju. Bez manis viņš nekas nebūtu bijis.

Taču, uzmetot viņam skatienu, viņa pamanīja sarūgtinājumu. Kad bijām pie Bena Kūnerta, jūs izmantojāt katru izdevību, lai pierādītu, ka joprojām esat augstākais pēc ranga. Džejs jums nepārtraukti bārstīja komplimentus, toties jūs ne reizi neuzteicāt viņa spējas vai panākumus. Droši vien plīsāt vai pušu no skaudības, kad viņu, nevis jūs, paaugstināja par Operatīvās daļas vadītāju. Viņš jūs pārspēja pat oficiālajā, karjeras ziņā. Skaudība jums spraucas pa ausīm laukā.

-    Eleina, mazulīt, jūs esat pārāk daudz laika veltījusi savu talantu apbrīnošanai, bet pārāk maz to nepilnībām.

-    Kā man patīk veids, kā jūs mani noliekat vietā. "Mazulīt". "Mīlīt". Konsekvents, kā vienmēr. Tas gan jāatzīst.

Palmeram šī saruna bija apnikusi, viņš pagriezās un novērsās. Eleina vēroja plato bulvāri, vieglu satraukumu izbaudīdama. Beidzot priekšā bija garš, brīvs brauktuves posms. Līdz tam viņa bija braukusi lēni, ļaudama sevi apdzīt. No aizmugures tuvojās starmešu bariņš. Viņas rīcībā bija minūte, tad tie būtu klāt. Viņa atmeta šaubu gūzmu. Ja vispār kaut kas bija glābjams, tad tobrīd.

No otras puses, jums droši vien taisnība par manām nepilnībām, viņa turpināja. Bet, visticamāk, tā izteicāties, lai novērstu strīdu par jums pašu. Nu nē, Palmer. Paskatieties! Pirksts atkal sācis asiņot!

Tieši saskaņā ar Eleinas plānu, Palmers paliecās uz viņas pusi, pretīgumā saviebies. Pleci bija joprojām pavērsti pret logu, kamēr galva pagriezta, lai redzētu Eleinu. Viņš tā ari nebija īsti pareizi apsēdies, toties saliektais augums bija izstiepis drošības jostu daudz vairāk, nekā vajadzētu.

Atbildi negaidot, Eleina piespieda gāzes pedāli līdz grīdai. Riepām iekaucoties, spēkrats parāvās uz priekšu. Palmers šķendēdamies ietriecās sēdeklī, tad lidoja uz priekšu, cik drošības josta ļāva, velti mēģinādams noturēties taisni un līdzsvarā, varenajam paātrinājumam spītējot.

Eleina spēcīgi piespieda bremzes. Jaguar izcilās saķeres riepas satriecoši spēji apstājās, liekot viņam bezpalīdzīgi lidot uz priekšu. Kad viņa galva triecās pret priekšējo paneli, Eleina izrāva viņam no rokām gan brauniņu, gan valteru. Palmera galva atsitās pret logu. Viņš ievaidējās.

Eleina gari izpūta aizturēto elpu. Stūri ar kreiso roku turēdama, viņa pavērsa brauniņu pret Palmeru un piespieda gāzes pedāli, strauji kāpinot ātrumu. Spalgi taurēdami, garām pašāvās citi braucēji.

Raugoties paša pistoles stobrā, Palmers cieta klusu, taču viņa vienmērīgais iedegums bija nobālējis. Tad acis piemiedzās, skatiens šaudījās, izeju meklējot. Viņš bija viltīgs un joprojām bīstams.

Eleina pagriezās uz Potomakas bulvāri. Es ar baudu iztukšotu visu aptveri, Palmer, sūdabrāli, nodevēj! Viņa skaldīja ik vārdu. Bet es jums došu iespēju izpirkt grēkus. Kur ir tā krava? »

49 nodaĻa

Kamēr Raiņa cauri Vašingtonas satiksmes ugunīm trieca mašīnu uz moteli, kurā Eleinai bija jātiekas ar Džeja operatīvajiem darbiniekiem, viņš zvanīja uz kompanjonu mobilajiem tālruņiem. Neviens neatbildēja. Viņš atstāja ziņu Eleinai un tūdaļ zvanīja Bobijai Džonsonei. Atkal klusums. Viņš atstāja ziņu arī Bobijai.

Abi klusēja, satraukuma pārņemti. Ceļā vieni sastrēgumi. Nerimstošā dzinēju un riepu duna nomāca. Kad beidzot Džeja tālrunis sāka zvanīt, Raiņa pameta viņam cerību pilnu skatienu.

Zvanīja Eleina. Kur jūs esat? Džejs noprasīja. Kā iet?

-     Paplucināta, bet dzīva. Ļoti gaidu jūs. Man Palmers stobra galā. Galvoju, ka viņš ir Mozus. Viņa negaidīja atbildi. Es nevaru viņu piespiest pateikt, kur atrodas krava, bet viņš to zina! Esmu apstājusies pie Kongresa kapsētas vārtiem.

-    Uzmanieties, Džejs brīdināja. Viņš ir viltīgāks par lapsu. Mēs būsim klāt pēc desmit minūtēm. Izstāstījis Rainai ceļu, viņš paziņoja Eleinai: Es ieslēgšu mikrofonu, lai Raiņa dzird. Izstāstiet visu pēc kārtas. Tad mēs pastāstīsim savu daļu. Palieciet uz līnijas, līdz satiksimies. Viņš nolaida roku ar tālruni.

Eleina atklepojās, brīdi vilcinājās. Tad vārdi plūda vienlaidu dusmu un skumju straumē. Šausmās klausoties, Raiņa saudzīgi pieskārās Džeja rokai, tad cieši saspieda to, stūrēdama ar otru roku. Fonā ik pēc brīža bija dzirdama Palmera murmināšana, kurš mēģināja iebilst. Atskaite bija emocionāla, sākot no Hleinas šoka par to, ka Palmers nošāvis Eliju, līdz brutālajai Frenka un Eleinas pratināšanai un beidzot ar Frenka eksekūciju.

-    Palmers zvanīja Ličfīldam, viņa paziņoja. Tā viņš uzzināja, kur ir krava.

Apvaldījis niknumu, Džejs mierīgi pajautāja: Kā jūsu pirksts?

-     Kārtībā. Iedzēru vikodīnu. Un pavisam drīz vajadzēs vēl.

-     Iedzeriet. Mēs nupat aizbraucām no Mārtiņa Granditi mājām. Džejs aprakstīja videonovērošanas kasetes, kuras nosūtījis savai kontaktpersonai, lai mēģinātu nolasīt no lūpām tajās redzamo cilvēku sarunas. Tiklīdz Raiņa pagriezās uz ziemeļiem pa Septiņpadsmito ielu, viņš sacīja: Esam gandrīz klāt, Eleina. Vēl pāris minūtes.

Kamēr viņš stāstīja par to, kā abi ar Rainu bēguši no Granditi apartamentiem, Raiņa palielināja ātrumu, traucoties gar Kongresa kapsētas veco ķieģeļu mūri, pēc tam pagriezās uz ziemeļaustrumiem pa Potomakas bulvāri, kur mūris beidzās, sākās senlaicīgs čuguna žogs. Kapi pletās melnā, asiem deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta kapakmeņiem izrobotā jūrā; nelīdzeni, pelēki ilkņi mēnesnīcas vizmā.

-    Redzu Jaguar, Raiņa atviegloti nopūtās. Viņi sēž iekšā.

-    Mēs jūs redzam, Džejs paziņoja Eleinai.

Raiņa piebrauca pie ieejas, blakus Eleinas mašīnai. Ķieģeļu mūra stabos iestiprinātie čuguna vārti noslēdza kapsētas iebraucamo ceļu. Raiņa vēl nebija apturējusi mašīnu, kad Džejs atgrūda vaļā durvis un iegrūda brauniņu pleca makstī. Pāris gariem, apņēmīgiem soļiem pārvarējis attālumu līdz Jaguar, atrāva vaļā pasažiera durvis.

Palmers pacēla galvu, veltīdams viņam vissirsnīgāko smaidu. Priecājos par atkalredzēšanos, Džej. Es gan biju sācis šaubīties, vai mums palaimēsies vēl satikties.

Atsprādzējis spiegošanas veterāna drošības jostu, Džejs sagrāba viņu aiz jakas atlokiem un izlidināja ārā; Palmers nokrita zem koka. Maitasgabals tāds! Piecelies! Viņš izvilka brauniņu un tēmēja uz Palmeru.

Uz elkoņiem atbalstījies, Palmers šķita ērti atlaidies mauriņā. Sniegbaltie mati slēpās ēnā. Apvītuši seja tumša kā līķim. Ne miņas no nožēlnieka. Esi prātīgs. Piedod un aizmirsti. Atceries, ka mēs kopā uzvarējām aukstajā karā. Es tikai pie viena nopelnīju pāris šekeļu.

-    Kā tad. Atceries savu pirmo slepkavību Trentu. Mūsu kolēģi un draugu. Un atceries pēdējo Frenku. Goda vīru, kas tevi cienīja, kas bija pēc labākās sirdsapziņas kalpojis savai valstij. Un visus pārējos pa starpu.

-    Par laimi, jāteic, ka tik neveiksmīgi notikumi, kā tie, negadījās bieži. Diemžēl tā vajadzēja.

-    Vajadzēja? Ak tu, nejūtīgais izdzimteni!

-    Pilnīgi nepareizi. Palmers uzslējās kājās, nopurināja putekļus no biksēm. Neredzot viņa sažuvušo sejas ādu un mezglainos pirkstus, par cienījamo vecumu nekas īpašs neliecināja viņa kustības bija vingras, sejas vaibsti atdzīvojās.

Nepievērsdams uzmanību ne Eleinai, ne Rainai, kuras stāvēja blakus ar pistolēm šaušanas gatavībā, viņš svinīgi uzrunāja Džeju. Kā jau Mozum, man ir priestera ētika. Es vadu savu ganāmpulku, ievācu atbilstīgu desmito tiesu un aizstāvu jūs visus, sargājot citu no cita. Un nekad neatklāju nevienu no saviem ziņu avotiem. Neaizmirsti, cik bijis tādu reižu, kad esmu izrādījies vairāk nekā noderīgs Lenglijai. Īstenībā Lenglijai vienmēr esmu izrādījis īpašu pretimnākšanu. Gribu, Džej, izsmēķēt pēdējo cigareti. Viņš rādīja tukšās rokas. Redzi, bez trikiem. Cigaretes man kabatā, arī šķiltavas turpat. Var?

Džejs strupi pamāja ar galvu. Lai iet. Tikai bez straujām kustībām.

Palmers sadabūja cigarešu paciņu, pēc tam šķiltaviņas. Nopūtās, izvilka vienu Pali Mali cigareti un jāva paciņai izslīdēt no pirkstiem, šķiltavas noklikšķēja, un viņš ieelpoja dūmus.

-    Nomet šķiltavas, Džejs pavēlēja.

Šķiltavas nokrita cigaretēm blakus.

Viņi stāvēja aci pret aci, abi turpat metru deviņdesmit augumā Džejs plecīgāks, īsu cietumnieka ezīti, ar Palmera virzienā pavērstu pistoli; Palmers kārns un mezglains, izpūrušu matu ērkuli, smēķēja, rokas nevērīgi uz krūtīm sakrustojis.

-    Tu, Palmer, ne tuvu neesi priesteris. Džejs blenza uz viņu, īsti neizprazdams notiekošo. Kā es tā jāvos muļķot sevi visus garos gadus.

-     Mīla ir akla. Palmers plati smaidīja, atsegdams prāvos, baltos zobus. Un es jau sākumā skaidri zināju, ko gribu. Tu, protams, atceries, ka Mozus bija Izraēlas dibinātājs. Tā nemaz nav sakritība, ka arī viņš bijis spiegu lielmeistars. "Un tas Kungs runāja uz Mozu, sacīdams, Sūti savus ļaudis, lai viņi var meklēt Kanaānas zemi." Tā nu Mozus izraudzīja divpadsmit vīrus, pa vienam no katras cilts, un sūtīja tos uz Apsolīto zemi slepenā uzdevumā ievākt ziņas, vai turienes ļaudis var uzveikt. Tas bija pirmais vēsturiski dokumentētais spiegošanas uzdevums. Piemērots vārds, ko?

Džejs ar nepatiku turpināja: Desmit spiegi ziņoja, ka turienieši esot pārāk stipri, turpretī pārējie divi apgalvoja, ka, piena un medus zemē dzīvojot, tie aptaukojušies un nodevušies slinkumam. Mozus nepārbaudīja, kuram no spiegiem bijušas savtīgas intereses, un nenosūtīja otru grupu uz Kanaanu, lai pamatīgāk izpētītu situāciju. Viņš pieņēma netālredzīgā vairākuma viedokli un izvēlējās tādu politiku, ka izraēlieši neiebruka Kanaānā. Tāpēc viņi klīda tuksnesī tāds bija Dieva sods. Jāatzīst, ka Mozus bija galīgs nejēga spiegošanā. Viņš notēmēja brauniņu Palmera pierē. Bet tev es došu iespēju izpirkt vainu. Pasaki, kur krava. Vismaz tas mums pienākas.

Palmers uzsmaidīja visatbruņojošāko smaidu Tieši to esmu ieplānojis darīt. Eleina ir godam centusies, bet es pats gribēju tikties ar tevi.

Džejs sarauca pieri. Tu nerunā nopietni.

Un tomēr, manu zēn, tā ir taisnība. Vienubrīd Palmers Šķita izstarojam patiesu sirsnību. Un tam par pierādījumu, lūk, viss, ko zinu. Granditi pieder starptautisko pārvadājumu kompānija, kas saucas Cross-Global, lai gan šaubos, ka tu to spētu pierādīt. Tai pieder piestātnes visā pasaulē, arī Baltimoras ostā, un tieši turp tev jādodas. Meklē "Mango ziedu" gaisīgs nosaukums tik nozīmigam kuģim. Tas ir ļoti liels, ļoti moderns konteinerpārvadājumu kuģis. Lerijs teica, ka iekraušana jau gandrīz galā. Kravas pieņemšana paredzēta desmitos, un tad velkoņi to nogādās līdz Česapīkai. Tev jāpasteidzas. Tādas svinības nevajadzētu nokavēt.

Džejs pārsteigts blenza uz viņu. Viņš bija domājis, ka vecais sakārnis nebūs piedabūjams runāt, nepadosies. Ejam, Palmer. Tev jābrauc līdzi.

Pat paldies nepateica. Nu, ko tur. Tu, Džej, man reiz sacīji, ka ir trīs samaitātības veidi. Tu gan kļūdījies; tās ir kompensācijas. Ja pareizi atceros, pirmās divas ir ambīcijas un egoisms. Man ir trešā nauda. Man personīgi tā izrādījās vienīgās zāles pret vilšanos. Tātad atbilde ir nē. Jums būs jādodas piedzīvojumu meklējumos bez manis. Mārtiņš Granditi manī savu mūžu nav izraisījis simpātijas; starp citu, tieši tāpat kā Lerijs Ličfilds. Nekad neesmu izjutis īpašas simpātijas ne pret vienu, katrā ziņā ne jau tiktāl, lai dabūtu galu no muļķa lodes vai, dievs pasarg', līdz mūža galam tupētu Alenvudas kamerā. No tādām domām man bija nelāgi ap dūšu, bet tādas jau ir tās spiegu spēles, vai ne? Es nejokoju, teikdams, ka gribēju ar tevi tikties. Tu tiešām spēj aizkustināt sirdi.

