Brauna Sandra

Spoguļtēls

Sandra Brauna

SPOGULTĒLS

*

PROLOGS

Lieliskāku dienu lidojumam pat iedomāties nevarēja. Janvāra debesis bez neviena mākonīša un tik zilas, ka tajās veroties gandrīz vai acis iesāpējās. Redzamība neierobežota. No ziemeļiem pūta spirgts, nekaitīgs vējiņš.

Lidostas noslogojums šajā dienas laikā svārstījās starp vidēju un piesātinātu, bet lidojumus apkalpojošais zemes dienests darbojās nevainojami un iekļāvās grafikos. Gaisā, gaidot rindu uz nosēšanos, neriņķoja neviena lidmašīna, savukārt pacelšanās rindā redzēja tikai pāris lainerus.

Sanantonio Starptautiskajā lidostā ritēja parasts piektdienas rīts. Vienīgais, kas varbūt nedaudz sagādāja galvassāpes AireAmerica aviokompānijas 398. reisa pasažieriem, bija pati nokļūšana lidostā. Uz 410. rietumu šosejas, galvenās ātrgaitas artērijas, kas veda uz lidostu, notika remontdarbi, un tas radīja sastrēgumu gandrīz vai jūdzes garumā.

Un tomēr, deviņdesmit septiņi pasažieri pēc saraksta paredzētajā laikā ieņēma vietas lidmašīnā un, cītīgi iemānījuši rokas bagāžu bagāžas plauktos virs galvām, sprādzēja drošības jostas, ērti iekārtojās sēdvietās un ķērās pie līdzpaņemtajām grāmatām, žurnāliem un avīzēm. Pilotu brigāde rūpīgi veica pirmslidojuma pārbaudi. Apkalpojošais personāls jokoja savā starpā, krāva dzērienu ratiņos pudeles un gatavoja kafiju, kura tā arī nekad netiks izdzerta. Notika pēdējā pasažieru pārskaitīšana un tika uzņemti vēl daži sanervozējušies kavētāji. Tad lidmašīna izbrauca pacelšanās skrejceļa galā.

Skaļruņos atskanēja kapteiņa draudzīgā apsveicināšanās. Viņš informēja pasažierus, ka šī reisa lidmašīna pacelšoties nākamā. Tālāk sekoja ziņas par laika apstākļiem viņu galamērķī, Dalasā. Tie esot lieliski. Tad noskanēja uzaicinājums piesprādzēties, jo lidmašīna tūdaļ pacelšoties.

Ne viņš, ne kāds no pasažieriem nezināja, ka 398. reisa lidmašīnai lemts lidot tikai nepilnas trīsdesmit sekundes.

-  Airiš!

-   Hmm?

-   Nupat lidlauka viņā galā nogāzās lidmašīna.

Airišs Makeibs strauji atmeta galvu.

-   Avarēja?

-  Jā, un deg. Skrejceļa tālākais gals vienās liesmās.

Ziņu direktors nometa uz juku jukām papīriem piekrautā rakstāmgalda jaunāko Nilsena reitingu. Viņš kustējās ar viņa vecuma un fiziskās kondīcijas vīrietim apbrīnojamu žirgtumu. Airišs apmetās ap sava rakstāmgalda stūri un caur durvīm izspraucās no stiklotā kubveida kabineta, gandrīz nogāzdams no kājām reportieri, kurš no jaunāko ziņu redakcijas bija atnesis ziņu biļetenu.

-   Paceļoties vai nolaižoties? - viņš jautāja pār plecu.

• - Nav zināms.

-  Izglābtie ir?

-  Nav zināms.

-  Aviokompānijas vai privātā lidmašīna?

-   Nav zināms.

-   Pie velna, kā jūs vispār zināt, ka notikusi aviokatastrofa? *

Drūms bariņš, kas sastāvēja no reportieriem, fotogrāfiem, sekretārēm un izsūtāmajiem, pulcējās ap rāciju. Airišs ar elkoņiem pastūma viņus sāņus un pasniedzās pēc skaļuma pogas.

-   … skrejceļa. Pagaidām nav redzams, ka kāds būtu izglābies. Lidostas ugunsdzēsības mašīnas steidz uz notikuma vietu. Labi saredzami dūmi un liesmas. Gaisā helikopteri. Ātrās palīdzības mašīnas…

Airiša rīkojumi tajā mirklī pārkliedza rācijas skaņas, kuras arī nevarēja nosaukt par klusām.

-   Jūs, - viņš rādīja ar pirkstu uz reportieri, kurš tikai pirms mirkļa bija mēģinājis ienākt viņa kabinetā, - jūs paņemiet reportāžu dzīvajā un kaseti tūdaļ atgādājiet uz šejieni.

Reportieris un vīrs ar videokameru nošķiras no bariņa un steidzās uz izeju.

-   Kas atnesa šo ziņu? - Airišs gribēja zināt.

-   Martiness. Viņš brauca uz darbu un iestrēga uz četrsimt desmitā ceļa.

-   Vai viņš tur ir klāt?

-   Vēl iestrēdzis. Runāja no mašīnas telefona.

-  Pasakiet, lai mēģina piekļūt pie avarējušās lidmašīnas un, kamēr ieradīsies operatīvie, lai safilmē, cik daudz vien iespējams. Un norīkojiet gaisā helikopteru. Kāds pa telefonu steidzīgi sameklējiet pilotu. Un sagaidiet viņu pacelšanās punktā.

Viņš pārskatīja sejas, meklēdams kādu konkrētu.

-   Vai Aiks vēl ir kaut kur tuvumā? - Airišs griezās pie rīta ziņu vadītāja.

-   Sēž tualetē un spiež smago.

-   Sameklējiet viņu un pasakiet, lai drāž uz studiju. Uztaisīsim ārkārtas ziņu izlaidumu. Es gribu, lai ar ziņojumu uzstājas kāds no lidostas vadības, no aviokompānijas, policijas - vienalga no kā, pirms šim visam savu ķepu nav uzlikuši Nacionālās televīzijas puiši. Ķerieties pie darba, Hel. Un vēl kāds piezvaniet uz mājām Everijai. Pasakiet viņai, lai…

-  Nesanāks. Viņa šodien lido uz Dalasu, atcerieties?

-   Sasodīts, aizmirsu. Nē, pagaidiet, - Airišs uzsita knipi. Šķita, ka viņam ataususi cerība. - Viņa vēl var būt lidostā. Ja ir, viņa paspēs pirms visiem pārējiem. Ja viņai izdodas iekļūt AireAmerican terminālā, viņa var visu notikumu pasniegt no cilvēciskas ieinteresētības viedokļa. Ja viņa piezvana, nekavējoties informējiet mani.

Alkdams pēc jaunākām ziņām, Airišs atkal pievērsās rācijai. Viņa asinīs ieplūda adrenalīns. Šis notikums nozīmē, ka jāatmet cerības par brīvu nedēļas nogali. Tas nozīmē virsstundu darbu un galvassāpes, aukstu ēdienu un atdzisušu kafiju, bet Airišs jutās savā elementā. Kas gan var būt labāks par krietnu lidmašīnas katastrofu, lai godam nobeigtu nedēļas ziņu izlaidumus un paceltu viņu studijas reitingu.

Teits Ratlidžs apstādināja mašīnu mājas priekšā. Viņš pamāja ar roku dārzniekam, kurš pašlaik izgrieza savu pi- kapiņu no piebraucamā ceļa. Suns, jauktenis, pārsvarā kollija asiņu, pieskrējis klāt, glaudās Teitam pie ceļgaliem. ■

-   Hei, Šep, - Teits pastiepa roku un noglāstīja suņa pinkaino galvu. Suns uzlūkoja savu drosmīgo varoni pielūgsmes pilnām acīm.

Desmitiem tūkstoši cilvēku uzlūkoja Teitu Ratlidžu aitādu pat godbijīgu pielūgsmi. Un šajā vīrā bija ko apbrīnot, 110 pašlaik sajukušo, brūno matu vainaga līdz nobru- žūto kurpju purngaliem viņš bija vīriešu skaudības un sieviešu fantāziju objekts.

Bet cik viņam bija kaismīgu pielūdzēju, tikpat atrastos arī ienaidnieku.

Pavēlējis Sepam palikt ārā, Teits iegāja plašajā foajē un noņēma saulesbrilles. Kurpju papēžiem uz grīdas flīzēm klaudzot, viņš steidzās uz virtuvi, no kurienes plūda kairinoša kafijas smarža. Vēders sarāvās čokurā, atgādinot, ka Teits kopš agrā brauciena uz Sanantonio neko nav ēdis. Viņš iztēlojās lieliski apbrūninātu brokastu cepeti, krietnu porciju olu kulteņa un pāris šķēles karstas, sviestā apceptas maizes. Vēders ierūcās vēl agresīvāk.

Vecāki sēdēja virtuvē ap apaļo ozolkoka galdu, kas te stāvēja kopš neatminamiem laikiem. Teitam ienākot, māte pievērsa viņam sāpjpilnu seju. Viņa izskatījās satraucoši bāla. Nelsons Ratlidžs, Teita tēvs, tajā pašā mirklī piecēlās no savas vietas un, rokas izstiepis, steidzās pretī dēlam.

-  Teit.

-   Kas te notiek? - neko nesaprazdams, Teits pajautāja.

-   Paskatoties uz jums abiem, var nodomāt, ka kāds nupat nomiris.

Nelsons saviebās kā sāpēs.

-   Vai tad tu mašīnā neklausījies radio?

-  Nē. Kasetes. Kāpēc tu jautā?

Sirdi sagrāba pirmās baiļu tirpas.

-   Sasodīts, kas noticis?

Teita skatiens pievērsās televizora ekrānam virtuves kaktā, kam pirms viņa ienākšanas bija piesaistīta vecāku uzmanība.

-   Teit, - Nelsons runāja no pārdzīvojuma trīsošā balsī.

-    Kanāls Divi nupat ar ziņu speciālizlaidumu pārtrauca "Laimes ratu". Pirms dažām minūtēm paceļoties avarējusi lidmašīna.

Teita krūtis cēlās un krita bezskaņas elsās.

-   Vēl nav konkrēti pateikts, kāds bija reisa numurs, bet viņi domā, ka… - Nelsons apklusa pusvārdā un skumji pašūpoja galvu. Pie galda sēdošā Zī spieda pie cieši sakniebtajām lūpām mitru papīra salveti.

-  Kerolas lidmašīna? - aizžņaugtā balsī pajautāja Teits.

Nelsons pamāja.

PIRMĀ NODAĻA

Viņa lauza ceļu cauri pelēkai miglai.

Aiz tās noteikti atrodas skaidra debess, kaut arī vēl nav redzama. Par to viņa centās sevi pārliecināt. Kādu brīdi jau sāka likties, ka varbūt nav vērts cīnīties, tomēr kaut kas aiz muguras šķita tik šausminošs, ka ar neatvairāmu spēku dzina viņu uz priekšu.

Viņu apņēma sāpes, bet arvien vairāk viņai izdevās izrauties no svētlaimīgās aizmirstības žilbinoši spilgtajā apjautā, kuru pavadīja sāpes,, tik neciešamas, tik visaptverošas un vienlaicīgi nenosakāmas. Sāpēja viss - krūtis, miesa, āda. Viņa pati bija viena vienīga sāpe. Un tad, tieši mirklī, kad likās, ka tas vairs nav izciešams, viņu pārņēma silta nejūtīguma plūsma - kā maģisks eliksīrs, kas ieplūst asinīs. Tātad drīz atgriezīsies svētlaimīgā aizmirstība, kuras viņa bija tik ļoti alkusi.

Bet apziņas brīži kļuva arvien garāki. Par spīti neskaidrajai apjautai viņu sasniedza klusinātas skaņas. No visa spēka sakoncentrējusi uzmanību, viņa sāka tās atšķirt: nemitīgi dūca respirators, ik pēc noteiktiem starplaikiem nopīkstēja elektroniskās aparatūras signāli, pret grīdu švīkstēja gumijotas zoles, zvanīja telefoni.

Reiz, kad atkal bija izdevies izrauties nemaņas virspusē, viņa noklausījās klusinātu sarunu.

- … neticama veiksme… kad tik daudz benzīna viņai uzšļākstījies… apdegumi pārsvarā virspusēji.

-  Cik ilgi… nāks pie samaņas?

-    .. .pacietību… trauma, kas līdzīga šai… vairāk skar ķermeni.

' - Kā viņa… izskatīsies, kad… viss būs galā?

-   … operācija rīt. Viņš… asistēsi tu.

-  Kad?

-   … briesmas vairs nedraud… ka infekcija.

-   Vai… iespaidos augli?

-  Augli? Jūsu sieva nebija cerībās.

Vārdi skanēja bezjēdzīgi. Tie triecās viņai virsū kā meteori no tumšā, tukšā Visuma. Viņa gribēja no tiem izvairīties, jo tie traucēja mierpilnajai neesamībai. Viņa lūdzās svētlaimi,-kādu sniedz neziņa un nejutība, tāpēc viņa izslēdza balsis un atkal ieslīga aizmirstības spilvenos.

-   Misis Ratlidža? Vai jūs dzirdat mani?

Viņa instinktīvi mēģināja atsaukties, bet no sāpošajām krūtīm izlauzās tikai kluss vaids. Viņa mēģināja pavērt acu plakstiņus, bet nespēja. Tad paveicās, un viens plakstiņš pavērās. Galvaskausā sāpīgi iedūra ass gaismas stars. Tad beidzot naidīgo gaismu kāds izdzēsa.

-   Viņa nāk pie samaņas. Nekavējoties paziņojiet viņas vīram, - runāja kāda balss, kuras īpašnieks nebija redzams. Viņa mēģināja pagriezt galvu skaņas virzienā, bet juta, ka nespēj pakustēties.

-  Vai jums ir pie rokas viņa viesnīcas telefona numurs?

-   Jā, dakter. Misters Ratlid|s mums visām to iedeva, ja viņa gadījumā nāk pie samaņas, bet viņa paša nav šeit.

Pelēkā migla sāka izklīst. Vārdi, kuru nozīmi viņa līdz šim nebija varējusi atšifrēt, nu savirknējās un apziņā iekļāvās pazīstamos jēdzienos. Viņa saprata vārdus, un tomēr tiem nebija jēgas.

-   Es zinu, ka jums ir ļoti grūti, misis Ratlidža. Mēs darām visu iespējamo, lai remdētu jūsu ciešanas. Jūs nespēsiet runāt, tāpēc nemaz nemēģiniet. Vienkārši atslābinieties. Pēc mirkļa šeit ieradīsies jūsu ģimene.

Deniņos mežonīgi dauzījās pulss. Viņa vēlējās ieelpot, bet nevarēja. Viņas vietā elpoja aparatūra. Caur šļūteni un viņas rīkli gaiss tika sūknēts tieši plaušās.

Viņa vēlreiz pamēģināja atvērt acis. Vienu izdevās. Caur spraudziņu viņa redzēja matētu gaismu. No sasprindzinājuma mocīja sāpes, tomēr viņa koncentrēja skatienu, kamēr nenoteiktie veidoli sāka pieņemt formu.

Jā, viņa atrodas slimnīcā. Tik daudz nu tagad ir skaidrs.

Bet kā? Un kāpēc? Tam ir kas kopīgs ar murgu, kurš palika tur, miglā. Viņa pašlaik negribēja par to neko atcerēties, tāpēc arī nemēģināja, bet koncentrējās uz pašreizējo brīdi.

Viņa nespēja kustēties. Rokas un kājas nebija izkustināmas, lai cik ari spēcīgi viņa sasprindzinājās. Tāpat arī viņa nespēja pakustināt galvu. Viņa jutās kā sacietējušā kūniņā ie- cementēta. Paralīze iedvesa šausmas. Vai tas tā būs mūžīgi?

Sirds sāka mežonīgi dauzīties. Gandrīz tajā pašā mirklī viņai līdzās materializējās kāds stāvs.

-   Misis Ratlidža, jums nav jābaidās. Viss būs lieliski.

-   Sirds pukst pārāk ātri, - otrpus gultai ierunājās kāds cits stāvs.

. - Manuprāt, viņa vienkārši ir nobijusies. - Viņa pazina pirmo balsi. - Viņa ir nesapratnē - ko šis viss nozīmē.

Pār viņu noliecās baltā tērpts stāvs.

-   Viss būs kārtībā. Mēs piezvanījām misteram Ratli- džam, un viņš jau ir ceļā uz šejieni. Jūs taču priecāsieties, viņu ieraugot, vai ne? Un viņš ir tik pateicīgs, jo jūs esat atguvusi samaņu.

-   Nabaga sieviete. Var jau iedomāties, kāda ir sajūta, kad pamostas un redz visu šo.

-  Es pat nespēju iedomāties, kā var izdzīvot pēc lidmašīnas katastrofas.

Viņai cauri izbrāzās bezskaņas kliedziens.

Viņa atcerējās!

Šņirkstošs metāls. Kliedzoši ļaudis. Dūmi, biezi un melni dūmi. Tad liesmas un neaprakstāmas šausmas.

Viņa instinktīvi bija veikusi visus drošības pasākumus, jo instrukcijas, neskaitāmu lidojumu laikā simtiem reižu atkārtotas, bija dziļi iegrauzušās apziņā.

Izbēgusi no degošās fizelāžas, viņa akli skrēja cauri pasaulei, kas peldēja sarkanās asinīs un melnos dūmos. Un, lai cik mokoši bija skriet, viņa neatlaidās un tvēra…

Ko viņa tvēra? Viņa atcerējās, ka tas bija kaut kas dārgs, kaut kas tāds, kas katrā ziņā jānogādā drošībā.

Viņa atcerējās kritienu. Un nogāzusies, viņa, kā tajā mirklī šķila, paskatījās uz pasauli pēdējo reizi. Viņa pat nesajuta sāpes, atsitoties pret cieto zemi. Un tālāk viņu apņēma nemaņa, kas līdz pat šim mirklim bija pasargājusi 110 atmiņu sāpēm.

-   Dakter?

-Jā?

-   Sirdsdarbības ātrums strauji pieaudzis.

-   Labi, ļausim viņai nedaudz atslābināties. Misis Ratlidža, - ārsts uzrunāja viņu pavēlnieciskā tonī, - tagad nomierinieties. Viss ir kārtībā, un jums nav par ko uztraukties.

-   Doktor Mārtiņ, nupat ieradies misters Ratlidžs.

-   Lai viņš pagaida ārā, kamēr mēs nostabilizēsim viņas ' sirdsdarbību.

-   Kas noticis? - Balss šķita nākam no jūdzēm liela attāluma, tomēr skanēja valdonīgi.

-   Mister Ratlidž, lūdzu, dodiet mums mirkli…

-  Kerol?

Viņa pēkšņi sajuta viņu. Viņš bija tepat, ļoti tuvu, noliecies pār viņu un runāja maigā, mierinošā balsī.

-  Ar tevi viss būs kārtībā, Kerol. Es zinu, ka esi nobijusies un satraukta, bet viss būs labi. Un tāpat arī Mendijai, paldies Dievam. Viņai ir daži kaulu lūzumi un uz rokām virspusēji apdegumi. Mamma ir slimnīcā pie viņas. Ari ar viņu viss būs kārtībā. Vai dzirdi, Kerol? Jūs abas ar Men- diju izglābāties, un tas pašlaik ir pats galvenais.

Tieši virs viņa galvas mirdzēja spoža dienasgaismas lampa, tāpēc vīrieša seja šķita izplūdusi, tomēr viņa spēja saskatīt spēcīgos vaibstus un gūt vispārēju, kaut aptuvenu priekšstatu, kāds viņš izskatās. Viņa tvēra katru viņa mierinošo vārdu, un, tā kā vīrietis runāja ar milzīgu pārliecību, viņa viņam ticēja.

Viņa stiepās pēc viņa rokas, pareizāk sakot - mēģināja stiepties. Viņš noteikti sajuta viņas mēmo lūgumu pēc cilvēciska pieskāriena un tāpēc viegli uzlika roku viņai uz pleca.

Viņas satraukums sāka gaist - varbūt no šī kontakta, bet varbūt tāpēc, ka sāka iedarboties nupat injicētais nomierinošais līdzeklis. Viņa ļāvās vilinājumam justies drošībā šī svešinieka, viņa mierinošās balss klātbūtnē.

-  Viņa iemieg. Tagad varat viņu atstāt, mister Ratlidž.

-  Es palikšu.

Viņa aizvēra acis, izdzēsdama viņa izplūdušo tēlu. Zāles iedarbojās. Tās maigi šūpoja viņu kā mazā laiviņā, dziedāja šūpuļdziesmu un veda uz nejutības drošā patvēruma ostu.

Kas ir Mcndija, viņa vel nodomaja.

Un vai viņai būtu jāpazīst šis vīrietis, kas uzrunāja viņu kā Kerolu?

Kāpēc šeit visi sauc viņu par misis Ratlidžu?

Vai tiešām viņi ir pārliecināti, ka šis vīrietis ir viņas vīrs?

Viņi, protams, kļūdās.

Viņa pat nepazīst viņu.

Viņš bija klāt, kad viņa atkal pamodās. Viņa nezināja, cik laika aizritējis. Minūtes, stundas, dienas? Tā kā reanimācijas nodaļā laiks neko nenozīmēja, viņas neziņa joprojām turpinājās.

Mirklī, kad viņa atvēra acis, viņš noliecās pār viņu un sacīja:

-  Sveika.

Kaitināja tas, ka viņa nespēj viņu saskatīt skaidri, jo spēja atvērt tikai vienu aci. Tagad sieviete apjauta, ka viņas galva ir cieši ietīta apsējos. Tāpēc jau viņa nespēj to pakustināt. Kā doktors bija brīdinājis, viņa nespēja arī runāt. Seja ap lūpām šķita kā atmiruši.

-  Vai tu saproti, ko es saku, Kerol? Vai apzinies, kur atrodies? Pamirkšķini, ja saproti mani.

Viņā pamirkšķināja.

Viņš izdarīja rokas kustību, laikam izbrauca cauri saviem matiem, tomēr viņa nebija pārliecināta.

-   Labi, - viņš sacīja un nopūtās. - Viņi sacīja, ka tevi nedrīkst satraukt, bet, pazīstot tevi, zinu, ka vienīgais, ko tu vēlies zināt, ir patiesība.

Viņa pamirkšķināja.

-   Vai tu atceries, kā iekāpi lidmašīnā? Tas bija aizvakar. Jūs ar Mendiju lidojāt uz Dalasu, lai pāris dienas iepirktos. Vai atceries lidmašīnas katastrofu?

Viņa izmisīgi mēģināja likt saprast viņam, ka nav Ke- rola un nepazīst nekādu Mendiju, bet iznāca tikai pamirk- šķināšana atbildei uz viņa jautājumu par katastrofu.

-   Izglābās ne vairāk par četrpadsmit pasažieriem.

Tikai tad, kad viņš ar salveti izslaucīja viņas aci, viņa

saprata, ka tā pieplūduši asarām. Viņa spēcīgo roku pieskāriens bija neparasti maigs.

-   Kaut kādā veidā, Dievs vien zina kādā, tu ar Mendiju spēji izkļūt no degošā vraka. Vai to tu atceries?

Viņa nepamirkšķināja.

-   Nu, kāda tam nozīme. Galvenais, ka tu to spēji, tā izglābdama viņai dzīvību. Dabīgi, bērns ir satriekts un nobijies. Baidos, ka vairāk savainota ir viņas psihe, tāpēc arī to sarežģītāk dziedēt. Viņas salauztā roka ir salikta kopā. Citu nopietnu ievainojumu nav. Nebūs vajadzīga pat ādas pārstādīšana-, lai sadziedētu apdegumus. Tu taču, - un viņš cieši palūkojās viņā, - aizklāji viņu ar savu augumu.

Viņa gan neizprata viņa skatienā ietverto domu, bet bija sajūta, ka viņš gandrīz vai netic tam, ko pats stāsta. Viņš arī pirmais novērsa skatienu un turpināja runāt.

-  Notiek katastrofas cēloņu izmeklēšana. Ir atrasta melnā kaste. Izskatās, ka viss bijis normāli, un tad pēkšņi uz- sprādzis viens no dzinējiem. No tā uzliesmoja degvielas tvertnes. Lidmašīna pārvērtās par ugunīgu lodi, bet pirms fizelāžu pilnīgi apņēma liesmas, tev, velkot līdzi Mendiju, izdevās pa avārijas izeju izkļūt uz spārna.

Kāds cits pasažieris, kam izdevās izglābties, redzējis, kā tu cīnies ap Mendi jas drošības jostu un centies to atsprādzēt. Viņš stāsta, ka jums trijatā cauri dūmiem izdevies atrast ceļu uz durvīm. Viņš saka, ka tad tava seja jau bijusi asinīs, tā ka ievainojumi uz tās noteikti iegūti trieciena rezultātā.

Viņa no visa tā neatcerējās neko. Vienīgais, ko viņa spēja atsaukt atmiņā, bija šausmu sajūta, domājot, ka jāmirst, nosmokot dūmos, kad jau izdevies izglābties no sadegšanas. Viņš tagad slavē viņas drosmi katastrofas brīdī, bet viņa jau bija darījusi tikai to, ko, izdzīvošanas instinkta mudināts, darītu ikviens.

Varbūt norisušās traģēdijas fakti atausis atmiņā, varbūt nē. Viņa pat nezināja, vai grib kaut ko atcerēties. Atsaukt drausmīgos mirkļus pēc katastrofas būtu tas pats, kas pārdzīvot to elli vēlreiz.

Ja tikai četrpadsmit pasažieriem izdevies izglābties, tad cik ir gājuši bojā! Mulsināja doma, ka izdzīvojusi tieši viņa. Kaut kāds dīvains likteņa untums dzīvei izvēlējies tieši viņu, bet kāpēc - to viņa nekad neuzzinās.

Skatiens aizmiglojās,.un viņa saprata, ka atkal raud. Ne vārda nesacījis, vīrietis pielika salveti pie viņas pavērtās acs.

-   Viņi pārbaudīja tavas asinis, vai nav notikusi saindēšanās ar gāzi, un tad nolēma izdārīt elpināšanu ar respira- toru. Tev ir smadzeņu satricinājums, bet nav nopietnu ievainojumu galvā. Un, lēkdama no spārna, tu salauzi labās puses lielakaulu.

Tavas plaukstas atrodas šinās un ir apsaitētas, jo cietušas no apdegumiem. Tomēr paldies Dievam, ka visi tavi ievainojumi, izņemot plaušās saelpotos dūmus, ir ārēji-

Es saprotu, ka tu raizējies par savu seju, - viņš it ka jutās neērti, - Es tevi nemānīšu, Kerol, jo zinu, ka tu to negribi.

Viņa pamirkšķināja. Vīrietis brīdi klusēja un vērās viņā nedrošu skatienu.

-        Tava seja ir nopietni sakropļota. Es sameklēja štata labāko plastisko operāciju ķirurgu. Viņš specializējas, ārstējot negadījumu upurus, tādus kā tu.

Viņas plakstiņš nu neganti mirkšķināja, ne vairs liecinot par sapratni, bet par satraukumu. Laikam ierunājies sievišķības velniņš, kaut arī viņa nekustīga gulēja uz muguras slimnīcas reanimācijas nodaļā un būtu varējusi priecāties, ka vispār izdzīvojusi. Viņa vēlējās zināt, cik smagi ir cietusi viņas seja. Plastiskā operācija likās kaut kas draudīgs un nelaimi vēstošs.

-   Ir lauzts tavs deguns, tāpat arī 'viens vaigukauls, bet otrs burtiski sadragāts drumslās. Tāpēc arī ir aizsaitēta otra acs. Tai nav uz ko balstīties.

No viņas lūpām izlauzās šausmu elsa.

-   Nē,' acs ir vesela. Laimīgs gadījums. Ir salauzts arī apakšžoklis, bet šis ķirurgs to glābs, tāpat kā visu pārējo. Tavi mati atkal ataugs. Tev tiks veikta zobu implantācija, un priekšzobi neatšķirsies no taviem īstajiem zobiem.

Tātad viņa ir zaudējusi zobus un matus.

-   Mēs iedevām viņam tavas pēdējā laika fotogrāfijas, kur tu esi redzama no dažādiem rakursiem. Viņš spēs pilnībā atjaunot tavus sejas vaibstus. Apdegumi uz sejas ir tikai virspusēji, tā ka nebūs vajadzīga transplantācija. Kad apdegusi āda nolobīsies, tu izskatīsies pat vēl jaunāka, tā ārsts apgalvo. Tev taču tas patiks.

Taktiskie aplinkus vārdi viņas uztverei paslīdēja garām, jo viņa koncentrēja uzmanību uz galveno. Ziņa, kas noskanējusi skaļi un nepārprotami, vēstīja sekojošo - ka zem apsaitēm atrodas monstrs.

Viņu pārņēma panika. To droši vien sajuta ari vīrietis, jo viņš atkal uzlika roku viņai uz pleca.