Džejs nepaspēja atbildēt, pirms Palmers viltīgi pasmīnēja, viņa žokļi sacirtās.

Neprātīgā izklupienā Džejs metās tam klāt. Nē, Palmer!

Raiņa un Eleina acumirklī pieskrēja pie Džeja. Visi raudzījās uz Palmeru.

-    Par vēlu, dēls. Palmers sagrīļojās, taču sasparojās, noturēdamies kājās, cienīgo stāju nezaudēja. Joprojām turēja cigareti pirkstos. Es tev iemācīju visu. Vienīgais, kas tev palīdzēja sasniegt to, ko tu sasniedzi, biju es. Bez manis tu nebūtu nekas. Es nekad nesaņēmu pelnīto gandarījumu, toties dabūju noskatīties, kā tevi apber ar balvām. Tas bija neizturami.

-    Kas notika? Eleina jautāja.

Raiņa elpoja strauji, sekli. Pārkoda kaut kādu indes ampulu.

-    Ciānkāliju. Palmers smīnēja. Tas sēdēja dzeroklī. Pamatīga deva. Pensijā man nebija dzīves. Pirms pāris gadiem ieliku. Atceries, Džej, kā es mācīju, ka vienmēr jābūt rezerves plānam.

-    Tā jau ir, tu man daudz ko iemācīji. Džejs paraudzījās uz savu ieroci, tad uz Palmeru. Tikai es biju tas, kuram vienmēr bija labs rezerves plāns.

Palmera ceļgali saļodzījās. Cigarete izslīdēja no pirkstiem, viņš nogāzās uz sāniem un sāka elst. Krūtis cilājās, mēģinot noķert gaisu. Džejs pietupās, pūlējās aptvert, ko palaidis garām. Ko Palmerā un sevī tik ļoti nepareizi novērtējis. Kad Palmers šķita saplokam, pataustīja pulsu.

-     Miris. Džejs uzlūkoja abas sievietes. Pacēlis Palmera šķiltavas, viņš iztaisnojās un apskāva viņas, piespiedās viņām, ļaujot skatienam klīst pār kapsētas nolaidenajiem pauguriem, tad pievēršoties dzīvojamajam rajonam ielas otrā pusē, kur viss liecināja par bērnu klātbūtni šūpoles, velosipēdi, bērnu sēdeklīši automašīnās.

Raiņa pieskārās viņa vaigam. Jūtu tev līdzi, Džej. Viņš nebija tas, par ko tu viņu uzskatīji.

-     Es arī, Džej, Eleina klusu piebilda. Jūtu līdzi. Bet viņš tiešām bija briesmīgs cilvēks.

Džejs iztaisnojās. Jā, bija gan. Bet mums jābrauc. Atstāsim viņu tepat. Eleina, vai gribat braukt līdzi? Bažīgi nopētīja viņu. Par to nav jākaunas. Neesat labākajā formā.

-     Nebūtu lāgā tagad atteikties no manis. Viņa izslēja zodu.

Džejs pamāja ar galvu un ieskatījās pulkstenī. Saprotu. Mēs būsim ievērojamā mazākumā, tāpēc jāizgudro plāns un šis tas jāsagādā. Sekojiet mums savā mašīnā.

50 nodaĻa

Baltimora. Merilendas pavalsts

Plašajā Baltimoras ostā Patapsko upe plūda kā melne tinte, ņirbu vilnīšus mēness gaismā apsudrabodama. Kādā no līcīšiem mirgojošajā ūdeni iesniedzās garās Cross-Global Sea Center piestātnes. Tonakt noenkurojies bija vienīgi "Mango zieds", un termināla vienīgajā apgaismotajā piestātnē rosījās tikai Džerijs Angelidis ar bruņotajiem palīgiem glītos, tumšzilos Cross-Global apsardzes tērpos.

Cigāru zobos iežmiedzis, Granditi mēroja soļiem augsto "Zieda" klāju. Kuģa koši ziliem un zelta apdares elementiem rotātais korpuss bija mango zieda krāsā, viņa pirmā Mari mīlēja šā zieda smaržu. Bet kuģa vēderā jūras konteineros glabājās milzu bagātība, ari Medžlisam al Šaābam paredzētā krava. Viņam blakus no kuģa priekšgala līdz pakaļgalam slējās vēl viena milzu konteineru tērauda flotile. Pārlūkojot savu valstību, viņš izbaudīja ne ar ko nesalīdzināma prieka mirkļus. Kādu dienu pasaule uzzinās par viņa triumfu. Tā bija viņa piemiņa, bet piemiņa dzīvo mūžīgi.

Uz vietas apgriezies, viņš paraudzījās lejup, uz piestātni. Kuģa trapam lieliem soļiem tuvojās Lorenss Ličfīlds ar kādu sievieti. Granditi palēnināja soli, lai abus aplūkotu. Nesaderīgs pāris, Ličfīlds kārns, kā dzinējsuns, sieviete pamaza, apaļīga. Kad viņi sāka kāpt pa trapu, Granditi skaļi nolamājās. Tā bija Bobija Džonsone.

Velkoņa svilpei tālumā atskanot, Granditi izņēma no mutes cigāru un nikni uzlūkoja Ličfīldu. Kas notiek?

-    Man tas pa prātam ne vairāk kā tev. CIP darbonis ironizēja. Vai kuģis piekrauts? Abi ar Bobiju Džonsoni uzkāpa uz klāja.

-     Tikko pabeidzām. Locis un velkoņi būs klāt pēc stundas. DVD atvedi?

-     Protams. Bet nekā nebūs, kamēr apsolīsi, ka tiksi galā ar mūsu problēmu.

-    Mūsu problēmu?

-    Viņu, Ličfīlds parupji norādīja uz Bobiju.

Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktores acis iezibējās.

Jūs patiešām cerat, ka esat drošībā? Ja Medžliss dabūs tādu visjaunākās tehnoloģijas lērumu, jūs aiziesiet bojā kopā ar pārējiem. Šonakt jūs, iespējams, esat viņu draugi. Rīt būsiet tas pats, kas citi medījums.

Ličfīlds viņā neklausījās. Viņai jāpazūd, tiklīdz kuģis izies jūrā.

-     Videokameras nofilmēja, ka tu mani nolaupīji, maitasgabals tāds. Viņa izslēja zodu. Ja es nozudīšu, Lenglija tevi notvers.

Ličfīlds mierīgi atbildēja: Nolaupīšanas pazīmju nebija. Tu iekāpi automašīnā labprātīgi.

Granditi smēķēja, apsvērdams situāciju. Kuģa vadībā bija amerikāņi, apkalpes locekļi pārsvarā filipīnieši. Visi civilisti. Neviens nebija bruņots, kas bija obligāts nosacījums, ja uzbruktu jūras pirāti iespējas izdzīvot bija lielākas, ja laupītājiem neizrādīja pretošanos. Viņš bija paturējis to pašu komandu, jo "Ziedam" bija jāizskatās tādam pašam, kā iepriekšējo kravu pārvadājumos; nekādu atšķirību, lai neizraisītu aizdomas ostās, kur kuģim jāpiestāj.

Taču atrisinājums bija gan. Jā, man ir kāds. Tas viņu ar prieku nomušīs.

Sviedriem noplūdis, Džejs airēja piepūšamo laivu uz Granditi piestātnes galu. Laivai bija jaudīgs dīzeļmotors, taču tobrid vajadzēja klusumu tāpēc viņš airēja. Kreisajā pusē slējās "Mango zieds", iespaidīgs milzenis vairāk nekā triju futbollaukumu garumā. No ūdenslīnijas tā mirdzošais korpuss sniedzās vairāk nekā četrpadsmit stāvu augstumā līdz kapteiņa tiltiņam un novērošanas postenim virs tā.

Raiņa sēdēja laiviņas priekšgalā ar SIG Sauer šaušanas gatavībā, modri raudzīdamās augšup. Kad Džejs izcēla airus, ļaudams laivai slīdēt pēc inerces, viņa ielika pistoli makstī un satvēra tauvu. Tuvojoties ar pāļiem nostiprinātajai piestātnei, viņa uzmeta kādam pāļa galam tauvu, un Džejs saņēma tās galu. Tauvu pievilcis, viņš pagrieza laivu sānis, līdz tā ieslīdēja dziļā piestātnes ēnā.

Viņš uzlūkoja Rainu. Abi bija ģērbušies melnā, sākot no īpašām mikrošķiedras biksēm un ūdensnecaurlaidīgām jakām līdz pilnajām mugursomām. Kā sendienās, abi pārmija sirsnīgus skatienus, apzinoties, kas draud. Tā vai citādi, Granditi krava bija jāaiztur.

Laivai šūpojoties, Raiņa pieķērās abiem bortiem, bet Džejs izstiepa roku. Sasprindzinājis muskuļus, pievilkās, ar rāvienu uzmetās ar krūtīm uz piestātnes dēļiem. Uzrāpās, izvilcis pistoli, palika guļam turpat, vērodams vīriešus, kuri patrulēja augsto stabu galos iekārto spuldžu spilgtajā gaismā. Džerijs un Rinks bija tajās pašās sporta jakās, pistoles zem tām, bet pārējie bija formas tērpos, bruņojušies ar UZ1 triecienšautenēm.

Džejs palūkojās tālāk, uz kuģi. Šokēts ieraudzīja, kā Bobija Džonsone cenšas izrauties no Lerija Ličfīlda rokām, tad viņi un Mārtiņš1 Granditi devās uz stūresmāju.

Viņš pierāpās pie piestātnes malas, lejā ieraudzīja Rainas jautājošo seju. Padod roku. Sniedzās viņai pretī.

Viņa papurināja galvu, piecēlās un atspērās ar abām kājām. Lēciena brīdī laiva sašūpojās un nobūkšķēja pret pāļiem. Džejs atskatījās uz piestātni. Kad pagriezās, Raiņa jau bija pievilkusies un vēlās malai pāri.

Satvēruši pistoles, abi gulēja uz vēdera, novērtējot situāciju. Labajā pusē bija termināla ēka trīsstāvu noliktava ar vārtiem piestātnes pusē. Caur milzu vārtiem varēja neskaidri saskatīt iekšieni. Kreisajā pusē bija kuģis, tam blakus divi kravas krāni, kas atgādināja gigantiskus četrkājainus zirnekļus. Krāni bija tumši, tātad iekraušana pabeigta. Aiz piestātnes pletās stāvlaukums, vēl tālāk bija dubultie vārti kravas automobiļiem, vidū sargbūda.

Viņš čukstus pavēstīja Rainai par Granditi, Ličfīldu un Bobiju Džonsoni. Ja izdotos viņu atbrīvot, viņa varētu izsaukt savu komandu.

-    Ja vien ir dzīva.

Arī viņam tas bija ienācis prātā. Situācija, šķiet, tikai pasliktinājās.

-    AI Hādi neredzēji? viņa jautāja.

-    Pagaidām nē.

Viņi turpināja novērošanu vēl kādu brīdi. Kad apsardze aizklīda tālāk, sāka pļāpāt, kāds aizsmēķēja, Džejs piezvanīja. Eleina, mēs esam klāt. Kur jūs esat?

-    Atbraucu pirms krietna laiciņa. Sēžu mašīnā. Sargbūdā divi cilvēki, abiem UZI. Labi pārredzu kuģi, piestātni, noliktavu. Terminālis iežogots tērauda stiepļu pinuma žogs, augšā dzeloņstieples. Te pārsteigumus negaida.

Raiņa pārtrauca sarunu, pieskaroties Džeja rokai, rādīja augšup..Granditi atgriezies.

-    Pagaidiet, Elein.

Smēķēdams cigāru, Granditi tā soļoja pa klāju, it kā viņam piederētu ne vien kuģis, bet visa pasaule. Apstājies pie reliņa, viņš atbalstījās pret to ar rokām, pārliecās, uzmanīgi vēroja limuzīnu piebraucam.

-     Maita tāds, Džejs nomurmināja. Tomēr limuzīns piedāvāja jaunas iespējas. Iespējams, ir labāks veids, kā to izdarīt, Elein.

-    Džej! Solījāt taču neizslēgt mani no spēles.

-    Es jau ari neizslēdzu. Turot mobilo pie auss, lai Eleina dzirdētu, viņš teica Rainai: Tiklīdz sagaidīsim piemērotu mirkli, ielavīsimies noliktavā un pagaidīsim, līdz tur uzrodas pāris apsargu. Pievārēsim viņus un atņemsim formas tērpus. Tad paskaidroja Eleinai, tā drošāk varēs paveikt ieplānoto. Viņi nolaupījuši Bobiju. Jāmēģina viņu izpestīt. Tad viņš izbeidza sarunu.

Lepnajā limuzinā Mārī Granditi raudzījās taisni uz priekšu; viņa nejutās labi.

-     Būs labi, mammīt. Ārons papliķēja pa viņas roku, it kā viņš būtu pieaudzis, bet viņa maza meitene. Tētis apsolīja, ka gaidīs mūs šeit. Atceries?

MarI mēmi pamāja ar galvu. Viņai palika slikti uzreiz, tiklīdz ārsts iedūra adatu ādā. Nebija ne jausmas, kādas bija jaunās zāles. Viņa palūkojās uz jauno, pievilcīgo auklīti Bebē, kura turēja klēpī aizmigušo Kristofu. Mariete snauda, ar plecu Bebē sānam piekļāvusies. Viņa gribēja pateikt Bebē, ka pati parūpēsies par bērniem, taču kādu brīdi tas nebija iespējams. Vismaz līdz tam laikam, kad viņa izdomās, kā tos aizvest no Mārtiņa.

Pagriezusi galvu, Marī aiz loga ieraudzīja Džeriju. Viņš atvēra durvis un sniedza roku. To satvērusi, viņa smagi izkāpa, pēc tam'sākās pamatīga rosība. Limuzīna bagāžas nodalījums atvērās. Parādījās koferi. Vēl daži koferi no priekšējā sēdekļa. Bērni pamodās un žāvājās.

No trapa atplūda viņas vārda skaņa. Mārī! Dārgā, tu esi klāt! Tas bija Mārtiņš.

Viņa iztaisnojās. Nedrīkstēja Mārtiņam darīt kaunu. Viņa izstiepa sausās lūpas smaidā. Džerijs pieturēja viņas elkoni, balstīja. Viņi apgāja limuzīnam apkārt.

Apvaldīdams emocijas, Džejs vēroja Mari Granditi. Pētīja viņas stīvās kustības, acīmredzamo vājumu locītavās. Kad Džerijs atlaida viņas roku, koferus izcelt palīdzēdams, viņa atslīga pret aizmugures triecienstieni.

Citādi aina bija aizkustinoša. Nokāpis pa trapu lejā, Granditi pietupās un apskāva bērnus, mazos vaidziņus skūpstiem noklādams. Saņēmis Kristofu un Marieti pie rokas, veda bērnus pa trapu augšā. Arons sajūsmā ar abām kājām vienlaikus lēca pakaļ. Džerijs atgriezās pie Mari, un viņa smagi balstījās uz viņa rokas, sekojot bērniem; aiz viņiem nāca šoferis, stumdams ratiņus ar koferiem. Gājienu noslēdza jauna sieviete, iespējams, kalpotāja.

-    Cik laimīga parāde, Raiņa dusmīgi čukstēja.

Tiklīdz ieroču tirgoņa karadraudze sapulcējās bariņā,

saimnieka jaukās ģimenītes gājienu vērojot, Džejs spēji pameta ar galvu. Sākam.

Zemu pieliekušies, viņi noskrēja atklāto posmu, kas šķira no noliktavas. Āra apgaismojums šķita pulsējam. Vārtos aiz Rainas iedrāzies, Džejs atskatījās.

-    Džej, Rainas balss brīdināja.

Viņš zibenīgi apgriezās. Viņa nekustīgi stāvēja starp augstiem kastu krāvumiem, tie slējās no trim pusēm. Ar smitvesonu rokā no tc ēnas nāca Alekss, plato seju vēsā, modrā smaidā savilcis.

-    Sveiki, Glinda. šķita, ka viņš aizpilda visu noliktavas brīvo telpu ar milzu augumu. Tātad atkal satiekamies. Par laimi, paliku šeit, lai pavērotu Granditi laimīgā tēva lomā. Ģimeniskiem pasākumiem nepiemīt īpaša pievilcība…

Viegli, atsperīgi Raiņa pagriezās uz labās pēdas, ievēzējot ar gurniem, trieca kreiso pēdu atpakaļ yoko kekomi spērienā, kas nežēlīgi trāpīja milzīgā aģenta saules pinumā.

Džejs jau bija klāt. Kad Alekss zaudēja līdzsvaru, Džejs izrāva tam no rokas smitvesonu.

Taču sānā iedūrās citas pistoles stobrs. Džej Tais? Beidzot. Jūs ar Rainu esat visiem līdz kaklam. To es paņemšu.

Folkers Rēvalds sagrāba Džeja brauniņu, kamēr Alekss atdabūja savu ieroci un atņēma Rainas S/G Sauer.

Raiņa nikni raudzījās uz Folkeru, pat elpu aizturēja.

Viņa bakurētainā seja bija pavisam pikta. Uz kuģi, marš, viņš pavēlēja. Veikli!

Džejs atskatījās.

-     Nemaz neceri, Džej! Alekss brīdināja. Šoreiz neizmuksi. Kusties!

Džejs saskatījās ar Rainu, tad lēni iznāca no noliktavas nesaudzīgajā laternu gaismā. Abi sagūstītāji sekoja aiz muguras. Granditi ģimene bija nozudusi uz kuģa, bet limuzīns aizslīdēja uz termināļa vārtu pusi.

-    Rokā ir! Alekss uzauroja piestātnē stāvošajiem apsargiem. Beidzot iekrita, reiz būs miers!

Jaguar stāvēja netālu no ceļa, kas veda uz termināli, un no tā braucošais limuzīns uz pāris sekundēm aizsedza skatu. Kad Eleina atkal varēja pārredzēt piestātni, pulsējošās sāpes pirkstā izzuda. Viņa satraukti paliecās uz priekšu.

Džejs ar Rainu divu bruņotu vīriešu pavadībā gāja uz konteineru kuģi. Viņa pazina abus: tie paši, kas bija vajājuši viņu zvejas ostā: Vilcināties nedrīkstēja.

Novērtējot limuzīna ātrumu un attālumu līdz vārtiem, viņa nospieda slēdzi, lai neiedegtos priekšējie lukturi, ledarbinājusi dzinēju, viņa nospieda pogu griestos, atvērās lūka. No augšas ieplūda mitrs gaiss.

Pūloties elpot mierīgi, viņa vēroja vārtus atveramies. Ja uzreiz nepaspēs iebraukt, tūlīt būs atkal ciet. Viņa vēroja limuzīna priekšējās gaismas. Arī sargbūdā stāvošie apsargi raudzījās uz limuzīnu. Tiklīdz tā purngals sasniedza vārtus, Eleina ieslēdza pārnesumu un spēji nospieda akseleratoru.

Riepām iekaucoties, automašīna šāvās uz priekšu. Aiz loga pazibēja košumkrūmi. Cieši stūri turēdama, Eleina apmeta limuzīnam līkumu. Metālam pret metālu čirkstot, pakaļgals tomēr skāra limuzīnu, bet viņa traucās tālāk. Sargi izmetās no būdas, pazibēja kā miglā, bet par vēlu. Viņa aizķēra ari vārtu metāla stabu. Jaguar, viegli nodrebinājies, iedrāzās termināļa teritorijā un pa bruģēto laukumu lidoja koka piestātnes virzienā.

51 nodaĻa

Virs "Mango zieda" uz kapteiņa tiltiņa kūsāja dzīvība. īsviļņu rācijās čerkstēja balsis, kamēr virsnieki iezīmēja kuģa kursu, pārbaudīja kartes, laika prognozes.

Mārtiņš Granditi uznāca uz tiltiņa pirmais, viņam sekoja Faisāls al Hādi lētās saulesbrillēs un baltā stjuarta tērpā; viņš nesa sudraba paplāti ar divām martini glāzēm. Ar Vidusjūras iedzīvotājiem raksturīgo sejas ādu un gludi pieglaustajiem, melnajiem matiem viņš nenoliedzami atgādināja cilvēku, kas kuģojis gadiem ilgi. Ličfīlds lūkoja slēpt aizkaitinājumu. Al Hādi bija uzstājis, lai Lorenss Ličfīlds piedalās kravas nodošanā, personīgi garantējot norunas izpildi.

Granditi pamāja ar galvu kapteinim, tad Ličfīldam, kas vientuļi stāvēja nišā, rokas aiz muguras saņēmis, kā ainavu aplūkodams. Blakus, uz plaukta, stāvēja ieslēgts klēpjdators.

-     Man šķita, ka pirms aiziešanas gribēsiet iedzert kādu glāzi. Ar tikko manāmu saviļņojuma pieskaņu Ličfīldam domātais skanēja skaļi diezgan, lai to sadzirdētu ari komanda un locis; tad Granditi kopā ar al Hādi nozuda nišā.

ledubušajām acīm vienaldzīgi "stjuartu" no galvas lidz kājām nopētījis, Ličfīlds pamāja ar galvu. Viss gatavs, varat pārbaudīt. Viņš atkāpās no datora.

Al Hādi nolika paplāti. Atšifrēšanas disks arī ir?

-    Pie manis.

Kad al Hādi pirksti sāka lidināties pa taustiņiem, ieroču tirgonis un CIP darbinieks iedzēra un noraudzījās, kā ekrānā nomainās datu salāgošanas sistēma. Beidzot al Hādi izņēma no klēpjdatora DVD un atkāpās. Ne vārda nebilzdams, sadabūja mobilo tālruni un spaidīja pogas, ziņojot par kravas pieņemšanu.

Arī Granditi un Ličfīlds izvilka savus mobilos tālruņus.

Dažu minūšu laikā al Hādi ieskaitīja Granditi norēķinu kontā sešus miljonus ASV dolāru, un Granditi pusi no tiem pārskaitīja Ličfīldam. Kad Ličfīlds bija pārliecinājies par savas daļas saņemšanu, viņš atdeva al Hādi atšifrēšanas DVD. Ar šo vienkāršo žestu darījums arī tika pabeigts.

Granditi pārņēma lepnums. Vēl nekad viņš nebija juties tik lieliski. Tas ir vēsturisks mirklis! Viņš pieskandināja savas martini glāzes malu pie Ličfīlda glāzes.

CIP pārstāvis skaļi nogrudzinājās. Par gaišo nākotni.

Viņi iedzēra un sasmaidījās.

Uz viņiem pat nepalūkodamies, al Hādi ielika ForeTel! un atšifrēšanas DVD krekla kabatā un, sudraba paplāti uz pirkstu galiem balstīdams, aizsoļoja. Viņa iestīvinātā mugura bija taisna, gaita triumfējoša, pārliecināta.

Alekša Santanas paziņojuma sapulcinātie apsargi piestātnē līksmi smīnēja un klaigāja. Kā mednieki, kam trāpījies vērtīgs laupījums, viņi aplenca Džeju un Rainu.

-    Ak dabūji gan šos rokā! viens no viņiem atzinīgi iegāza Aleksam pa muguru.

-    Sen bija laiks, sasodīts, piebalsoja cits.

Kamēr Alekss un Folkers klusuciezdami uzklausīja viņu uzslavas, Džejs neuzkrītoši nopētīja termināļa vārtus. Rainas galva sakustējās ari viņa vēroja apkārtni.

-    Sagatavojies, viņš klusu pačukstēja Rainai.

-    Mutes ciet! Džerija Angelidi balss nodārdēja no trapa augšgala. Abiem mutes ciet! Izvilcis no sporta jakas kabatas kolta sistēmas pistoli, viņš noskrēja lejā. Viņa vienaldzīgais, aukstais skatiens ne uz mirkli neatrāvās no Džeja.

Rinks iesaucās: Es zināju, Džerij, ka tu viņus dabūsi ciet. Es to zināju.

Džerijs pamāja ar galvu. Es jau ari to zināju, Rink. Tas bija vienīgi laika jautājums. Piestātnē nonācis, viņš pienāca pie Džeja; Džerija matu ezītis mirgoja mākslīgajā apgaismojumā. Vairs ne vārda, saprati. Viņš pacēla koltu, tuvinot to Džeja lūpām.

-    Folker! Raiņa pagriezās, uzlūkojot Rēvaldu. Tu taču neļausi…

-    Klusu! vācu "operatīvais" pavēlēja. Tā nav mūsu darīšana.

Džejs blenza nāvējošajā stobrā, no sirds cerēdams, ka tas nebija Džerija paša ierocis, taču visticamāk bija gan slepkavas labprātāk strādāja ar saviem stroķiem.

Drudžaini domādams, Džejs ļāva sejai sašķobīties šausmās un sašutumā. Tas taču nebūs Billija kolts, vai ne? viņš jautāja. Ir jau traki, ka tu gribi mani nolaist no kājas, bet nebūtu īsti godīgi to darīt ar tā nabaga puiša pistoli!

-    Es pats viņu skoloju, bet tu viņu apvedi ap stūri, Džerijs atcirta. Viņš iebāza savu koltu makstī, otru no jostas izvikdams. Jā-ā, tieši Billijam vajadzēja tevi nomušīt!

-    Uzmanieties! kāds ieaurojās.

Klusumu pāršķēla tuvā ]aguar rēkoņa. Galvas apcirtās apkārt. Aiz piestātnes laternu izgaismotā priekšējā stikla pavīdēja Eleinas mazā, apņēmīgā seja; viņa nikni stūrēja ļaužu pulciņam virsū.,

Alekss un Folkers pagriezās un izšāva uz labu laimi. Lodes ietriecās automašīnas priekšgalā. Abi skrēja atpakaļ, ik pēc brīža šaudami, kamēr pārējie pajuka, kur kurais. Steigā paķerto ieroču lodes plosīja rēno gaisu.

Džerijs skaļi nolamājās. Nu tev gals klāt, vecīt. Viņš nospieda kolta mēlīti. Taču šāviena nebija. Ne šāviena trokšņa, ne lodes, nekā.

Automašīnas dzinēja rūkoņa pārmāca visu pārējo. Piestātne drebēja. Džejs apvaldīja vēlmi pašauties sānis.

Ko tu, maita, ar Billija pistoli izdarīji? Džerijs aurodams nospieda mēlīti vēlreiz, tad nometa koltu un izstiepa roku pēc savas pistoles brīdī, kad līdz triecienam bija atlicis viens mirklis.

Piestātnei notrīcot, Džejs triecās ar plecu slepkavas krūtīs, pagrūžot viņu malā. Tajā brīdī Raiņa lēca trapa virzienā, un Jaguar pašāvās garām putekļu un drazu mākonī, aizsedzot viņus no "tīrītājiem", tad aizzibēja uz piestātnes galu.

Džerijs smagi nogāzās uz piestātnes dēļiem. Džejs paklupa, taču paspēja satvert nebojāto koltu, un turpināja kustēties, uzņemdams ātrumu, līdz arī viņš nesās augšup pa trapu, cik jaudas. Augšā uzskrējis, nokrita uz vēdera Rainai blakus. Viņa tina vaļā tievu detonatora auklu, blakus gulēja atvērtā mugursoma.

Abi vienlaicīgi pacēla galvu, noraudzīdamies uz piestātnes galu, kur Jaguar kā maza, sarkana šautra, aizlidoja ūdenī. Uz brīdi viss apklusa, arī apsargi noskatījās automobilim pakaļ. Tad apkārtni pāršalca varena šļaksta atbalss. Upes tumšais ūdens pacēlās kā geizers, mēness stari iekrāsoja tos dzīvsudraba krāsā. Nebija ne miņas no Eleinas. Džejs nobēra klusu lūgsnu.

Uz kapteiņa tiltiņa Granditi un Ličfīlds bija teju vai iztukšojuši savus martini, kad sākās apšaude. Viņi izskrēja no nišas tieši brīdī, kad pirmais palīgs, kas rosījās pie navigācijas pults, sastinga un atskatījās. Divi jauni virsnieki pārsteigti pielēca kājās. Kapteinis paņēma satelīttālruni.

Nezvaniet krasta apsardzei! Granditi pavēlēja. Mani ļaudis visu nokārtos!

Kapteinis pamāja ar galvu, un Granditi ar Ličfīldu aizsteidzās uz kreiso tiltiņa spārnu. Tālu lejā viri skrēja uz trapa pusi.

Granditi sastinga. Re, kur Taiss un Manharte! Ko tie tur dara?

Džejs un Raiņa bažīgi saskatījās. Tad viņa atsāka darboties, iespiezdama detonatora auklu spraugā starp platformu un pagrieziena disku. Auklai bija ar sprāgstvielu pildīta serde, bet disks nodrošināja trapam brīvgaitu, atkarībā no atstatuma starp kuģi un piestātni. Ja to atdalītu, tērauda traps nogāztos, slēdzot pieeju kuģim vismaz līdz brīdim, kad Džerijs atrastu citu ceļu.

Kad Džejs pievienoja auklas galam detonatoru, ap viņiem nosvilpa lodes, no lejas bija atklājuši uguni, šāva ar triecienšautenēm; lodes ieurbās kuģa bortā, kapāja platformu. Kad uguns pierima, Džejs izdzirdēja trapa iečīkstēšanos. Viņš pacēla galvu.

Alekša bargā seja bija jau trapa vidū, viņam sekoja Folkers ar apsargiem. Džejs izšāva un atkal pieplaka klājam. Jauns ložu spiets triecās metālā turpat blakus viņiem, šķembas gaudoja apkārt.

Kamēr Džejs uzstādīja detonatora taimeri, Raiņa ar īpašām asknaiblēm pārknieba auklas otru galu. No kāda balsta rikošetā lidodama, lode apsvilināja Rainas matus pie deniņiem. Paķēruši mugursomas, abi rāpus pakāpās prom. Steidzīgie soļi uz trapa pēkšņi apklusa.