-   Kerol, es nestāstīju par taviem savainojumiem, lai satriektu tevi. Es saprotu, ka tu uztraucies, bet man likās, ka labāk būt atklātam, lai tu varētu psiholoģiski sagatavoties smagajam pārbaudījumam. Tas nebūs viegli, bet visa mūsu ģimene ir kopā ar tevi. - Viņš bridi nerunāja, tad turpināja klusākā balsi: - Šobrīd es esmu atlicis sāņus savas personīgās emocijas un visu uzmanību veltu tam, lai tu atkal būtu kādreizējā Kerola. Es neatlaidīšos, līdz tu būsi pilnīgi apmierināta ar operācijas rezultātu. To es tev apsolu, un to es tev esmu parādā par to, ka tu izglābi dzīvību Mendijai.

Viņa mēģināja papurināt galvu, lai noliegtu visu, ko viņš sacījis, bet nekas neiznāca. Viņa nespēja pakustēties. Apdedzinātajā rīklē atradās caurule, un izmisīgie pūliņi pasacīt kaut vārdu izsauca neciešamas sāpes.

Viņas izmisums auga, līdz ieradās māsa un pavēlēja vīrietim doties projām. Kad viņš atrāva roku no viņas pleca, viņa jutās pamesta un vientuļa.

Māsa ievadīja nepieciešamo narkotiku devu. Tās ieplūda asinīs, bet, lai kā viņa cīnījās pret anestezējošo efektu, tomēr tas izrādījās spēcīgāks, un viņai nebija ne izvēles, ne iespējas protestēt.

-"Kerol, vai tu dzirdi mani?

Pamodusies viņa žēli ievaidējās. No zāļu iedarbības viņa jutās smaga un nedzīva, it kā vienīgās dzīvās šūnas viņas ķermenī būtu smadzenēs, bet visa pārējā miesa - mirusi.

- Kerol? - balss šņāca cieši blakus viņas nosaitētajai ausij.

Šis nebija vīrietis vārdā Ratlidžs. Viņa balsi viņa būtu pazinusi. Viņa neatcerējās, kad Ratlidžs aizgāja. Viņa tāpat arī nezināja, kas ir pašreizējais runātājs. Viņa vēlējās aizbēgt no šīs balss. Tā nebija remdējoša, kādā runāja misters Ratlidžs.

-  Tavs stāvoklis joprojām ir bēdīgs, un tu vari ari nolikt karoti. Bet, ja tu jūti, ka taisies mirt, nemēģini sūdzēt kaut kādus grēkus, pat ja būsi uz to spējīga.

Interesanti, vai tas ir sapnis? Viņa pārbijusi'es atvēra aci. Telpa, kā parasti, bija spilgti apgaismota. Ritmiski šņāca respirators. Runātājs nebija redzams, bet viņa viņu sajuta.

-   Mēs joprojām tajā esam sasaistīti, tu un es. Un tu esi iestigusi pārāk dziļi, lai izķepurotos, tāpēc pat neprāto par to.

Veltīgi viņa centās kliedēt neziņu un neskaidrību. Runātājs bija vienīgi jūtams, bet bez formas un .apveida - tikai bezmicsiska, draudīga balss.

-   Teits nekad neieņems kāroto posteni. Sī lidmašīnas katastrofa, protams, ir nepatīkama, bet, ja tu nekritīsi panikā, mēs pratīsim no tās izspiest savu labumu. Vai tu dzirdi mani? Ja tu no šī visa izķepurosies, mēs atsāksim no punkta, kur tikām apstādināti. Teits Ratlidžs nekad nekļūs par senatoru. Pirms tam viņš jau būs miris.

Viņa cieši aizmiedza aci, tā cenšoties atvairīt strauji augošo paniku.

-   Es zinu, ka tu dzirdi mani, Kerol. Neizliecies, ka esi kurla.

Pčģ mirkļa viņa atkal atvēra aci un pavērsa to atpakaļ, cik tālu vien iespējams. Viņa joprojām nevienu neredzēja, bet bija jūtams, ka viesis aizgājis.

Aizritēja vairākas minūtes, kuras nomēroja respiratora šausminošais cikls. Viņa karājās starp miegu un nomodu, varonīgi cīnīdamās ar narkotiku iedarbību, bailēm un mānīgo reanimācijas nodaļas mieru.

Pēc brīža ieradās māsa, pārbaudīja aparatūru un izmērīja viņai asinsspiedienu. Sieviete darbojās pārliecinoši.

Protams, ja šeit vēl kāds atrastos vai ari nesen būtu atradies, māsai tas būtu zināms. Apmierināta ar pacientes stāvokli, viņa aizgāja. Līdz brīdim, kad atnāca miegs, viņa centās sevi pārliecināt, ka tas bijis tikai ļauns sapnis.

OTRĀ NODAĻA

Teits Ratlidžs stāvēja pie sava viesnīcas numura loga un vēroja garām plūstošo mašīnu straumi. Uz mitrā asfalta atspīdēja mašīnu prožektori un signālugunis, iezīmējot sarkanas un baltas, lietusūdenī izplūdušas svītras.

Izdzirdējis atveramies durvis, viņš pagriezās uz papēžiem un, sveicinot brāli, pamāja ar galvu.

-  Es pirms brīža zvanīju tev uz numuru, - viņš sacīja. - Kur tu biji?

-  Lejā bārā dzēru alu. Spāri spēlē ja ar Leikeriem.

-   Biju piemirsis. Un kuri vinnēja?

Brāļa izvairīgi sarauktā piere liecināja, ka šis jautājums viņam šķiet muļķīgs. - Tēvs vēl nav atpakaļ? - viņš tikai pavaicāja.

Teits papurināja galvu, ļāva aizkaram atslīdēt vietā un pagāja sāņus no loga.

-   Mirstu badā, - sacīja Džeks. - Vai tu neesi izsalcis?

-   Laikam jau esmu. Netiku par to iedomājies. - Teits iekrita atpūtas krēslā un izberzēja acis.

-   Kerolai un Mendijai nebūt nenāks par labu tas, ka tu būsi nevērīgs pret sevi, Teit. Godīgi sakot, tu izskaties draņķīgi.

-   Paldies.

-   Bet tā tas ir. Es runāju nopietni.

-        Zinu, ka tu runā nopietni, - atrauca Teits, ļaudams rokām noslīdēt gar sāniem Un veltīdams brālim greizu smaidu. - Tu esi no sirds vaļsirdīgs un necenties būt pārlieku taktisks. Tāpēc jau es esmu politiķis, bet tu nē.

-    Atceries, ka saukties par politiķi nav nekas labs. Edijs taču piekodināja, lai tū izvairies no šī vārda.

-  Pat atrodoties starp draugiem vai ģimenes vidū?

-   Tev var izveidoties slikts pieradums, tāpēc labāk nelietot šo vārdu vispār.

-  Ak. Dievs! Vai tu reiz nerimsies?

-  Es tikai cenšos tev palīdzēt.

Nokaunējies par sliktā garastāvokļa pēkšņo izlaušanos uz āru, Teits nokāra galvu.

-   Atvaino. - Viņš spēlējās ar televizora pultīti, bez skaņas pārslēgdams visus kanālus pēc kārtas. - Es pastāstīju Kerolai par viņas seju.

-  Tiešām?

Piesēdis uz gultas malas, Džeks Ratlidžs saliecās uz priekšu un atspieda elkoņus uz ceļgaliem. Pretēji brālim, viņš bija ģērbies platās, brīvi krītošās biksēs un baltā kreklā ar kaklasaiti. Un tomēr viņš izskatījās tāds kā saburzīts. Iestērķelētais krekls bija sakrokojies, kaklasaites mezgls vaļīgs, bet piedurknes uzrotītas. Arī bikses bija saburzītas, jo dienas lielākā daļa pavadīta sēžot.

-Kā viņa reaģēja, kad biji pateicis?

-   Kā, pie velna, lai es to zinu? - Teits neskaidri nomurmināja. - Redzama taču ir tikai viņas labā acs. Tajā saskrēja asaras, tā ka skaidrs, ka viņa raudāja. Zinot, cik augstās domās viņa par sevi bija, es spēju iedomāties to histēriju, kas pašlaik plosās zem apsējiem. Ja viņa spētu kustēties, tad droši vien skraidītu turp un atpakaļ pa slimnīcas gaiteņiem un spiegtu pilnā kaklā. Un vai ar tevi nebūtu tāpat?

Džeks nokāra galvu un pētīja savas plaukstas, it kā cenšoties iztēloties tās apdegušas un apsaitētas.

-   Kā tev šķiet, vai viņa atceras katastrofu?

-   Viņa lika saprast, ka atceras, lai gan es nezinu, cik daudz. Es apzināti izlaidu šaušalīgākās detaļas un pateicu vienīgi to, ka bez viņas un Mendijas izglābušies tikai vēl - divpadsmit pasažieri.

-   Šodien ziņās stāstīja, ka joprojām tiekot liktas kopā apdegušo ķermeņu daļas, lai varētu identificēt bojāgājušos.

Teits par to bija lasījis laikrakstā. Spriežot pēc apraksta, reportāža likās nākam taisnā ceļā no pašas elles. Pat Holivudai neizdotos uzņemt filmu, kas būtu baismīgāka par šausmīgo realitāti, kuru nācās skatīt izmeklētājiem un viņu palīgu armijai.

Ik reizi, kad Teits iedomājās, ka Kerola un Mendija varēja atrasties starp šiem upuriem, viņam vēderā sagriezās. Domājot par to, viņš naktis nespēja gulēt. Katrai katastrofai taču ir savs iemesls, kāpēc tā notikusi tieši šajā vai tajā reisā. Un katrs nekrologs liek sāpēs sarauties.

Iztēlē Teits pievienoja upuru sarakstam arī Kerolas un Mendijas vārdus.

Senāta kandidāta Teita Ratlidža sieva un trīsgadīgā meita starp 398. avioreisa katastrofas upuriem.

Bet liktenis bija izrīkojies citādi. Viņas negāja bojā. Pateicoties Kerolas pārsteidzošajai drosmei, viņas izkļuvušas no šīs elles sveikā.

-   Augstais Dievs, gāž kā spaiņiem, - klusumu pārtrauca Nelsona dārdošā balss. Viņš ienāca, balansēdams uz pleca milzīgu, četrstūrainu picas kasti un ar otru roku kratīdams pilošo lietussargu.

-   Mēs mirstam badā, - iesaucās Džeks.

-Es steidzos atpakaļ, cik ātri vien varēju.

-   Smaržo lieliski, tēt. Ko tu dzersi? - jautāja Teits, piegājis pie miniatūra ledusskapja, par kura krājumiem māte bija parūpējusies viņu pirmajā šeit pavadītajā naktī. - Alu vai ko bezalkoholisku?

-   Ar picu? Alu.

-  Un tu, Džek?

-Alu.

-   Kas jauns slimnīcā?

-   Viņš pastāstījis Kerolai par savainojumiem, - ierunājās Džeks, pirms Teits bija paspējis bilst kaut vārdu.

-   Tā? - Nelsons pacēla pie mutes kūpošo picu un, nokodis kumosu, nomurmināja: - Vai esi pārliecināts, ka tas bija prātīgi?

-   Nē, bet ja es atrastos viņas vietā, es, pie velna, gribētu zināt, kas īsti notiek. Un tu nē?

-   Laikam gan Nelsons iedzēra malku Teita pasniegtā alus. - Kā jutās māte, kad tu gāji projām?

-   Pārmocījusies. Es lūdzos, lai viņa atgriežas uz šejieni un ļauj šo nakti pie Mendijas pavadīt man, bet viņa apgalvoja, ka' viss jau esot iegājis sliedēs un Mendijas labad viņa nevēloties kaut ko mainīt.

-   Tā jau viņa tev stāstīja, - Nelsons atteica, - bet pieti- kai viņai paskatīties uz tevi, lai būtu skaidrs, ka tev nakts kārtīga miega vajadzīga vairāk nekā viņai. Tu esi tas, kurš izskatās līdz nāvei pārmocījies.

-   Es jau arī viņam to.pašu saku, - piebilda Džeks.

-   Varbūt pica palīdzēs man atžirgt, - Teits centās piešķirt balsij humora pieskaņu.

-   Neizturies pret mūsu padomu tik vieglprātīgi, - Nelsons bargi brīdināja. - Tu nedrīksti apdraudēt pats savu veselību.

-   Ir nedomāju to darīt, - Teits salutēja viņiem ar alus kārbu, iedzēra malciņu un tad nopietni piebilda: - Tagad, kad Kerola ir nākusi pie samaņas un zina, kas viņu gaida, es varēšu atpūsties labāk.

-   Vēl garš un smags ceļš ejams. Mums visiem, - noteica Džeks.

-   Labi, ka tu par to ierunājies, Džek. - Teits noslaucīja lūpas papīra salvetē un sapurinājās. Tad viņš iedomājās pārbaudīt tēvu un brāli. - Varbūt man vajadzētu šoreiz atlikt un mēģināt vēl pēc sešiem gadiem?

Ritot sekundēm, gaisotnē jauta aizturētu spriedzi, bet tad viņi abi ierunājās vienlaicīgi, katrs cenšoties pārkliegt otru.

-    Tu nedrīksti pieņemt tādu lēmumu, kamēr nav skaidrs operācijas iznākums.

-   Un kā ar visu to darbu, ko mēs esam ieguldījuši?

-   Pārāk daudzi rēķinās ar tevi.

-   Pat nedomā tagad mest mieru, mazais brāli. Šīs vēlēšanas ir īstās.

Pacēlis abas rokas, Teits lūdza klusumu.

-   Jūs taču zināt, cik ļoti es to vēlos. Ak, Kungs! Vienīgais, ko es jebkad esmu vēlējies, ir kļūt par senatoru. Tomēr es nedrīkstu ziedot savas ģimenes labklājību pat savas politiķa karjeras dēļ.

-   Kerola nav pelnījusi no tevis tādu uzupurēšanos.

Teita skatiens, ass kā žiletes asmenis, atrada brāļa acis.

-   Viņa ir mana sieva, - viņš katru vārdu izrunāja īpaši skaidri.

Atkal iestājās klusums. Tad Nelsons nokrekšķējās un sacīja:

-  Protams, ka šajā ciešanu laikā tev jābalsta Kerola, cik vien iespējams. Tas ir apbrīnojami, ka tu vispirms domā par viņu un tikai tad par savu politiķa karjeru. Es gan ari biju gaidījis no tevis šādu nesavtību.

Lai uzsvērtu savu nākamo domu, Nelsons noliecās pār izsaiņoto un uz mazā, apaļā galdiņa nolikto pusapēsto picu.

-   Bet atceries, cik ļoti Kerola pati drošināja tevi mest šo izaicinājumu. Manuprāt, viņa būtu bezgala sarūgtināta, ja uzzinātu, ka tu viņas dēļ esi izstājies no sacīkstes! - Nelsons nikni bakstīja ar rādītājpirkstu gaisā.

-   Un ja uz visu to palūkojamies ar ļoti vēsu un racionālu skatienu, - viņš turpināja, - šis nelaimes gadījums var darboties mūsu labā. Tas nodrošinās bezmaksas reklāmu.

Teits riebumā nometa saburzīto salveti un piecēlās no krēsla. Tad viņš kādu brīdi bezmērķīgi staigāja pa istabu. - Vai tu šo ideju apspriedi ar Ediju? Kad es pirms brīža zvanīju viņam, viņš man sacīja tieši to pašu.

-   Viņš ir tavas kampaņas vadītājs.

Iedomājoties vien, ka brālis var padoties, kad kampaņa vēl tā īsti nav uzņēmusi ātrumu, Džeks nobālēja.

-   Viņam maksā par to, ka viņš tev dod labus padomus.

-Tātad sūdzējās par mani.

-   Edijs grib redzēt Teitu Ratlidžu kā Savienoto Valstu senatoru gluži tāpat, kā to gribam mēs visi, un viņa vēlmei sasniegt šo mērķi nav nekā kopīga ar algu, kādu viņš saņem. - Plati pasmaidījis, Nelsons piecēlās un papliķēja Teitam pa muguru. - Tu vinnēsi novembra vēlēšanās, un Kerola būs pirmā, kas tevi tam iedrošinās.

-   Nu labi, - Teits samierinoši novilka. - Man jau vajadzēja saprast, ka bez ierunām esmu spiests jums pakļauties un nākamajos mēnešos pildīt visas jūsu prasības.

-   Tu vari rēķināties ar mūsu palīdzību, Teit, - Nelsona vārdi skanēja nelokāmi.

-    Vai varu cerēt uz jūsu pacietību un sapratni brīžos, kad nevarēšu vienlaicīgi atrasties divās vietās? - Teits uz-, meta vaicājošu skatienu vienam, tad otram. - Es darīšu visu iespējamo, lai neupurētu vienu pienākumu citam, tomēr es esmu tikai cilvēks.

-   Mēs tādos brīžos pārņemsim no tevis vadības grožus, - Nelsons mierināja viņu.

-   Ko vēl sacīja Edijs? - pajautāja Džeks, no sirds nopriecājies, ka krīze laimīgi pārlaista.

-    Viņam ir pietiekoši brīvprātīgo palīgu, kuri stūķē aploksnēs aptaujas lapas. Tās tiks izsūtītas nedēļas beigās.

-   Kā ar uzstāšanos vēlētāju priekšā? Vai ir vēl kas ieplānots?

-   Neliela uzruna ielejas vidusskolā. Es palūdzu, lai atliek uz vēlāku laiku.

-   Kāpēc? - pajautāja Džeks.

• - Vidusskolnieki nepiedalās vēlēšanās, - prātoja Teits.

-   Toties viņu vecāki balso. Un mums tie ielejas meksikāņi jādabū savā pusē.

-  Viņi jau ir mūsu pusē.

-   Nekad neesi pārāk pārliecināts.

-   Es arī neesmu, - Teits atcirta, - bet šī ir viena no reizēm, kad man nopietni jāpārdomā, kam dot priekšroku. Kerola un Mendija tagad paņems daudz mana laika, un tāpēc nāksies rūpīgāk apsvērt, kur braukt un ko darīt. Katra uzstāšanās ir svarīga, bet es nedomāju, ka pašlaik vissvarīgākā būtu vidusskolas auditorija.

-   Laikam jau tev taisnība, - Nelsons diplomātiski piekrita.

Teits saprata, ka tēvs ironizē, bet viņš nepiegrieza tam pārāk lielu vērību. Viņš jutās noguris un noraizējies un tāpēc vēlējās doties gultā un pamēģināt aizmigt. Cik spēdams taktiski viņš tā ari pateica brālim un tēvam.

Dodoties projām, Džeiks vēl pagriezās un neveikli apskāva Teitu.

-   Atvaino, ka šovakar tirdīju tevi. Es jau saprotu, ka tev tāpat nav viegli.

-  Ja tu to nedarītu, es ātri vien kļūtu slinks un aptaukotos. Es paļaujos uz tevi un ticu, ka tu mani uzmundrināsi.

Un Teits veltīja viņam to žilbinošo smaidu, kas drīz parādīsies uz visiem vēlēšanu plakātiem.

-  Ja ar jums viss būs kārtībā, laikam rit no rīta braukšu mājās, - atteica Džeks. - Kādam taču jāpieskata, kas tur notiek.

-   Kā viņiem tur klājas? - pajautāja Nelsons.

-   Normāli. ,

-  Nu, pagājušajā reizē tik normāli nemaz neizskatījās. Jau cik dienas nav nekādu ziņu no tavas meitas, Frensīnas, un tava sieva… nu, tu jau pats zini, kādā stāvoklī viņa ir. - Nelsons pakratīja ar pirkstu savam vecākajam dēlam. - Ja vīrietis vairs nespēj ietekmēt notikumu gaitu savā ģimenē, gaidāms bēdīgs iznākums. Un tieši tā notiek ar jums. - Viņš palūkojās uz Teitu. - Tev jau arī nav nekas labāks. Abi jūs esat sasodīti izlaiduši savas sievas un ļaujat viņām darīt, kas ienāk prātā.

Tad viņš atkal uzrunāja Džeku: •

-Tev vajadzētu sarūpēt palīdzību Dorotejai Rī, iekams nav par vēlu.

-  Varbūt pēc vēlēšanām, - Džeks nomurmināja, tad palūkojās uz brāli un piebilda: - Ja tev mani ievajadzēsies, būšu tikai stundas brauciena attālumā.

-  Paldies, Džek. Ja būs vajadzība, es piezvanīšu.

-   Vai ārsti minēja, kad varētu notikt operācija?

-   Kamēr nebūs izzudušas infekcijas briesmas, operēts netiks, - paskaidroja Teits. - Ieelpotie dūmi ir skāruši plaušas, tāpēc jāgaida vismaz divas nedēļas. Ķirurgam tā ir īsta dilemma, jo, ja jāgaida ilgi, sejas kauli sāks saaugt tādā stāvoklī, kādā atrodas pašlaik.

-  Ak, Kungs… - nopūtās Džeks, bet tad uzspēlēti optimistiski piebilda: - Nu ko, nodod viņai manus sveicienus. Un arī no Dorotejas Rī un Fensijas.

-   Nodošu.

Džeks pa gaiteni devās uz savu istabu.'Nelsons vēl vilcinājās.

-   Es šorīt aprunājos ar Zī, - viņš sacīja. - Kamēr Men- dija gulēja, viņa paklusām aizgājusi uz reanimācijas palātu un pēc tam man pastāstīja, ka uz Kerolu esot bail paskatīties.

Teita platie pleci saguma.

-   Ir jau ar. Es vienīgi ceru, ka ar dievpalīgu ķirurgs zina, ko runā.

Nelsons uzlika plaukstu Teitam uz rokas un centās nomierināt. Kādu mirkli Teits turēja otru roku uz tēva plaukstas.

-   Doktors Sojers, viņas ķirurgs, šodien veidoja video maketu. Vadoties pēc mūsu iedotajām fotogrāfijām, viņš uz televizora ekrāna elektroniski uzzīmēja Kerolas seju. Iespaidīgs darbs.

-   Un viņš domā, ka ķirurģiskas operācijas ceļā var iedzīvināt šo videoattēlu?

-   Tā viņš apgalvo. Viņš gan brīdināja, ka var būt dažas niecīgas atkāpes, tomēr gandrīz visas tās nāks viņai tikai par labu. - Teits sausi iesmējās. - Pret to jau viņa arī neiebilstu.

-   Pirms tas viss ir beidzies, viņai vajadzētu saprast, ka tikai retai sievietei Amerikā var tā paveikties.

Bet Teits domāja par viņas vienīgo pavērto aci, asinīm pieplūdušu un uztūkušu, tomēr to pašu kafijbrūno aci, kas nu, baiļu pārņemta, noraudzījās viņā. Interesanti, vai Kerola baidās nomirt? Vai varbūt viņa baidās dzīvot bez savas satriecoši skaistās sejas, kuru līdz šim tik labi pratusi izmantot?

Nelsons pasacīja ar labunakti un atgriezās savā istabā. Teits izslēdza televizoru un gaismu, noģērbās un ielīda gultā.

Cauri aizkariem spiedās reklāmuguņu liesmas, mirkļiem apgaismodamas istabu. Negaiss dārdināja viesnīcas ēku un grabināja logu rūtis. Teits sausām, iekaisušām acīm vēroja gaismu rotaļu.

Viņi uz atvadām nebija pat saskūpstījušies.

Tajā rītā starp Viņiem valdīja spriedze, nesenā asā strīda rezultāts.

Kerola alka pāris dienas aizbraukt uz Dalasu iepirkties, un tā viņi ieradās lidostā laikus, lai restorānā paspētu iedzert tasi kafijas.

Mendija nejauši izlēja uz kleitiņas apelsīnu sulu. Protams, Kerolas dusmas bija pārspīlētas. Kad viņi gāja ārā no restorāna, viņa susināja traipu uz kruzuļainās kleitiņas un nemitīgi rāja meiteni par neuzmanību.

-    Dieva dēļ, Kerol, traips taču gandrīz vai nav redzams, -Teits bija iebildis.

-   Es to redzu labi.

-  Tad skaties citā virzienā.

Viņa bija uzmetusi vīram iznīcinošu skatienu, kurš, tiesa, jau sen vairs viņu nebiedēja. Teits iznesa Mendiju uz rokām cauri lidostas terminālam un pļāpāja ar meitenīti par visiem tiem brīnumiem, kurus viņa drīz redzēs Dalasā. Pie vārtiem viņš vēl pieliecās un cieši apkampa bērnu.

-   Lai tev jautrs brauciens, mīļumiņ. Vai atvedīsi man dāvanu?

-Tu man atļausi, māmiņ?

-Nu, protams, - Kerola izklaidīgi pamāja.

-   Nu, protams, - Mendija kā saulīte uzsmaidīja tēvam.

-   Es ar nepacietību gaidīšu, - Un Teits vēl pēdējo reizi pievilka sev bērnu un uz atvadām cieši apkampa.

Tad, iztaisnojis muguru, viņš pajautāja Kerolai, vai gaidīt, kamēr lidmašīna izbrauks uz skrejceļa.

-  Nav nekādas vajadzības, - viņa bija atbildējusi.

Teits arī nestrīdējās, tikai palūkoja, vai Kerolai ir visa

rokas bagāža. - Labi, tad līdz otrdienai, - viņš bija atvadījies.

-  Nenokavē, kad sagaidīsi mūs, - Kerola vēl bija uzsaukusi, vilkdama Mendiju aiz rokas uz lidmašīnu, kur aviolīnijas darbinieks gaidīja, lai pārbaudītu biļetes. - Ciest nevaru slaistīties pa lidostām.

Tieši pirms ieiešanas tunelī Mendija pagriezās un pamāja viņam ar roku. Kerola pat neatskatījās. Viņa pašpārliecināti un mērķtiecīgi soļoja vajadzīgajā virzienā.

Varbūt tāpēc viņas vienīgo redzamo aci pašlaik pilda tādas bailes. Pats liktenis iedrošinājies nolaupīt Kerolas pašpārliecības pamatu pamatu - viņas ārieni. Viņa nicināja neglītumu. Varbūt viņa nemaz neraud par tiem, kas gājuši bojā lidmašīnas katastrofā? Varbūt tā bija tikai Teita iedoma? Varbūt viņa birdina asaras sevis dēļ? Varbūt viņa labāk vēlētos nomirt, nekā zaudēt savu skaistumu, pat ja tam jānotiek tikai uz laiku?

Pazīstot Kerolu, Teits par to nemaz nebrīnītos.

Bekseras apgabala kriminālekspertīzes darbinieku rangu sarakstā Greisons atradās pašā apakšā. Tieši tāpēc viņš

informāciju pārbaudīja vēl un vēl, pirms ar mīklainajiem atradumiem griezās pie sava tiešā priekšnieka, morga inspektora.

-   Vai tev ir mirklis laika?

Nomocījies, īgns vīrs ar gumijotu priekšautu un gumijas cimdiem pār plecu uzmeta viņam dusmīgu skatienu.

-   Ko tu ar to domā? Parti ju golfa?

-Nē. Šo.

-   Kas tas ir? - Inspektors atkal turpināja apstrādāt pār- ogļojušos masu, kas kādreiz bijusi cilvēka ķermenis.

-    Everijas Danielsas zobārstniecības vēsture, - paskaidroja Greisons. - Upuris ar astoņdesmit septīto numuru.

-   Viņa jau ir identificēta, un arī sekcija izdarīta, - inspektors ielūkojās sarakstā pie sienas un secināja, ka nav kļūdījies. Viņas vārdam bija pārvilkta sarkana svītra. - Jā, tā arī ir.

-   Es zinu, bet…

-    Viņai nebija radinieku. Šodien pēcpusdienā viņu identificēja kāds tuvs paziņa.

-  Jā, bet šī vēsture…

-    Paklausies, vecais, - inspektors skarbi uzsauca. - Man ir līķi bez galvām, rokas bez delnām, kājas bez pēdām un, sasodīts, līdz šim vakaram jātiek ar viņiem visiem galā. Tātad, ja kāds ir identificēts un secēts, tad nejauc man galvu ar savām slimību vēsturēm, labi?

Greisons sastūķēja zobārstniecības rentgenuzņēmumus atpakaļ aploksnē, kurā tie bija atsūtīti, un iemeta visu paku papīrgrozā.

-  Labi. Ļoti jauki. Nu tad ej pie velna.

-  Protams, protams, jebkurā laikā, tiklīdz būsim identificējuši šīs ogļu kaudzes. -

Greisons paraustīja plecus. Viņam taču neviens nepie- maksā par pārlieku centību. Ja šeit nevienu neinteresē mīklainā neatbilstība, tad kāpēc lai par to raizētos viņš? Un Greisons atsāka darbu pie identificēto līķu zobārstniecības papīru salīdzināšanas.

TREŠĀ NODAĻA

Pat debesis šķita sērojam.