Noslēpušies"*starp augsto konteineru rindām, Džejs un Raiņa uzmeta mugursomas plecos un gaidīja. Sekundes vilkās kā stundas.

Piepeši nogranda skaļš sprādziens. Kaijas klaigādamas aizlaidās no kuģa reliņiem. Trapam krītot, tas ar negantu blīkšķi atsitās pret kuģa bortu. "Mango zieds" nodrebēja. Vīrieši kliedza. Sekoja skaļi šļaksti.

Džejs un Raiņa pabāza galvas laukā. Nāsīs iesitās kūstoša tērauda smaka, sagriezās brūni dūmi. Drūmi pasmīnējuši, abi pielēca kājās un aizskrēja prom.

Vērojot notikumus no augšas, Ličfīlds nikni iztaisnojās, atkāpdamies no reliņiem. Alekss Santana un Folkers Rēvalds plunčājās ūdenī kopā ar vēl diviem Granditi vīriem, kamēr Taiss un Manharte bija uz kuģa. Vēl vairāk, Taisam bija ierocis. Šobrīd apturēt viņus varēja vienīgi Granditi, al Hādi un viņš pats.

-     Piezvani al Hādi. Pasaki, ka man vajadzīga viņa palīdzība! Uzņēmies vadību, Ličfīlds atgrūda vaļā bīdāmās durvis un aizsteidzās uz kapteiņa tiltiņu.

Iziedams dzirdēja Granditi paziņojam kapteinim: Traps uzspridzināts. Kuģī iekļuvuši divi teroristi. Mani ļaudis tiks ar viņiem galā, bet viņiem jāpalīdz nokļūt uz borta. Izdomājiet, kā tūdaļ pat. Man jāpiezvana.

Izvilcis brauniņu, Ličfīlds ielēca liftā, nospieda pogu un lādēdamies laidās lejā. Ko tādu viņš nebija paredzējis. Viņš izstaipījās un ieelpoja, mēģinot atbrīvoties no satraukuma. Abās rokās brauniņu satvēris, piespiedās pie lifta sienas. Kad durvis atvērās, viņš izmetās laukā pa virsbūves durvīm.

Pistoli no vienas puses uz otru vēzēdams, viņš pārbaudīja telpu. Tauvu rituļu grēdas. Pie kāpnēm kārtīgi sarindoti instrumenti. Soļi skanēja dobji, valdīja sāls un metāla smaka.

Viņš vēlreiz apgriezās, piesardzīgi ielūkodamies katrā kaktā. Bet, kad beidzot tika līdz durvīm aiz lifta, sprandā iedūrās auksts tērauds.

-    Tepat arī aprunāsimies, Lerij.

-     Džej! To balsi viņš nemūžam nebūtu gribējis izdzirdēt atkal.

52 nodaĻa

Jaguar palēnām grima upes stindzinošajā ūdeni, nospiedošs klusums kā līķauts ietina Eleinu. Rokas izstiepusi, viņa aizķērās aiz vaļējās jumta lūkas malām un rāvās augšup. Uz mēnesnīcu, kas laistījās tik tālu augšā. Atgrūzdamās no ūdens, vēzienu pēc vēziena tiecās turp, apvaldot neticami lielo vēlēšanos ievilkt elpu. Beidzot viņa sasniedza upes sudraboto slāni bet virsma šķita attālināmies.

Rokas straujāk vēzēdama, viņa izšāvās līdz gaisam un aizgūtnēm kampa to. Ūdeni minoties, viņa vairākas reizes dziļi ieelpoja un grozīja galvu, pūloties saskatīt piepūšamo laivu. Laiva bija vietā, kur Džejs bija solījis to atstāt. Viņa piepeldēja, pārvēlās bortam pāri un palika bezspēcīgi guļam, tomēr piesardzību nezaudēja; pēc brīža izdzirdēja soļus.

Elpu aizturējusi, Eleina uzslējās uz ceļiem un airēja ar plaukstām. Laiva klusu paslīdēja zem piestātnes. Tur to no augšas nevarēja saskatīt. Bruņojusies ar pacietību, gaidīja.

Kad soļi beidzot atkāpās, Eleina aplūkoja ievainoto pirkstu, kas bija noklāts ar antibiotiku gēla tas ar laiku sacietēja un lateksa slāņiem. Lateksā nebija ne plaisu, ne caurumu. Ar piespiešanos atvairījusi domas par sāpēm, viņa novilka samirkušās drēbes, atvēra laivā atstāto ūdensnecaurlaidīgo saini un pārģērbās melnā mikrošķiedras džemperī ar augstu apkaklīti, tā paša auduma biksēs, uzvilka zeķes un sporta kurpes. Piestiprināja pie jostas pistoles maksti, pārbaudīja savu valteru, ielika to maksti. Tad uzlika plecos mugursomu.

Nedaudz drošāk juzdamās, viņa atraisīja mezglu un aizairējās līdz otram "Mango zieda" bortam. Tuvojoties kuģim, upe ietrīsējās no tukšgaitā darbinātā dzinēja. Ciešāk airus satvērusi, viņa pārvarēja dzenskrūves radītos viļņus. Bija divas iespējas nokļūt uz borta uzrāpties pa vienu no enkura ķēdēm un iespraukties pa tai domāto caurumu vai, ja paveiktos, un kapteinis būtu izsaucis loci, varētu atrast tam nolaistās kāpnes.

Kuģim apkārt airēdama, viņa pacēla galvu. Baltais kuģa korpuss atgādināja stāvu sienu, kas slējās vismaz septiņu metru augstumā no nemierīgās ūdenslīnijas līdz klājam. Ar atvieglojuma nopūtu sveica tauvu kāpnes ar koka kāpšļiemPalūkojusies augšup vēlreiz, klusībā nolamājās, par necilo augumu zūdīdamās. Viņas laiva ūdenī atradās zemāk nekā loča kuģis, tas nozīmēja, ka attālums starp viņu un apakšējo kāpienu bija pārāk liels, lai to pievārētu lecot. Pēkšņi viņa atcerējās Dzeja mācību: izmanto to, kas pie rokas.

Viņa piestiprināja pie kuģa sāna sagādāto magnētisko skavu un izvēra tai cauri tauvas galu. Uzlika airus X burta veidā uz laivas priekšgala un sasēja krustojuma vietā. Atgrūdusi laivu līdz galam, viņa atbalstīja airu galus pret soliņu laivas priekšgalā, konstrukcijas augšdaļu piesliedama pie kuģa. Pametusi skatienu visapkārt, viņa uzrāpās uz airiem, satvēra kāpnes un kāpa augšā. Uzkāpusi izvilka valteru. Plāns paredzēja trapa uzspridzināšanu. Pagaidām viss šķita norisināmies, kā cerēts nevienu no Džerija rīkļurāvējiem nemanīja.

Atvērusi barjeru, viņa aizjoņoja gar konteineru kalniem, ieskatīdamās ik spraugā. Apstājās vienīgi pie trim glābšanās laivām, kuras atgādināja mazus kosmonautu nolaišanās aparātus, tikai vidū bija atvere iekāpšanai. Visas bija tukšas.

Iztaisnojusies ieskatījās nākamajā tērauda aizā starp konteineriem. Pretī, krastā, viens no milzīgajiem krāniem, kas bija krāvis kuģi, bija apgaismots, tā lifts brauca augšup. Nopētot stikloto priekšu, Eleinai palika sausa mute. Tie bija Granditi ļaudis. Viņa metās skriešus.

Pelēko starpsienu ēnā Džejs atņēma Ličfīldam pistoli, paspēra soli atpakaļ un aizbāza to aiz jostas. Lai cik ļoti Džejs pūlējās aizgainīt no prāta šo domu, tomēr nespēja gara acīm viņš redzēja Kristofu guļam ar sadragātiem kauliem, pavisam vienu Šveices aizas dibenā, šis nelietis, Ličfīlds, bija nogalinājis Kristofu. Džeja muskuļi raustījās. Viņam pāri vēlās niknuma vilnis.

-     Viņš ir mans! Mans! No kāpnēm pa galvu pa kaklu skrēja Raiņa. Kad viņa nostājās blakus, Džejs juta, ka Raiņa elpo tikpat satraukti kā viņš.

Ličfīlds saspringa. Jūs nesaprotat…

-     Kā tad, ka nesaprotam! Niknums paša balsī atrāva Džeju atpakaļ īstenībā.

Toties Raiņa ārdījās kā mežā kaķe, vieni vienīgi muskuļi un atriebības alkas. Mazliet savaldījies, Džejs noskatījās, kā viņa ieliek pistoli makstī un triec Ličfīldu pret tērauda starpsienu.

-    Tu, izdzimteni! Dūres sažņaugusi, viņa dauzīja Ličfīlda nieres. Pagriezies, gribu tev acīs ieskatīties, pirms piebeigt! Parādi seju! Tu, kas nogalināji Kristofu!

Kad Ličfilds iekunkstējās sāpēs, Raiņa iespēra tam pacelēs. Ličfīlds sagrīļojās, atguva līdzsvaru, tad gāza ar elkoni pretī, trāpot Rainai pakrūtē. Viņa noelsās, bet jau pēc mirkļa viņas rokā pazibēja HideAway nazis īss, viegli noslēpjams aukstais ierocis.

CIP darbonis sastinga puspagriezienā. Blenza uz mirdzošo asmeni. »

Džejs atguvās. Pagaidi, Raiņa. Nē!

-    Es vēl neesmu beigusi.

Taču, kad viņa atskatījās uz Džeju, viņš ieraudzīja, ka viņa jau daļēji izlādējusies.

Džejs nikni uzsauca Ličfīldam: Pasaki, kur Bobija Džonsone, Granditi un al Hādi, vai ari es viņai ļaušu sadalīt tevi gabalos.

Rainas balss piepeši ieskanējās maigi, gandrīz glāsmaini.

-     Iedomājies Pateicības dienas tītaru, Lerij. Āda, gaļa, locītavas. Tāds arī tu esi. Pa gabaliņam līdz sadalīšu šķēlēs. Parūpēšos, lai tu elpotu līdz pat pēdējam mirklim. Ar lielāko prieku.

Ličfīlda sejas izteiksme atguva mieru, kļuva gandrīz vienaldzīga, kā jau pieredzējušam slepenajam aģentam. Rainu neievērodams, viņš uzrunāja Džeju: Medžliss al Šaāba ir jūsu ienaidnieki, ne jau es. Kristofa bojā eja bija nelaime, taču neizbēgama. Mēs nezinājām, ka viņš bija tavs dēls.

Raiņa paaugstināja balsi. Domā, tas ir attaisnojums?

Džejs nenovērsa skatienu no Ličfīlda. Mēs sapratām, ka jums vajadzēja "lūku". Tāpēc tev bija nepieciešams Kristofs.

Ličfīlds pat nedaudz izbrīnījās. Man jau vajadzēja iedomāties, ka sapratīsi. Tas ir tieši tas, kas Amerikai vajadzīgs. Suņ Ci to vislabāk pateicis: "Ja pazīsti ienaidnieku un sevi, tevi nebiedēs pat simt kaujas." Ar "lūku" uzzināsim itin visu par viņiem kas tie ir, ko plāno.

Džejam nācās piepūlēties, lai izklausītos ticami. Kravas pārējā daļa ir pārāk bīstama. Tev mums jāpalīdz to apturēt.

Ličfīlds paraustīja plecus. Mūsu biznesā risks nekad nebeidzas tam tikai nāk nulles klāt. Tu, Džej, pats to mācīji.

-     Viņa kalsnajai sejai pārskrēja rūgtuma ēna. Bez tam tu neesi nekas cits kā nolāpīts sūdabrālis, nodevējs. Kā tu varēji mūs pārdot? Par mums nemaz nepadomāji? Tu biji kā klints. Mēs visi gribējām tev līdzināties. Sapņojām kļūt tādi, kā tu. Bet nu no tevis tukša vieta vien palikusi esmu tevi pārspējis!

Džeju atkal pārņēma sāpes, zaudējuma sāpes. Spiegošanas postošais spēks spēja izmainīt cilvēku nemanot, taču tiktāl, ka vēlāk pašam negribējās to redzēt. Tā bija noticis ar viņu, tomēr viņš nespētu iedomāties, ka Palmers Vestvuds vai Lerijs Ličfīlds varētu krist tik zemu. Izrādījās, ka īstais nodevējs bija Lerijs Ličfīlds.

-    Kur Bobija Džonsone, Granditi un al Hādi? Džejs atkārtoja.

CIP darbinieks palūkojās uz Rainas nazi, tad pievērsās Džejam. Ap šo laiku kapteinis būs izdomājis, kā dabūt Granditi vīrus uz kuģa. Tev prātīgākais variants būtu ielēkt upē un peldēt prom, cik jaudas. Kādreiz tu ieklausījies manos padomos dari tāpat arī šoreiz. Met mieru šai operācijai. Lenglijai tā nāks par labu.

Džejs nenovērsa skatienu. Ličfīlds, acīmredzot, nesaprata, ko runā. Kur viņi!

Ličfīlda lūpās uzplauka pašapmierināts smīniņš, acis iemirdzējās, izstarojot savādu pārākumu. Uz tiltiņa, viņš noteica, tad saņēma rokas aiz muguras.

Džejs sarauca pieri, kaut ko nelāgu nojauzdams. Viņš nopētīja Ličfīldu, manīja, kā tas sasprindzina plecus. Un tad saprata…

Ličfīlda roka šāvās uz priekšu, vēršot pret Džeju dūrē sažņaugto kabatas pistoli.

-    Uzmanies! Raiņa iesaucās, un lēca uz priekšu.

Brīdī, kad Ličfīlds nospieda mēlīti, Džejs metās uz tērauda klāja.

Raiņa ietrieca asmeni dziji Ličfīlda kaklā, pagriezdama to, lai pāršķeltu miesu. Izšāvās asiņu palts. Ličfīlds sastinga, tad viņa melnās uzacis neizpratnē saraucās uz leju. Viņš pavēra muti, lai kaut ko pateiktu, taču no tās nāca asinis, un viņš noslīga pie starpsienas miris.

Sāpes beidzot sasniedza Džeja apziņu lode bijai ierāvusi vagu deniņos, skarot kaulu. Viņš vēl un vēlreiz piemiedza acis, cenšoties atbrīvoties no pulsējošās sūrstoņas. Karstais šķidrums ielija ausī, tecēja gar kaklu.

Šokā, kā sapnī, viņš noskatījās uz Rainu: kā viņa nometās uz ceļiem viņam blakus, kā atvēra mugursomu… Viņas mati bija viens vienīgs melnu sprogu jūklis. Zilo acu ezeri bažu pilni.

Viņš sasparojās. Viss kārtībā. Tūkstošiem reižu esmu redzējis, kā viņš tā aizliek rokas aiz muguras. Stulbi, ka neiedomājos, kas viņam aiz ādas. Acīmredzot, šo to no manis iemācījies gan. Labi izdevās.