Everijas Danielsas bēru dienā lija lietus. Iepriekšējā naktī Teksasas kalnus un ielejas pārskrēja spēcīgs negaiss, bet Šorīt no tā bija palicis tikai drēgns, pelēks, nožēlojams lietus.

Kailu galvu, nejūtīgs pret nemīlīgo laiku, Airišs Ma- keibs stāvēja līdzās šķirstam. Viņš bija uzstājis, lai to izrotā dzeltenām rozēm, viņas mīļākajiem ziediem. Dzīvīgas un košas, tās it kā meta nāvei izaicinājumu. Šī doma viņu nomierināja.

Pa viņa sārtajiem vaigiem ritēja asaras. Viņa gaļīgais, asinsvadiņiem klātais deguns šķita vēl sarkanāks nekā parasti, lai gan pēdējā laikā netika dzerts pārāk daudz. Everi- ja vienmēr viņu rāja par dzeršanu un stāstīja, ka pārmērīga alkohola lietošana kaitē aknām, paaugstina asinsspiedienu un palielina svaru.

Viņa rāja Venu Lovdžoju par narkotikām, bet viņas bērēs viņš ieradās iedzēris tikai nedaudz lēta skotu viskija un izsmēķējis pāris cigaretes - lai varētu normāli aizbraukt līdz kapelai. Vecmodīgā kaklasaite ap vaļīgo krekla apkaklīti šajā skumjajā brīdī bija uzskatāma par cieņas parādīšanu. Tas arī liecināja, ka Everiju viņš turējis daudz augstākā godā par jebkuru citu no visas milzīgās cilvēku saimes.

Citi ļaudis neskatījās uz Venu Lovdžoju labvēlīgāk kā viņš uz viņiem. Everiju varēja ierindot starp tiem nedaudzajiem, kuri Venu spēja ciest. Kad reportieris, kuram uzticēja ievākt ziņas par viņas traģisko nāvi, palūdza Venu pastrādāt ar videokameru, viņš bija uzmetis vīram nicinājuma pilnu skatienu un pēc tam, ne vārda nerunājot, izstūmis ārā no kabineta. Šis parupjais pašizteiksmes veids Vēnām bija raksturīgs, un tas ari bi ja viens no iemesliem, kāpēc viņš jutās tik atsvešināts no visiem šis pasaules cilvēkiem.

Kad bija beigusies īsā atvadu ceremonija, sērotāji pa smilšu celiņu devās uz rindā novietotajām mašīnām. Pie kapa palika tikai Airišs un Vcns. Kaprači pieklājīgi gaidīja, kad aizies arī šie, lai tad varētu nobeigt savu darbu un patverties zem jumta, siltumā un sausumā.

Venam bija ap četrdesmit. Viņš bija tievs kā stīga, iekritušu vēderu un nošļukušiem, kaulainiem pleciem. Viņa plānie, taisnie mati nokarājās gandrīz vai līdz pleciem un ieskāva lieso, šauro seju. Viņš atgādināja novecojušu hipiju, kurš joprojām dzīvo savā sešdesmito gadu pasaulē.

Airišs, īss un robusts, bija pilnīgs pretstats viņam. Ja par Venu vajadzēja baidīties, lai viņu neaizrauj projām pirmā spēcīgākā vēja pūsma, tad Airišs šķita uz mūžiem iemiets zemē, tik spēcīgi viņu balstīja varenās kājas. Bet, cik atšķirīgi viņi likās ārēji, tik līdzīgas šķita viņu drūmās sejas. Varbūt vienīgi Airiša vaibstos sāpes iezīmējās asāk un izteiktāk.

Vens reti mēdza kādam izrādīt līdzjūtību, bet nu viņš uzlika kaulaino, bālo roku Airišam uz pleca un sacīja:

- Iesim ieļurbāt.

Airišs izklaidīgi pamāja. Viņš paspēra soli uz priekšu, noplūca vienu no dzeltenajiem rožu pumpuriem, tad pagriezās un ļāva Venam iet pa priekšu. Lietus sitās viņam sejā un uz pleciem izmērcēja mēteli, tomēr viņš nepielika soli.

-  Es, hm, atbraucu uz šejieni ar bērinieku autobusiņu, - viņš sacīja, it kā tikai nupat atcerējies, kā nokļuvis kapsētā.

-   Vai arī atpakaļ gribi braukt ar viņiem?

Airišs palūkojās un Vena saņurcīto furgoniņu.

-   Braukšu ar tevi. - Ar rokas mājienu viņš deva zīmi, lai autobusiņš brauc projām, bet pats ietrausās furgoniņā. Iekšā tas izskatājās vēl bēdīgāks nekā ārpusē. Izdilušais polsterējums pārklāts ar vecu pludmales dvieli, bet sarkanbrūnais paklājiņš un sienu drapējums oda pēc mari- huanas.

Vens ierāpās pie stūres un iedarbināja motoru. Tas negribīgi ierūcās. Gaidot, kamēr motors būs iesilis, Vens gariem, nikotīna nobrūninātiem pirkstiem aizdedzināja cigareti un pasniedza to Airišam.

-   Nē, paldies. - Tad, mirkli padomājis, Airišs paņēma cigareti un dziļi ievilka dūmu. Everija bija pierunājusi viņu atmest smēķēšanu. Jau mēneši aizritējuši, kopš viņš pēdējo reizi aizkūpinājis cigareti. Tagad dūms koda mēlē un rīklē.

-   Cik labs, - Airišs nopūtās un ievilka vēl vienu dūmu.

-  Uz kurieni braucam, - jautāja Vens, aizdedzinot cigareti arī sev.

-   Kaut kur, kur mūs neviens nepazīst. Negribu kļūt par apsmieklu.

-   Mani pazīst visur, - atbildēja Vens. Nepasacīts palika tas, ka viņš bieži mēdz kļūt par apsmieklu, bet vietās, kuras Vens parasti apmeklēja, tam nebija nekādas nozīmes. Viņš ar grūtībām ieslēdza ātrumu.

Pēc kāda laika Vens caur sarkanām durvīm ieveda Airi- šu kādā noplukušā bārā pilsētas tirdzniecības centra nomalē.

-   Vai lldīsim šajā ūķī?- pajautāja Airišs.

-   Viņi pie ieejas pārbauda, vai tev nav ierocis.

-   Un ja nav, tad izsniedz, - Airišs atbildēja ar vecu joku.

Atmosfēra te rādījās nospiedoša. Kabīne, kurā viņi abi ieslīdēja, bija tumša, bet radīja nošķirtības sajūtu. Rīta puses klienti šķita tikpat drūmi kā noputējušās Ziemassvētku lampiņas, sakārtas šeit jau pirms vairākiem gadiem. Zirnekļi ap tām bija iekārtojušies uz pastāvīgu dzīvi. No samta melnā fona valdzinoši smaidīja tur uzgleznota kaila senjorita. Lai kontrasts ar šo nomācošo gaisotni būtu pietiekoši ass, no mūzikas automāta gāzās dzīvespriecīga mūzika.

Vens pasūtīja pudeli skotu viskija.

-   Vajadzētu arī kaut ko apēst, - ne pārāk pārliecinoši nomurmināja Airišs. Kad bārmenis bez ceremonijām pastūma pudeli un divas glāzes, Vens pasūtīja Airišam ēdienu.

-   Nevajadzēja jau, - Airišs iebilda.

Videooperators paraustīja plecus un piepildīja glāzes.

-  Šā vecene pagatavos, ja palūgs.

-  Tu bieži te ēd?

-   Dažreiz. - Vens vēlreiz lakoniski paraustīja plecus

Tika atnests ēdiens, bet jau pēc dažiem kumosiem Airišs secināja, ka nepavisam nav izsalcis. Viņš pastūma sāņus noskrambāto šķīvi un pastiepās pēc glāzes ar viskiju. Pirmais malks nodedzināja iekšas kā no liesmu metēja. Acīs sasprāga asaras. Airišs gārgdams tvēra pēc elpas. Tomēr, kā jau profesionāls dzērājs, viņš ātri atguvās un iedzēra vēl. Acis tomēr pildījās asarām.

-   Man viņas šausmīgi pietrūks. - Viņš laiski virpināja glāzi pa notaukoto galda virsmu.

-   Ja-ā, man arī. Viņa jau arī nebi ja nekāds eņģelis, tomēr ne tāda kā vairums pārējo.

Jautrais meldiņš, kas bija dārdējis no mūzikas automāta, beidzot apklusa. Neviens jaunu neizvēlējās, un Airišam tas šķita kā atpestīšana. Šobrīd nebija noskaņojuma uz jautrībām.

-  Zini, viņa man bija kā paša bērns, - viņš retoriski noteica.

Vens turpināja smēķēt, no iepriekšējās cigaretes aizdedzinādams jaunu.

-   Es atceros dienu, kad viņa piedzima. Atrados tur, slimnīcā, un svīdu baiļu sviedrus kopā ar viņas tēvu. Mēs gaidījām, staigājām šurpu turpu. Un tagad man vajadzēs atcerēties dienu, kad viņa nomira.

Viņš izdzēra atlikušo viskiju un no jauna piepildīja glāzi.

-   Zini, man nepavisam neienāca prātā, ka tā ir viņas lidmašīna, kas nogāzusies. Es, sasodīts, tikai domāju, kā viņa uztaisīs šo raidījumu. Tik parasta lieta, ka pat neaizsūtīju viņai līdzi operatoru. Sarunājām, ka viņa nolīgs kādu Dalasā.

-   Paklau, vecais, nevaino sevi par to, ka esi darījis savu darbu. Tu taču nevarēji neko zināt.

Airišs blenza uz savas glāzes dzintarkrāsas saturu.

-  Vai tev kādreiz ir gadījies identificēt līķi, Ven? - Viņš nesagaidīja atbildi. - Viņi visi tur bija noguldīti rindā, kā… - Airišs nervozi izpūta elpu. - Pie velna, es nezinu. Nekad neesmu bijis karā, bet nu varu iedomāties, kā tur izskatās.

-   Viņa bija iebāzta melnā plēves maisā ar rāvējslēdzēju. Matu uz galvas nebija, - viņa balss aizlūza. - Viss apdedzis. Un viņas āda… ak, Jēzus! - viņš īsajiem un resnajiem pirkstiem aizklāja acis. Starp tiem izsprāga asaras. - Ja ne es, viņa neatrastos tajā lidmašīnā.

-   Paklausies, vecīt, - Šie divi vārdi šķita vienīgie Vena līdzjūtības frāžu repertuārā. Viņš atkal pielēja Airiša glāzi, aizdedzināja vēl vienu cigareti un klusējot pasniedza bēdu sagrauztajam vīram. Pats viņš pārgāja uz marihuanu.

Airišs ievilka dūmu.

-   Paldies Dievam, ka viņas mātei nenācās šo pieredzēt. Ja Everijai plaukstā nebūtu sažņaugts medaljons, es nemūžam neuzminētu, ka tā ir viņa.

Vēlreiz atceroties, ko katastrofa nodarījusi ar sievieti, viņam vēderā sagriezās.

-   Es nekad nebūtu iedomājies, ka kaut ko tādu pateikšu, bet esmu priecīgs, ka Rozmarija Danielsa vairs nav starp dzīvajiem. Māte nedrīkst redzēt savu bērnu tādā stāvoklī.

Airišs kādu brīdi turēja plaukstā glāzi ar dzērienu, tad pacēla uz sarunu biedru asaru pilnās acis.

-   Es viņu mīlēju, es gribēju teikt - Rozmariju, Everijas māti. Sasodīts, es tur neko nevarēju izdarīt. Klifs, Everijas tēvs, gandrīz vienmēr bija aizbraucis uz kādu tālu un draņķīgu pasaules nostūri. Un katru reizi aizbraukdams, viņš lūdza mani pieskatīt viņas abas. Viņš bija mans labākais draugs, bet šo braucienu dēļ es ne vienu vien reizi gribēju viņu nogalināt.

Viņš iesūca malku viskija.

. - Esmu pārliecināts, ka Rozmarija nojauta par manu mīlestību, bet nekad nevienu vārdu par šo tēmu mēs ne- pārmijām. Viņa mīlēja Klifu, un es to zināju.

Airišs bija tāds kā audžu tēvs Everijai kopš septiņpadsmit gadu vecuma. Klifs Danielss, slavens fotožurnālists, tika nogalināts kaujā pie kāda nenozīmīga Centrālamerikas ciemata ar neizrunājamu nosaukumu. Rozmarija bez lieka trokšņa izbeidza savu dzīvi tikai dažas nedēļas pēc vīra nāves, atstājot Everiju vienu pašu, ja neskaita uzticamo ģimenes draugu Airišu.

-   Man ir ne mazākas tiesības saukties par Everijas tēvu kā Klifam. Varbūt pat vel lielākas. Kad viņas vecīši aizgāja, tas biju es, pie kura meitēns meklēja patvērumu. Un es biju tas, pie kura viņa skriešus atskrēja pagājušajā gadā, kad iekūlās tajā ķezā.

-  Varbūt viņai arī tad gāja'grūti, tomēr viņa nenoliedzami bija labs reportieris, - Vens komentēja caur saldeni kodīgo dūmu mākoni.

-   Vienkārši traģiski, ka viņa nomira ar šo nolemtības apziņu. - Viņš iedzēra no savas glāzes. - Redzi, Everija vienmēr baidījās izgāzties. No tā viņa baidījās par visu vairāk. Kad viņa bija maziņa, Klifam neatlika laika priekš bērna, tāpēc viņa joprojām centās izpelnīties viņa atzinību, turpināt viņa iesākto darbu.

-   Mēs par to nekad netikām runājuši, - viņš drūmi turpināja. - Tāpēc jau tā jezga Vašingtonā uz viņu atstāja tik graujošu iespaidu. Viņa gribēja pašapliecināties, atgūt ticību sev un pašcieņu. Bet viņas laiks izbeidzās, pirms viņa to paguva. Sasodīts, viņa taču nomira ar apziņu, ka bijusi neveiksminiece.

Pavecā vīra nožēla aizķēra Vena sirdī kādu reti skartu, jutīgu stīgu. Kā jau nu prazdams, viņš gribēja Airišu nomierināt.

-   Un, redzi, Everija nojauta par tavām jūtām pret viņas māti.

Airiša piesarkušās, saraudātās acis ieurbās viņā.

-   Kā tu to zini?

. - Viņa reiz man pastāstīja, - paskaidroja Vens. - Es vienkārši pajautāju, cik ilgi jūs abi esat pazīstami. Viņa pastāstīja, ka atceroties tevi, kopš apzinoties sevi šajā pasaulē. Viņa esot nojautusi, ka tu slepus mīli viņas māti.

-         Vai viņai tas ko nozīmēja? - Airišs satraukti pavaicāja. - Es gribēju jautāt, vai viņa par to runāja ar nepatiku?

Vens papurināja galvu tā, ka garie, cietie mati noplīvo-

ja.

Airišs izvilka no tumša uzvalka krūšu kabatas apvītušu rozes pumpuru un paberzēja strupos, resnos pirkstus gar trauslajām ziedlapiņām.

-   Cik tas ir labi. Es nīdēju viņas abas.

Viņa varenie pleci sāka raustīties. Pirksti sažņaudza rozes pumpuru dūrē. - Sasodīts, - viņš novaidējās. — Man bez viņas būs smagi.

Viņš nokāra galvu virs galdiņa un elsoja, bet Vens sēdēja viņam iepretī un izsāpēja savas sāpes tā, kā viņš to prata.

CETURTĀ NODAĻA

Everija pamodās un zināja, kas viņa ir.

Patiesībā viņa to pat nebija aizmirsusi, vienīgi zāļu iedarbība kopā ar kontūziju bija radījusi zināmu jucekli.

Vakar, vismaz viņai likās, ka tas bijis vakar, visi, kas parādījās viņas redzamības lokā un apsveicinājās, padodot laipnus labrītus, bija sajaukuši viņai galvu, un to varēja saprast. Atguvusies pēc vairāku dienu bezsamaņas, viņa atklāja, ka nespēj pakustēties, nespēj runāt un redz tikai ļoti ierobežotā-zonā, un tas jau var ikvienam sajaukt galvu. Viņa ļoti reti mēdza slimot un ari tad nekad nopietni, tā ka šāds stāvoklis bija šokējošs.

Intensīvās ārstēšanas nodaļa ar tās vienmērīgo apgaismojumu un darba pulsu var nopietni ietekmēt psihi. Tomēr vislielāko neizpratni Everijā radīja fakts, ka visi pēc kārtas uzrunāja viņu nepareizā vārdā. Kā gan viņu varēja sajaukt ar kaut kādu tur Kerolu Ratlidžu? Pat misters Ratlidžs šķita esam pārliecināts, ka runā ar savu sievu.

Viņai kaut kādā veidā jādara viņiem šī kļūdīšanās zināma, bet viņa nezināja, kā, un tas likās biedējoši.

Viņu sauc Everija Danielsa. Tas taču lieliem burtiem skaidri ierakstīts viņas autovadlšanas tiesībās, viņas preses apliecībā un visos pārējos identifikācijas dokumentos, kādi atrodami viņas somiņā. Acīmredzot dokumenti katastrofas laikā pazuduši, viņa nodomāja.

Atmiņas par katastrofu joprojām izsauca paniku, tāpēc viņa apzināti atstūma tās malā, lai tiktu skaidrībā kaut kad vēlāk, kad būs vairāk spēka un noskaidrosies šis pagaidu juceklis.

Un kur palicis Airišs? Kāpēc viņš nav atnācis viņu apraudzīt, ja jau viņa izglābusies?

Pēkšņi viņa apjauta atbildi, un tā bija šausminoša. Viss viņas augums reaģēja kā elektriskajai strāvai pieslēgts. Tas ir neiedomājami, tomēr skaidrs kā diena. Ja viņa kļūdas pēc ir sajaukta ar misis Ratlidžu un visi domā, ka šī sieviete ir dzīva, tātad Everija Danielsa tiek uzskatīta par bojāgājušu.

Viņa iztēlojās, kādas ciešanas pārdzīvo Airišs. Everijas "nāve" viņam ir smags sitiens. Tomēr pašlaik viņa ir bezspēcīga remdēt viņa sāpes. Nē! Kamēr viņa ir dzīva, viņa nav bezspēcīga. Jādomā. Jākoncentrējas.

- Labrīt.

Tūdaļ pat viņa pazina šo balsi. Pietūkums ap aci laikam nogājis, jo tagad viņa spēja redzēt daudz skaidrāk. Vīrieša vēl nesen izplūdušie vaibsti nu izdalījās gluži skaidri.

Smagnējās, skaisti veidotās uzacis gandrīz vai saskārās virs varenā, taisnā deguna. Viņam bija spēcīgs, stūrgalvīgs žoklis un zods, tomēr ne tik garš, lai, par spīti vertikālajai rievai, liktu viņam izskatīties kareivīgam. Lūpas stingri veidotas un augšējā mazliet pilnīgāka par apakšējo.

Viņš smaidīja, lai gan viņa pamanīja, ka ne ar acīm. Viņa smaids nenāca no dvēseles. Tas nenāca arī no sirds. Interesanti, kāpēc tā, nodomāja Everija.

-   Man pastāstīja, ka tu esot lieliski izgulējusies. Un plaušās joprojām neesot infekcijas pazīmju. Kolosāli jaunumi.

Viņa pazina šo seju, šo balsi. Un ne kopš vakardienas. Viņa pazinusi šo vīrieti jau agrāk, bet nevarēja atcerēties, kur viņi tikušies.

-   Mamma drīkstēja atstāt Mendijas palātu, lai atnāktu un apsveicinātos ar tevi. - Viņš pagrieza galvu un deva kādam zīmi pienākt tuvāk. - Tev jāstāv šeit, māt, citādi viņa tevi neredzēs.

Everijas acu priekšā iezīmējās neparasti skaista sieviete vidējos gados. Sievietes mīkstajos, tumšajos matos, kas vijās ap skaisto, grumbu neskarto pieri, ievijās pa kādam sudrabotam pavedienam.

-   Sveika, Kerol. Mums visiem kā akmens no pleciem novēlies, redzot, ka tava veselība uzlabojas. Kā stāsta Teits, ārsti ar tavu stāvokli esot apmierināti.

Teits Ratlidžs! Nu, protams!

-   Pastāsti viņai par Mendiju, māt.

Un svešiniece viņai stāstīja par vēl kādu svešu cilvēku.

-   Šorīt Mendija apēda gandrīz vai visu brokastu porciju. Vakar vakarā meitēnam iedeva zālītes, tā ka viņa gulēja daudz labāk. Mendijai gan ciešanas sagādā ģipsis uz rokas, bet par to jau nav jābrīnās. Viņa mūsu nodaļā ir visu mīlulīte, pie tam ir jau pamanījusies aptīt ap mazo pirkstiņu visu personālu. - Asaras saskrēja sievietei acīs, un viņa izslaucīja tās ar salveti. - Kad es padomāju, kas varēja…

Teits Ratlidžs apskāva mātes plecus.

-   Bet nenotika, māt. Paldies Dievam, nenotika.

Everija apjauta, ka tā bijusi Mendija Ratlidža, ko viņa

iznesusi no degošās lidmašīnas. Viņa atcerējās, kā, izdzirdējusi bērna raudas, izmisīgi centās atsprādzēt savu drošības siksnu. Kad tas izdevās, viņa bija piekļāvusi šausmu pārņemto meitenīti sev pie krūtīm un ar vēl kāda pasažiera palīdzību cauri biezajiem, smirdīgajiem dūmiem meklējusi ceļu uz avārijas izeju.

Un tāpēc, ka viņa glāba bērnu, visi nosprieduši, ka viņa ir misis Kerola Ratlidža. Un tas vēl nebija viss. Viņas lidmašīnā bija sartiainījušās sēdvietām.

Everijas prāts neveikli vāca kopā tikai viņai zināmos mīklainās mozaīkas stikliņus. Viņa atcerējās, ka pēc biļetes viņas vieta atradās pie loga, bet izrādījās, ka tur jau sēž kāda sieviete. Everija nebija mēģinājusi labot kļūdu, bet apsēdās vietā pie ejas. Bērns sēdēja starp viņām abām.

Sievietes mati, kas nokarājās līdz pleciem, atgādināja Everijas matus. Arī sievietei bija tumšas acis. Viņas abas izskatījās ļoti līdzīgas. Patiesību sakot, stjuarts, kurš pārlieku centīgi aprūpēja meitenīti, bija apjautājies, kura no viņām abām ir māte, kura krustmāte, tā likdams saprast, ka uzskata viņas abas par māsām.

Nu Everijas seja ir pilnīgi sakropļota, un misis Ratlidža acīmredzot līdz nepazīšanai apdegusi. Identifikācijas laikā bērna un sajaukto vietu dēļ, par ko nevienam nav ne jausmas, pielaista kļūda. Ak, Dievs, viņai jādara tas zināms!

-Tu, māt, tagad labāk ej atpakaļ, pirms Mendija nav pārbijusies, - runāja Teits. - Pasaki viņai, ka es drīz būšu klāt.

-  Nu, tad pagaidām uz redzēšanos, Kerol, - sieviete uzrunāja viņu. - Esmu pilnīgi pārliecināta, ka doktors Sojers parūpēsies, lai tu atkal izskatītos skaista, kāda vienmēr esi bijusi.

Arī viņas acis nesmaida, nodomāja Everi ja, kad sieviete pazuda no redzesloka.

-   Pirms es neesmu aizmirsis, - sacīja Teits, pienācis pie gultas tā, lai viņa atkal varētu viņu redzēt, - Edijs, tētis un Džeks sūta tev sveicienus. Manuprāt, tētis šodien pēcpusdienā ieradīsies uz tikšanos ar plastisko operāciju ķirurgu, tā ka jūs varēsiet redzēties.

-   Džeks šorīt aizbrauca mājās, - Teits turpināja stāstīt, neapjauzdams, ka nerunā ar savu sievu. - Viņš noteikti raizējas par Doroteju Rī. Dievs vien zina, kas notiek ar Fensiju, kad neviens viņu nepieskata, lai gan Edijs pieņēmis viņu pastrādāt štābā. Neviens no viņiem nedrīkstēs tikties ar tevi, līdz tu nebūsi pārcelta uz atsevišķu palātu, tomēr es domāju, ka tu bez viņiem neskumsi, vai ne?

Viņš laikam ir pārliecināts, ka Everija pazīst visus šos cilvēkus, par kuriem nupat stāsta, un tāpat visu, kas ar viņiem saistīts. Kā lai liek viņam saprast, ka viņai par to nav ne mazākās nojausmas? Šie cilvēki viņai ir pilnīgi sveši. Kāda viņai daļa, kur viņi iet vai nāk? Viņai jāsatiek Airišs. Viņai kaut kādā veidā jāpaziņo Teitam Ratlidžam, ka viņš jau ir atraitnis.

-   Paklausies, Kerol, ko pastāstīšu tev par kampaņas gaitu. - Pēc plecu kustības viņa saprata, ka viņš iebāzis rokas bikšu kabatās. Tad Teits Ratlidžs uz brīdi nokāra galvu tā, ka zods gandrīz vai pieskārās krūtīm, un tikai tad palūkojās uz viņu atkal. - Es virzu lietas uz priekšu, kā bija plānots. Tētis, Džeks un Edijs piekrīt. Viņi apgalvo, ka arī tu to vēlies. Man jau tā bija/gaidāma smaga cīņa, bet es taču nekā nebaidos. Tagad, pēc visa notikušā, būs vel grūtāk, tomēr es nedomāju atkāpties.

Teits Ratlidžs pēdējā laikā bija bieži parādījies uz ekrāna ziņu izlaidumos, tāpēc viņa vārds un seja Everijai bija pazīstami, lai gan personīgi viņi nekad nebija satikušies. Viņš cerēja uzvarēt priekšvēlēšanās maijā un tad pacīnīties ar pašreizējo senatoru novembra vēlēšanās.

-   Es neatraušu savas rūpes ne tev, ne Mendijai, kamēr jūs atveseļosieties, bet virzīšanās uz Kongresu ir tas, kam esmu gatavojies visu savu mūžu, tāpēc negribu gaidīt vēl vienus sešus gadus, jo tad pazaudēšu nupat uzņemto ātrumu. Man tas jādara tagad.

Palūkojies rokas pulkstenī, viņš piebilda:

-  Tagad laikam jāaiziet pie Mendijas. Apsolīju, ka uzcienāšu viņu ar saldējumu. Pagaidām viņas rokas ir apsaitētas un ieģipsētas. - Viņš palūkojās uz viņas apsaitētajiem locekļiem. - Tu jau sapratīsi. Šodien pie viņas pirmo reizi bija atnācis psihologs. Raizēties nevajagot, - viņš steidzīgi piebilda. - Tie vairāk tādi piesardzības pasākumi. Negribu, lai viņa vēl vairāk tiktu traumēta.

Viņš apklusa un domīgi paraudzījās viņā.

-   Un tāpēc es arī nevēlos, lai Mendija pašlaik redz tevi. Zinu, ka tas skan cietsirdīgi, bet šie apsaitējumi satrieks viņu līdz nāvei. Kad ķirurgs būs atjaunojis tavu seju un tu atkal izskatīsies pēc kādreizējās Kerolas, es ļaušu viņai īsus apciemojumus. Bez tam, nedomāju, ka arī tu pašlaik vēlies viņu satikt.

Everija centās kaut ko pateikt, bet viņas rīklē atradās elpināšanas caurule. Viņa bija noklausījusies māsu sakām, ka dūmi uz laiku paralizējuši viņas balss saites. Bez tam Everija nevarēja pakustināt žokli, tāpēc centās savas ciešanas ielikt vienīgās vaļējās acs skatienā.

Teits Ratlidžs laikam to pārprata, tāpēc mierinoši uzlika roku viņai uz pleca.

-   Es apsolu, Kerol, ka šis kroplums tev jāpiecieš tikai pagaidām. Doktors Sojers apgalvo, ka stāvoklis esot daudz labāks, nekā pašlaik izskatās. Viņš vēlāk atnāks pie tevis un paskaidros visu par gaidāmo procedūru. Viņš zina, kāda tu izskatījies agrāk, un garantē, ka pēc operācijas tu izskatīsies ne sliktāk.

Viņa centās papurināt galvu, lai izteiktu savu nē. Acs pieplūda panikas un baiļu asarām. Ienākusi māsa paaicināja Teitu Ratlidžu sāņus.

-   Manuprāt, jums tagad vajadzētu ļaut viņai atpūsties, mister Ratlidž. Bez tam man jāapmaina apsēji.

-  Es būšu pie meitas.

-   Mēs pasauksim, ja būs vajadzība, - māsa laipni apsolīja. - Jā, un vēl es atcerējos, ka zvanīja no pirmā stāva un atgādināja, ka misis Ratlidžas dārglietas atrodas slimnīcas seifā. Tās viņai tika noņemtas, kad viņu atveda uz šejieni.

-   Paldies, es vēlāk tās paņemšu.

Tūlīt! Paņem tās tūlīt! Everijas sirds kliedza. Tās nebūs Kerolas Ratlidžas dārglietas, ko viņš atradīs slimnīcas seifā, tās būs viņas dārglietas. Tās ieraudzījuši, viņi tūdaļ attapsies, kāda šausmīga kļūda notikusi. Misters Ratlidžs uzzinās, ka viņa sieva gājusi bojā. Tas viņam būs smags sitiens, tomēr labāk atklāt kļūdu tagad nekā tad, kad būs par vēlu. Viņai, protams, ir žēl, ka misis Ratlidža traģiski gājusi bojā, toties cik ļoti.priecāsies Airišs. Mīļais Airišs. Viņa bēdas drīz beigsies.

Bet kas notiks, ja misters Ratlidžs neizņems dārglietas, pirms ķirurgs ir paspējis izveidot no viņas sadragātajiem vaibstiem Kerolas Ratlidžas seju?

Tā bija pēdējā doma, pirms pretsāpju līdzeklis atkal ieaijāja nebūtībā.

Teits Ratlidžs nekad nekļūs par senatoru. Pirms tam viņš jau būs miris.

Everija atkal pārdzīvoja šo murgu. Viņa izmisīgi centās to atvairīt. Un atkal viņa nevarēja viņu redzēt, bet sajuta tepat aiz redzamības robežas pāri karājamies viņa draudīgo klātbūtni. Viņa elpa vējoja pār viņas vienīgo atvērto aci. Tas līdzinājās vajāšanai tumsā, kad vajātājs slēpjas aiz melna aizsega - neredzams, bet sajūtams kā spoks.

Teits Ratlidžs nekad nekļūs par senatoru. Pirms tam viņš jau būs miris. Senatoram Ratlidžam lemts mirt jau pirms tam. Teits Ratlidžs nekad… pirms tam… būs miris.

Everija pamodās šausmās kliedzot. Tas bija mēms kliedziens; bet atbalsojās visā viņas miesā. Viņa atvēra aci un pazina gaismas virs galvas, zāļu smaržu un respiratora šņākoņu. Tātad viņa gulējusi, un šoreiz tas tiešām bijis murgs.

Bet vakar vakarā tā bija realitāte. Vakar vakarā viņa pat vēl nezināja mistera Ratlidža vārdu! Viņa nenosapņotu šādu sapni, ja nezinātu viņa vārdu, bet viņa skaidri atcerējās ļauno bezsejas balsi čukstam viņai ausī nicīgas frāzes.

Varbūt viņas saprāts spēlē spēlītes ar viņu? Vai varbūt Teitam Ratlidžam patiešām draud briesmas? Jācer, ka viņa priekšlaicīgi kritusi panikā. Galu galā, viņa taču ir spēcīgi sazāļota. Varbūt viņa nespēj sakarīgi uztvert notikumu hronoloģisko secību? Varbūt viss sajucis? Kurš gan varētu vēlēties Teita Ratlidža nāvi ?

Tie bija jautājumi, kas lika šaubīties, tomēr viņai jāgūst atbildes uz tiem. Bet viņas deduktīvās spriešanas spēja šķita viņu pametusi. Viņa vairs nespēj loģiski domāt.

Draudi Teita Ratlidža dzīvībai šķiet stiepjamies tālu un sazarojamies uz visām pusēm, bet viņa ir bezspēcīga kaut ko iesākt, lai pret tiem cīnītos. Viņa ir pārāk apreibināta, lai spētu formulēt izskaidrojumu vai pieņemt lēmumu. Viņas prāts darbojas kūtri. Bet tas jau ari pašlaik nevar darboties asi un ari nedarbosies, pat ja uz spēles ir likta cilvēka dzīvība.

Everija gandrīz vai apvainojās par tādu jaukšanos viņas dzīvē. Vai tad viņai jau tā nav uzkrauts pārāk daudz problēmu, lai uztrauktos par kaut kāda tur senatora kandidāta drošību?

Viņa nespēja kustēties, tomēr sirds dziļumos gremza netaisnības sajūta. Tā bija mokoša. Galu galā, viņas apziņā bija pārāk daudz tukšu robu. Viņa cīnījās, bet beigu beigās uzdeva cīņu un atkal tika'ierviuta nemaņas tumšajā mierā.

PIEKTĀ NODAĻA

-   Es nebūt nebrīnos par viņas reakciju. Tāda arī ir sagaidāma no katastrofas upura, - doktors Sojers, slavenais plastisko operāciju ķirurgs, rāmi smaidīja. - Iedomājieties, kā justos jūs, ja jūsu skaisto seju sadragātu sīkās šķembās.

-  Pateicos par komplimentu, - Teits saspringti atteica.

Šajā brīdī viņš vislabprātāk vēlējās triekt dūri ķirurga pašapmierinātajā ģīmī. Par spīti augstajai reputācijai, šis vīrs atgādināja būtni, kuram asiņu vietā rit ledains ūdens.

Viņš bija pratis skaisti pārveidot dažu slavenību sejas, ieskaitot vienu otru dāmīti, kam naudas bija ne mazāk kā uzpūtības, un vairākus vadošus darboņus, kuri gribēja stāties pretī nepielūdzamajam novecošanas procesam. Un vēl dažas modeles un televīzijas zvaigznes. Lai gan atsauksmes bija vislabākās, Teitam nepatika pašpārliecinātība, ar kādu šis vīrs vērtēja Kerolas izskatu.

-   Es arī pats mēģināju iztēloties sevi Kerolas vietā, - paskaidroja Teits. - Ņemot vērā stāvokli, kādā viņa atrodas, jāsaka, ka viņa to pārcieš lieliski, daudz labāk, nekā es būtu no viņas gaidījis.

-  Tu nonāc pretrunā pats ar sevi, Teit, - iebilda Nelsons. Viņš sēdēja līdzās Zī uz dīvāniņa intensīvās ārstēšanas palātas uzgaidāmajā telpā. - Tu taču nupat sacīji doktoram Soje- ram, ka Kerola par gaidāmo operāciju likusies satriekta.

-  Es zinu, ka tas izklausās pretrunīgi. Es gribēju sacīt, ka ziņu par Mendiju un pašu katastrofu viņa uztvēra lieliski. Bet, kad es sāku stāstīt par sejas operāciju, viņa sāka raudāt. Ak, Kungs… - Teits izbrauca pirkstus cauri matiem. - Jūs nevarat iedomāties, cik sāpīgi skatīties, kad raud šī vienīgā acs. Tas atgādina kadrus no "Krēslas zonas".

-  Jūsu sieva bija skaista sieviete, mister Ratlidž, - ierunājās doktors. - Tāpēc arī sakropļotā seja izraisa tādu paniku. Pilnīgi saprotams, ka viņa baidās līdz mūža beigām izskatīties pēc monstra. Puse no mana darba ir iedvest viņai pārliecību, ka viņas seja tiks ne tikai atjaunota, bet izskatīsies vēl skaistāka.

Sojers apklusa, lai uzmestu skatienu viņiem visiem pēc kārtas.

-   Es jūtu, ka jūs sagrābušas šaubas un nevēlēšanās novest iesākto līdz galam. Man tas nav pieņemams. Man vajadzīga jūsu palīdzība un pilnīga uzticēšanās manām spējām.

-  Ja es jums neuzticētos, tad nebūtu meklējis jūsu palīdzību, - skarbi atbildēja Teits. - Un, manuprāt, jums netrūkst prasmes, ja nu varbūt nedaudz iejūtības.

-  Es to taupu saviem pacientiem un nešķiežu enerģiju un neblēņojos, lai pieglaimotos viņu tuviniekiem, mister Ratlidž. Tas lai paliek politiķiem, tādiem kā jūs.

Teits un ķirurgs cieši skatījās viens otrā. Beidzot Teits pasmaidīja, tad sausi iesmējās.

- Es arī neblēņojos, doktor Sojcr. Jūs mums esat nepieciešams, tāpēc arī atrodaties šeit. Jūs arī esat visuzpūtīgākais kuces bērns, kādu man jebkad gadījies sastapt, bet, neskatoties uz to, jūs'esat pats labākais savā amatā. Tāpēc arī es sadarbošos ar jums, lai Kerola varētu atgriezties normālā dzīvē. ■

-  Nu, tad viss kārtībā, - atteica ķirurgs, palaidis gar ausīm apvainojumu. - Iesim un apskatīsim pacienti.

Kad viņi iegāja intensīvās ārstēšanas palātā, Teits aizsteidzās pa priekšu un pirmais nostājās pie viņas gultas.

-  Kerol? Vai esi pamodusies?

Viņa atbildēja tūdaļ pat, atverot aci. Teits redzēja, ka Kerola visu saprot.

-  Sveika, Mamma un tētis ir šeit. - Viņš pavirzījās sāņus. Vecāki pienāca pie gultas.

Teits bija aizmirsis brīdināt māti, lai nestāsta Kerolai par Mendijas pirmo tikšanos ar bērnu psihologu. Tā nebija izdevusies pārāk veiksmīga. Pār laimi Zī pali apjauta, ka par to nav jārunā. Māte pagāja malā, ļaudama viņas vietu ieņemt Nelsonam.

. - Sveika, Kerol. Tu nu gan mūs visus nobiedēji. Nespēju pat pateikt, cik ļoti mēs priecājamies, ka ar tevi iet uz labo pusi.

Tad viņš ļāva runāt Teitam.

-   Ķirurgs ir šeit, Kerol.

Teits savukārt atdeva savu vietu doktoram Sojeram. kurš plati uzsmaidīja savai nākamajai pacientei.

-   Mēs jau esam tikušies, Kerol. Jūs tikai neatceraties. Pēc jūsu ģimenes lūguma es bi ju ienācis jūs apskatīt jau otrajā dienā, kad atradāties šeit. Vietējais plastikas ķirurgs veica visus priekšdarbus, kad jūs šeit ieveda. Tālāk stafeti no viņa pārņemšu es.

Viņa juta satraukumu. Teits nopriecājās, ka to pamanījis arī Sojers, kurš nupat papliķēja Kerolai pa plecu.

-Jūsu sejas kaulu struktūra ir nopietni sadragāta. Esmu pārliecināts, ka jums tas zināms. Jūsu vīrs jums jau ir pastāstījis, ka viss tiks pilnībā atjaunots, tomēr es vēlos, lai jūs to dzirdētu no manas mutes. Es no jums uztaisīšu Ke- rolu Ratlidžu, kura izskatīsies vēl labāk par iepriekšējo.

Viņas ķermenis zem apsējiem saspringa. Viņa no visa spēka centās papurināt galvu. No rīkles lauzās nesakarīgas, gārdzošas skaņas.

-   Sasodīts, ko viņa cenšas pateikt? - Teits jautāja doktoram.

-   To, ka viņa man netic, - Sojers nesatricināmā mierā atbildēja. - Viņa baidās. Parasta lieta. - Viņš noliecās pār sievieti. - Vislielākās sāpes jums sagādā apdegumi, tomēr tie ir tikai virspusēji. Vietējais slimnīcas apdegumu speciālists dziedē tos ar antibiotikām. Es ķirurģisku iejaukšanos atlikšu līdz brīdim, kad infekcijas risks jūsu ādai un plaušām būs minimāls.

-        Paies kādas pāris nedēļas, līdz jus varēsiet sākt kustināt rokas. Tad jūs sāksiet fizkultūras terapiju. Jūsu ievainojumi nebūs mūžīgi, to es galvoju.

Viņš pieliecās tuvāk.

-   Un tagad parunāsim par jūsu se ju. Kamēr vēl nebijāt atguvusi samaņu, tika izdarīti rentgenuzņēmumi. Es tos uzmanīgi izpētīju un tagad zinu, kas jādara. Manā komandā strādā izcili ķirurgi, kuri man asistēs operācijas laikā.

Viņš pieskārās viņas sejai ar lodīšu pildspalvas uzgali, it kā cauri apsējiem iztaustīdams to.

-   Mēs no jauna izveidosim jūsu degunu un vaigukau- lus, izmantojot kaula transplantāciju. Ar skavu, skrūvju un stieples palīdzību novietosim vietā jūsu žokli. Manā bagāžā glabājas daudz šādu triku.

Pāri jūsu galvai no deniņiem līdz deniņiem stiepsies neredzama šuve. Mēs arī veiksim iegriezumus pie katras acs zem skropstu līnijas. Arī tie nebūs redzami. Daļa jūsu deguna apstrādes tiks veikta no iekšpuses, tā ka rētu dēļ jums nav jāraizējas.

-  Pēc operācijas jūs būsiet vienās brūcēs un sākumā izskatīsieties vienkārši atbaidoša. Esiet tam gatava. Paies pāris nedēļas, līdz atkal atgūsiet kādreizējo žilbinošo skaistumu.

-   Un kas būs ar viņas matiem, doktor? - pajautāja Zī.

-   Vienu joslu man nāksies noskūt, jo es ņemšu no viņas galvaskausa kaula transplantātu jaunā deguna veidošanai, bet, ja jūs vēlaties zināt, vai ataugs apdegušie mati, tad apdegumu speciālists garantē, ka jā. Bet tā jau ir vismazākā no visām mūsu problēmām, - viņš uzsmaidīja sievietes apsaitētajai sejai.

-   Diemžēl kādu laiku jums nāksies ēst tikai šķidru barību. Zobu protēzists izraus jūsu zobu saknes un ievietos implantātus, un tad, pēc divām, trim nedēļām, jums būs jauni zobi, kuri neatšķirsics no tiem, kurus esat pazaudējusi. Kamēr notiks šis process, jūs tiksiet ēdināta caur cauruli, bet tad palēnām sāksiet ieturēt normālākas maltītes.

Kaut arī ķirurgs izlikās nemanām, Teits ievēroja, ka Kerolas acs skatiens klīst apkārt, kā meklējot viņu vidū kādu draugu. Bet varbūt viņa meklē glābiņu? Teits turpināja drošināt sevi, ka Sojers zina, ko dara. Ķirurgs noteikti ir pieredzējis ne vienu vien šādu savu pacientu baiļu lēkmi, tomēr jāatzīst, ka Teitu notiekošais nepatīkami satrauca.

Sojers izvilka no līdznestajiem aktu vākiem astoņi reiz desmit izmēra krāsu fotoattēlu.

-   Es gribu, lai jūs aplūkojat šo, misis Ratlidža. - Tā bija Kerolas fotogrāfija. Viņa smaidīja to valdzinošo smaidu, kura dēļ Teits viņā iemīlējās. Viņas acis izstaroja gaismu un bija draiskas. Mirdzoši, melni mati apņēma sejas ovālu.

-   Operācija paņems veselu dienu bez atelpas un pusdienlaika, - viņš stāstīja, - bet mēs sāvedīsim jūs kārtībā. Dodiet mums astoņas līdz desmit dienas, skaitot no operācijas sākuma, un, lūk, kāda jūs izskatīsieties, tikai vēl jaunāka un skaistāka. Jā-, arī mati būs īsāki. Vai var vēlēties vēl ko vairāk?

Acīmredzot Kerola varēja. Teits ievēroja, ka tā vietā, lai pēc ķirurga vizītes nomierinātos un atbrīvotos no bailēm, viņai tās tikai vēl pieauga.

Everija centās pakustināt locekļus, kaut vai roku un kāju pirkstu galus, tomēr tie pagaidām šķita pārāk smagi un neizkustināmi. Gdlvu vispār nevarēja pagriezt. Bet katra aizritējusī minūte nesa viņu tuvāk katastrofai, kuru novērst nebija viņas spēkos.

Bija grūti apjaust, cik dienas aizritējušas, bet viņai šķita, ka desmit, un visu laiku viņa centās izdomāt kādu paņēmienu, lai atklātu pārējiem patiesību, pagaidām zināmu tikai viņai vienai pašai. Tomēr risinājums nebija atrasts. Laikam skrienot, viņas miesa dzija, bet satraukums tikai pieauga. Visi uzskatīja, ka tā iemesls ir operācijas atlikšana uz vēlāku laiku.

Beidzot kādu vakaru Teits paziņoja, ka operācija paredzēta rīt.

-    Šo pēcpusdienu notika ārstu konsīlijs. Viņi nonāca pie secinājuma, ka tu esi izkļuvuši no briesmu zonas. Sojers paziņoja, ka ķeras pie darba. Es ierados, tiklīdz man par to pateica.

Lai pavēstītu Teitam, kāda drausmīga kļūda liks pielaista, viņai atlicis laiks līdz rītdienai. Savādi, bet viņa nevainoja Teitu, kaut arī viņš daļēji bija atbildīgs par traģisko notikumu ķēdi. Vēl vairāk, viņa pat gaidīja viņa apciemojumus. Šī vīrieša klātbūtnē viņa jutās drošāk.

-   Manuprāt, tagad es drīkstu tev pastāstīt, ka sākumā Sojers man nepatika, - viņš runāja, piesardzīgi apsēdies uz viņas gultas malas. - Sasodīts, man viņš joprojām nepatīk, tomēr es viņam uzticos. Tu taču saproti, ka viņš neķertos pie operācijas, ja nebūtu pārliecināts par veiksmīgu izdošanos.

Viņa ticēja un parādīja to, pamirkšķinot plakstiņu.

-   Vai tu baidies?.

Viņa atkal pamirkšķināja.

-   Neteikšu, ka es tev par to pārmestu, - viņš drūmi sacīja. - Nākamās divas nedēļas mums būs smagas, Kerol, bet tu tās pārvarēsi. - Viņa smaids kļuva saspringts. - Tu taču vienmēr piezemējies uz kājām.

-   Mister Ratlidž?

Viņš pagrieza galvu durvju virzienā. Tur skanēja sievietes balss. Everijai radās viena no retajām iespējām aplūkot šo vīrieti profilā. Jāatzīst, ka Kerolai Ratlidžai savā laikā ļoti paveicies.

-   Jūs lūdzāt, lai atgādinu par misis Ratlidžas dārglietām, - sacīja māsa. - Tās joprojām atrodas seifā.

Everijas domas darbojās drudžainā ātrumā. Viņa jau bija iztēlojusies, kā Teits iesteidzas palātā un nomet viņas dārglietas uz gultas malas. - Tās nepieder Kerolai, - viņš saka. - Kas jūs esat?

Tomēr pagaidām notikumi nebija risinājušies pēc šī' scenārija. Atliek vienīgi cerēt.

-   Es vienmēr aizmirstu iegriezties jūsu birojā un paņemt tās, - viņš nožēlas pilnā, balsī sacīja māsai. - Vai jūs nevarētu kādu nosūtīt lejā, lai atnes man tās?

-   Es piezvanīšu un pajautāšu.

-Tas būtu brīnišķīgi. Pateicos.

Everijas sirds pamira. Viņa mēmi noskaitīja pateicības lūgsnu. Varbūt viņa šeit, vienpadsmitajā stāvā, tiks glābta no katastrofas. Lai kāda sejas operācija tiks veikta, varbūt pēc tās viņa atkal kļūs Everija Danielsa un nevis kāda cita sieviete.

-  Operācijas zālē tev dārglietas nebūs īpaši vajadzīgas, - runāja Teits, - tomēr es saprotu, ka tu jutīsies labāk, ja tās atradīsies pie manis.

Viņa domās pasmaidīja. Viss būs kārtībā. Gan jau kļūda tiks atklāta un viņa beidzot izkļūs no šī drausmīgā karuseļa, kas griežas neiedomājamā ātrumā.

-   Mister Ratlidž, diemžēl pēc slimnīcas noteikumiem mantas no seifa drīkst izņemt tikai pacients pats, vai arī tuvākais radinieks, tāpēc es nedrīkstu nevienu sūtīt pēc tām. Man ļoti žēl.

-   Nekas. Mēģināšu tās paņemt kādā brīdī rīt.

Everijas garastāvoklis saplaka. Rīt būs par vēlu. Kāpēc

Tas Kungs ar viņu tā izrīkojas, viņa jautāja sev. Vai tad viņa jau tā nav sodīta pārāk bargi? Vai tiešām visa viņas atlikusī dzīve būs bezgalīgi pūliņi labot vienu vienīgu kļūdu? Viņa jau bija zaudējusi ticību, ka kļūs par labu žurnālisti, zaudējusi savu kolēģu cieņu un izredzes uz karjeras izaugsmi. Vai tiešām jāzaudē arī pašas personība?

-   Ir vēl kas, mister Ratlidž, - māsa kā šaubīdamās ierunājās. - Lejā, hallē jūs gaida divi reportieri. Viņi vēloties ar jums parunāt.

-   Reportieri?

-   No kādas televīzijas stacijas.

-   Šeit? Tagad?'Vai viņus atsūtīja Edijs Paskals?

-   Nē, par to es apjautājos uzreiz. Viņi, jādomā, medī sensāciju. Acīmredzot izplatījušās runas par misis Ratlidžas rītdienas operāciju. Viņi grib iztaujāt jūs par to, kā katastrofa iespaidojusi jūsu ģimeni un velēšanu kampaņas gaitu. Ko lai es viņiem pasaku?

-   Sūtiet pie velna.

-   Mister Ratlidž, es nevaru.

-   Nu, protams, ka jūs nevarat. Ja jūs tā izdarīsiet, Edijs man sprandu apgriezīs, - viņš pie sevis nomurmināja. - Pasakiet viņiem, ka es nerunāšu neko, līdz manai meitai un sievai ievērojami nebūs uzlabojies veselības stāvoklis. Un ja vēl tad viņi neiet projām, izsauciet slimnīcas drošības dienestu. Un vēl pasakiet viņiem manā vārdā, lai nemēģina tuvoties pediatrijas korpusam un piekļūt manai mātei vai meitai. Tas viņiem var dārgi maksāt.

-   Piedodiet, ka apgrūtinu jūs ar…

-   Tā jau. nav jūsu vaina. Ja viņu dēļ radīsies kādas problēmas, ziņojiet man.

Kad Teits atkal pagriezās pret Everiju, viņa caur asarām redzēja, cik viņš izskatās satraukts un nomocījies.

-   Maitasputni. Vakar šie avīžnieki izrāva no konteksta manus vārdus par garneļu zvejas problēmām šajā piekrastē. Šorīt man nemitīgi zvanīja telefons, līdz Edijam nācās sniegt pretpaziņojumu un pieprasīt atsaukumu. - Viņš riebumā pakratīja galvu.

Everija juta viņam līdzi. Viņa pietiekoši ilgu laiku bija pavadījusi Vašingtonā, lai zinātu, ka no ciešanām pasargāti ir tikai negodīgi politiķi. Cilvēkiem ar sirdsapziņu, un tāds šķita arī Teits Ratlidžs, gāja daudz grūtāk.

Tāpēc kāds tur brīnums, ja viņš ir tik noguris. Teitam Ratlidžam uzkrauta ne tikai sabiedriska darbinieka nasta, viņam vēl jātiek galā ar psihiski un fiziski traumētu bērnu un smagi sakropļotu sievu.

Tikai Everija nav viņa sieva. Viņa ir svešs cilvēks. Viņa nespēj pastāstīt šim vīrietim, ka viņš šķiež savus spēkus svešas sievietes dēļ. Viņa nespēj pasargāt Teitu Ratlidžu no mediju uzbrukumiem, nespēj palīdzēt viņam izārstēt Mendiju. Viņa pat nespēj brīdināt, ka kāds plāno viņu nogalināt.

Viņš palika pie viņas visu šo nakti. Katru reizi pamodusies Everija redzēja blakus gultai materializējamies viņa stāvu. Kad nogurums sāka ņemt virsroku, viņa sejas raksturīgākās līnijas iezīmējās asāk. Acu baltumi no negulēšanas iekaisa un piesārta. Kādā brīdī Everija dzirdēja, kā māsa mēģina viņu pierunāt doties atpūsties, bet viņš atteicās.

-  Es nevaru viņu tagad pamest, - viņš sacīja. - Viņa taču baidās.

Everijas sirds kliedza: Neej, lūdzu, neej. Neatstāj mani. Tu man esi vajadzīgs.

Laikam bija jau rītausma, kad kāda cita māsa atnesa viņam tasi svaigi vārītas kafijas. Smaržoja kairinoši. Kā Everijai gribējās kaut malciņu.

Ieradās tehniskie darbinieki, lai noregulētu respiratoru. Everija pēdējā laikā pakāpeniski tika no tā atradināta, jo savainojumi plaušās dzija. Mašīnai atņēma tās funkciju, tomēr vēl dažas dienas Everijai tās palīdzība būs vajadzīga.

Viņa tika gatavota operācijai. Māsas pārbaudīja asinsspiedienu. Everija centās notvert kādu skatienu, lai brīdinātu, ka notikusi kļūda, bet neviens jau nepievērsa uzmanību mūmijai līdzīgajai pacientei.

Teits uz bridi pagāja sāņus, bet, kad atgriezās, kopā ar viņu bija doktors Sojers. Viņš izskatījās možs un dzīvespriecīgs.

-   Kā klājas, Kerol? Misters Ratlidžs man pastāstīja, ka pagājušajā naktī jūs esot nervozējusi, tomēr saprotiet, ka šī būs jūsu lielā diena.

Viņš rūpīgi pārlasīja datus par viņas stāvokli. Everija ievēroja, ka daudz kas no viņa sacītā ir labi iestudēts. Cilvēciski viņai, tāpat kā Teitam, ķirurgs nepatika.

Apmierināts ar apskati, doktors Sojers aizvēra vākus un pasniedza tos māsai.

-   Fiziski ar jums iet uz labo pusi. Pēc dažām stundām mēs izveidosim jūsu sejas jauno karkasu, un tas būs ceļa sākums uz pilnīgu atveseļošanos.

Viņa gārdza, cik spēki atļāva, lai tā atturētu viņus no kļūdainā soļa, bet tika pārprasta. Ķirurgs domāja, ka Everija uztraucas un netic viņam.

-   Mēs to izdarīsim. Es jums apsolu. Pēc pusstundas tas jau būs sācies.

Viņa atkal protestēja, izmantodama vienīgo viņai doto saziņas līdzekli - aci, kuru spēja tikai drudžaini mirkšķināt.

-   Iedodiet viņai pirmsoperācijas nomierinošo, lai aizmieg, - doktors Sojers norīkoja māsu un izgāja no palātas.

Everija iekšēji kliedza.

Teits panāca uz priekšu un saspieda viņas plecu.

-   Kerol, viss būs kārtībā.

Māsa injicēja viņai vēnā kādu nomierinošu narkotiku. Everija juta adatu ieduramies miesā. Pēc mirkļa pa ķermeni sāka izplūst jau pazīstamais siltums, līdz notirpa pat kāju pēdas. Tā bija nirvāna, šis patīkamais sastingums, kura dēļ narkomāni ir gatavi nogalināt citu cilvēku. Vienā mirklī viņa jutās viegla un caurspīdīga. Teita apveidi izplūda un iegrima miglā.

-  Ar tevi viss būs kārtībā. Es zvēru, Kerol.

Es neesmu Kerola.

Viņa centās turēt aci atvērtu, bet tā neklausīja. Plakstiņš kļuva bezgala smags un aizkrita.

-   …. gaidīšu tevi, Kerol, - viņš sacīja maigā balsī.

Es esmu Everija. Es esmu Everija. Es neesmu Kerola.

Bet, izkļuvuši no operāciju zāles, viņa jau būs Kerola.

SESTĀ NODAĻA

-   Nesaprotu, par ko tu esi tik sarūgtināts.

Teits apsviedās apkārt un nikni raudzījās savā kampaņas vadītājā. Edijs Paskals aukstasinīgi izturēja viņa skatienu. Pieredze bija viņam iemācījusi, ka Teita dusmām nav ilgs mūžs.

Kā jau Edijs bija gaidījis, liesmas Teita skatienā apdzisa, atstājot tikai gailošas oglītes. Viņš nolaida līdz šim gurnos iespiestās rokas. Poza vairs nebija tik uzbrūkoša.

-   Edij, Dieva dēļ, saproti, ka manai sievai nupat izdarīta komplicēta operācija. Tā vilkās daudzas stundas.

-   Es saprotu.

• - Tad kāpēc tu neizproti manas dusmas, kad tās reportieru ordas uzklupa un sāka bārstīt jautājumus? - Teits bezspēcīgā niknumā pakratīja galvu. - Saproti taču, man nebija noskaņojuma rīkot preses konferenci.

-  Vai esi pārliecināts, ka tas nebūtu tavās interesēs?

-   Pilnīgi.

-   Tev bija četrdesmit sekundes ētera laika ziņu izlaidumos sešos un desmitos, visās trijās programmās. Es tās ierakstīju un vēlāk noskatījos vēlreiz. Tu tur parādījies īgns, tomēr, ņemot vērā apstākļus, tas arī bija gaidāms. Kopumā gan domāju, ka tas viss nāca mums par labu. Tu atgādināji uzmācīgo reportieru nožēlojamu upuri. Velētāji jutīs tev līdzi. Tas nu noteikti ir pluss.

Teits skumji iesmējās un iekrita krēslā.