-    Tu mani pārbiedēji līdz nāvei. Viņa atskatījās, tad atskrūvēja īpaša antibiotiskā gēla tūbiņu un saspieda. Tev te ir pamatīga skramba. Kādu brīdi kodīs, bet pēc tam sacietēs un apturēs asiņošanu tāpat kā Eleinas pirkstam.

Virsbūves durvis atsprāga, ieplūda svaiga vēja brāzma. Eleina veikli iemetās iekšā kā mazs, negants, melnās drēbēs tērpts cikloniņš. Vērīgi apkārt palūkojusies, pietupās, abās rokās satverto valteru grozīdama.

-    Tev izdevās! Džejs sacīja.

Raiņa sirsnīgi uzsmaidīja viņai. Es zināju, ka viņa to spēj.

Eleina neatbildēja uz komplimentiem. Džerija rokaspuiši tūlīt būs uz borta!

Džejs pamāja ar galvu. Laid, man jāpieceļas. Aizslēdz durvis, Eleina. Mums jāiet uz tiltiņu.

-    Man gan ne. Viņa apgriezās un izskrēja.

Mārī Granditi, baiļu pārņemta, uztrūkās no miega. Palūkojās uz mēnessgaismu, kas ieplūda pa kuģa luksusklases kajītes iluminatoriem, tad uz bērniem un auklīti, aizmigušajām ēnām, kas snauda uz dīvāniem un otras gultas.

Tad atcerējās Mārtiņš bija atvedis viņus uz kajīti un atstājis, kamēr pats kārtoja darīšanas, kā vienmēr, visu iepriekš saplānodams. Diez, vai visi, kas alka piedzīvojumus, briesmas, rīkojās tāpat, ierobežojot citus, ja jau nespēja ierobežot sevi. Nu viņš bija meties jaunā ieroču afērā, tāpēc tik ļoti satraukts. šonakt viņa bija piespiedusi pievērst sev uzmanību.

Viņa uzslējās sēdus, piesardzīgi pārbaudot, vai ķermenis klausa. Jutās labāk, bija vairāk spēka. Nolaidusi kājas uz grīdas, klusu piezagās pie durvīm. Pavēra spraudziņu, ieklausījās varēja sadzirdēt vienīgi neskaidru kuģa dzinēja dūkoņu. Izgāja gaitenī, steigšus gar durvīm slīdot. Lasīja kajīšu numurus. Beidzot atrada īstās durvis. Kāds bija aizslēdzis tās ar piekaramo atslēgu.

-    Halo, viņa nočukstēja. Vai tur kāds ir?

-    Kas jautā? balss atsaucās.

-    Mārī Granditi. Ja atbrīvošu jūs, vai palīdzēsiet man aizvest bērnus no mana vīra?

-    Viņš jūs vairs nekad neaiztiks.

Marī pieskrēja pie ugunsdzēsības stenda, kur karājās cirvis un ugunsdzēšamais aparāts, taču stiklotā kaste bija ciet. Paraujot rokturi, atskanētu sirēna, to viņa zināja. Viņa izmisīgi raudzījās apkārt. Virsnieku kajītes bija tajā pašā klājā, uzreiz zem tiltiņa. Viņa pastāvēja pie kādām durvīm, izdzirdēja krākšanu, pienāca pie citām, atkal ieklausījās, tad atvēra. Kajītē valdīja tumsa un klusums. Klusībā lūgsnu skaitīdama, ieslēdza gaismu. Koja bija tukša.

Viņa pieskrēja pie skapja, pārbaudīja apģērbu, tad uzgāja divus plauktus ar alpīnistu aprīkojumu. Izvandīja visu, mezdama malā alpīnistu zābakus, troses, trīšus, kāšus, āmuru… un apjukusi apstājās. Tad paņēma āmuru. Brīdi padomājusi, paķēra smailu kāsi un skriešus atgriezās pie aizslēgtajām durvīm.

-    Esmu atpakaļ, viņa čukstēja. Mēģināšu salauzt slēdzeni.

-     Pasteidzieties.

Bailīgi atskatījusies, Mārī iebāza kāsi slēdzenē un sita ar āmuru, līdz slēdzene atsprāga vaļā. Kajītē gaidīja maza auguma sieviete; dūrēs savilktās rokas uz gurniem atbalstījusi, viņa nikni raudzījās pretī.

-    Man vajag mobilo tālruni, viņa paziņoja. Tūdaļ!

Marī rikšiem aizveda viņu uz savu kajīti. Iezagusies iekšā, parakājās auklītes somā, atrada viņas mobilo tālruni un iznesa to koridorā.

Sieviete to steigšus paķēra, sastādīja numuru un ātri nobēra: Vai pirmā grupa gaida Vorentonā? Noklausījās atbildi. Objekts ir konteinerpārvadājumu kuģis "Mango zieds". Viņa aprakstīja vietu un problēmu. Jārīkojas nekavējoties! Aizcirtusi mobilo tālruni, viņa atzinīgi uzlūkoja Marī. Kur jūs sadabūjāt āmuru un kāsi? Varbūt ir vēl kaut kas, ko es varu paņemt?

Viņas atkal metās skriešus. Taču, atstājot aiz muguras kajīti, kurā sieviete bija ieslodzīta, izdzirdēja piesardzīgus, klusus soļus. Abas atskatījās. Marī ar pūlēm apvaldīja šausmas, redzot triecienšauteni un stjuarta aukstās acis aiz stobra.

53 nodaĻa

Raiņa un Džejs piespiedās pie sienas, viņa stāvēja vienu pakāpienu zemāk; abi bija nostājušies tā, lai viņus nevarētu saskatīt no gaiteņa. Kad viņi bija uzbraukuši liftā no galvenā klāja, Džejs noņēma lifta vadības pults vāku un uzstādīja taimeri, kamēr Raiņa atkal darbojās ar detonatora auklu. Virsnieku klājā izkāpuši, viņi noslēpās tieši zem kapteiņa tiltiņa. /

No tiltiņa plūda taustāms, biedējošs klusums. Nedzirdēja ne balsis, ne rācijas, vienīgi navigācijas ierīču un citu tehniskā aprīkojuma ietaišu mehāniskos klikšķus un dūkoņu. Tas šķita savādi uz kapteiņa tiltiņa vienmēr kādam jābūt. Granditi vai al Hādi, vai arī abi kopā bija aizvākuši visus prom un droši vien bija kaut kur tuvumā, kaut ko perināja. Pēc Džeja aprēķiniem, liftam bija jāpienāk aptuveni pēc minūtes.

Viņš pielieca galvu, ieklausoties apšaudē uz galvenā klāja, to klusināja starpsienas. Eleina cenšas viņus aizturēt tur, lejā. Viņš runāja pavisam klusu.

Rainas skatiens atmaiga. Viņai ir nākotne kā kumeļš, paklūp, atkal pielec kājās. Ceļā uz īstu profesionāli.

Viņš pamāja ar galvu. Cerams, ka viņai izdosies. Tev izdevās.

Tu un arī es esam tik daudzas reizes nogāzuši podus. Un dārgi par to maksājuši.

-    Zinu. Bet Eleinu jau bija paredzējuši pārcelt uz operatīvo daļu. Viņa to vienkārši nezināja. Džejs vēroja Rainas seju, veldzēdams acis sejas jaukajos vaibstos, zoda izliekumā, acu starojumā. Ja neizdotos izdzīvot, vismaz satikties palaimējies.

-    Bet nu gan neviens no mums nevarēs atgriezties, Raiņa atgādināja.

-    Un tev ir iebildumi?

-    It nemaz. Viņa pasmaidīja, kā uz delnas izrādot savu mīlestību.

Džeja kaklā iestrēga kamols.

Ietinkšķējās zvans, paziņojot par lifta ierašanos. Abi izrāvās no sapņiem.

Kā komandai paklausot, viņi pacēla abās rokās turētās pistoles, atbalstīja pret krūtīm gatavībā atklāt uguni. Ieelpoja, aizskaitot līdz "četri", aizturēja elpu, aizskaitot līdz "četri", un izelpoja, skaitot līdz "četri".

Tā vingrinoties, Džejs sajuta, ka pulss palēninās, nervi nomierinās, bet maņas kļūst asākas. Viņš sadzirdēja viena cilvēka soļus; tas steidzās pie lifta no navigācijas centram pretējās puses. Izbāzis galvu, Džejs ieraudzīja smagnēju, stūrainu muguru aizslīdam garām.

Ar lūpu kustībām vien Rainai paziņoja: Granditi.

Tiklīdz lifta durvis atvērās, no tā atskanēja apdullinošs sprādziens. Granditi pārsteigumā ieaurojās. Dūmi koda Džeja nāsīs, bet lifta virzienā steidzās citi soļi, šoreiz no navigācijas centra puses. Tam vajadzēja būt al Hādi. Abiem pietika ar pāris mirkļiem, lai aptvertu, ka lifta kabīne tukša.

Džejs un Raiņa izlidoja kāpņu laukumiņā, raidīdami lodes uz klāju, starpsienām, liftu ar nolūku netrāpot ne alHādi, ne Granditi. Tie nometās guļus. Ložu krusas pārbiedētais Granditi ar abām rokām aizsedza galvu, bet al Hādi jau atbalstījās uz elkoņiem, gatavodamies atklāt uguni.

Džejs aizspēra prom viņa triecienšauteni, ar brauniņu galvā tēmēdams, kamēr Raiņa atņēma Granditi viņa berettu un notēmēja ar SJG Sauer.

Džejs paķēra triecienšauteni. Kur programmatūra?

AI Hādi melnās acis kvēloja naidā. Khaibar, Khaibar, Ya Yahud, laish Muhatnmad Safayood! "Haibār, Haibār, jūs, jūdi, Muhameda karapulki jūs vajās!"

Džejs pacēla galvu, vēlreiz ieklausīdamies. Lejā atsākās apšaude. Tie ir tukši draudi, al Hādi. šaujamais zaudēts. Kur tā sasodītā programmatūra?

Al Hādi šķita iegrimstam pārdomās. Labi, tūlīt parādīšu. Lēni, lai katra viņa kustība būtu nepārprotama, terorists piecēlās kājās. Berlīnē brīvē atlaistais jaunietis bija izaudzis par izskatīgu vīrieti tas pats ērgļa deguns, olīvkrāsas āda, bet muskuļaināks augums. Acis gudras, caururbjošas un biedējoši pārliecināts skatiens.

Arī Granditi piesardzīgi uzslējās kājās, drukns, joprojām nevainojamu melno, sudraba pavedieniem iekrāsoto sasuku. Platā seja dega naidā. Viņš nikni uzlūkoja Džeju.

Al Hādi pagrieza roku, rādīdams plaukstu, kurā, ar īkšķi piespiedis, turēja ķīļveida elektronisku ierīci. Bobijai Džonsonei pieliku plastisko spridzekli. Ja atlaidīšu īkšķi, viņa uzies gaisā.

Eleina apstājās vietā, no kuras varēja labi saskatīt kravas celtņa strēli. Sirdij sažņaudzoties, noskatījās, ka celtņa lifta būris apstājas klāja līmenī, bet strēle nolaiž tērauda sieta trapu no krāna uz kuģi. Pēc neilga laika Granditi rokaspuiši būs uz borta. Steigšus apsvērusi, kas no mugursomā paglabātā tagad noderētu, viņa, zemu pieliekusies, aizsteidzās gar reliņiem, apskatīdama konteineriem piestiprinātos kravas nosaukumus, aplūkodama uz klāja ierīkotos vākus, kas atgādināja lielus kanalizācijas lūku vākus; pa tiem apkalpe varēja pārbaudīt saldētavas refrižeratorus, kuri atradās zem klāja. Kad beidzot bija atrasts nosaukums "propāns", viņa pagriezās un meklēja tikmēr, līdz uzgāja atsevišķi novietotu konteineru. Tā iekšienē bija ļoti viegli uzliesmojošā propāna gāze.

Ar valtera spalu notriekusi plombu, viņa atrāva vaļā durvis. Konteiners bija līdz griestiem pilns ar nelieliem, biezā, triecienus mīkstinošā plēvē rūpīgi ietītiem propāna baloniem. Viņa uzmanīgi izvilka vienu balonu, atstāja to uz klāja guļam, tad skrēja tālāk, beidzot pamanīja refrižeratora lūku. Atvērusi to, pasitās sāņus, pieplaka pie nākamās. Atrāva vaļā arī to.

-    Re, kur Kaningema!

Viņa pacēla galvu. Tālumā parādījās vīrieši formas tērpos. Tie skrēja uz viņas pusi. Džerijs vadībā, sporta jakai plīvojot. Kad viņi pacēla triecienšautenes, Eleina nokrita uz vēdera. Lodes džinkstēdamas triecās pret tērauda klāju, taču viņu neskāra. Viņa pavēlās sānis, izvilka no mugursomas šoka granātu, izrāva drošības sprūdu, tad aizmeta granātu metrus desmit aiz atvērtajām refrižeratora lūkām tieši tur, kur vajadzēja.

Ātri līkumodama, atkāpās, iesprukdama tērauda aizā brīdī, kad gaisu satricināja skaļš rībiens. Biezi, dzeltenbrūni dūmi aizvilkās slēptuvei garām. Elpu aizturējusi, viņa metās tajos, turpinot virzīties uz virsbūves pusi.

-    Tā jau tikai dūmu granāta! kāds iesaucās.

Atsākās pakaļdzīšanās. Eleina paķēra balonu un metās uz priekšu, skrienot raudama nost izolācijas materiālu. Kad bija drošā attālumā no konteinera ar propāna baloniem, palēnināja soli, atskatījās. Dūmi sāka izklīst, krāsojās pelēki.

No tiem iznira četri vajātāji. Divi pazuda uzreiz, iegāzās vaļējās lūkās, acis pārsteigumā ieplētuši. Viņu nikno, neķītro lamu pavadīti, parādījās pārējie, tie pārvietojās soļos, piesardzīgi klāju aplūkodami. Eleina pasmīnēja.

Kustieties! Džerijs uzkliedza. Viņa nekur neizspruks. Re, kur ir!

Eleina atstāja propāna balonu pie konteinera un skrēja, ko kājas nes. Vajātājiem atsākot pakaļdzīšanos, viņa iespru; ka nākamajā tērauda kanjonā un palūkojās ap stūri. Tie tuvojās. Viņa piespieda sevi elpot mierīgi. Pirmais ar niknumā zvērojošām acīm bija Džerijs. Kad viņš bija gandrīz virs balona un varēja saskatīt pat sviedru straumīti uz sejas, viņa nospieda mēlīti. Propāns sprāga liesmu mutulī, aprijot Džeriju Angelidi. Viena roka bija redzama, sporta jakas piedurkne liesmoja, roka sažņaugta dūrē. Vīrieši kliedza. Klājs nodrebēja. Reliņš izkusa un ieliecās.

Eleina klusībā uzteica sevi. Novērst uzmanību. Demoralizēt. Aizsargāties. Nogaidījusi, līdz karstuma vilnis garām, viņa pielēca kājās un atkal metās skriešus. Daži izdzīvoja, un tie jau nu neatstāsies.

Virsbūves tiltiņa līmenī Džejs un Raiņa sekoja al Hādi un Granditi pa gaiteni. Piepeši lejā nogranda skaļš sprādziens.

Raiņa uzrauca uzacis. Eleina, viņas lūpas rādīja vaininieci.