-   Tu neesi labāks par Džeku. Nekad tu nebeigsi taisīt kampaņas un aprēķināt, kurš gājiens - šis vai tas - nostrādās mūsu labā vai pret mums. - Viņš pārbrauca ar plaukstām pār seju. - Ak, Kungs! Kā es esmu noguris.

-   Iedzer alu, - Edijs izņēma no miniatūras saldētavas kārbu vēsā dzēriena un pasniedza to viņam. Paņēmis vienu arī sev, viņš apsēdās uz Teita viesnīcas numura gultas malas. Kādu brīdi viņi nerunājot dzēra. Beidzot Edijs pārtrauca klusumu un pavaicāja:

-   Kādas viņai prognozes, Teit?

Teits nopūtās.

-   Sojers, iznācis no operāciju zāles, plātījās līdz riebumam. Sacīja, ka ar rezultātiem esot ļoti apmierināts, ka šis esot pats labākais darbiņš, ko viņš un viņa komanda jebkad paveikuši.

-   Vai tā bija tikai muldēšana, vai patiesība?

-   Ar dievpalīgu es ticu, ka patiesība.

-   Kad tu pats varēsi pārliecināties?

-   Pagaidām tur vēl nekas nav redzams, bet pēc dažām nedēļām…

Viņš nenoteikti pamāja, ieslīga savā krēslā vēl dziļāk un izstiepa sev priekšā kājas. Viņa sporta zābaki gandrīz vai saskārās ar Edija spoži nospodrinātajām kurpēm. Teita džinsu bikses šķita pilnīgs pretstats Edija garderobei - rūpīgi izgludinātajām zilajām biksēm.

Šobrīd Edijs nepārmeta savam kandidātam par vaļīgo apģērbu. Politiskā platforma, kuru viņi būvē, ir paredzēta vienkāršajai tautai - smagi strādājošajai Teksasas vidusšķirai. Teitam Ratlidžam jākļūst par visu apspiesto aizstāvi. Viņš tā arī ģērbās, un ne jau politiska manevra dēļ, bet tāpēc, ka tā bija ierasts jau kopš septiņdesmitajiem gadiem, kad Edijs ar viņu iepazinās Teksasas universitātē.

-   Šodien nomira vēl kāds no katastrofas upuriem, - Teits klusā balsī pastāstīja. - Vīrietis manos gados, kuram palika sieva un četri mazi bērni. Viņam bijuši daudzi iekšējie savainojumi, tomēr ārsti viņu lāpījuši un cerējuši, ka viņš izveseļosies. Bet viņš nomira infekcijas dēļ. Ak, Dievs… - Teita pašūpoja galvu. - Vai tu spēj iedomāties? Izķepuroties tik tālu un tad nomirt no infekcijas ?

Edijs redzēja, ka draugs slīgst melanholijas bezdibenī. Tas nenāca par labu ne pašam Teitam, ne kampaņai kopumā. Arī Džeks bija sacījis, ka raizējas par Teita noskaņojumu. Un arī Nelsons apgalvoja to pašu. Edija darba svarīga sastāvdaļa bija reizēs, kad Teita garastāvoklis noslīdēja zemāk par pieļaujamo, sapurināt viņu.

-    Kā jūtas Mendija? - viņš pajautāja, cenšoties, lai balss skanētu moži. - Mums birojā viņas ļoti pietrūkst.

-   Mēs šodien izkārām viņas guļamistabā jūsu atsūtīto veseļošanās karogu. Neaizmirsti viņiem pateikties manā vārdā.

-   Ikviens gribēja kaut ko izdarīt, lai atzīmētu viņas atgriešanos no slimnīcas. Man tevi jābrīdina, ka rīt Mendija saņems lāci, kas augumā ir lielāks par tevi. Tu taču zini, ka viņa ir šo vēlēšanu princese.

Edijs tika apbalvots ar sāju smaidu.

-   Ārsti stāsta, ka viņas lauztie kauliņi sādzīšot. Arī no apdegumiem rētas nepalikšot. Viņa varēs spēlēt tenisu, priecāties, dejot - visu, ko vien vēlēsies.

Teits piecēlās un paņēma vēl divus alus. No jauna atlaidies krēslā, viņš sacīja:

-   Fiziski viņa atgūsies, bet par psihi es tik pārliecināts neesmu.

-   Dod bērnam laiku. Pat pieaugušam ir grūti pārdzīvot šādu traumu. Tāpēc jau aviokompānijām ir darbinieki, īpaši apmācīti darbam ar lidmašīnu katastrofās izdzīvojušajiem un bojā gājušo tuviniekiem.

.- Es zinu, bet Mendija sākumā bija tik tramīga. Un arī tagad viņa izskatās no visiem pilnīgi atsvešinājusies, nospiesta. Ak, es, ja krietni papūlos, varu izmānīt no viņas smaidu, bet, manuprāt, viņa to dara tikai tāpēc, lai mani iepriecinātu. Viņai trūkst iejūsmas, dzīvīguma. Mamma stāsta, ka bērns miegā raudot un reizēm tā iekliedzoties, kā pamostoties kā no murga.

-  Ko saka psihologs?

-   Tā lezbiete? - Teits neiecietīgi nolamājās. - Viņa apgalvo, ka vajadzīgs laiks un pacietība un lai es negaidot no Mendijas pārāk daudz.

-   Es teiktu to pašu.

-   Es nedusmojos uz Mendiju par to, ka bērns necenšas mums visiem izdabāt, - viņš uzbudināti atcirta. - Tā psiholoģe jau to gribēja, un tas mani traki saniknoja. Bet māns mazais meitēns sēž-un skatās vienā punktā, it kā uz viņas pleciem būtu uzteratits viss pasaules smagums, un tā jau nav normāla uzvedība trīsgadīgam bērnam.

-    Lidmašīnas katastrofu neviens nespēj tik ātri aizmirst, - Edijs prātīgi iebilda. - Viņas psihiskās traumas nesadzīs pāris nedēļu laikā, kā tas notiks ar fiziskajām.

-   Es jau saprotu, tikai… pie velna, Edij, es nezinu, vai spēju būt vienlaicīgi tas, kas vajadzīgs Kerolai un Mendi- jai, un vēl vēlētājiem.

Edijs visvairāk baidījās, ka Teits var mainīt savu lēmumu turpināt sacensību. Kad Džeks pastāstīja par žurnālistu aprindās klīstošajām baumām, ka Teits domājot izstāties no distances, viņš vēlējās nomedīt baumu izplatītājus un nogalināt viņus kailām rokām. Par laimi, Teits līdz šim šādas baumās nebija dzirdējis. Edi jam vajadzēja augstu turēt kandidāta kaujas garu.

Saliecies uz priekšu, viņš sacīja:

-   Vai atceries reizi, kad spēlēji studentu biedrības tenisa turnīrā un vinnēji otrā kursa balvu?

Teits vienaldzīgi vērās viņā.

-   Visai miglaini.

-   Miglaini, - Edijs pavīpsnāja. - Miglaini tu atceries tāpēc, ka tajā reizē tev bija pamatīgas paģiras. Tu vispār biji aizmirsis par turnīru, iepriekšējā vakarā uz nebēdu dzēri alu un spēlēji kārtis. Man nācās izvilkt tevi no gultas, pabāzt zem ledainas dušas un deviņos no rīta nogādāt kortā, lai mēs netiktu diskvalificēti.

Teits ieķiķinājās. Tie bija smiekli pašam par sevi.

-   Vai tavs stāsts tēmē uz kaut ko? Kādā sakarībā tu to stāsti?

-   Sakarība ir sekojoša. - Edijs saliecās uz priekšu tik tālu, ka gandrīz noslīdēja no gultas malas. - Tu izkūlies cauri visgrūtākajā situācijā tikai tāpēc; ka tas bija vajadzīgs. Tu biji mūsu vienīgā iespēja uzvarēt turnīrā, un tu to apzinājies. Tu uzvarēji mūsu dēļ, lai gan vēl tikai dažas minūtes pirms spēles kasīji savas olas un korķēji vaļā alus kārbu.

-   Mēs pašlaik neatrodamies koledžas tenisa turnīrā.

-   Bet tu, - Edijs bakstīja viņa virzienā ar rādītājpirkstu, - tu esi tieši tas pats Teits. Kopš es tevi pazīstu, tu vienmēr esi pratis izturēties atbilstoši situācijai. Tajos divos gados, kurus pavadījām kopā Jūtā, lidotāju skolā, un pēc tam Namā, kad tu uz muguras iznesi mani no tiem sasodītajiem džungļiem, - vai gan tu vienmēr neizturējies kā varonis?

-   Es negribu būt varonis, bet vienkārši labs kongresme- nis, kurš darbojas Teksasas ļaužu labā.

-   Un tu tāds arī būsi.

Uzsitis pa abiem ceļgaliem, kā svarīgu lēmumu pieņēmis, Edijs pieslējās kājās un nolika tukšo alus kārbu uz naktsskapīša. Piecēlās arī Teits. Viņš nejauši'spogulī noķēra pats savu attēlu.

-   Augstais Dievs, - Teits pārbrauca ar roku pār bārdas rugājiem uz zoda. - Kurš gan balsos par tādu! Kāpēc tu nebrīdināji mani, ka es izskatos tik nožēlojami?

-    Neuzdrošinājos. - Edijs viegli iegāza viņam starp lāpstiņām. - Vienīgais, kas tev pašlaik vajadzīgs, ir atpūta. Un vēl es tev šorīt ieteiktu kārtīgi noskūties.

-   Es agri izbraukšu uz slimnīcu. Kerolu ap sešiem izvedīšot no operāciju palātas uz atsevišķu palātu, un es tur gribu būt klāt.

Edijs kādu bridi pētīja savu kurpju nospodrinātos purngalus, tad pacēla acis uz nedaudz garāko draugu.

-   Tas, kā tu pašlaik par viņu rūpējies, ir… hm, manuprāt, tas ir apbrīnojami.

Teits izteiksmīgi pamāja ar galvu.

-   Paldies.

Edijs gribēja sacīt vēl kaut ko, bet tad pārdomāja un tikai biedriski papliķēja viņam pa elkoni. Nezin vai Teits grib apspriest savu laulības dzīvi, bet īpaši jau nu ne ar vecpuisi.

-  Tagad atstāšu tevi. Kārtīgi izgulies. Rīt sazināsimies. Mēs domās būsim kopā ar Kerolu.

-   Kāds ir stāvoklis mājās?

-   Status quo.

-   Džeks stāstīja, ka tu štāba darbā esot iesaistījis arī Fensiju.

Edijs iesmējās un, zinādams, ka Teits neapvainosies, dzirdot vaļību par viņa brāļameitu, piebilda:

-   Dienas laikā viņa bāž vēstules aploksnēs. Dievs vien zina, kas viņai ko bāž naktīs.

Frensina Endžela Ratlidža pārvarēja lopu pagalmu ar ātrumu septiņdesmit piecas jūdzes stundā. Viņa brauca savā gadu vecajā autiņā, kurš gan nežēlīgas ekspluatācijas rezultātā bija nolietojies par visiem pieciem. Tā kā viņa nelietoja drošības jostu, tad tika uzmesta gaisā turpat vai sešas collas. Atkal piezemējusies sēdeklī, viņa smējās. Viņai pat ziemā patikā sajūta, kāda rodas, vējam plucinot garos, blondos matus. Ātra braukšana, ignorējot jebkādus satiksmes noteikumus, bija viena no Fensijas kaislībām.

Otra bija Edijs Paskals.

ŠI viņas kaisle bija jauna, nepiepildīta un bez atbildes. Tomēr Fensija kvēli ticēja, ka gan jau viss pavērsīsies viņas labā.

Bet pagaidām viņa Kervilas viesnīcā izklaidējās ar izsūtāmo zēnu, ar kuru pirms dažām nedēļām iepazinās diennakts bārā. Fensija bija te pieturējusi pēc vēla kinoseansa, jo šī izrādījās viena no retajām ieskrietuvēm, kura vēl bija atvērta pēc desmitiem vakarā, pie tam atradās pa ceļam uz mājām.

Pāri bāra oranžajai plastmasas letei Baks un Fensija apmainījās liesmainiem skatieniem. Fensi ja caur salmiņu sūca vaniļas koku. Bakš kāri mielojās ar cūkgaļas čīzburgeru. Vērojot, kā viņa žokļi neganti košļā trekno sendviču, Fensija uzbudinājās. Un tā, iedama garām puisim, viņa palēnināja soli, it kā vēlētos uzsākt sarunu, bet tad turpināja ceļu. Viņa ātri samaksāja rēķinu un, nepapļāpājusi ar kasieri, ko parasti mēdza darīt, izgāja ārā pie pie savas mašīnas.

Apsēdusies pie stūres, Fensija pašapmierināti pasmaidīja. Nu tas bija tikai laika jautājums. Caur bāra lielo logu bija redzams, kā jauneklis iestūķē mutē pēdējos čīzburge- ra kumosus, nomet uz galdiņa sīknaudu un kā sadedzis metas uz durvīm.

Pēc dažu vārdu pārmīšanas un netiešu mājienu izteikšanas Baks bija piedāvājis nākamajā vakarā satikties šajā pašā vietā un kopīgi paēst. Fensijai ienāca prātā pat vēl labāka ideja - brokastis motelī.

Baks ieminējās, ka tas viņam derot gluži labi, jo viņam esot iespēja izmantot jebkuru no brīvajiem moteļa numuriem. Šāds riskants piedzīvojums Fensijai bija bezgala pa prātam. Viņas lūpas savilkās jau iestrādātā smaidā, kas spēja iekārdināt jebkuru puisi, solot vienu otru karstu stundiņu.

- Būšu klāt precīzi septiņos, - viņa viegli piesmakušā balsī gari stiepa vārdus. - Neaizmirsti paņemt prezīšus.

Lai gan par viņas morāli bija stipri vien jāšaubās, tomēr viņa bija pārāk gudra un egoistiska, lai riskētu saķert kādu liktenīgu kaiti tikai tāpēc, ka sagribējies pavāļāties ar puisi gultā.

Baks nelika vilties. Smalkuma un takta trūkumu viņš pārpilnam kompensēja ar spēku un izturību. Viņš izrādījās tik spējīgs, tik gatavs sniegt partnerei baudu, ka Fensija izlikās neredzam pūtītes uz viņa dibena. Un, pats galvenais, viņam bija lielisks augums. Tāpēc arī Fensija kopš tā pirmā rīta bija gulējusi ar viņu sešas reizes.

Arī šo nakti viņi bija pavadījuši Baka lepnumā, viņa noplukušajā miteklī, ēdot sliktas meksikāņu vakariņas, dzerot lētu vīnu un smēķējot dārgu zālīti - Fensijas ieguldījumu vakara izklaidē. Un, protams, viņi mīlējās uz paklāja, jo tas Fensijai likās kaut nedaudz tīrāks par palagiem Baka gultā.

Baks bija burvīgs. Viņš bija kaislīgs. Viņš bija iekarsis. Viņš neskaitāmas reizes atkārtoja Fensijai, ka mīlot viņu. Vispār viņš bija kā nākas. Neviens taču nav pilnība.

Izņemot Ediju.

Viņa pašlaik nopūtās, pārvelkot svīteri krūštura nepie- segtajām krūtīm. Par lielu sarūgtinājumu vecmāmiņai Zī, Fensija neatzina neērtības, ko uzspieda kaut kādi tur pupturi, tāpat kā viņa neatzina automašīnu drošības jostas.

Bet Edijs bija skaists. Viņš vienmēr eleganti ģērbās, pie tam, kā pienākas vīram, nevis kaut kādam puišelim. Vietējie lempji, īsti sūdabrāļi, parasti ģērbās kovboju drēbēs. Apžēliņ! Vesterna stils ir labs savā vietā. Vai tad viņa tajā gadā, kad kļuva par rodeo karalieni, nebija valkājusi visbezgaumīgāko ietērpu pasaulē? Bet tas derēja tikai un vienīgi rodeo arēnā. Vismaz tā viņa šīs lietas saprata.

Edijs nēsāja tumšus uzvalkus, zīda kreklus un Itālijā ražotas ādas kurpes. Viņš viemēr smaržoja tā, it kā nupat būtu iznācis no dušas. Iedomājoties Ediju dušas kabīnē, viņas kājstarpe kļuva mikla. Viņa dzīvoja dienai, kad drīkstēs pieskarties Edija kailajam augumam, skūpstīt to, glāstīt ar lūpām. Viņa jau zināja, cik tas saldi garšos.

No šīs domas Fensijas augums baudā locījās, tomēr drīz vien svētlaimi viņas sejā nomainīja apjukuma grimase. Vispirms Edijam jāizdzen bailes no viņu gadu starpības. Tad vēl jāpalīdz viņam pārvarēt aizspriedumu par to, ka viņa ir Edija labākā drauga brāļameita. Edijs gan nekad nebija atklāti pateicis, kāpēc pretojas viņas mājieniem, bet Fensija nevarēja iedomāties nevienu citu iemeslu, kas traucētu viņu sekot kvēlajam aicinājumam viņas skatienā.

Ģimenē jau visi nāvīgi sapriecājās, kad Fensi ja piekrita pastrādāt vēlēšanu kampaņas štābā. Vectētiņš viņu apkampa tik cieši, ka Fensijai gandrīz elpošana apstājās. Vecmāmiņa smaidīja savu banālo smaidiņu, kas Fensijai krita uz nerviem, un sacīja savā maigi remdenajā balstiņā: "Cik jauki, mīļumiņ." Tētis pārsteigts nostostīja piekrišanas vārdus. Mamma pat atskurba, vismaz uz tik ilgu brīdi, lai paustu savu apmierinājumu par to, ka meitiņa beidzot pārmaiņas pēc ķērusies pie sabiedriski derīga darba.

Fensija bija cerējusi, ka arī Edijs izrādīs tādu pašu sajūsmu, tomēr viņš šķita tikai uzjautrināts.

- Mums noder jebkura palīdzība. Starp citu, vai tu proti rakstīt uz mašīnas? - Tas bija vienīgais, ko viņš pasacīja.

Ej pie velna, viņa bija gribējusi atbildēt, tomēr neatbildēja, jo tad vecvecākiem apstātos sirdsdarbība, bet Edijs droši vien zināja, ka viņai tieši šie vārdi uz mēles. Fensija jau nu nesagādās viņam to baudu un neizrādīs, cik vīlusies jūtas.

Un tā viņa ar cieņu bija paskatījusies Edijā un nopietni atbildējusi:

-   Tu taču zini, ja es ko uzsāku, tad cenšos, cik manos spēkos.

Lieliskais mustangs ar nolaižamu jumtu sacēla veselu putekļu mākoni, kad viņa piegrieza pie nama durvīm un, strauji nobremzējusi, izslēdza dzinēju. Pie nama spārna, kurā viņa ar vecākiem dzīvoja, Fensija bija cerējusi piebraukt nemanīta, bet nepaveicās. Tiklīdz bija aizvērtas ārdurvis, no viesistabas atskanēja vectēva balss:

-   Kas tur?

-   Es, vectētiņ.

Vectēvs pārtvēra viņu gaitenī.

-   Sveika, mazulīt.

Viņš pieliecās, lai noskūpstītu Fensiju uz vaiga. Fensija gan zināja, ka tas tiek darīts, lai saostu varbūtējo alkohola dvaku. Viņa tam bija gatava un atceļā neaizmirsa nosūkāt trīs piparmētru elpas atsvaidzinātājkonfektes, tā nomācot lēta vīna un asu sviedru smaku.

Vectēvs apmierināts atrāvās no viņas.

-   Kur biji šovakar?

-    Un kino, - viņa dzīvespriecīgi meloja. - Kā jūtas krustmāte Kerola? Vai operācija pagāja veiksmīgi?

-   Dakteri saka, ka viss esot kārtībā, bet patiesību jau uzzināsim tikai pēc kādas nedēļas.

-   Ak, Kungs! Cik šausmīgi ir tas, kas noticis ar viņas seju, vai ne? - Fensija savilka savu pašai tik mīļo sejiņu atbilstoši skumjā vieplī. Ja radās vajadzība, viņa mācēja tā mirkšķināt garās skropstas pār milzīgajām, zilajām acīm, ka nudien atgādināja eņģeli.

-  Cerams, ka viss beigsies labi.

-  Noteikti.

Vectētiņa laipnais smaids liecināja, ka viņu ir aizkustinājušas Fensijas raizes par krustmāti Kerolu.

-   Jā, esmu nogurusi. Filma bija tik garlaicīga, ka gandrīz aizmigu. …bnakti, vectētiņ. - Viņa pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja veco vīru uz vaiga. Kā viņš viņu nopērtu, ja uzzinātu, ar ko tikai pirms stundas bijušas aizņemtas šīs pašas lūpas.

Fensija aizsoļoja pa centrālo gaiteni un tad nogriezās pa kreisi. Caur plašām dubultdurvīm gaiteņa galā viņa iegāja mājas spārnā, kurā dzīvoja kopā ar māti un tēvu. Fensijas plauksta jau atradās uz viņas istabas durvju roktura, kad guļamistabas durvju spraugā parādījās Džeka galva.

-   Fensij?

-  Sveiks, tēt. - viņa saldi pasmaidīja.

-  Sveika.

Viņš nejautāja, kur meita bijusi, jo, patiesību sakot, negribēja zināt. Tieši tāpēc arī Fensija uzsauca: Es biju pie… draudzenes.

Tad viņa izturēja stratēģisku pauzi, tā atvairot tēva caururbjošo skatienu.

-   Kur ir mamma?

Viņš ieskatījās pār plecu viņas istabā.

-Guļ.

Pat no šīs vietas Fensija varēja sadzirdēt mātes skaļo krākšanu. Viņa nevis vienkārši gulēja, viņa "izgulējās".

-   Nu, ar labunakti, - Fensija ieslīdēja savā guļamistabā.

Tēvs vēl uz mirkli aizturēja viņu.

-   Kā veicas štābā?

-   Brīnišķīgi.

-   Vai tev patīk šis darbs?

-   Normāli. Vismaz kaut kas, ko darīt.

-  Tu varētu atgriezties koledžā.

-   Pie velna to koledžu.

Tēvs saviebās, bet rāties nesāka. Fensija arī zināja, ka nesāks.

-   Nu, ar labunakti, Fensij.

-   Labu nakti, - viņa skali atsaucās un ar troksni aizvēra aiz sevis guļamistabas durvis.

SEPTĪTĀ NODAĻA

-   Es rīt varētu atvest Mendiju ciemos pie tevis. - Teits pieliecās viņai cieši klāt. - Tā kā pietūkums nogājis, viņa varēs pazīt tevi.

Everija skatījās uz viņu. Lai gan viņš uzmundrinoši smaidīja ik reizi, kad skatīja viņas seju, Everija tomēr atjauta, ka joprojām izskatās atbaidoša. Visu slēpjošie apsēji taču noņemti. Kā sacītu Airišs, pat putnubiedēklis no tāda skata apvemtos.

Lai nu kā, bet šajā nedēļā pēc operācijas Teits ne reizi nebija vairījies paskatīties uz viņu. Everija prata novērtēt viņa augstsirdību. Tiklīdz pirksti spēs noturēt pildspalvu, viņa uzrakstīs zīmīti un izstāstīs šim cilvēkam visu patiesību.

Pirms dažām dienām apsējus noņēma no plaukstām. Everiju pārbiedēja sarkanā, raupjā āda bez apmatojuma. Nagi īsi apgriezti, tā padarot rokas svešādas un neglītas. Ik dienu viņa ar gumijas bumbiņu veica fiziskus vingrinājumus, mēģinādama kustināt bezspēcīgus kļuvušos pirkstus, bet vēl viņa nespēja kontrolēt zīmuli tā, lai izdotos kaut ko uzrakstīt. Tiklīdz spēs, būs daudz sakāmā Teitam Ratlidžam.

Beidzot viņa bija atpestīta no nīsta respiratora. Diemžēl viņa nespēja izveidot nevienu sakarīgu skaņu - tiešām dramatisks lakts televīzijas žurnālistei, kura jau bez visa tā nejutās pārāk droša par savu karjeru.

Tomēr ārsti piesacīja, lai viņa nekrīt panikā, jo balss pakāpeniski atjaunošoties. Pēč dažiem pirmajiem neveiksmīgajiem runāšanas mēģinājumiem viņa pat pati nesaprata ne skaņas, tomēr ārsti mierināja, ka tas neesot nekas bīstams, ja ņem vērā, kādus bojājumus balss saitēm nodarījuši ieelpotie kodīgie dūmi.

Piedevām viņa bija bez matiem un bez zobiem, spējīga caur salmiņu uzņemt vienīgi šķidru barību. Patiesībā viņa pagaidām bi ja bezveidīga miesas masa.

- Ko tu par to domā? - jautāja Teits. - Vai jūties pietiekoši stipra Mendi jas apciemojumam?

Viņš smaidīja, bet Everija gluži noteikti varēja redzēt, ka sirds smaidā nebija. Viņai kļuva viņa žēl. Viņš tik varonīgi centās izskatīties dzīvespriecīgs un optimistisks. Tūdaļ pēc operācijas viņš bija čukstējis Everijai maigus, iedrošinošus vārdus. Viņš apgalvoja tad un turpināja apgalvot vēl ikdienas, ka operācija izdevusies spīdoši. Doktors Sojers un māsas vienā mutē slavēja Everiju par strauju un veiksmīgu atgūšanos un labu izskatu.

Bet kā gan viņas situācijā var justies? Var samierināties ar lauztu kāju, ja rokas spēj noturēt kruķus, bet viņa taču tam ir par vāju. Viņa joprojām ir cietumniece, kas piekalta pie savas slimnīcas gultas. Lieliska sajūta, sasodīts. Kā gan viņi var zināt, ka viņas krūtīs nemutuļo dusmas? Ne- mutuļojajau arī, bet tikai tāpēc, ka no tā nebūtu nekādas jēgas. Viss jau ir sagrauts. Everijas Danielsas seja nomainīta ar citas sievietes seju. Šī doma nemitīgi atkārtojās un lika acīm pieplūst gaužām asarām.

Teits tās iztulkoja nepareizi.

- Es apsolu tev, ka Mendija šeit nepaliks ilgi. Man tikai liekas, ka kaut īslaicīga paciemošanās pie tevis viņai nāks par labu. Tu jau zini, ka viņa tagad ir mājās. Visi viņu lutina, pat Fensija, un tomēr viņu naktīs joprojām moka murgi. Jācer, ka, redzējusi tevi, mazā nomierināsies. Varbūt viņa nospriedusi, ka mēs melojam, stāstot par tavu drīzo atgriešanos. Varbūt bērns baidās, ka tu patiesībā esi mirusi. Mendija gan to nav sacījusi, bet jāatzīst, ka viņa vispār gandrīz nemaz nerunā.

Kā smaguma nospiests, vīrietis nodūra galvu un pētīja savas plaukstas. Everija vēroja plikumu viņa pakausī. Mati auga aplī, kas bija nedaudz novirzīts no galvvidus. Everija ar baudu vēroja viņu. Tālu pārspējot viņas talantīgo ķirurgu un slimnīcas prasmīgo personālu, Teits Ratlidžs bija ieņēmis galveno vietu viņas šaurajā pasaulītē.

Kā jau bija solīts, tagad viņa varēja skatīties ar abām acīm, jo bija izdevies atjaunot otras acs dobumu. Trīs dienas pēc operācijas no acs plakstiņiem tika izņemtas šuves. Viņai arī solīja, ka rīt tiks izņemtas stutes deguna iekšpusē un noņemta šina, kas to saturēja no ārpuses,

Teits parūpējās, lai uz viņas privātpalātu ik dienu atnestu svaigus ziedus, tā it kā atzīmēdams katru viņas pussolīti pretī pilnīgai atjaunotnei. Ienākot viņš vienmēr smaidīja. Tāpat viņš nekad neaizmirsa kaut nedaudz viņai paglaimot.

Everijai bija viņa žēl. Lai kā Teits ar savu uzvedību centās pierādīt pretējo, bija skaidrs, ka šie apciemojumi tiek veikti pienākuma dēļ. Un tomēr," ja viņš pārstātu nākt ciemos, Everijai likās, ka viņa nomirtu.

Telpā nebija spoguļu, pilnīgi nekā, kur viņa varētu apskatīt sevi. Everija bija pārliecināta, ka tas ar nolūku, bet viņai tik ļoti gribējās redzēt, kāda tagad ir viņas seja. Varbūt tieši viņas spokam līdzīgā āriene ir iemesls Teita nepatikai, kuru gan viņš ļoti centās noslēpt.

Kā ikvienam fiziski nepilnvērtīgam cilvēkam viņā bija attīstījusies neparasti asa intuīcija. Viņa precīzi spēja nojaust, ko cilvēki domā vai sajūt. Teits pret savu "sievu" bija laipns un taktisks. To prasīja elementāra pieklājība. Tomēr starp viņiem visu laiku tika saglabāta skaidri sajūtama distance, un tas Everijai nebija saprotams.

-  Tātad, vai man vajadzētu viņu atvest, vai ne?