Džejs sadrūma, pamāja ar galvu. Viņi ienāca kapteiņa tiltiņā, kur pa garo logu rindu varēja aplūkot mēnesnīcā vizuļojošo naksnīgās ostas ainavu. Mirdzēja divi radara ekrāni. Monitoros nomainījās dati. Bet Bobija Džonsone sēdēja nekustīgi ar līplenti piesaitēta kapteiņa krēslam; pie vēdera ar to pašu līplenti bija piestiprināta plastiskā sprāgstviela. Varēja redzēt detonatoru. Ari mute bija aizlīmēta ar līplenti, taču acis meta zibeņus al Hādi un Granditi virzienā.

Al Hādi apstājās viņai blakus, pagriezās ar seju pret Rainu un Džeju. Lūpas kroplīgā smaidā savilcis, atpogāja kreklu, tad melnu kevlara bruņuvesti, atklādams melnu teniskreklu ar divām krūšu kabatām. Katrā bija viens DVD.

-    Kā solīju jūsu ļoti smalkā ForeTell programmatūra. Al Hādi aizvāza vesti un aizpogāja kreklu.

Granditi pārgāja telpai pāri un atvilka aizkaru, kas slēpa nelielu nišu. Tur, pie krēsla ar līplenti piesaitēta, sēdēja Mārī Granditi, platīnblondie mati gūlās uz pleciem. Zaļās acis šausmās ieplētusi, viņa raudzījās vīra sejā.

-     Marī, dārgā, piedod, bet tā vajadzēja, tavas drošības labad. Viņš norāva no mutes līplenti. Tā labāk, vai ne? Tad izslējās. Redziet, Džej? Viņa ir mana. Tad atkal pievērsās Marī. Tas, mīļā, ir Džejs Taiss. Domāju, ka tu priecāsies, viņu redzot.

To dzirdot, Marī seja sadrūma. Viņa palūkojās uz Džeju. Jūtu jums līdzi.

-    Jūtu līdzi! Granditi uzbrēca. Viņam bija viss! Viņš nāca no turīgas ģimenes. Ieguva vislabāko izglītību. Valdība viņu uzmeklēja un piedāvāja karjeras iespējas. Bet es sāku no nulles! Man bija jāizcīna katrs solis augšup no pašas apakšas. Kā zvēram jāplēšas par katru peniju. Viņam cieņa pienācās automātiski. Man to vajadzēja pirkt! Viņš pagriezās pret Džeju. Marī bija augstas proves sieviete. Es viņu gribēju sev, tāpēc izdomāju, kā rīkoties, un dabūju viņu. Viņa man pastāstīja par tevi, par tavu izcelšanos, kas tu esi. Kāds tu esi. Viņa tevi tik un tā būtu pametusi. Tā vietā, tu izjauci vienu no maniem lielākajiem darījumiem un tu viņu nogalināji!

-    Tu nonāvēji Marī un mūsu bērnus! Džejs draudīgi paspēra soli tuvāk nāves tirgonim.

Kad Raiņa pieskārās Džeja piedurknei, brīdinot, lai savaldās, Granditi acīs iedegās skaudība par šo tuvības apliecinājumu. Džejs divreiz dziļi ievilka elpu un stīvi pamāja ar galvu, apliecinot savu pateicību Rainai. Taču, kad Raiņa mierinot saspieda viņa roku un pēc brīža atkal atlaida, Granditi tikai aizsvilās niknumā.

Al-Hādi noraudzijas uz viņiem, neslepdams, ka uzjautrinās.

Granditi uzmeta viņam skatienu. Džeju lamādams, viņš negaidīti rāvās uz priekšu Džeja virzienā, dūres vicinot. Seja sašķobījās niknumā.

-      Stop! Džejs brīdināja. Viņš spēji pacēla brauniņu, Granditi galvā tēmēdams, vienlaikus ar triecienšauteni al Hādi uzraudzidams. Ja gribi palikt dzīvs, paņem no al Hādi tos diskus!

Granditi blenza uz pistoli. Palēnināja soli, tad sastinga. Skatiens pievērsās teroristam.

Al Hādi iesmējās. Tikai neaizmirsti, Granditi, ka, tiklīdz atlaidīšu šo te pogu, plastita bumba sprāgs, un visi mirsim. Vai gribi mocekļa nāvi? Vai beidzot pievienosies man kā brālis?

Granditi smagnējā seja noskaidrojās. Viena roka noslīga gar sāniem, bet otra izvilka cigāru no kabatas.

-    Tā jau labāk, al Hādi uzlūkoja Džeju. Cik stulbs tāds teātris, bet tipisks. Nometiet ieročus, vai arī es tiešām uzspridzināšu plastītu.

-    Izslēdziet to, Džejs atbildēja. Ja izdarīsiet tā, es jums garantēju taisnu tiesu. Varēsiet sludināt savu (undamentālisma teoriju no liecinieku sola. Padomājiet, kādu reklāmu dabūsiet. Viņš redzēja, ka Raiņa nedaudz pamiņājas, nostājoties tuvāk teroristam, kamēr Džejs novērsa viņa uzmanību.

Al Hādi papurināja galvu. Programmatūra un šī krava ir daudz vērtīgākas. Esiet prātīgs, Tais. Es jau sen būtu noalgojis slepkavas, ja vien neplānotu pats jūs notvert. Bet tagad varat vispār tikt sveikā cauri: tikai atdodiet šaujamos, un kuģis dosies prom, bet jūs, tiklīdz sasniegsim Česapīku, dabūsiet glābšanas laivu.

Džejs saglabāja vienaldzīgu sejas izteiksmi. Lai ari ko alHādi solīja, viņš nogalinātu visus, tiklīdz Džejs un Raiņa nomestu ieročus. Vienīgā iespēja rastos, ja izdotos izmantot viņa savtīgos uzskatus pret viņu, ja Raiņa spētu rīkoties tik ātri, cik vajadzēja. Ar acs kaktiņu Džejs ievēroja, ka viņa nemanot virzās tuvāk, bet brīvā roka ieslīd kabatā. Atlika vienīgi cerēt, ka viņa nonāks gana tuvu.

-    Atcerieties imāmu Huseinu? Džejs mierīgi ierunājās. Viņš mācīja pareizi cienīga nāve labāka par pazemojuma pilnu dzīvi. Kad viņam uzbruka tuksnesī, Huseins mira drosmīgi, ar zobenu vienā, Korānu otrā rokā. AI Hādi ogļu melno acu skatienu vēl ciešāk piesaistīdams, Džejs ierunājās nicīgākā tonī: Ja esat patiesi ticīgais, šeih al Hādi, kā gan spējāt nodzīvot divus garus gadu desmitus ar tādu pazemojumu? Apzinoties, ka todien, uz Glīnikes tilta, izvēlējāties dzīvību, nevis pasaulslavena jūda noslepkavošanu? Neesat nekas cits, bet gļēvulis un savas tautas nodevējs!

Al Hādi acis aizmigloja jūtu vētra. Viss augums trīcēja. Viņš pacēla roku, lēni plaukstu atvērdams, rādot īkšķi, kas rīvējās gar pogu.

-    Nāve jums! viņš iekliedzās.

Raiņa acumirklīgi izmeta tievu auklu ar īpašu lipekli galā, kā ar laso savelkot al Hādi pirkstus, piespiežot tos pie pogas.

Kamēr al Hādi centās atbrīvot roku, Raiņa metās tam virsū. Tajā mirklī Džejs pieskrēja pie Bobijas Džonsones, izrāva detonatoru no plastīta vīstokļa un aizmeta prom.

Al Hādi gribēja aizbēgt, taču Raiņa iespēra tam pa labo kāju. Viņš sagrīļojās, ar brīvo roku grāba pēc Bobijas Džonsones krēsla. Džejs triecās ar plecu viņam krūtīs. Al Hādi nokrita, bet Džejs uzmetās viņam virsū, pūloties piespiest viņu pie grīdas, pie viena mēģinot atraut vaļā tā balto žaketi.

Kamēr Raiņa plēsa līplenti no Bobijas krūtīm, al Hādi iegāza ar dūri Džejam vaigā un pavēlās sāņus. Džejs papurināja galvu, atvairīdams reiboni, un lēni izstiepa roku, lai aizturētu teroristu. Taču al Hādi jau bija kājās un skrēja uz stikla durvīm labā borta pusē. Granditi uz pēdām sekoja viņam.

Kad Bobija pieliecās, atbrīvojot kājas no līplentes žņaugiem, Marī sāka izmisīgi māt ar galvu, saucot: Viņi aizbēg!

Terorists atrāva vajā kādu atvilktni, paķēra triecienšauteni un izdrāzās pa durvīm.

Granditi paņēma UZI triecienšauteni un apgriezās, pavēršot stobru pret palicējiem.

Viņa gajīgā seja, 6avilkta vēsā apņēmībā, biedēja. Saprāta dzirksts atgriezās viņa acīs, arī pārliecība par savām spējām. Viņš tēmēja uz Džeju. Tu esi mani izputinājis!

Džejs pasitās malā, notēmēja. Abi izšāva vienlaicīgi.

Kamēr Granditi raidītās lodes kapāja sienu sprīdi virs Māri galvas, starp viņa acīm uzradās melns caurums. Izšļācās asinis. Viņš sagrīļojās, kāpās atpakaļ. UZI atsitās pret grīdu. Granditi sakņupa uz ceļiem tam blakus. Apsūdzošs skatiens pārslīdēja telpai pāri, atdūrās pret Džeju. Pēkšņi acis apdzisa, viņš nogāzās uz mutes un sastinga.

-    Ķeriet to maitasgabalu, al Hādi! Bobija Džonsone uzsauca, nolēca no krēsla un pieskrēja pie Marī, lai to atbrīvotu. No lejas atkal atskanēja apšaudes troksnis, caur atvērtajām durvīm tas bija labāk sadzirdams. Es aizkavēšu sasodītos bandītus. Vai, kā man tas patiks!

-    Vispirms izsauciet palīgspēkus! Džejs uz krēsla atstāja triecienšauteni.

-    Jau izsaucu! Bobija atcirta.

Džejs un Raiņa izskrēja ārā un metās pie kāpnēm, sekojot al Hādi, kuram, šķiet, bija izauguši spārni.

54 nodaĻa

Eleina bija iedzīta stūrī vietā, kur slējās virsbūvei tuvākā konteineru grēda. Asinis pilēja no brūcēm galvas ādā. Asiņoja arī ievainojums rokā. Izliecoties ejā starp konteineriem, lai izšautu, viņa pamanīja nākamo cilvēku grupu, kas skrēja no kravas lifta pa rampu uz kuģi.

Viņa ierāva galvu plecos, kārtējai ložu zalvei triecoties pret tērauda konteineru un klāju. Dzirdēja cilvēkus piesardzīgi skrienam pa kanjoniem starp konteineru grēdām; tie meta līkumus, ielenca viņu. Ar brīvo roku Eleina notrausa sviedrus no sejas.

Propāna balona sprādziena liesmās gāja bojā vai izgāja no ierindas astoņi no pirmā vajātāju duča. Tie divi, kuri iegāzās refrižeratoros, bija gan izrāpušies, taču apšaudē vairs neiesaistījās. Viņa bija pārliecināta, ka ievainojusi vēl divus un, iespējams, trāpījusi vēl vienam. Tomēr pēc propāna uzspridzināšanas viņa nevienu nebija nošāvusi. Tas nozīmēja, ka, jaunajai grupai pievienojoties, pret viņu stājās četrpadsmit, kas bija daudz veselāki, nekā viņai gribētos.

Eleina pabāza galvu ap stūri un trīsreiz izšāva, īpaši netēmējot. Pēkšņi uguni atklāja no otras, nepiesegtās puses. Vienīgais patvērums tagad bija stūres māja, taču no tās šķīra septiņi gari metri.

Nogūlusies uz vēdera, viņa notēmēja un šāva uz otru pusi, no kurienes tuvojās jaunie uzbrucēji divi apsargu tērpos, kas pietupās pie labā borta, netālu no margām. Tad pavēlās malā un šāva gar reliņu savā, kreisajā pusē. Taču, paveļoties atpakaļ, lai šautu uz kuģa otrā borta pusi, viņa izdzirdēja tālumā tikko sadzirdamu liela helikoptera lāpstiņu troksni.

Kaklā sakāpa cerību kamols. Tā nepārprotami bija Black Hawk dziesma, un tuvojās vismaz duets.

Gaisu pildīja brīdinoši saucieni. Piepeši uz klāja dunēja daudzi steidzīgi soļi. Viņa palūkojās pa kreisi. Abi jaunie šāvēji bija pazuduši. Tad viņa palūkojās gar savu bortu. Apsargu formās tērptu apsargu bariņš skrēja, cik jaudas, uz kravas krāna trapa pusi, mezdami bažīgus skatienus pār plecu uz debesīm. "Melnie vanagi" bija piespieduši Granditi žurkas pamest kuģi.

Uzplūda pateicības jūtas. Visām maliņām protestējot, viņa uzslējās kājās un devās uz stūres māju un apstājās. Balts plankums slīdēja lejup pa trepēm labā borta pusē. Viņa apstājās, kā iemieta. Tās bija vīrietis stjuarta tērpā. AI Hādi!

Viņas skatiens aizslīdēja augšup. AI Hādi sekoja divas melnas ēnas.

AI Hādi nolēca uz konteineru grēdas, paklupa, tad aizskrēja, nozuda skatam. Abas ēnas Džejs ar Rainu šaudami aizauļoja tam pakaļ.

Eleinas dzīslās ieplūda adrenalīns. Viņa saņēmās, skrēja, cik spēka, uz bakborta kāpņu pusi. Kāpa augšā, mudinot pārgurušo ķermeni pasteigties. Kad acis sasniedza konteineru krāvuma augšu, viņa atkal ieraudzīja trīs skrejošos stāvus uz zvaigžņotās debess fona. Terorists bija krietni priekšā. šāva gan viņš, gan viņa sekotāji.

Kamēr Rainā skrēja blakus, savus divpadsmit metrus pa kreisi, Džejs nedaudz piestāja, pārtraucot saraustīto skrējienu, tieši tik, lai notēmētu uz al Hādi. Citu pēc citas izšāva vairākas lodes, netrāpīja. AI Hādi pagriezās, pieplaka pie konteinera virsmas, tumšā seja raudzījās pretī pelēka, nikna.

Cerīgi ieklausoties "Melno vanagu" tuvajā troksnī, Džejs metās guļus. Raiņa rīkojās tāpat. Galvas viens pret otru pagriezuši, abi piespieda vaigus pie konteineru aukstajām virsmām, kamēr al Hādi raidīja pret viņiem triecienšautenes kārtas. Tumšajos tērpos viņi bija grūti pamanāmi mērķi. Lodes kaukdamas plosīja metālu.

Tiklīdz negantā krusa beidzās, viņi pielēca kājās un turpināja skriet, šaudami sekoja teroristam milzu kastēm pāri. Konteineri bija sakrauti cits uz cita rindās divpadsmit, dažviet pat divdesmit konteineru garumā. Tās stiepās tērauda joslās priekšgala virzienā. Rindstarpās bija pusotru metru platas ejas, kurās varēja saskatīt klāju.