Viņš sēdēja uz viņas gultas malas, neaizmirsdams uzmanīties, lai nepieskartos viņas lauztajai un saitē pakārtajai kājai. Ārā acīmredzot ir auksta diena. Everija to nojauta tāpēc, ka Teits virs vienkāršā krekla bija uzvilcis zamšādas žaketi. Bet saule noteikti spīd. Ienākot viņa acis piesedza saulesbrilles. Tad Teits tās noņēma un ieslidināja krūšu kabatā. Viņa pelēkzaļo acu skatiens bija godīgs un jauks. Viņš vispār ir neparasti pievilcīgs vīrietis, viņa nodomāja, cenšoties šo vērtējumu izdarīt cik vien iespējams objektīvi.

Kā gan viņa var atteikt Teita lūgumam? Viņš taču visu laiku bijis tik mīļš. Pat ja mazā meitene nav viņas bērns, viņa kaut reizi var notēlot Mendijas māti, ja jau tas Teitam sagādā prieku.

Viņa pamāja. Kopš operācijas vismaz tāda kustība bija viņas spēkos.

-  Labi, - viņa pēkšņais, platais smaids bija neviltots. - Es aprunājos ar virsmāsu, un viņa saka, ka tu, ja vēlies, vari vilkt pati savas drēbes. Es uzdrošinājos atvest tev dažus naktskreklus un halātus. Ari Mendijai labāk patiks, ja tu būsi ģērbusies viņai pazīstamās drēbēs.

Atkal Everija pamāja.

Viņas skatienu piesaistīja kustība pie durvīm. Viņa pazina vīrieti un sievieti, Teita vecākus Nelsonu un Zinniju vai Zī, kā visi viņu sauca.

-   Nu palūk tik, - Nelsons aizsteidzās sievai priekšā un pirmais nostājās Everijas gultas kājgali. - Tu izskaties lieliski, nu vienkārši lieliski, vai ne, ZI?

ZI un Everijas skatieni sastapās. Vecākā sieviete laipnā balsi apstiprināja:

-   Pat ar vakardienu salīdzinot daudz labāk.

-  Varbūt arī tas dakteris ir tās naudiņas vērts, ko saņem, - Nelsons iesmējās. - Es nekad netiku augstu vērtējis plastisko ķirurģiju. Vienmēr domāju, ka tas ir kaut kas priekš uzpūtīgām bagātniecēm, kuras nezina, kā notērēt naudiņu. Bet nu, - viņš rādīja uz Everiju, - šis ir ko vērts.

Everiju gan kaitināja viņu sirsnīgie komplimenti, jo viņa pietiekoši labi apzinājās, ka pagaidām ir un paliek izkropļots lidmašīnas katastrofas upuris.

Acīmredzot Teits nojauta viņas nepatiku, jo mainīja sarunas tēmu.

-   Viņa piekrita, ka Mendija rīt atnāk ciemos.

Zī strauji pagriezās pret dēlu. Viņa cieši saņēma rokas.

-   Vai esi drošs, ka tas būs prātīgi, Teit? Gan Kerolai, gan Mendijai?

-   Nē, neesmu drošs. Jūtos kā uz adatām.

-   Ko saka Mendijas psihologs?

-    Kāda kuram daļa, ko viņa saka? - iejaucās Nelsons. - Kā kāds tur psihiatrs var zināt labāk par tēvu, kas ir labi viņa bērnam? - Viņš uzsita Teitam uz pleca. - Es ticu, ka tu rīkojies pareizi. Kas var būt labāk Mendijai, kā redzēt māti.

-  Cerams, ka tev taisnība.

Everija ievēroja, ka Zī gan tik pārliecināta neliekas. Teita mātei taisnība, nodorņāja Everija, lai gan pateikt to nespēja. Everija tikai cerēja, ka augstsirdīgais žests, ko viņa atļāvās vienīgi Teita dēļ, nāks par labu viņa meitiņas iedragātajai psihei un neizraisīs atgriezenisku efektu.

Zī staigāja pa gaišo palātu un aprasināja ziedus, kurus Everija saņēmusi ne tikai no Teita, bet arī no cilvēkiem, kurus viņa pat nepazina. Tā kā neviens ne reizi nebija ieminējies par Kerolas ģimeni, tad viņa secināja, ka nabaga sievietei tādas nav bijis. Vienīgie tuvinieki izrādījās vīra ģimene.

Nelsons un Teits apsprieda kampaņas gaitu, tēmu, kura, šķiet, nekad nepārstāja nodarbināt viņu smadzenes. Kad tika pieminēts Edijs, Everija domās saistīja šo vārdu ar gludi skūtu seju un nevainojamu apģērbu. Viņš pāris reizes bija ieradies apciemot slimnieci, ik reizi Teita pavadībā. Edijs izskatījās patīkams puisis, tāds kā komandas uz- mundrinātājs.

Teita brāli sauca Džeks. Viņš bija vecāks un daudz nervozāks par Teitu. Vai varbūt tā tikai likās, jo lielāko daļu laika, ko Džeks pavadīja Everijas palātā, viņš nemitējās atvainoties, ka nav ieradies kopā ar sievu un meitu.

Everija bija atjautusi, ka Doroteja Rī, Džeka sieva, atrodas kādas sērgas varā, lai gan neviens nebija ieminējies par nopietnas slimības esamību. Fensija nepārprotami bija visas ģimenes strīdus ābols. No izmestajām frāzēm Everija secināja, ka meitene ir pietiekami veca auto vadīšanai, tomēr ne tik pieaugusi, lai drīkstētu dzīvot patstāvīgi. Un visi viņi kopā dzīvoja kaut kur stundas brauciena attālumā no Sanantonio. Everija miglaini atcerējās ziņu raidījumos dzirdēto informāciju par Teitu un viņa dzimtas mājokli.

Ģimenei acīm redzami netrūka naudas un tās pavadoņu - prestiža un varas.

Sarunājoties ar Everi ju, viņi visi bija draudzīgi un dzīvespriecīgi. Viņi rūpīgi izvēlējās vārdus un centās vājinieci nesatraukt un nesarūgtināt. Bet Everiju vairāk par pasacītajiem vārdiem interesēja noklusētie.

Everija pētīja viņu piesardzīgās sejas izteiksmes. Smaidīja viņi uzmanīgi vai pat saspringti. Teita ģimene izturējās pret viņa sievu pieklājīgi, tomēr dažos mirkļos bija sajūtamas nepatikas zemstraumes.

-  Cik skaists halātiņš, - Zī atgrieza Everijas domas šajā telpā. Viņa pašlaik izkravāja Teita atvestos apģērba gabalus un kāra tos šaurajā skapītī. - Varbūt tev šo vajadzētu uzvilkt rīt, kad ciemos atbrauks Mendija.

Everija viegli pamāja ar galvu.

-   Vai drīz beigsi, māt? Izskatās, ka viņa ir nogurusi. - Teits pienāca tuvāk gultai un dziļi ieskatījās Everijai acīs. - Rīt tev būs piesātināta diena, tāpēc labāk ļausim tev tagad atpūsties.

-   Un, galvenais, neraizējies, - Nelsons piebilda. - Ar tevi strauji iet uz labo pusi, bet mēs jau ari zinājām, ka tā būs. Iesim, Zī, atstāsim viņus vienus.

-   Uz redzēšanos, Kerol, - sacīja Zī.

Viņi klusām izgāja. Teits atkal apsēdās uz viņas gultas malas. Viņš izskatījās noguris. Everija vēlējās, kaut viņai pietiktu drosmes pastiept roku un pieskarties viņam, tomēr viņa to nedarīja. Viņš viņai arī bija pieskāries tikai mierinot. Mīlestības pieskārieni tic katrā ziņā nebija.

-    Mēs atnāksim pavēlāk pēcpusdienā, kad Mendija būs izgulējusies. - Viņš apklusa un jautājoši skatījās Everija. Viņa pamāja. - Gaidi mūs ap trijiem. Manuprāt, vislabāk būs, ja atbraukšu tikai es un Mendija, vairāk neviens.

. Viņš novērsās un nedroši ievilka elpu.

-   Man nav ne jausmas, kā viņa reaģēs, Kerol, tomēr ņem vērā, ko viņa ir pārdzīvojusi. Zinu, ka arī tu esi daudz pārcietusi. Daudz, sasodīti daudz, tomēr tu esi pieaudzis cilvēks. Tev tomēr ir vairāk spēka nekā viņai.

Viņš atkal ieskatījās Everijai acīs.

-   Viņa ir tikai maza meitenīte. Atceries to.

Tad viņš iztaisnoja sagumušo muguru un pasmaidīja.

-   Ak, es tomēr esmu pārliecināts, ka mūsu ciemošanās paies jauki.

Viņš piecēlās, lai dotos projām. Kā vienmēr, kad Teits gatavojās aiziet, Everiju pārņēma paniskas bailes. Šis vīrietis taču ir viņas vienīgā saikne ar ārpasauli. Viņas vienīgā reālā dzīve. Aizejot, viņš paņēma sev līdzi Everijas drosmi un atstāja viņu vientuļu, nobijušos un nomāktu.

-   Lai tev vakars dod spēku un labu miegu naktī. Redzēsimies rīt.

Uz atvadām viņš paberzēja pirkstu galus gar viņas plaukstu, bet nenoskūpstīja. Viņš nekad viņu neskūpstīja. Tiesa, nebija jau daudz tādu vietu, kur skūpstam piekļūt, tomēr Everija iedomājās, ka vīram jau nu vajadzētu atrast veidu, kā noskūpstīt sievu. Protams, ja viņš patiešām to vēlas.

Everija noskatījās, kā attālinās'viņa mugura, kā viņš pazūd aiz viņas palātas durvīm. No visām pusēm zagās vientulības sajūta. Tā centās viņu nosmacēt. Vienīgais veids, kā to atvairīt, bija domāt. Nomoda stundas Everija aizvadīja, prātojot, kā paziņos Teitam Ratlidžam satriecošo ziņu, ka viņa nav tā sieviete, par kuru tiek uzskatīta. Viņa Kerola noteikti ir apbedīta ar Everijas Danielsas vārdu. Kā lai viņam pasaka tādu ziņu?

Un kā lai pasaka, ka kāds tuvs cilvēks grib viņu nogalināt?

Vismaz tūkstoti reižu pagājušajā nedēļā viņa bija centusies pārliecināt sevi, ka rēgam līdzīgais viesis ir bijis tikai murgs. Viņas stāvoklī pēc tik daudziem satricinājumiem - kāds tur brīnums, ja rādās halucinācijas? Daudz vieglāk būtu noticēt, ka ļauno vārdu sacītājs ir bijis vienīgi murga radīts tels.

Tomēr viņa zināja, ka tā nav. Viņš bi ja reāls. Viņas apziņā runātāja vārdi bija skaidri kā caurspīdīga tropu lagūna. Viņa bija iegaumējusi šos vārdus. Draudi bija dziļi iespiedušies viņas smadzenēs. Un to viņš domāja nopietni. Te kļūdas nebija.

Viņš noteikti ir kāds no Ratlidžu ģimenes, jo intensīvās ārstēšanas palātā ielaiž tikai tuvākos piederīgos. Bet kas viņš ir? Nemanīja nevienu, kas pret Teitu izturētos ļauni. Gluži otrādi, izskatījās, ka viņš ir .visu mīlulis.

Everija domās iztaustīja ikvienu no viņiem. Viņa tēvs? Neiedomājami. Skaidri redzams, ka gan tēvs, gan māte dēlu dievina. Džeks? Neizskatījās, ka viņš perinātu nenovīdīgus plānus pret jaunāko brāli. Un Edijs, lai arī nebija ar Ratlidžicm asinsradniecības saitēm saistīts, tika uzskatīts turpat vai par ģimenes locekli. Ar neapbruņotu aci saskatāms, kādas ciešas saites vieno Teitu un viņa labāko draugu. Vēl viņa nebija redzējusi un dzirdējusi Doroteju Ri un Fensiju, tomēr draudīgā balss piederēja vīrietim.

Un neviena no pēdējā laikā dzirdētajām balsīm nepiederēja noslēpumainajam viesim. Bet kā svešinieks būtu spējis ielavīties viņas palātā? Tas cilvēks nav svešs Kerolai. Viņš bija viņu uzrunājis kā līdzzinātāju un sazvērestības līdzdalībnieci.'

Vai Teitam bija aizdomas, ka viņa sieva perina pret viņu slepkavības plānus? Vai viņš nojauš, ka viņa ir ļaunuma avots?Varbūt viņš jūtas drošībā, tikai aiz neredzamas barjeras noslēpies? Everija juta, ka šis vīrietis sniedz viņai to, kas no viņa pienākas, bet neko vairāk.

Ak, Kungs… Kā viņa vēlētos pasēdēt kopā ar Airišu un pamēģināt atšķetināt visus šī jucekļa mezglus. Viņi taču kādreiz bieži tā darīja, kad vajadzēja atrisināt kādu sarežģītu problēmu. Viņi mēģinātu piemeklēt iztrūkstošos mozaīkas stikliņus. Airišam piemita gandrīz pārcilvēciska spēja izvērtēt cilvēka uzvedību, tāpēc Everija viņa viedokli vērtēja augstāk par visu.

No domām par Ratlidžiem Everiju sāka mocīt galvassāpes, tāpēc viņa ar prieku'sagaidīja miegazāļu devu. Vismaz tūdaļ varēja iemigt. Atšķirībā no intensīvās ārstēšanas palātas nemainīgi spožās gaismas, šeit naktīs viņas istabu apgaismoja tikai maza naktslampiņa.

Lidinādamās starp miegu un nomodu, Everija vēl prātoja, kas notiks, ja viņa uz nenoteiktu laiku uzņemsies Kerolas Ratlidžas lomu. Tas pagaidām attālinās brīdi, kad Teitam Ratlidžam jākļūst par atraitni. Mendijai psihes stabilizācijas periodā nepietrūks mātes atbalsta. Everija Danielsa varbūt spēs atvairīt slepkavības mēģinājumu un tad tiks pasludināta par varoni. Viņa domās iesmējās. Airišs jau nu noteikti nospriestu, ka viņa sajukusi prātā. Viņš kliegtu un aurotu, un, iespējams, piedraudētu nostiept Everiju pār celi un kārtīgi noslānīt, lai reizi par visām reizēm izdzītu no viņas galvas tādu ārprātīgu ideju.

Un tomēr, doma šķita vilinoša. Kas tā būtu par reportāžu, kad šī šarāde atrisinātos. Tajā būtu viss - politika, cilvēku attiecības, intriga.

Un iztēle ieaijāja viņu dziļā miegā.

ASTOTĀ NODAĻA

Viņa nervozēja vēl vairāk nekā savas pirmās televīzijas pārraides laikā tajā nolaistajā, šaurajā Arkanzasas televīzijas studijā pirms astoņiem gadiem. Nosvīdušām plaukstām un izkaltušu rīkli, bāliem pirkstiem drudžaini satvērusi mikrofonu, viņa bija stāvējusi līdz potītēm kūtsmēslos un vircā un maldījusies cauri sava pirmā raidījuma scenārijam, veltītam cūkkopības fermeru žēlabām, ka parazīti nomokot viņu sivēnus. Pēc raidījuma ziņu režisors jokojot bija aizrādījis, ka parazītu izraisītā slimība apdraud cūkas, nevis pašus fermerus. Tomēr viņš bija apžēlojies un iedevis viņai lauku reportiera vietu.

Tad nu šī arī būs pārbaude. Varbūt Mendija nekļūdīgāk par ikvienu, citu spēs noteikt, ka sieviete aiz sejas apsējiem nav Kerola Ratlidža?

Visu dienu, kamēr rūpīgās, runīgās māsiņas mazgāja un ģērba Everiju, kamēr fizkultūras terapijas speciālists palīdzēja izpildīt vingrinājumus, viņu nomāca viens uzmācīgs jautājums - vai viņa grib, lai atklājas patiesība?

Skaidru atbildi viņa nebija atradusi. Bet pagaidām - kāda nozīme, par ko te visi viņu uzskata? Viņa taču nespēj mainīt likteņa lēmumu. Viņa ir dzīva, bet Kerola Ratlidža -mirusi. Lidmašīnas katastrofas iznākumu bija noteicis kāds ārējs, kosmisks spēks, ne viņa.

Viņa izmisīgi, visiem nežēlīgi ierobežotajiem līdzekļiem bija centusies brīdināt apkārtējos par drausmīgo kļūdu, kāda tiek pielaista, tomēr nesekmīgi. Tagad jau viņa ar sekām cīnīties vairs nespēj. Līdz laikam, kad viņa spēs izmantot spalvu un papīru, viņai jāpaliek Kerolai. Bet, pa-gaidām spēlējot šo lomu, viņa var veikt slepenu izmeklēšanu, lai tad atmaksātu Teitam Ratlidžam par viņa labo sirdi. Ja viņš tic, ka Mendijai nāks par labu tikšanās ar "māti", tad Everija kādu laiku šo misiju uzņemsies. Viņa gan prātoja, ka bērnam būtu labāk par mātes nāvi uzzināt tūdaļ, tomēr viņa šo patiesību atklāt nespēj. Jācer, ka Eve-rijas izskats Mendiju nenobiedēs tik loti, lai stāvoklis vēl pasliktinātos.

Māsa apsēja viņas galvai lakatiņu. Mati pagaidām nebija pat collu gari.

- Nu, lūk. Nemaz nav slikti, - viņa nopriecājās par savu darbiņu. - Pēc pāris nedēļām jūsu skaistais yīriņš nespēs ne acu atraut nojums. Jūs jau, protams, nojaušat, ka visas neprecētās māsiņas, un ari dažas precētās, - viņa klusām piebilda, - ir līdz ausīm iemīlējušās misterā Ratlidžā.

Viņa virzījās apkārt gultai, piegludināja palagus un sakārtoja ziedus, nokniebjot jau pārziedējušos.

- Bet jūs jau neiebilstat, vai ne? - viņa pajautāja. - Jūs noteikti esat pieradusi, ka citas sievietes tvīkst pēc viņa. Cik ilgi jūs esat precējušies? Četrus gadus, tā viņš laikam sacīja, kad viena no māsām pajautāja. - Viņa papliķēja Everijai pā plecu. - Doktors Sojers strādā brīnumus. Pagaidiet tikai, gan redzēsiet. Jūs abi būsiet visskaistākais pāris visā Vašingtonā.

-Tas jums liekas pats par sevi saprotams, vai ne?

No viņa balss skaņas Everijas sirds ietrīcējās. Viņa paskatījās uz durvīm, un tur jau viņš bija. Ienācis dziļāk istabā, Teits sacīja māsai:

- Par to, ka doktors Sojers spēj paveikt brīnumus, es esmu drošs. Bet vai jūs esat tik ļoti pārliecināta, ka es uzvarēšu vēlēšanās?

- Jums jau pieder mana balss.

Viņa smiekli skanēja dziļi un bagātīgi, un patīkami kā veca, iemīļota sega. - Mans Dievs, man taču vajadzīgas daudzas balsis.

-   Kur ir jūsu mazā meitenīte?

-   Atstāju viņu māsu kabinetā. Atvedīšu pēc dažām minūtēm.

Apmierināta ar viņa kodolīgajām replikām, māsa pasmaidīja un piemiedza Everijai ar aci.

-   Lai jums veicas.

Tiklīdz viņi bija palikuši vieni, Teits pienāca pie Everijas.

-   Sveika. Tu izskaties lieliski. - Viņš dziļi ieelpoja. - Nu ko, Mendija ir šeit. Par tālāko es esmu drošs. Ceru, ka tu nejutīsies pārāk sarūgtināta, ja viņa…

Viņš apklusa pusvārdā, jo viņa skatiens pielipa viņas krūtīm. Everijas miesa neaizpildīja visu Kerolas halātu, lai cik arī piekļāvīgs tas bija. Everija pamanīja viņa sejā neizpratni. Viņas sirds sāka dauzīties.

-   Kerol? - viņš ierunājās piesmakušā balsī.

Viņš zina!

-   Ak, Dievs.

Kā lai viņa paskaidro?

-   Tu esi tik ļoti novājējusi, - viņš nočukstēja un maigi nobrauca ar plaukstu pār viņas krūti. Tad viņš aplūkoja sievietes augumu. Vietā, kur pieskārās viņa plauksta, Everijas asinis šķita vārāmies. No viņas kakla izlauzās klusa, bezpalīdzīga elsa.

-   Es negribēju sacīt, ka tu izskaties slikti… tikai… tu esi izmainījusies. Laikam būsi zaudējusi vainjkas mārciņas svara.

Viņu skatieni sadūrās. Brīdi viņi vērās viens otram acīs.. Tad viņš palaida viņas roku.

-   Iešu pēc Mendijas.

Everija dziļi ieelpoja, mēģinot kaut cik nomierināt saspringtos nervus. Lidz šim viņai nebija ienācis prātā, cik biedējošs viņiem abiem būs patiesības atklāsmes mirklis. Tāpat arī viņa nebija apjautuši, cik varenas izaugušas viņas jūtas pret šo vīrieti. No.viņa pieskāriena Everijai šķita, ka apstāsies sircls.

Tomēr pašlaik viņa nevarēja atļauties greznību ļauties emocijām. Viņa sakopoja spēkus tam, kas nenovēršami tuvojās. Viņa pat aizvēra acis, baidoties no šausmu izteiksmes bērna sejā, kad tas pirmo reizi palūkosies uz savu sakropļoto "māmiņu". Viņa dzirdēja, kā viņi ienāk un tuvojas gultai.

-   Kerol?

Everija lēnām atvēra acis. Teits nesa Mendiju klēpī, pie krūtīm piespiedis. Meitenīte bija saģērbta baltā sarafāniņā ar jūras zilu ornamentu uz auduma. Kājās baltas zeķītes un ādas kurpītes. Kreisā rociņa bi ja ieģipsēta.

Mati meitenītei bija tumši un gludi sasukāti. Tie bija biezi un smagi, tomēr ne tik gari, kā Everijai bija iespiedies atmiņā. It kā viņas domas nolasījis, Teits paskaidroja:

-   Nācās nedaudz apgriezt, jo bija apdeguši.

Tagad meitenītei mati taisnā "ponija" griezumā sniedzās līdz zodam. Tie ieskāva nopietnās, brūnās acis, lielas un apaļas kā divdesmit piecu centu monētas un tramīgas kā stirnai, kas noķerta šautenes tēmēklī.

Skaists bērns, tomēr meitenīte izskatījās nedabīgi vienaldzīga pret visu apkārtējo. Gaidītā riebuma, baiļu vai kaut ziņkāres vietā Mendijas sejā neredzēja neko.

-   Pasniedz dāvanu, ko nopirki māmiņai, - Teits skubināja.

Labajā rokā bērns žņaudzīja margrietiņu kātus. Tad viņa bikli pasniedza pušķi Everijai. Kad Everijas pirksti izrādījās pārāk vāji, lai satvertu ziedus, Teits iejūtīgi paņēma tos un nolika viņai uz krūtīm.

-   Pasēdi te, uz gultas malas, kamēr es sameklēšu vāzi un ūdeni. - Teits nosēdināja Mendi ju gultā, bet tiklīdz gribēja doties projām, bērns iešņukstējās un pārbijies satvēra tēva sporta žaketes atlokus.

-   Nu labi, - viņš sacīja, - neatstāšu tevi vienu.

Viņš vainīgi uzsmaidīja Everijai un uzmanīgi apsēdās Mendijai aiz muguras, tik tikko pieskardamies gultas matrača malai.

-  Šo viņa šodien izkrāsoja priekš tevis, - pāri Mendijas galvai Teits uzrunāja Everiju. Tad viņš no krūšu kabatas izvilka salocītu papīra lapu.

-   Pastāsti māmiņai, Mendij, kas te uzzīmēts.

Daudzkrāsaino līniju mudžeklis neatgādināja neko, bet

Mendija nočukstēja:

-Zirgi.

-   Vectētiņa zirgi, - Teits paskaidroja. - Viņš vakar paņēma Mendiju izjādē, tāpēc es šorīt viņai palūdzu, lai uzzīmē tev gleznu.

Everija pacēla roku un, devusi zīmi, lai Teits patur zīmējumu viņas acu priekšā, ilgi skatīja to. Tad Teits nolika lapu viņai uz krūtīm līdzās ziediem.

-   Šķiet, ka māmiņai tavs zīmējums patika, - Teits turpināja, savādi uzlūkodams Everiju.

Izskatījās, ka bērnu īpaši neinteresē, kā tiek novērtēts viņas mākslas darbs. Viņa pastiepa roku pret Everijas apsaitēto degunu.

-   Kas tas? - Mendija jautāja.

-  Tās ir saites, par kurām mēs ar vecmāmiņu tev stāstījām, atceries? - Tad Teits pievērsās Everijai. - Bi ju domājis, ka šodien tev to noņems.

Viņai izdevās pacelt roku*

-   Rīt? - Teits vaicāja.

Viņa pamāja.

-    Kāpēc tas ir vajadzīgs? - jautāja Mendija: Viņa joprojām šķita interesējamies par deguna apsaitējumu.

-Tas, līdzīgi tavam ģipsim, aizsargā māmiņas seju, kamēr tā sadzīs. Tāpat taču ģipsis pasargā tavu rociņu, līdz kauls būs saaudzis.

Mendija noklausījās paskaidrojumu, tad atkal pievērsa Everijai nopietnu skatienu.

-   Māmiņa raud, - viņa nočukstēja.

-   Manuprāt, tas ir tāpēc, ka viņa ļoti priecājas tevi redzēt.

Everija pamāja un, aizvērusi acis, kādu brīdi turēja tās cieši aizmiegtas, bet tad atkal atvēra. Tā viņa mēģināja izteikt savu "jā". Viņa patiešām priecājās redzēt bērnu, kurš tačii varēja aiziet bojā lidmašīnas liesmās. Katastrofa bija atstājusi rētas meitenītes psihē, tomēr Mendija ir izglābusies un dzīvos, lai pārvarētu pāri palikušās bailes un biklumu. Un vēl Everiju mocīja sirdsapziņas pārmetumi un nožēla, ka viņa nav tas cilvēks, par kuru tiek uzskatīta.

Mendija pēkšņi pastiepa roku un gandrīz pieskārās Everijas savainotajam zodam. Tā bija viena no tām negaidītajām kustībām, kādu mēdz izdarīt tikai bērns. Teits paspēja satvert viņas delnu pēdējā mirklī. Tad viņš pārdomāja un pielika Mendijas pirkstus Everijas zodam.

-   Tu drīksti pieskarties, tikai ļoti saudzīgi. Nenodari māmiņai sāpes.

Bērna acīs saskrēja asaras.

-   Māmiņai sāp.

Smalkā apakšlūpiņa sāka trīcēt. Meitenīte pieliecās tuvāk Everijai.

Everija nespēja noskatīties mazā cilvēka pārdzīvojumos. Paklausot spontānam mātes instinktam, viņa pastiepa apsaitēto roku un noglāstīja meitenītes galvu. Cik atļāva spēks un'sāpes, viņa piekļāva Medijas galvu sev pie krūtīm. Mendija labprāt paklausīja, mazais augumiņš paklausīgi piekļāvās viņai. Everija klusējot glāstīja Mendijas matus.

Mendija sajuta bezvārdu mierinājumu. Pēc mirkļa viņa mitējās raudāt, izslēja muguru un rāmi paziņoja:

-   Es taču neizdarīju neko sliktu, māmiņ.

Everijas sirds aizkustinājumā iesāpējās. Viņa vēlējās apkampt bērnu un turēt cieši jo cieši. Viņa gribēja sacīt, ka neko sliktu taču nevar izdarīt .un kāda vispār kam nozīme pēc katastrofas, kurā viņas abas izdzīvojušas. Bet tā vietā viņai atlika tikai noskatīties, kā Teits piecēlās un paņem Mendiju uz rokām.

-   Negribam tevi nogurdināt, - viņš sacīja. - Noskūpsti māmiņu, Mendij.

Viņa to nedarīja, tikai kautrīgi apvija rokas Everijas kaklam un paslēpa sejiņu pie viņas kakla.

-  Nu, tad kādu citu reizi, - Teits atvainojās un paraustīja plecus. - Es tūdaļ atgriezīšos.

Viņš bija projām tikai dažas minūtes un atgriezās viens pats.

-  Atstāju Mendiju māsu kabinetā. Viņu pašlaik cienā ar milzīgu porciju saldējuma.

Viņš apsēdās uz gultas malas un iespieda plaukstas starp ceļgaliem. Skatiens nebija pievērsts Everijai, bet paša plaukstām.

-Tā kā viss noritēja tik labi, tad atvedīšu viņu atkal vēl šonedēļ. Vismaz man likās, ka viss gāja lieliski. Un tev? -

Viņš atskatījās pār plecu un gaidīja atbildi. Everija pama-

Tad Teits atkal pievērsa uzmanību savām plaukstam.

-   Nezinu gan, ko par to domā pati Mendi ja. Vispār jau grūti pateikt, ko viņa jūt. Mēs vēl neprotam viņai piekļūt, Kerol. - Izmisums viņa balsī lika Everijas sirdij iesāpēties. - Parasti viņa bija milzu sajūsmā par gājieniem uz Makdonaldu. Tagad - nekā. - Viņš nolika elkoņus uz ceļgaliem un atspieda zodu plaukstās. - Esmu izmēģinājis visu, ko vien varēju iedomāties, bet kontaktu ar viņu atrast tomēr nespēju. Nekas neiedarbojas. Nezinu, ko vēl lai iesāk.

Everija pastiepa roku un atglauda matus no viņa deniņiem.

Viņš sarāvās un un strauji atmeta galvu, gandrīz vai atgrūzdams viņas plaukstu. Everija satrūkās. Tas notika tik ātri un instinktīvi, ka roku sagrāba asas sāpes. Viņa ievaidējās.

-  Piedod, - Teits iesaucās, acumirklī pielēcis kājās. - Vai ar tevi viss ir kārtībā? Varbūt pasaukt kādu?

Viņa noraidoši papurināja galvu, tad bikli sakārtoja noslīdējušo lakatiņu. Viņa vēlējās noslēpt no viņa savu neglītumu.

Kad Teits bi ja drošs, ka viņai vairs nesāp,, viņš sacīja:

-   Neraizējies par Mendiju. Esmu pārliecināts, kā laiks visu dziedēs. Nevajadzēja man par to runāt, bet esmu vienkārši noguris. Kampaņa kļūst arvien drudžaināka un… nekas. Tās ir manas problēmas, ne tavējās. Būs jāiet. Es saprotu, ka tev bija smags mūsu apciemojums. Uz redzēšanos, Kerol.

Šoreiz viņš uz atvadām pat nepieskārās viņas pirkstiem.

DEVITA NODAĻA

-   Vai mēs garlaikojam tevi, Teit?

Ar vainas sajūtu viņš pagriezās pret savu kampaņas vadītāju.

-   Piedod.

Saprotot, ka Edijam ir pietiekošs iemesls raizēties par viņu, Teits noklepojās, apsēdās ādas klubkrēslā taisnāk un beidza izklaidīgi virpināt pirkstos pildspalvu.

Viņi dienu vadīja mājtīs, spriežot par kampaņas turpmāko stratēģiju. Līdz priekšvēlēšanām palikušas vairs pāris nedēļas.

-   Kurā mirklī tu atslēdzies?

-   Kad runa gāja par E1 Paso um Svītvoteru, - atbildēja Teits. - Paklausies, Edij, vai tu esi pārliecināts, ka mums noteikti jāapceļo Teksasas rietumi?

-   Pilnīgi noteikti, - iejaucās Džeks. - Šie rupjie Teksasas ļautiņi ir pelnījuši pamatīgu porciju uzmundrinošu runu.

-  Jācer jau, ka tev taisnība, tomēr tu zini, ko es domāju par tukšiem solījumiem. Nedrīkst taču dot viņiem veltas cerības.

-   Mēs pilnībā saprotam tavu nostāju, Teit, - Nelsons piekrita. - bet senators Dekers daļēji ir atbildīgs par to, ka naftas ieguve apstājusies. Viņš taču deva savu piekrišanu nolīgumam ar arābiem, un tagad šiem bez darba palikušajiem par to jāatgādina.

Teits nometa pildspalvu uz konferenču galda un piecēlās. Sabāzis rokas džinsu bikšu kabatās, viņš piegāja pie loga un tur apstājās.

Bija skaista diena. Pavasaris vēl īsti nebija sācies, bet dzeltenās narcises jau ziedēja. Zāle ganībās krāsojās viegli zaļa.

-    Vai tu nepiekriti Nelsona sacītajam? - pajautāja Edijs.

-   Piekrītu no visas sirds, - Teits atbildēja, joprojām muguru viņiem uzgriezis. - Es saprotu, ka man jābrauc uz turieni un jāatgādina par Dekera sliktajiem darbiem, un jādod viņiem jauns optimisma lādiņš, tomēr man jābūt ari šeit.

-  Ar Kerolu.

-  Jā. Un ar Mendi ju.

-   Manuprāt, Mendijas psihiatre sacīja, ka vienīgais, kas viņai vajadzīgs, ir laiks, un pēc Kerolas atgriešanās mājās meitene noteikti strauji atlabs, - iebilda Džeks.

-  Jā, tā viņa sacīja.

-   Tātad Mendijai nav nekāda labuma no tā, vai tu šeit esi vai nē. Un arī Kerolas labā tu neko darīt nespēj,

-   Es varu būt kopā ar viņu, - Teits neiecietīgi atcirta. Jūtot, ka jāaizstāvas, viņš pagriezās pret viņiem ar seju.

-  Ko tu vari pasākt? Tikai stāvēt un skatīties viņas divas lielajās acīs ar zilumiem ap tām, - turpināja Džeks. - No tāda skata drebuli sāk kratīt.

Teita-sejas muskuļi saspringa. Viņu sadusmoja brāļa netaktiskā piezīme.

-  Aizveries, Džek! - Nelsons apsauca savu vecāko.

Teits centās izrunāt katru vārdu skaidri un saprotami:

-   Stāvēt un noskatīties ir vienīgais, ko es varu darīt viņas labā, un tomēr, tas joprojām ir mans pienākums. Vai tad ēs to nepateicu pietiekoši skaidri jau pirms pāris nedēļām?

Ar daudzcietuša cilvēka izskatu Edijs apsēdās krēslā.

-   Manuprāt, mēs visi vienojāmies, ka Kerolai labāk būs tajā privātklīnikā nekā šeit, mājās.

-   Vienojāmies gan.

-   Tur pret viņu izturas kā pret karalieni, - piebilda Džeks. - Viņa ar katru dienu izskatās labāk. Par viņas acīm es tikai pajokoju. Kad pazudīsapsārtumī un ataugs mati, viņa izskatīsies brīnišķīgi. Tad kur slēpjas problēma?

-   Problēma ir tāda, ka viņa joprojām dziedē traumas, arī nopietnas psihiskas traumas, - Teits īgni atbildēja.

-   Par to neviens nestrīdas, - piekrita Nelsons. - Bet tev jāizmanto ikviena izdevība, Teit. Tev jāatbild arī par kampaņas iznākumu. Tai tu nedrīksti pievērst mazāku uzmanību kā savai sievai.

-   Vai jums nešķiet, ka es to saprotu arī pats? - Teits jautāja visiem trijiem reizē.

-  Tu to saproti, - piekrita Edijs. - Un to saprot arī Kerola.

-   Varbūt. Tomēr viņai iet daudz grūtāk, kad manis nav klāt. Doktors Sojers man pastāstīja, ka vientulībā viņu pārņem depresija.

-   Sasodīts, kā gan viņš var zināt, vai viņa ir depresijā vai smej pilnā kaklā? Viņa taču pagaidām nespēj izdvest ne vārda.

-   Džek! - Nelsons uzsauca tonī, kuru bija iemācījies militārā dienesta laikā. Tā viņš reiz pārmācīja kādu nekaunīgu lidotāju un piespieda viņu pazemīgi nožēlot nodarīto.

Viņš šādā manierē reti bija izturējies pret saviem dēliem, kamēr viņi auga. Miesassodus puikas saņēma tikai gadījumos, kad Nelsons juta, ka tas ir absolūti nepieciešami. Parasti pietika ar vienu stingru skatienu un šo pavēlošo, aso balsi, lai viss atkal nostātos vietā. - Padomā mazliet, lūdzu, kādā stāvoklī atrodas tavs brālis.

Respekts pret tēvu lika Džekam apklust, tomēr krēslā viņš atkrita acīm redzami saniknots. .

-   Kerola pati pirmā tev pateiktu, ka jābrauc, - Nelsons sacīja Teitam, nu jau klusākā balsī. - Es tā neteiktu, ja nebūtu par to pārliecināts.

-   Es pilnīgi piekrītu Nelsonam, - sacīja Edijs.

-   Un es piekrītu jums abiem. Ja nebūtu nelaimes gadījuma, viņa jau gatavotos braukt man līdzi. - Teits paberzēja kaklu, it kā mēģinot atbrīvoties no spriedzes un noguruma. - Bet tagad, kad dodos projām no palātas, es vienmēr redzu viņas acīs bailes. Joprojām redzu šo acu izteiksmi. Viņa ir tik nožēlojami nevarīga. Es jūtos vainīgs un, pirms atstāju viņu uz tik ilgu laiku, man jāzina, kā mana prombūtne viņu iespaidos.

Viņš klusējot vēroja pārējo reakciju. Katrā no sejām redzēja iebildumus, kas lauztin lauzās uz āru, tomēr piesardzības dēļ viņi paturēja tos pie sevis.

Teits smagi nopūtās.

-   Pie velna. Es iziešu uz brīdi.

Viņš izmetās no telpas un, izsteidzies ārā no mājas, pēc piecām minūtēm jau sēdēja zirga mugurā un auļoja pa laukiem, vairīdamies no ganībās izlaistajiem šķirnes liellopu laiskajiem ganāmpulkiem. Viņam nebija konkrēta mērķa. Viņš vēlējās vientulību un mieru, ko var atrast tikai plašajos laukos. .

Pēdējā laikā viņš reti varēja palikt vienatnē ar savām domām, tomēr nekad līdzšinējā mūžā viņš nebija juties tik vientuļš. Tēvs, Edijs un Džeks varēja dot ar politisko darbību saistītus padomus, bet personīgā dzīve - tā viņam jālemj pašam. Tikai pašam.

No prāta joprojām neizgāja Kerolas pieskāriens. Interesanti, ko tas varēja nozīmēt?

Divās nedēļās kopš tās dienas viņš pieskārienu neskaitāmās reizes bija atsaucis atmiņā un analizējis tā jēgu, un tomēr tas neizgāja no atmiņas. Tajā reizē viņš atrāvās kā sadedzis. Pieskāriens ilga ne vairāk par sekundes daļu. Viņas pirkstu gali tik tikko noglauda matus ap deniņiem. Tomēr Teitam tas likās glāsts, kādu viņi ar Kerolu vēl nekad viens otram nav veltījuši. Tas bija pat svarīgāks par viņu pirmo skūpstu, par viņu pirmo tuvības reizi… Par viņu pēdējo tuvības reizi.

Viņš apstādināja zirgu un nolēca no tā pie pavasara ūdeņiem pārplūduša strauta, kas tecēja no kalniem. Akmeņainajā zemē auga ozoli, ciedri un arī biezs krūmājs. No ziemeļiem pūta spēcīgs vējš. Tas svilināja vaigus un piericsa acis asarām. Viņš bija izjājis bez jakās, bet saulē likās tik silts.

Tas pieskāriens, tas viņu pārsteidza, gandrīz satrieca. Kerola nekad neko tādu nebija darījusi. Jā, viņa zināja, kā pieskarties vīrietim, kā glāstīt. Pat tagad, pēc visa, kas starp viņiem noticis, atmiņas par kādreizējiem tuvības mirkļiem iesvēla viņā kaisli. Kerola jau nu prata glāstīt, kad gribēja viņu. Gan diedelējoši izsmalcināta, gan atklāti neķītra, viņa zināja, kā piepildīt savas vēlmes.

Siš pieskāriens bija citāds. Viņš bija sajutis atšķirību. Tas likās bažu, rūpju un līdzjūtības glāsts. Tas nebija iestudēts, tas nāca no sirds, ne no salta aprēķina. Tas bija nesavtīgs, dodošs.

Tik neraksturīgs Kerolai.

Izdzirdējis zirga pakavu dipoņu, viņš pagrieza galvu. Nelsons piejāja un nolēca no zirga,gandrīz tikpat veikli kā pirms desmit minūtēm Teits.

- Sadomāju, ka man arī nenāktu par ļaunu izjāt. Diena tam kā radīta. - Viņš atgāza galvu un skatījās zilajās debesīs, kurās neredzēja neviena mākonīša.

-   Pie velna. Atskrēji žēlot mani?

Nelsons iesmējās un ar mājienu norādīja, ka vajadzētu apsēsties uz kāda no baltajiem laukakmeņiem.

-   ZI pamanīja, kā tu aizjāj. Viņa ierosināja, ka mums jāuztaisa pārtraukums, pārējiem atnesa sendvičus, bet mani aizsūtīja tev pakaļ. Sacīja, ka tu esot izskatījies nospiests.

-   Esmu arī.

-  Tev jātiek tam pāri, - pavēlēja Nelsons.

-   Tas nav tik viegli.

-   Mēs jau no paša sākuma zinājām, ka šī kampaņa būs smaga, Teit. Ko tad tu gaidīji?

-   Tas nav kampaņas dēļ. Tai es esmu gatavs, - viņš atteica.

-   Tātad Kerolas dēļ. Bet tu jau zināji, ka mēs nebraucam piknikā.

Teits pagrieza galvu un skaidri un gaiši pavaicāja:

-  Vai esi ievērojis, kā viņa izmainījusies?

-   Ārsti brīdināja, ka viņas ārienē būs dažas nenozīmīgas izmaiņas, bet tās jau gandrīz vai nav pamanāmas.

-   Es nerunāju par ārējām izmaiņām. Runa iet par to, kā viņa reaģē uz notiekošo. .

-   Neko tādu gan neesmu pamanījis. Kādu piemēru tu varētu minēt?

Teits pastāstīja par nedrošību, pārliecības trūkumu un bailēm viņas acīs.

Nelsons noklausījās katru viņa vārdu un tad iegrima ilgās, dziļās pārdomās.

-   Es teiktu, ka viņas bailes ir saprotamas. Viņas seja samalta miltos. Tur jau ikviena sieviete pazaudēs galvu, bet ar Kerolas izskatu… Zini, ar domu vien, ka jāzaudē tāds skaistums, pietiek, lai sajuktu prātā.

-   Pieņemsim, ka tev taisnība, - Teits nomurmināja. - Bet es vispirms gaidītu no viņas negantas dusmas, nevis bailes. Es tev tiešām neprotu paskaidrot, bet man ir dīvaina sajūta.

-   Un viņš izklaidīgi pastāstīja par Mendijas pirmo apciemojumu. - Esmu mazo vedis pie viņas jau trīs reizes, un vienmēr Kerola raud un spiež viņu sev pie krūtīm.

-   Viņa tagad saprot, cik viegli varēja bērnu pazaudēt. -Tur slēpjas vēl kas vairāk, tēt. Vienu dienu, kad viņa

vēl atradās slimnīcā, viņa sēdēja gaitenī savā riteņkrēslā. Mēs izkāpām no lifta un redzējām, ka Kerola mūs gaida. Tad vēl viņai nebija ielikti jaunie zobi. Viņai galvā bija lakatiņš, kāja ieģipsēta. - Teits kā samulsis pašūpoja galvu.

—           Izskatījās viņa nožēlojama, bet tur nu viņa bija, ne no kā nebaidoties. Un tagad pasaki, vai Kerola būtu uz kaut ko tādu spējīga.

-  Viņa ļoti vēlējās jūs redzēt un arī parādīt, ka jau spēj izkāpt no gultas.

Teits brīdi padomāja, tomēr secināja, ka kaut kas te nesaskan. Kad gan Kerola ir riskējusi ar savām ērtībām, lai sagādātu otram cilvēkam prieku? Viņš bija gatavs zvērēt, ka, par spīti nespējai smaidīt, ieraugot viņu un Mendiju izkāpjam no lifta, viņa staroja kā saulīte. -Tātad tu domā, ka tas tikai tāds teātris?

-  Nē, - Nelsons vilcinājās ar atbildi. - Es tikai domāju, ka tas ir…

-  Pagaidām.

-   Jā, - viņš noteikti atbildēja. - Es skatos faktiem acīs, Teit, un tu to zini. Es nedomāju jaukties tavā personīgajā dzīvē. Mēs ar Zī gribam, lai tu un Džeks ar savām ģimenēm paliekat šeit, mūsu mājā, kopā ar mums. Un tieši šī iemesla dēļ mēs uzskatām, ka nedrīkstam jaukties jūsu ģimenes lietās. Ja es darītu to, ko uzskatu par pareizu, tad

parūpētos, lai Dorotejai Rī viņas nelaimē palīdz profesionāls ārsts, un es pamatīgi nopērtu Fensiju par visām tām reizēm, kad viņai vajadzēja saņemt pērienu, bet skuķis izspruka sveikā.

Brīdi klusējis, viņš turpināja:

-   Varbūt man vajadzēja arī tev kaut ko pateikt jau agrāk, tomēr es cerēju, ka tu pats nokārtosi savu laulības dzīvi. Es arī zinu, ka jums ar Kerolu pēdējos gadus viss nebija kārtībā. - Viņš pacēla abas rokas. — Jūs man nestāstāt, kāpēc. Un man arī nav jāzina. Un tomēr, es to esmu jutis.

Sasodīts, ikviena laulības dzīve šad un tad nokļūst krācēs. Mēs ar Zī cerējām, ka jūs ar Kerolu pratīsiet tās pārvarēt un nogludināt savas pretišķības, varbūt pagādāsiet vēl vienu bērnu un pārcelsieties uz Vašingtonu, kur laimīgi nodzīvosiet līdz sirmam vecumam. Bet varbūt šī traģēdija ļaus jums atbrīvoties no jūsu problēmām un darīs jūs tuvākus.

-  Tomēr, - viņš turpināja, - es nedomāju, ka Kerola vi- sa notikuŠā rezultātā krasi izmainīsies'. Var gadīties, ka tev, lai sadzīvotu ar viņu, vajadzēs pat vēl vairāk pacietības nekā līdz šim.

Teits ieklausījās tēva vārdos, cenšoties atlasīt sev noderīgos punktus un lasīt starp rindām.

-  Tātad tu apgalvo, ka es meklēju ko tādu, kā te nemaz nav, vai tā man tas jāsaprot?

-   Es saku, ka tas tā ir iespējams, - vecais vīrs uzsvēra. - Parasti pēc tam, kad cilvēks nonācis ciešā nāves tuvumā, viņš pārdzīvo periodu, kurā šķiet, ka visapkārt zied un smaržo tikai rozes. Esmu sastapis pilotus, kuriem nācās pamest savas lidmašīnas un viņi tik tikko palika dzīvi.

Redzi, un tad Viņi runāja par to, ko viena acumirklī varēja pazaudēt, viņus mocīja vainas sajūta, ka nav pietiekoši mīlēti tuvinieki. Viņi solījās laboties, mainīt attieksmi pret dzīvi, kļūt labāki - visādas šādas lietiņas. - Viņš uzlika plaukstu Teitam uz ceļgala. - Manuprāt, tieši tas pašlaik notiek ar Kerolu.

Tikai nenotici tūdaļ, ka šī katastrofa būs atbrīvojusi viņu no nelāgajām īpašībām un atstājusi tikai to labo, kas nepieciešams, lai viņa kļūtu par īstu paraugsievu. Doktors Sojers garantēja, ka veikšot šādus tādus uzlabojumus viņas ārējā izskatā, bet viņš neko neminēja par dvēseli. - Nelsons pavīpsnāja.

-   Laikam jau tev taisnība, - Teits atbildēja, skeptiski pasmaidījis. - Es zinu, ka tev taisnība. Es tiešām meklēju labas pārmaiņas, kuru tur patiesībā nav.

Izmantojot Teita plecu kā atbalstu, Nelsons pieslējās kājās.

-  Nenosodi pārāk bargi ne sevi, ne viņu. Vissvētīgākais ieguldījums ir laiks un pacietība. Un ja zina, ka ceramas labas pārmaiņas, tad ir vērts gaidīt vienalga cik ilgi, kaut vai visu mūžu.

Viņi uzkāpa zirgos un pagriezās mājup. Atceļā gandrīz vai netika runāts. Kad zirgi bija apstādināti staļļa priekšā, Teits atspiedās uz segliem un pagriezās pret tēvu.

-  Jā, un par to braucienu uz Teksasas rietumiem…

-  Klausos? - Nelsons pārcēla kreiso kāju zirga mugurai un nokāpa zemē.

-  Es piekrītu kompromisam. Viena nedēļa. Ilgāk braukt es nevaru atļauties.

Nelsons uzgāza ar grožiem Teitam pa stilbiem un tad pasniedza tos viņam.

-   Es jau zināju, ka tu pārdomāsi. Pastāstīšu Edijam un Džekam. - Viņš devās mājas virzienā.

-  Tēt?

Nelsons apstājās un pagriezās.

-   Paldies, - Teits uzsauca.

Nelsons pamāja ar roku.

-   Noliec kārtīgi zirgus.

Teits ieveda stallī vispirms savu, tad tēva zirgu, noņēma abiem seglus un sāka ierasto sukāšanas procedūru, kurā viņš bija apmācīts vienlaicīgi ar pirmajām iemaņām jāšanas mākslā.

Bet pēc brīža vīrieša rokas dīki noslīdēja gar sāniem, bet pats viņš neko neredzošu skatienu vērās sev priekšā.

Tajā vakarā viņam bija vajadzīga viņas līdzjūtība un maigums. Viņš tik ļoti vēlējās cerēt, noticēt tam, kas varbūt slēpās viņas glāstā. Viņu laulības dēļ, Mendijas dēļ viņš gribēja ticēt, ka šīs izmaiņas būs ilgstošas.

Tikai laiks pateiks, kam taisnība, bet droši vien jau tēvs nekļūdās. Bet cik ļoti gribējās cerēt, ka Kerola mainījusies, lai gan kādreiz notikušais liecināja pretējo - viņa ir spējīga nodot un viņai nevar uzticēties. Viņš nedrīkst šai sievietei nešaubīgi ticēt. Tad visi, ieskaitot viņu pašu, uzskatītu. ka viņš ir vienkārši mulkis.

-   Pie velna.

DESMITĀ NODAĻA

-   Un tad mēs vienojāmies, ka viņš uzstāsies ar runu Teksasas koledžā. - Džeks klāstīja savai svainei Teita brauciena maršruta detaļas, kad viņam pēkšņi iešāvās prātā jauna ideja. - Zini, Teit, tajā apvidū ir daudz kokvilnas fermeru. Interesanti, vai Edijs ir ieplānojis tev tikšanos arī ar viņiem?

-  Ja nav, tad vajadzētu. Es to noteikti gribu.

-   Es viņam ieteikšu.

Everija no gultas vēroja abus brāļus. Viņi bija pietieko- . ši līdzīgi, lai piederētu vienai ģimenei, bet arī gana atšķirīgi-

Džeks bija krietnus trīs gadus vecāks par Teitu. Arī mati viņam bija daudz tumšāki, lai gan galvvidū krietni plānāki. Viņu nevarēja saukt par apaļu, bet viņš arī nebija tik šmaugs kā Teits.

Teits nenoliedzami bija daudz izskatīgāks. Lai gan Džeka ārienē nebija nekā nepatīkama, viņš ne ar ko arī neizcēlās. Viņš pazuda apkārtējā vidē, Teits - gluži otrādi - izcēlās.

-   Piedod, ka aizvedam viņu no tevis uz tik ilgu laiku, Kerol.

Viņa bija ievērojusi, ka Džeks runājot nekad neskatās tieši viņai virsū. Likās, ka viņš parasti uzrunā viņas krūtis, roku vai kāju, bet nekad neielūkojās viņai sejā.

-   Bet mēs to nedarītu, ja tas nebūtu tik svarīgi kampaņai.

Viņas pirksti sažņaudzās ap milzīgo zīmuli un uz- skricelēja uz bloknota lapiņas "labi". Džeks pieliecās, lai izlasītu uzrakstīto, negribīgi uzsmaidīja viņai un asi pamāja ar galvu. Starp Džeku un viņa brāļasievu jauta vārdos neizteiktu spriedzi. Interesanti, kāpēc, prātoja Everija.

-  Teits stāstīja, ka tu šodien esot spējusi izrunāt vēl dažus vārdus, - palielīja Džeks. - Lieliski jaunumi. Mēs visi ar prieku gaidām, ko tu mums pastāstīsi, kad beidzot varēsi runāt.

Everija gan zināja, ka Teits nemaz nepriecāsies par to, kas viņai sakāms. Viņš arī gribēs zināt, kāpēc viņa laikus neuzrakstīja savu īsto vārdu, kāpēc joprojām lika viņam

noticēt, ka ir viņa īstā sieva pat pēc tam, kad bija atgūtas pietiekošas koordinācijas spējas, lai varētu izmantot zīmuli un papīru.

Bet arī viņa pati gribēja to zināt.

Acīs saskrēja asaras. Džeks tūdaļ piecēlās un sāka virzīties uz durvīm.

-  Nu ko, ir jau vēls, bet man vēl tāls ceļš braucams līdz mājām. Lai tev veicas, Kerol. Tu nāksi, Teit?

-   Vēl ne, bet es pavadīšu tevi līdz gaitenim.

Pasacījis Everijai, ka pēc brīža atgriezīsies, Teits devās

pavadīt brāli.

-    Laikam apbēdināju viņu, kad pastāstīju par tavu braucienu, - Džeks nopūtās.

-   Pēdējās dienās viņa ir ļoti jūtīga.

-   Laikam jau viņa priecāsies, kad atgūs balsi, vai ne?

-   Varu iedomāties, cik šausmīga ir sajūta, kad cilvēks mēģina runāt, bet nekas neizdodas. - Teits piegāja pie greznās klīnikas krāsainajām stikla durvīm un atgrūda tās vaļā.

-   Paklau, Teit, vai, viņai rakstot, tu esi pamanījis ko dīvainu?

-   Dīvainu?

Viņš pagāja sāņus, lai palaistu garām divas māsiņas un vīrieti ar krizantēmu pušķi. Kad Džeks bija izgājis pa durvīm, viņš tās pieturēja un neļāva aizvērties.

-   Kerola taču nav kreile, vai ne? - pajautāja Džeks.

-   Nav gan.

-   Tad kāpēc viņa raksta ar kreiso roku? - Uzdevis mīklaino jautājumu, viņš paraustīja plecus. - Es tikai iedomājos, ka tas ir savādi. - Lifta hidrauliskāds durvis sāka vērties ciet. - Redzēsimies mājās, Teit.

-   Brauc uzmanīgi.

Teits tā stāvēja un nolūkojās pakaļ brālim, līdz pie lifta durvīm uzradās citi ļaudis un vaicājoši nopētīja viņu. Teits apgriezās uz papēžiem un domīgi aizsoļoja atpakaļ uz Kerolas palātu.

Kad Teits bija aizgājis, Everija iegrima domās par to, cik ļoti viņš pārmainījies. Izmaiņas viņa attieksmē Everija bija izjutusi pirms vairāk nekā nedēļas. Viņš joprojām regulāri apciemoja viņu, tomēr vairs ne ik dienu. Sākumā Everija centās viņam piedot, jo zināja, ka priekšvēlēšanu kampaņā iestājies karsts periods.

Ik reizi ierodoties viņš joprojām atnesa ziedus un žurnālus. Tagad, kad viņa varēja ēst ko cietāku, viņš atnesa dažu gardumu, jauku piedevu slimnīcas izmeklētajai, bet bezgala vienmuļajai ēdienkartei. Viņš pat bija sarūpējis videomagnetofonu un veselu kaudzi izklaidējošu filmu. Un tomēr, bieži vien viņš bija atturīgs un drūms un uzmanīja katru vārdu, ko pasacīja. Viņš arī nekad neuzkavējās ilgāk.

Jo skaidrāk iezīmējās Kerolas seja, jo vēsāks kļuva Teits.

Viņš arī vairs nebija vedis ciemos Mendiju. Everija uzrakstīja drukātiem burtiem bērna vārdu un pielika lielu jautājuma zīmi, bet viņš tikai paraustīja plecus.

- Baidos, ka šie apciemojumi Mendijai nāk tikai par ļaunu. Tu varēsi pārpilnam būt ar viņu kopā, kad pārbrauksi mājās.

Vienaldzīgie vārdi sāpināja. Mendijas apciemojumi monotonajā eksistēšanā bija kļuvuši par svarīgiem notikumiem. No otras puses, varbūt pat labāk, ka viņš tos pārtrauca. Viņa jau pārāk sāka pieķerties bērnam, pārāk vēlējās palīdzēt pārvarēt pirmo nopietno krīzi Mendijas īsajā mūžiņā, bet, tā kā viņa lietas labā neko darīt nespēja, tad prātīgāk būtu saraut tuvības saites, kamēr tās vēl nav pārāk nostiprinājušās.

Pieķeršanās Teitam bija izaugusi tik spēcīga, ka daudz grūtāk nāksies no tās atbrīvoties, kad pienāks laiks pamest šo un atgriezties viņas pašas pasaulē.

Bet viņa vismaz paņems kaut ko sev līdzi - sīkas atmiņu drumslas par vīrieti, kurš darbojas ASV senātā un kuru kāds grib nogalināt.