Izlocīdamies no vienas puses uz otru, al Hādi atšaudījās īsām kārtām. Piepeši palēcās, pārvarot kādu no aizām. Uzlēcis uz nākamās rindas, atkal pagriezās, vajātājus meklēdams.

Raiņa un Džejs atkal nokrita guļus al Hādi bija pusautomātisks ierocis, viņu pistoles netika līdzi. Triecienšautenes kārtas kapāja konteinerus. Kad iestājās klusums, viņi pacēla galvus. Al Hādi bija novilcis žaketi. Atvēzējies aizmeta to prom, acīm debesis iztaustīdams meklēja helikopterus. Tad aizjoņoja. Melnais krekls un bruņuveste pret tumšajām debesīm nebija saskatāmi; kustējās vienīgi baltās bikses.

Viņi turpināja pakaļdzīšanos, skrienot, lecot kanjoniem pāri, atkal skrienot, šaujot. Aizmeta prom tukšās pistoļu aptveres, pārlādēja, turpināja šaut. Vajadzēja piekļūt al Hādi daudz tuvāk. Par laimi, viņam bija īsas kājas, necik izcils skrējējs arī neizrādījās. Viņi tuvojās.

Džeja plaušas smagi cilājās. Viņš uzmeta skatienu Rainai. Viņas seju klāja sviedri. Abi izrādīja pamatīgu nogurumu.

Kad Džejs ar roku parādīja Rainai, ka al Hādi pagriežas uz labā borta pusi, viņa saprotoši pamāja ar galvu. Viņa bija tuvāk tai kuģa daļai. Šaudama daudz retāk, viņa saņēma spēkus, lai pārtvertu teroristu.

Džejs no tās trijotnes bija pieredzējušākais skrējējs. Viņš pārlēca aizai, atguva līdzsvaru un aizdrāzās tālāk, iedzīdams al Hādi.

Al-Hādi arī sāka biežāk atskatīties, acīmredzot, manīdams, ka viņi sākuši pagurt. Galu galā gan Džejs, gan Raiņa bija uz kājām vairāk nekā diennakti, bet viņš nē; pie tam viņš bija jaunāks. Al Hādi raidīja uz viņiem vairākas īsas kārtas.

Visi trīs gandrīz vienlaicīgi pārlidoja katrs savai aizai. Džejs un Raiņa tuvojās, saņemot al Hādi kā spīlēs. Viņi bija jau teju klāt…

Raiņa elpoja smagi, skaļi elsdama. Acis bija blāvas. Džejs aizgūtnēm rāva gaisu, skābekļa alkdams. Bet al Hādi soļi bija viegli.

Pa galvu pa kaklu skrienot starp konteineriem, lai panāktu teroristu, Eleina saprata, ka Džeja un Rainas lodes nelido uz mērķi, nereti tās lidoja uz labu laimi. Viņa nobijās un izšāva tiem garām, cerot, ka palaimēsies trāpīt stjuartam.

Izdzirdis šāvienu, Džejs atskatījās uz viņu, smagi elpodams.

Raiņa skrēja, nodurtu galvu, bet arī viņa atskatījās.

Ar vesela un nevainojami trenēta cilvēka veiklību al Hādi zibenīgi apgriezās, nometās guļus un piemeta triecienšauteni pie pleca.

Džej! Eleina iesaucās, rāvās uz priekšu. Raiņa!

Džejs un Rāina ne vien bija apstājušies, bet tos šķīra tikai daži metri: lielisks mērķis triecienšautenei. Al Hādi raidīja vairākas kārtas. Eleina varēja vienīgi noraudzīties, kā Džeja stāvs liecināja, ka pēdējā stunda klāt. Mugura izliecās, rokas izmetās uz augšu. Varēja redzēt, kā no muguras izsprāgst asinis. Ari uz Rainas muguras parādījās asinis, un viņa pagriezās uz vienas kājas, sakņupa.

Eleina spalgi iekliedzās: Nē! Skriedama ar tādu ātrumu, kas izbrīnīja pat viņu pašu, Eleina nospieda mēlīti, vēl un vēl tēmējot uz gulošo al Hādi, kamēr Džejs un Raiņa nogāzās, nozuzdami starp konteineru grēdām.

Al Hādi iesmējās, aizslīdēja līdz konteinera malai un laidās lejā, pazūdot skatienam.

Tajā bridi trīs "Melnie vanagi" aizjoņoja pār galvu, to slaidie, zivīm līdzīgie korpusi uz mirkli aizsedza zvaigznes. Vaļējās durvis, kājas nolaiduši, sēdēja CIP kaujinieki formas tērpos, melnos zābakos, ar ķiverēm un bieziem pirkstaiņiem. Draudīgi atsprldēja viņu aprīkojums un ieroči.

Kad Eleina uz bridi apstājās pie spraugas, kurā Džejs ar Rainu bija nozuduši, helikopteri aizslīdēja uz piestātni, priekšgalus trīsdesmit grādu leņķi uzslējuši, un palika aptuveni divdesmit metru augstumā. No durvīm lejup aizritinājās resnas tauvas. Pēc četrām sekundēm septiņi vienības kaujinieki bija nošļūkuši lejā un izvērsušies ķēdē. Piestātnē atskanēja baiļu saucieni.

Karstām asarām vaigiem pāri ritot, Eleina nometās ceļos un lūkojās konteinera malai pāri. Izberzēja skumju aizmiglotās acis, lai ieraudzītu, ka Džejs un Raiņa gulēja tālu lejā, tumsā, ar augšup pavērstām sejām. Nekustējās. Eleinu sagrāba skumjas. Viņa trīcēja kā drudzi.

Ar pūlēm saņēmusies, viņa ielika pistoli maksti. Tad pārmeta kājas malai pāri un atlaida rokas, smagi atsizdamās ar kājām pret klāju. Borta pusē atskanēja motora dūkoņa. Eleina zagās turp, cerot, ka tur bija al Hādi, lai varētu ielaist tam pierē visu atlikušo valtera aptveri. Pat, ja viņai tas neizdotos, CIP vienība viņu pieveiktu, par to nebija šaubu.

Taču tā bija tikai vinča, kas bija nolaidusi vienu no pākstveidīgajiem glābšanas plostiem. Plosta nebija. AI Hādi bija aizlaidies. Skaļi nolamājusies, viņa izslējās. Atgriezdamās ejā starp konteineriem, viņa izvilka mobilo tālruni, lai palīdzētu kaujiniekiem atrast al Hādi.

Viņa vairs neko nesaprata. Džejs bija lauzis visus noteikumus, kurus pats kādreiz bija mācījis. Arī Raiņa, kura, jādomā, pārzināja noteikumus tikpat labi, bija rīkojusies vienlīdz neapdomīgi. Viņu izturēšanās bija nejēdzīga ne viens, ne otrs neizmantoja mugursomās sarūpēto aprīkojumu, nelika lietā māņu manevrus. Pat pagriezās ar mugurām pret al Hādi. Varētu nospriest, ka gribēja mirt.

Kakls aizžņaudzās, atkal uz līķiem raugoties. Tad viņa sarauca pieri. Domās atkārtodama māņu manevri. Dusmās vai palēkusies, piepeši saprata.

Tad pienāca viņiem klāt. Sasodīts, Džej. jūs neesat beigti. Celieties. Viņa nikni noslaucīja piedurknē asaras. Tad izvilka pistoli. Kas ir, nedzirdējāt, teicu, celieties!

Džejs ieķiķinājās un piecēlās sēdus.

-     Neaizmirstiet, ka esmu "medniece"! Eleina uzsauca. Es jūs aizturu. Zinu, ka neesat nodevējs. Mēs to nokārtosim. Kā jūs drīkstējāt mani muļķot?

Pieskārusies Rainai, viņa ieraudzīja "asinis", kas izplūda zem viņas. Petardes ar sarkanu krāsu! Viņa nosodoši raudzījās uz Rainu. Tad norādīja uz viņu ar valteru. Nezināju, ka jums bija kevlara vestes, ļūsu jaka ir tikpat plāna kā manējā!

-    Jūs gan esat atjautīga, Raiņa atzinīgi novilka, piecēlās, noņēma mugursomu. Tas ir jauns audums, sastāv no kevlara un pavisam jauna aizsargmateriāla, kuru mūsu bruņotie spēki saņems tikai nākamgad. Kad atstājām jūs, mēs ar Džeju ieskrējām vēl vienā vietā, lai paķertu jakas un petardes ar krāsu.

Eleina veltīja Rainai iznīcinošu skatienu. Tad pacēla Rainas nokritušo SIG Sauer, aizbāza aiz jostas un pienāca pie Džeja. AI Hādi aizbēga ar programmatūru, vai ne? Tagad, domādams, ka jūs nošāvis, viņš uzskata, ka tā ir tira, tātad Lenglija varēs izsekot Medžlisu ar "lūkas" palīdzību. Tātad tur tas suns aprakts?

Joprojām sēdus palikdams, Džejs viņai uzsmaidīja. Varētu teikt, pēdējā briža operācija. Pagriezis brauniņu otrādi, viņš pasniedza to Eleinai. Priecājos, redzot, ka jums izdevās izdzīvot apšaudē uz klāja. Jūs, Elein, mums sasodīti daudz palīdzējāt. No jums iznāks pirmklasīga slepenā aģente. Kā tad nokļuvāt uz klāja?

-    Atradu loča kāpnes pie labā borta. Viņa paņēma Džeja ieroci. Vienubrīd jutās vainīga.

-    Piepūšamo laivu atstājāt turpat pie kāpnēm? Džejs slējās kājās.

Kaut kas nebija tā, kā vajag. Jā.

Sāpes iedūrās mugurā, uzreiz aiz pleca. Viņa gribēja apgriezties, bet ķermenis lāgā neklausīja. Kad viņa bija pagriezusies, ieraudzīja, ka Raiņa ieliek mugursomā tukšu šļirci zemādas injekcijām. Eleina ielūkojāas Rainas smaidošajās acīs un pavēra rnuti, lai sāktu lamāties, taču nespēja atrast gana stiprus vārdus.

-    Jūs, dārgā, būsiet lieliska aģente, Raiņa viņai paziņoja. Un nekad vairs nepieļausiet, lai ar jums atgadās kaut kas tamlīdzīgs.

Džejs pienāca klāt, uzsmaidīja Eleinai, maigi apskāva viņu. Tad palīdzēja viņai izstiepties uz klāja. Raiņa jums ievadīja vieglu nomierinošo līdzekli. Atslēgsieties uz pavisam īsu laiciņu. Uz desmit, augstākais, piecpadsmit minūtēm. Pastāstiet, lūdzu, Bobijai par al Hādi, lai viņa zinātu. Tikai nevienam citam ne vārda. Uz brīdi viņa skatiens aizmiglojās. Man jūsu pietrūks, Eleina. Viņš paņēma brauniņu.

Plakstiņus ar pūlēm vaļā turēdama, Eleina noskatījās, kā Džejs piekļauj Rainu pie krūtīm. Viņa šķita sakūstam ar Džeju. Tā apkampušies, viņi stāvēja labu brīdi. Džejs noglāstīja Rainas vaigu, dziļi ielūkojās viņas acīs. Viņa sniedza pretī lūpas, skūpsts bija no tiesas ilgs. Rainas pirksti ieķērās viņa mugurā. Beidzot abi aizgāja. Viņš apskāva viņas plecus; Rainas roka aptvēra Džeja vidukli. Abi gāja vienā solī. Un tad Džeja balss atlidoja līdz Eleinas ausīm neaizmirstiet: vienmēr jābūt labam rezerves plānam.

Epilogs

Pēc trim gadiem Aitutaki, Kuka salas

Mājup ar pārtikas un citu noderīgu lietu pilniem iepirkumu maisiem atgriežoties, Džejs Taiss vēroja, kā ar tik jauko tropu gurdenumu atnāk saulriets, noklājot dienvidjūras apvārsni ar gaišpelēku dūmaku, kas vietumis krāsojās oranžos un koši zeltainos toņos. Mirgojošie toņi atstarojās no strauji tumstošā okeāna, kā spoguli, uztriepjot smalko smilšu liedagam iesārtu smiņķi.

Šortos un kreklā bez piedurknēm tērpies, Džejs gāja garām dārzeņu dobju, cūku aizgaldu, vistām pilnu pagalmu ieskautām lielākām un mazākām, no sārtiem koraļļiem vai laika zoba skartām koka mājām. Palmas šūpojās dienvidu aromāta piesātinātajā vējā.

Viena no viņu paziņām, izceļotāja no Lielbritānijas, Denīze Kamberlenda, pieslēja divriteni pie dižskābarža, kas slējās pār viņas bungalo. Džeju ieraugot, viņa pasmaidīja. Viņas staltais augums un iedegusi seja iedvesa cieņu.

-    Kia orana, Džejs sveicināja maoru valodā. Lai tev ilgs mūžs.

-     Kia orana tev arī, Fil. Šodien tu esi tik ātrs. Ne tā, kā parasti, kā pastaigādamies. Viņas acis dzirkstīja.

Džejs rādīja brūnu aploksni. Pasts!

-    Zili brīnumi. Kā Kitijai iet?

-     Rosās, kā parasti. Es jau ari. Te daudz jaukāk, nekā varējām iedomāties. Piekāpiet kādudien, uzcienāsim ar labu viskiju.

-    Jums, Fil, jāvalkā kurpes. Citādi pārvērtisieties par iedzimto.

Džejs iesmējās un turpināja ceļu, pielikdams soli. Skatienam pār ņirbu vilnīšiem uzbužināto okeānu pāri slīdot, domas atgriezās pie bēgšanas kopā ar Rainu no Granditi konteinerpārvadājumu kuģa. Viņi aizairēja līdz zemesragam, kur bija noslēpuši mantas, un uzsāka garo klejojumu, kas veda uz Meksiku, vēlāk uz Austrāliju, līdz beidzās te tik nomaļajos Šangri-la Kuka salu virknes dienvidos, kur ne viens, ne otrs nekad nebija bijis, kur neviens viņus nepazina, kur varēja sākt jaunu dzīvi.

Bobija Džonsone bija gādājusi par piesegumu, ziņodama krasta apsardzei, ka Džeja līķis meklējams Baltimoras upē. Kad līķi neatrada, viņa pavēstīja, ka Džejs Taiss pagalam, un labi, ka tā. Vācijā BND sniedza oficiālu paziņojumu, ka Raiņa Manharte esot atvaļinājusies un izvēlējusies noslēgtu dzīves veidu tas ļāva nojaust, ka Bobija bija pamatīgi uzkāpusi BND prezidentam uz varžacīm.

Pateicībā par izcilo darbu Elēna saņēma uzslavu un piedāvājumu pašai izvēlēties, ko viņa gribētu darīt Lenglijā. Viņa, protams, ar Bobijas svētību un atbilstīgi Džeja nojautai izvēlējās slepenās aģentes darbu. Džejam jau neviens nejautāja, taču tā tam arī bija jābūt. Pateicībā par viņas palīdzību un stūrgalvību Džejs parūpējās, lai uz viņas mājas adresi nogādātu pilnīgi jaunu, sarkanu jaguāru. Protams, nožēlodams, ka nedabū redzēt viņas sejas izteiksmi.

Kā mēdz gadīties šajā pasaulē, arī svarīgākās ziņas drīz vien nonāca miskastē. Pagātnes mācības, kā parasti, ne vien palaida garām, tās aizmirsa. Ari to grūto dienu notikumus piemeklēja līdzīgs liktenis. Granditi nāve un viņa bīstamā krava vairākas nedēļas noturējās starptautisko plašsaziņas līdzekļu uzmanības centrā, tad izkūpēja. Ostu muitnieku trūkuma apstākļos nāves tirgoņu plaukstošās kriminālās pasaules dzīve ritēja bez izmaiņām.

Tomēr Lenglija ievāca bagātīgu datu birumu no Kristofa izstrādātās lūkas. Pēc pusgada Elena vadīja Nacionālā Operatīvā centra vienību sadarbībā ar Dienvidkorejas valdību un arestēja Faisālu al Hādi Seulā, pie Pakistānas Nacionālās bankas pārstāvniecības. Al Hādi pat nemēģināja cīnīties pretī, toties nikni apstrīdēja savu identitāti. Tajā pašā bridī dažādās pasaules valstīs vienības mēģināja aizturēt vēl trīsdesmit divus Medžlisas al Šaābas vadītājus. Daži teroristi izdzīvoja, tos arestēja, citi atklāja uguni un gāja bojā. Neviens neizspruka.

Pēc vadības izputināšanas Medžliss nebija spējīgs turpināt iesākto. AI Qaeda bija uzlidojusi grupējuma slepenajai mītnei pirātu piemeklētajā Malakas jūras šaurumā, lai atņemtu dokumentus un tehniku. Džejs pasmīnēja. Cerams, ka nelieši paņēma arī Kristofa programmatūru un lietoja to.

Džejs palūkojās uz priekšu. Raiņa stāvēja verandā vieglā, baltā kleitā ar diviem atdzesētiem kokosriekstiem rokās. Rieta saule apgaismoja viņas nogurušo, bet laimīgo seju un tumšo cirtu rotu, kas bija atauguši, zīžainā mākonī krītot uz pleciem. Viņa šķita mirdzam, kvēlojam vilinošā sievišķībā.

-   Sveiks, mīļais, viņa uzsauca. Denīze man zvanīja, ka tu drīz būšot. Pasts pienācis?

Viņš nometa iepirkumu maisus verandā un apskava Rainu, ieelpojot viņas auguma dabisko smaržu, izbaudīdams viņas tvirtumu un siltumu. Kaisme pārņēma visu Džeja esību.

-    Vēlāk, viņa nomurmināja, apvijot kailo kāju ap viņa kāju, kokosriekstus rokās noturēt pūlēdamās.

-    Mīļā, tici man, tevi vērts pagaidīt.

Viņa iesmējās, apsēdās šūpuļkrēslā un sniedza vienu kokosriekstu Džejam. Uz galda gulēja atvērtais fotoalbums.

Raiņa ievēroja, ka Džejs to vēro. Man reizēm gribas viņus aplūkot, viņa paskaidroja.

-     Man ari. Labi, ka vismaz tik ilgi mums bija tie bērni. Paņēmis albumu, viņš pāršķīra lapas. Fotogrāfijas bija savāktas no Rainas Berlīnes mājām, Džejs bija pievienojis savas, kuras bija saglabājušās Vašingtonas noliktavā. Tajās bija negarās Ārona, Marietes un Kristofa dzīves; lai arī tās bija pārtrūkušas, bērnu piemiņa bija ļoti mīļa. Beidzot viņš aizvēra albumu, nolika to uz galda. Dzerdams tieši no kokosrieksta, viņš paņēma maisu, kurā no ciemata bija atnesis avīzes, žurnālus un brūno aploksni.

Raiņa uzmanīgi lūkojās, kā viņš atver aploksni.

-     Tā ir no Bena, viņš paziņoja, kaut arī zināja, ka viņa nojautusi.

Tikai Bens zināja, kur viņi apmetušies. Pateicoties Hūrijai, Bens bija izdzīvojis, bet Bobija bija visu nokārtojusi ar "Deividu Oksliju", tāpēc Benam ar Zahru nenācās slapstīties. Pēc dažiem mēnešiem Džejs ar Benu izdomāja kādu sūtījumu pārsūtīšanas veidu, lai varētu sazināties. Viņš izņēma vēstuli un vēl vienu aploksni.

-    Izlasi, mīļais, Raiņa palūdza.

Pamājis ar galvu, Džejs uzlika brilles un sāka lasīt:

Dārgie Kitija un Filip!

Mums klājas labi. Ceru, ka jums tāpat.

Droši vien priecāsieties, uzzinot, ka ai Hādi beidzot tiesās. Viņa nolāpītajiem advokātiem vairs nav neviena likumīga pamata, lai novilcinātu prāvas sākšanos, pateicība Allāham.

Pagājušnedēļ saņēmu e vēstuli no Marī Granditi tagad viņa sauc sevCpar Emiju Granditi. Viņa ar bērniem joprojām dzīvo Maiamibīčā, jūtas labi. Īstenībā gatavojas apprecēties, šoreiz ar īstu finansistu. Izklausās goda vīrs.

Esmu pievienojis aploksni, tajā atbilde uz vēstuli, kuru saņēmu no tevis pirms pāris mēnešiem. Atvaino, ka tik ilgi gāja. Galu galā man nācās braukt pie Bobijas, lai noskaidrotu, kur radinieki dzīvo. Izrādījās, ka Telavivā. Bobija teica, ka Pāvela Abendrota atraitne jau mirusi. Protams, ne tavu, ne šo atbildes vēstuli neesmu lasījis.

Gaidu atbildi!

Bens

Raiņa sēdēja saspringusi kā kaķis pie peles alas. Tu man neteici.

Savādi, bet rokas trīcēja zilo vaska papīra aploksni atverot. Ari vēstule bija rakstīta uz vaska papīra, tāpēc šķita patiesāka, aizkustinoša. Sievišķīgs, noteikts rokraksts:

Neuzrunāšu Jūs, jo zinu, ka Jums joprojām jādomā par drošību, tomēr apliecinu visdziļāko cieņu. Mani brāļi un es vienmēr uzskatījām, ka tēvu noslepkavoja, un nespējām to piedot. Tomēr vissvarīgākais bija tas, ka tēvs bija varonis, un pasaulei vienmēr gribas, lai tās varoņi dzīvotu iespējami ilgāk.

Pagājušajā gadā, pirms mātes nāves, viņa saaicināja mūs un atklāja, kas īsti noticis, likdama apsolīt, ka paturēsim to slepenībā, ja vien Jūs nesniegsiet savu atļauju. Tā kā Šādu atļauju neesam saņēmuši, saglabājam noslēpumu.

Jums droši vien vajadzētu zināt, ka viņa pastāstīja, ka tēvs apbrīnoja jūsu drosmi, kad, riskējot ar dzīvību, iezagāties Austrumberlīnē, lai aprunātos ar viņu; ka zinājāt to, ko nezināja pārējie ka viņš mira no ļaundabīga audzēja.

Tā kā tēvs visu mūžu bija veltījis cīņai pret totalitārismu, viņš nosprieda, ka būtu pareizi ziedot sevi, lai netiktu atklāta jūsu dubultaģentes jūsu tagadējās sievas, spriežot pēc Jūsu vēstules, identitāte, lai viņa varētu ari turpmāk piegādāt Rietumiem izlūkošanas informāciju. Jūs abi turpinājāt cīņu, kurā viņš vairs nespēja piedalīties.

Pateicamies par to, ka uzrakstījāt mums, paziņojot, ka nožēlojat "slepkavību". Bet māte sacīja, ka ne reizi neesot to nožēlojusi. jūs ar sievu devāt milzu ieguldījumu un, protams, esat daudz ziedojuši.

Mātei patika citēt vēsturnieku Džonu Šedu, jo viņa teiciens atgādināja arī tēva domāšanu: "Ostā kuģis ir drošībā, taču ne jau tādam nolūkam tas būvēts."

Ar patiesu cieņu Viņa meita

Džejs klusu salocīja vēstuli un atlika aploksnē. Uzmetis Rainai skatienu, atzinās: Es tā ari neesmu pratis izpelnīties tiesības uz laimi. Doktors Abendrots samaksāja ar savu dzīvību par to, lai man būtu tu.

Saņēmusi Džeja roku, viņa piespieda to savam vaigam klāt. Zinu, mīļais.

Šūpuļkrēsls iečīkstējās. Viņi iemalkoja no kokosriekstiem. Saule rietēja ar spilgtu atvadu staru, krēsla uzmeta violetu apmetni palmām un bugenvilijām.

Džejs vairākkārt bija atskatījies uz māju. Aizej pie viņiem, mīļais, Raiņa pasmaidīja. Redzu, ka gribi.

Viņš pamāja ar galvu un klusu iegāja mājā. Vienstāva bungalo bija vienos stiklos, dienā gaismas pilns, taču tobrīd vienkāršās mēbeles un koka gridas slēpās mijkrēsli, kas mājai piešķira īpašu burvibu.

Iegājis Maikla istabā, viņš pietupās pie dēla gultas un maigi atglauda atpakaļ viņa melnos, tikpat vizošos kā mātei, matus. Maiklam nupat bija apritējis otrais gads, viņš bija ļoti rosīgs bērns, kas nepārtraukti skraidīja apkārt, nomodā būdams, un dienas beigās drīz vien iekrita ciešā miegā. Viņš gulēja uz sāna, ar bedrīti zodā, garo, melno skropstu ēnām uz vaigiem.

Pēkšņi acis atvēris, viņš palūkojās augšup. Tēti!

Džejs plati pasmaidīja. Kuš. Nestāsti mammai, ka uzmodināju tevi. Man būs sukas.

Maikls atsmaidīja. Mūsu noslēpums. Viņš savilka lūpas, kā svilpojot.

Džejs noskūpstīja viņu, un puisēna plakstiņi noslīga un aizvērās. Džejs vēl pakavējās, vērodams dzīvības brīnumu, kuru abi ar Rainu bija radījuši.

Beidzot viņš iegāja Dženiferas istabā. Dženiferai bija tikai divi mēneši. Pēc bezmiega naktīm, kuras abi pavadīja, nomainot viens otru pie zīdaiņa, čīkstēšanas un izsalkuma periodiem mijoties, Rainai un Džejam atkal bija izdevība baudīt privātumu, jo pirms sešām dienām Dženifera šķita izlēmusi, ka vecākus pārbaudījusi diezgan, un sāka kārtīgi gulēt ik nakti sešas stundas no vietas. Pie viena bija pārvākusies uz pašas istabu. Tajā lieliski smaržoja pēc zīdaiņu pulvera un salda miega.

Viņš nometās tupus pie pītā šūpuļa, priecājoties par meitas jauko sejiņu, pienbaltajiem vaidziņiem un ugunssarkanajām sprogām. Pasmaidīja, domādams, cik liels izaicinājums gaidāms, viņu audzinot. Pielika pirkstu viņas sīciņajai plaukstai, pirkstiņi sakļāvās, satverot to. Izbaudīja šo mirkli.

Kad viņš atgriezās verandā, Raiņa lēni šūpojās, atkal ar albumu klēpī, tas bija atvērts lapā ar Kristofa foto. Viņa vainīgi palūkojās augšup. Par Kristofu es jau sen, vēl Dubrovņikā, mēģināju tev pateikt tas bija pēc mana vīra nāves -, un tu uzzināji, ka gaidu Kristofu. Pēc tam vairākas reizes mēģināju tev izstāstīt.

Neuztraucies, mīļā. Vienmēr esmu zinājis, ka viņš bija Kristofa bioloģiskais tēvs.

-    Džej! Bet kāpēc tu…

Viņš apsēdās Rainai blakus, vēlreiz atceroties prieku par Kristofu, mīlestību, kuru izjuta pret zēnu. Tāpēc, ka man tas nebija svarīgi. Tāpēc, ka mīlēju tevi, bet Kristofam bija vajadzīgs tēvs. Taču galvenais… Viņš vilcinājās. Galvenais, viņš bija vajadzīgs man. Man izmisīgi vajadzēja ko labu, kam ticēt. Jūs ar Kristofu sniedzāt man to un daudz ko citu.

Asarai pār Rainas vaigu noritot, Džejs piekjāva viņu sev klāt. Viņi guļ, viņš paziņoja.

-    Es jau teicu. Viņa noskūpstīja Džeja ausi, piespiedās viņam pie sāniem. Pēc brīža jautāja: Kad viņi paaugsies, ko darīsim, kad viņi sapratīs, ka pasaule ir milzīga? Viņiem radīsies jautājumi, iespējams, nemiers. Mūsu drošais patvērums var izrādīties par mazu.

Džejs brīdi apsvēra to. Tad jau redzēs.

Geila Lindsa

SPIEGU LIELMEISTARS

Redaktore Ingūna Jundze

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 26282526.

C. Lindsa

Li 532 Spiegu lielmeistars / No angļu vai. tulk. Jāzeps Springovičs. R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. 492 lpp.

ISBN 978-9984-35-258-9

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

'Pasta dažādi makaronu izstrādājumi, viens no pamatēdieniem itāļu virtuvē.

[1] ai qaeda (arābu 'pamats') starptautisks terorisks grupējums, izveidots 20 gadsimta 80. gadu beigās. Cīnās par islama ideju uzvaru pasaulē.

[2] hezbollah islāma fundamentālistu organizācija Libānā.

[3] hamas islāma fundamentālistu/ekstremistu kaujiniecisks grupējums (kustība).

[3] modtahedi islāmticigie kaujinieki, kas cīnās par islama vertibām; islama radikāla grupējuma Harkal ul-Mujahedcen dalībnieki.

[4] orecchiette itāļu pasta mazu austiņu formā.

Content

Lindsa Geila Spiegu lielmeistars

Prologs

1 nodaĻa

2 nodaĻa

3 nodaĻa

4 nodaĻa

5 nodaĻa

6 nodaĻa

7 nodaĻa

8 nodaĻa

9 nodaĻa

10 nodaĻa

11 NODAĻA

12 nodaĻa

Otra daļa

13 nodaĻa

14 nodaĻa

15 nodaĻa

16 nodaĻa

17 nodaĻa

18 nodaĻa

19 nodaĻa

20 nodaĻa

21 nodaĻa

22 nodaĻa

23 nodaĻa

24 nodaĻa

25 nodaĻa

TREŠĀ DAĻA

26 nodaĻa

27 nodaĻa

28 nodaĻa

29 nodaĻa

30 nodaĻa

31 nodaĻa

32 nodaĻa

33 nodaĻa

34 nodaĻa

35 nodaĻa

36 nodaĻa

CETURTĀ DAĻA

37 nodaĻa

38 nodaĻa

39 nodaĻa

40 nodaĻa

41 nodaĻa

42 nodaĻa

43 nodaĻa

44 nodaĻa

45 nodaĻa

46 nodaĻa

47 nodaĻa

48 nodaĻa

49 nodaĻa

50 nodaĻa

51 nodaĻa

52 nodaĻa

53 nodaĻa

54 nodaĻa

Epilogs