Everijā pamodās žurnālistes ziņkārība. Kas ir bijis greizi Ratlidžu laulības dzīvē? Kāpēc Kerola vēlējās savu vīru redzēt mirušu? Viņa grib izzināt visu, atminēt šo mīklu. Un tad jau viņa izkulsies no atkritumu bedres, kurā reiz iekritusi. Tomēr, iedomājoties, ka jāatklāj sabiedrībai Teita ģimenes noslēpumi, mutē parādījās sāja garša.

Tagad Teita Ratlidža problēmas pieder viņai ne mazāk kā pašam Ratlidžam. Viņa nebija tās meklējusi, tās tika viņai uzspiestas. Un tomēr, viņa nevarēja visam tam vienkārši uzgriezt mugUru. Kaut kāda dīvaina, neizskaidrojama iemesla dēļ viņu kaut kas spieda labot Kerolas nodarījumus.

Tajā vienīgajā reizē, kad viņa, kā līdzjūtību izsakot, pastiepa pret Teitu roku, viņš uzkrītoši bija viņu atraidījis. Tātad konflikts starp Teitu un Kerolu sniedzas tālu pāri parastām ģimenes nesaskaņām. Tajā slēpjas kāda ļaunuma pilna dimensija. Viņa attieksme pret Everiju ir tāda, kāda parasti mēdz būt pret mežonīgu savvaļas zvēru. Viņš rūpējas par visām viņas vajadzībām, tomēr atrodoties drošā attālumā. Viņš nekad pilnībā neuzticas viņai, it kā viņas uzvedība būtu neaprēķināma.

Kā Everija zināja, Teita piesardzībai ir nopietns pamats. Kerola ar kādu citu vīrieti perinājusi slepkavības plānu un gribējusi Teitu nogalināt. Kā un kāpēc - tas bija jautājums, kas Kerolu vajāja un nomāca vairāk par visu pārējo.

Satraucošās pārdomas uz brīdi nācās pastumt malā, jo, pavadījis Džeku, atgriezās Teits. Tomēr viņas smaids izdzisa, kad viņš tuvojās viņas krēslam. Viņa skatiens bija smags.

- Kāpēc tu raksti ar kreiso roku?

Everija pārakmeņojās. Nu tā, šis būs mirklis, kad patiesībai jānāk gaismā. Viņa bija cerējusi piemērotāko bridi izvēlēties kaut kad vēlāk, bet tas pats izvēlējās savu laiku. Cik muļķīgi tik vienkārši iekrist! Varēja taču paredzēt, cik niecīga ir varbūtība, ka arī Kerola bijusi kreile.

Viņa pavērās Teitā lūdzošu skatienu un ar pūlēm izdvesa viņa vārdu.

Dievs palīdzi man, viņa. lūdzās, kad kreisā roka neveikli taustījās pēc zīmuļa. Tiklīdz būs pateikta patiesība, viņš jābrīdina par slepkavības plāniem. Viņu taču var nogalināt vēl pirms iekļūšanas senātā. Tas var notikt rīt, pat šonakt. Tas var arī nenotikt līdz nākamajam novembrim, bet jābrīdina viņš nekavējoties.

Bet kuru no Teita ģimenes viņa var apsūdzēt? Viņa nebija atklājusi patiesību par sevi tūdaļ, kad spēja kontrolēt zīmuli, tāpēc ka viņai vēl nebija pietiekoši faktu, bet viņa veltīgi bija cerējusi, ka kāda no nākošajām dienām sniegs tādus.

Un, ja viņa atklātu pašreizējo nepilnīgo informāciju, vai viņš noticētu? •

Kāpēc gan lai viņš to darītu?

Kāpēc vispār viņam būtu jāuzklausa sieviete, kas gandrīz vai divus mēnešus ir uzdevusies par viņa sievu? Viņš taču uzskatīs Everiju par vēsu aprēķinātāju, kas arī būtu

tuvu patiesībai, ja vien viņai tik ļoti nerūpētu, kas tālāk notiek ar Teitu un Mendiju.

Zīmulis cieši sažņaugtajos pirkstos sāka kustēties. Viņa uzzīmēja burtu s. Roka tik ļoti trīcēja, ka zīmulis izslīdēja no pirkstiem, iekrita klēpī un beigās ieripoja starp viņas gurnu un krēsla polsterēto atzveltni.

Teits pasniedzās pēc rakstāmā. Viņa spēcīgie pirksti ■ pieskārās viņas miesai. Viņš ielika zīmuli atpakaļ viņas pirkstos un palīdzēja roku atkal novietot uz papīra lapas.

-   Ko nozīmē šis s?

Lūdzoši, kā klusu piedošanu meklējot, viņa skatājās Teitā. Tad viņa pabeidza vārdu līdz galam un pagrieza papīra lapu pret Teitu.

"Sāp," viņš lasīja. - Tev sāp, rakstot ar labo roku?

Arvien dziļāk slīgstot vainas apziņā, Everija pamāja ar .galvu.

-   Sāp, - viņa izmocīja un pacēla labo roku, uz kuras āda joprojām bija jutīga.

Šiem meliem ir attaisnojums, viņa mierināja sevi. Viņa taču nevar stāstīt viņam patiesību, kamēr nespēj paskaidrot visu līdz pēdējam sīkumam. Ķeburaina zīmīte, daži vārdi bez sīkiem paskaidrojumiem tikai izraisīs viņā ārprātīgu niknumu un radīs jucekli viņu attiecībās. Šādā stāvoklī novests, viņš nekādā gadījumā nenoticēs, ka kāds •grib viņu nogalināt.

Teits klusām, aprauti iesmējās.

-   Džeks pamanīja; ka tu raksti ar kreiso roku, bet brīnums, ka tas neienāca prātā arī man pašam. Laikam jau pārāk daudz bija galvā, lai vēl iedomātos par tādiem sīkumiem.

Viņš salika plaukstas uz krustiem un, izliecis muguru, tīksmi izstaipījās.

-   Tagad vēl priekšā tas brauciens, un ir jau vēls. Kā saprotu, tev rīt noņems ģipsi. Tas ir labi. Vieglāk būs pārvietoties.

Everijas skatienu aizmigloja asaras. Šis vīrietis, kurš pret viņu bijis tik mīļš, uzzinājis patiesību, noteikti ienīdīs viņu. Daudzajās nedēļās, kamēr Everija atveseļojās, viņš nemanot bija ieņēmis viņas dzīvē ārkārtīgi svarīgu vietu. Apjauta viņš to vai nē, bet Everija bija viņam pateicību parādā par veselības atgūšanu - gan fiziski, gan garīgi.

Un tagad par Teita mīļumu jāatmaksā, pavēstot trīs šausmīgas patiesības: pirmkārt, ka viņa īstā sieva ir mirusi, otrkārt, ka viņas vietā atrodas kaut kāda žurnāliste, kura neviļus iespiedusies viņa privātajā dzīvē, un, visubei- dzot, ka kāds grib viņu nogalināt.

Bet viņas asaras neizraisīja Tcitā žēlumu. Tās viņu aizkaitināja. Viņš dusmīgi novērsās un tajā mirklī pamanīja uz platās palodzes kaudzi ar avīzēm. Tās viņa izlūgusies slimnīcas darbiniekiem. Paveci numuri ar viņas lidmašīnas katastrofas aprakstiem. Teits pavicināja roku avīžu virzienā.

-   Es nesaprotu tavas asaras, Kerol. Tava seja izskatās vienkārši lieliska, lai gan tu varēji aiziet bojā. Tāpat arī Mendija. Vai tiešām tu nesaproti, cik ļoti tev ir paveicies, paliekot dzīvai?

Pēc dusmu izvirduma viņš saņēmās, dziļi ievilka elpu un ar gribasspēka palīdzību apspieda nepatiku.

-    Paklausies, es atvainojos. Es negribēju būt rupjš. Saprotu, ka tu jau tā daudz esi pārcietusi, bet varēja būt vēl ļaunāk. Priekš mums visiem.

Viņš pasniedzās pēc sporta žaketes, kuru bieži valkāja pie džinsu biksēm, un uzvilka to mugurā.

-   Uz drīzu redzēšanos.

Ar šiem vārdiem viņš aizgāja.

Everija vēl ilgi noskatījās uz tukšajām durvīm. Ienākusi māsa palīdzēja viņai .sagatavoties miegam. Everija jau brīžiem piecēlās no ritcņkrēsla un pastaigāja ar kruķiem, lai gan joprojām jutās uz tiem 'neveikla. Viņa kruķu rokturus žņaudza tik spēcīgi, ka sāka sāpēt rokas. Un tā, nolikusies gultā un palikusi viena, viņa jutās pagalam nomocījusies.

Viņas domas bija nogurušas ne mazāk par miesu, un tomēr aizmigt nebija iespējams. Viņa mēģināja iztēloties Teita sejas izteiksmi mirkli, kad viņš uzzinās patiesību. Viņa dzīvi satricinās vēl viens apvērsums, pie tam brīdī, kad viņš ir gluži nevarīgs un neaizsargāts.

Mirklī, kad viņas domās noformulējās vārds "neaizsargāts", Everiju satrieca vēl viena jauna un šausminoša apjauta. Tiklīdz viņa atklās, kas-ir patiesībā, viņa arī pati kļūs par uzbrukuma objektu tam, kurš plāno nogalināt Teitu!

Kāpēc viņa nav par to iedomājusies agrāk? Kad atklāsies, ka viņa ir Everija Danielsa, televīzijas reportiere, Teita dzīvības tīkotājs^apratīs, kādu liktenīgu kļūdu pieļāvis, un būs spiests darīt kaut ko, lai to labotu. Viņa būs pa- ' kļauta tādām pašām uzbrukuma briesmām kā Teits. Atceroties, cik aukstasinīgs aprēķins skanēja slepkavas balsī, nebija ne mazāko šaubu, ka viņš, ne mirkli nešaubīdamies, nogalinās viņus abus.

Viņa pacēlās sēdus un cieši skatījās telpas ēnainajos kaktos, it kā gaidot bezsejas, bezvārda uzbrukumu. Bungādiņās skaļi dauzījās sirdspuksti.

Ak, Kungs! Ko lai viņa iesāk? Kā lai viņa sevi pasargā? Un kā lai pasargā Teitu? Ak, ja viņa patiesi būtu Kerola, viņa…

Pirms vēl šī doma paspēja izkristalizēties, prāts jau sāka iebilst. To nedrīkst pieļaut. Teits uzzinās. Un arī slepkava uzzinās.

Bet ja viņa spēlētu Kerolas lomu tik ilgi, līdz noskaidrojas, kas ir slepenais ienaidnieks, viņa spētu glābt Teita dzīvību.

Un tomēr nav iedomājams, ka viņa var iejusties citas sievietes lomā. Un kas tādā gadījumā notiks ar viņu pašu? Oficiāli Everija Danielsa vairs nav dzīvo vidū. Neviens vairs pēc viņas neskumst. Viņai nav vīra, nav bērnu, ģimenes.

Arī viņas karjera bija sagruvusi. Vienas kļūdas dēļ, viena rupja, nepareiza lēmuma dēļ viņa tika nolemta mūžīgas neveiksminieces liktenim. Un ne jau tikai tas, ka viņa nebija spējusi sekot tēva pēdās, līdzināties viņam, popularitātē. Darbs šajā Sanantonio televīzijas studijā līdzinājās mūža nosodījumam spaidu darbos. Un, lai gan vietējā tirgū studijai bija solīda reputācija un viņai līdz mūža galam jābūt pateicīgai Airišam par šo vietu, kad neviens un nekur viņai neko līdzīgu vairs nepiesolītu, tomēr šāds darbs līdzinājās izsūtījumam uz Sibīriju. Viņa tika izstumta no žurnālistu aprindām, no sabiedrības» kas viņai patiesi daudz ko nozīmēja. Darbs šeit bija smags kritiens no iepriekš ieņemtās vietas Vašingtonā. Tas bija kā smags sitiens.

Un nu viņai rokās trāpījies sensacionāls sižets. Ja viņa kļūs par misis Ratlidžu, Teita sievu, viņa varēs sīki aprakstīt aizkulises cīniņam par senatora krēslu un no tieša notikumu aculiecinieka viedokļa attēlot slepkavības mēģinājumu pret kandidātu. Viņa ne tikai aprakstīs notiekošo, viņa dzīvos tajā.

Vai var atrasties vēl kāds labāks tramplīns, kas iemestu viņu atpakaļ augstākajā žurnālistikas ešelonā? Vai ir daudz žurnālistu, kuriem uzsmaida šāda veiksme? Everija pazina daudzus, kas par ko līdzīgu būtu gatavi atdot savu labo roku.

Viņa greizi pasmaidīja. Viņai gan neprasa labo roku, toties ir atņemta seja, vārds un patiesā esība. Vai tad cilvēka dzīvības glābšana un iespēja pakāpties pa karjeras kāpnēm nav. pietiekama maksa par uzskaitītajiem zaudējumiem? Un, kad patiesība beidzot atklāsies, neviens nevarēs viņai pārmest, ka viņa apstākļus izmantojusi savtīgos nolūkos. Viņa pati šādu izdevību nemeklēja. Viņai tā tika uzspiesta. Un viņa nebūs izmatojusi arī Teitu. Jo vairāk par vēlmi atjaunot savu profesionālo prestižu Everijai rūpēja Teita dzīvība, kas nu viņai kļuvusi bezgala dārga.

Risks, protams, ir milzīgs, tomēr Everija nevarēja nosaukt nevienu kaut cik pazīstamu žurnālistu, kurš nebūtu kaut reizi spēlējis uz visu naudu. Tēvs savā profesijā riskēja ik dienas, un par drosmi viņš saņēma Pulicera prēmiju*. Un, ja jau viņš bija ar mieru tā riskēt, kāpēc lai to nedarītu viņa?

Un tomēr, Everija saprata, ka šim jābūt prātīgam lēmumam. To pat var saukt par sava veida biznesu. Viņai tas jāuzņem pragmātiski, emocijām te nav vietas. Viņa taču uzņemas Teita sievas lomu, tātad arī visu pārējo, kas ar to saistīts. Viņa dzīvos ģimenē. Viņu nepārtraukti vēros ļaudis, kuri bijuši tuvu pazīstami ar Kerolu.

Riska apmērs šķita biedējošs, tomēr tā kārdinājumam pretoties nebija iespējams. Sekas var izrādīties smagas, bet ieguvums noteikti būtu jebkuras cenas vērts.

Viņa var pieļaut veselu lērumu kļūdu, līdzīgas šai rakstīšanai ar nepareizo roku, bet viņa vienmēr ir bijusi apķērīga un pratīs izkulties no kļūdām.

♦Amerikāņu prēmija literatūrā, žurnālistikā, mūzikā.

Bet vai tas izdosies? Vai viņa var to darīt? Vai drīkst mēģināt?

Atmetusi sāņus segas, Everija pieslējās uz kruķiem un iekliboja vannasistabā. Spožajā, bezjūtīgajā dienasgaismas spuldžu apgaismojumā viņa spogulī pētīja savu seju un salīdzināja ar Kerolas fotogrāfiju, viņas iedrošināšanai piespraustu pie sienas.

Sejas āda likās jaunavīga, viegli sārta un gluda kā bērna vaidziņš, tieši tāda, kādu solīja doktors Sojers. Atvilkusi lūpas, Everija nopētīja zobu protēzes, precīzu Kerolas priekšzobu kopiju. Tad viņa pārbrauca ar plaukstu pār pagaidām īsajiem, tumšajiem matiem. Ja neieskatījās īpaši tuvu un vērīgi, rētas nebija manāmas. Ar laiku visas to pēdas pazudīs, kļūs neredzamas.

Viņa neatļāva sev greznību skumt, lai gan ilgas pēc pašas pierastā ārējā veidola sažņaudza sirdi. Tomēr šāds tagad ir viņas liktenis. Viņai ir jauna seja. Un tā ir biļete uz jaunu dzīvi.

Jau rīt viņa kļūs par Kerolu Ratlidžu.

Everijai Danielsai vairs nav ko zaudēt.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Māsa apmierināta noskatīja viņu.

-  Jums izauguši brīnišķīgi mati, misis Ratlidža.

-   Pateicos, - Everija skumji nočukstēja. - Kas "nu no tiem palicis.

Septiņu Teita prombūtnes dienu laikā viņa bija atguvusi balsi. Tagad viņam kuru katru brīdi jāierodas. Everija nervozēja.

-  Ziniet, - māsa turpināja, - es patiešām tā domāju. Ne jau katra sieviete var atļauties šādu īsu griezumu. Jums tas izskatās vienkārši satriecoši skaisti.

Everija ieskatījās rokas spogulītī, paplūkāja nepakļāvīgās šķipsnas ap pieri un neticīgi sacīja:

-   Gribētos jau cerēt.

Viņa sēdēja krēslā, labā kāja pacelta uz paliktņa, rokas saņemtas klēpī.

Māsas ne mazāk par Everiju baidījās, ko pēc vairāk nekā nedēļu ilgas prombūtnes nesīs Teita pārbraukšana. Viņas posa un greznoja Everiju gluži kā līgavas māsas, gaidot līgavaiņa ierašanos.

-   Viņš ir šeit, - viena no māsām teatrālā čukstā paziņoja, iebāzusi galvu durvju spraugā. Māsa, kas atradās pie Everijas, saspieda viņas plecu.

-Jūs izskatāties burvīgi. Viņš būs beigts.

Nevarētu sacīt, ka viņš bija beigts, bet uz kādu brīdi apstulbis gan. Everija redzēja, kā ieplešas Teita acis, pamanot viņu sēžam krēslā, ģērbušos savās drēbēs - nē, Kerolas drēbēs. Tās pirms dažām dienām bija atvedusi Zī.

-   Sveiks, Teit.

Sadzirdot viņas balsi, Teits izskatījās vēl pārsteigtāks.

Viņas sirds sažņaudzās. Viņš zina!

Vū viņa izdarījusi vēl kādu kļūdu? Varbūt Kerola vienmēr mēdza uzrunāt Teitu kādā mīļvārdiņā? Everija aizturēja elpu, gaidot viņa pacelto pirkstu un apsūdzošo uzsaucienu: "Tu esi mele un krāpniece!"

Tā vietā Teits tikai neveikli nokrekšķējās un atbildēja sveicienam:

-   Sveika, Kerol.

Caur nesen no jauna izveidoto degunu viņa lēnām izelpoja, nevēloties izrādīt milzīgo atvieglojuma sajūtu, kas, aizturēta krūtīs tik ilgi, ka tās sāka sāpēt, lauzās u.z āru.

Viņš ienāca dziļāk istabā un izklaidīgi nolika uz nakts- skapīša puķu pušķi un nelielu sainīti.

-  Tu izskaties lieliski.

-   Paldies.

-   Un nu tu vari runāt, - viņš piebilda un savādi iesmējās.

-  Jā. Beidzot.

-  Tava balss skan citādi.

-   Mūs brīdināja, ka tā var notikt, atceries? - viņa steidzīgi iebilda.

-   Ja-ā, bet es nebiju gaidījis, ka… - viņš nobrauca ar roku pār savu kaklu, - ka tā būs tāda kā piesmakusi.

-   Piesmakumam vajadzētu ar laiku izzust,

-   Bet man patīk.

Viņš nespēja atraut no viņas acis. Ja viņu attiecības būtu tādas, kādām tām pieklātos būt, viņš noslīgtu viņas priekšā uz ceļiem un kā aklais ar pirkstu galiem iztaustītu viņas jauno seju, apbrīnotu, cik tā maiga un gluda, tā izrādot savu mīlestību. Everijai par sarūgtinājumu, viņš uzmanīgi ievēroja distanci.

Viņš, kā parasti, bija ģērbies džinsu biksēs. Tās bija neskaitāmas reizes mazgātas, burzītas un nonēsātas, bet tik mīksta un kvalitatīva materiāla, ka cieši apskāva viņa gurnus un kājas. Everija negribēja iekrist pati savas sievišķīgās ziņkārības slazdos, tāpēc apņēmīgi neļāva skatienam noslīdēt zemāk par viņā sporta žaketes atlokiem.

Bet arī tas skats bija brīnišķīgs. Viņas skatiens šķita ne mazāk pētījošs kā Teita.

Viņa nervozi pacēla plaukstu pie krūtīm.

-  Tu tik cieši skaties manī.

Viņš tūdaļ nodūra acis, bet tikai uz sekundes desmitdaļu, tad atkal pacēla tās.

-   Atvaino. Es laikam necerēju, ka tu tomēr kādreiz vēl izskatīsies pēc sevis. Un… tagad tas tā patiešām ir. Izņemot matus.

Viņu sagrāba prieka tirpas, jo mazā viltība bija nostrādājusi.

-   Vai tev salst?

-   Ko? Salst? Nē. - Viņa steidzīgi meklēja veidu, kā novirzīt viņa uzmanību.

-   Kas tas?

Viņš palūkojās Everijas mājiena virzienā uz paciņu, ko bija' atnesis sev līdzi.

-   Ak tas? Tās ir tavas dārglietas.

-   Dārglietas? - Viņas prieka burbulis pārsprāga. Tikai ar grūtībām izdevās norīt siekalas.

-   Tās bija pie tevis lidmašīnas katastrofas dienā. Šodien no slimnīcas piezvanīja manam advokātam un pateica, ka tās joprojām atrodoties viņu seifā. Es ceļā uz šejieni iegriezos piē viņiem un paņēmu. Līdz šim vienmēr aizmirsu to izdarīt. - Viņš pasniedza Everijai sainīti. Everija skatījās uz to kā uz indīgu čūsku - ar riebumu un bailēm. Tomēr izejas nebija. Viņa paņēma sainīti.

-  Man neiznāca laika pārbaudīt saturu, - viņš sacīja. - Varbūt tu tagad vari to izdarīt pati.

Viņa ielika sainīti klēpī.

-   Paskatīšos vēlāk.

-   Es domāju, ka tu gribēsi dabūt savas lietiņas atpakaļ. .

-   Nu, protams. Tikai nezinu, vai būs ērti uzlikt dārglietās tagad. - Viņa sažņaudza pirkstus dūrē, tad lēnām atvēra dūri un izstiepa pirkstus. - Rokas jau ir gandrīz sadzijušas, tomēr vēl mazliet sāp, tāpēc būs grūti uzlikt un noņemt gredzenus.

-To tu darīsi vispirms, vai ne? Vismaz laulības gredzenu.

Skarbie vārdi viņu satrieca. Viņš taču nenēsāja laulības gredzenu un, Kerolu aizstāvot, gribējās to viņam aizrādīt, tomēr -viņa apspieda impulsu. Ja Kerola ir noņēmusi laulības gredzenu kāda nepatīkama iemesla dēļ, kā netieši viņš bija licis saprast, tad labāk no šīs tēmas izvairīties,. vismaz pašlaik.

Teits apsēdās uz gultas malas. Naidīgais klusums ieilga. Pirmā to pārtrauca Everija.

-   Vai brauciens noritēja tik labi, kā tas bija iecerēts?

-  Jā, lieliski. Tikai ellišķīgi nogurdinošs.

-   Es gandrīz katru vakaru redzēju tevi televīzijā. Ļaudis šķita sajūsmā par tevi.

-   Ar atsaucību mēs esam apmierināti.

-   Visi politiskie analītiķi prognozē, ka tu priekšvēlē- šānās uzvarēsi ar milzīgu pārsvaru.

-   Es arī ceru.

Viņi ieslīga vēl vienā klusuma pauzē un bez īpašiem panākumiem centās neskatīties viens otram acīs.

-   Kā klājas Mendijai?

Viņš izvairīgi paraustīja plecus.

-   Labi.

Everija kā šaubīdamās sarauca pieri.

-   Nu, tik labi nemaz nav.

Viņš atkal piecēlās un sāka staigāt gar gultu. Viņa kurpes atstāja uz paklāja nospiedumus.

-   Mamma stāsta, ka bērnu joprojām mokot murgi. Viņa gandrīz vai katru nakti kliedzot pamostas un tad staigā pa māju kā mazs spociņš. - Viņš izstiepa rokas, kā kaut kam pieskarties vēlēdamies, tad sakļāva tās ap tukšumu.'- Nav jau gluži labi, un nekas nespēj palīdzēt, ne es, ne psihologs.

-   Es lūdzu Zī, lai atved viņu pie manis ciemos. Viņa atbildēja, ka tu neesot ļāvis.

-  Tiesa.

-   Kāpēc?

-   Manuprāt, nav labi viņai ciemoties pie tevis, kamēr es pats esmu projām.

Viņa neizaicināja likteni un nevaicāja, kāpēc. Tas var izraisīt vēl kādu nesaprašanos, kurai viņa nav gatava.

-   Man viņas pietrūkst. Cerams, ka tad, kad atgriezīšos mājās, Mendija jutīsies labāk.

Viņa skepse bija neviltota.

-   Varbūt.

-   Vai viņa reizēm apvaicājas par mani?

-Nē.~

Everija nodūra acis.

-   Skaidrs.

. - Bet uz ko tad tu cerēji, Kerol? Tu tikai saņem to, ko esi pelnījusi.

. Uz mirkli viņu skatieni sadūrās, tad viņa pieskārās ar roku pierei. Viņas acis piepildījās asarām. Viņa raudāja bērna dēļ. Mazajam cilvēkam taču pietrūcis mātes mīlestības. Nabaga mazā Mendija. Everija zināja, kāda ir sajūta, kad pietrūkst vecāku uzmanības. Tāpēc jau viņa attaisnoja sevi par to, ka spēlē Mendijas mātes lomu. Sākumā viņa domāja, ka Mendija vismaz būs pasargāta no pēkšņas ziņas par Kerolas nāvi.

-   Sasodīts, - Teits pusbalsī nolamājās un, šķērsojis telpu, uzlika plaukstu viņai uz pieres. Viņa pirksti iespraucās īsajos, nepakļāvīgajos matos, pirkstu gali maigi glāstīja viņas galvu.

-   Piedod. Es negribēju tevi sāpināt. Mendijai kļūst arvien labāk. Nu jau ir daudz labāk. - Pēc mirkļa viņš piebilda: - Nu man laikam jāiet.

-   Nē! - viņa strauji atmeta galvu. No acīm bira asaras. - Es gribu, lai tu paliec.

-  Jāiet.

-   Lūdzu, vēl mazliet.

-  Es pēc brauciena esmu pārguris un kašķīgs. Kāds tev labums no tādas sabiedrības?

-  Nekas, paliec.

Viņš papurināja galvu.

Everija drosmīgi centās neizrādīt sarūgtinājumu.

-  Tad es tevi pavadīšu.

Viņa pastiepās pēc spieķa un, pārvietojusi uz tā svaru, piecēlās. Tomēr nervozi trīcošā roka uz roktura paslīdēja, un viņa zaudēja līdzsvaru.

-  Ak, Dievs! Uzmanies!

Teita roka apskāva viņu. Sainītis izslīdēja viņai no klēpja un nokrita uz grīdas, bet neviens no viņiem to nepamanīja. Viņa roka balstīja Everijas muguru, pirksti piespiedās krūšu kurvim tieši zem krūtīm.

Ejot līdz gultai, Everija piekļāvās viņam, ar pirkstiem ieķerdamās viņa žaketes audumā. Viņa dziļi ieelpoja šī vīrieša smaržu - tā smažo mežs - tīkami, vīrišķīgi, mazliet pēc citrusiem. Viņa spēks ieplūda Everijas augumā, spēcināja viņu kā eliksīrs.

Tagad viņa saprata, ko Teita ilgās, mokošās prombūtnes laikā bija liegusi sev atzīties. Viņa grib kļūt par misis Ratlidžu, lai varētu atrasties Teitam tuvumā. Atceroties nožēlojamo sajūtu viņa prombūtnes laikā un prieku viņam ienākot, šis nepavisam nebija mazāk svarīgs iemesls par pārējiem. Vismaz tikpat nozīmīgs.

Viņš palīdzēja Everijai apsēsties uz gultas malas un saudzīgi pieskārās viņas savainotās kājas lielam.

-  Sasodītais lūzums. Kauls vēl nav tik stiprs, kā tu biji iedomājusies.

-  Nav gan.

-  Mēs pareizi izlēmām, atstājot tevi šeit priekšvēlēšanu laikā. Aktīva darbošanās būtu pāri taviem spēkiem.

-  Tev taisnība.

Tā nu viņa nedomāja. Kad Zī viņai bija pastāstījusi par lēmumu, kas pieņemts bez viņas piekrišanas vai apspriešanās ar viņu, Everija bija jutusies kā atstumtā, kā ģimenes sāpju bērns, kas tiek noslēpts no sabiedrības acīm.

-  Es nevaru sagaidīt, kad atgriezīšos mājās, Teit.

Viņu galvas atradās cieši blakus. Viņa varēja saskatīt savu jauno seju atspoguļojamies viņa acu zīlītēs. Viņu glāstīja Teita elpa. Viņa vēlējās ilgi palikt viņa rokās. Un viņa gribēja pati turēt viņu.

Pieskaries man, Teit. Turi mani. Skūpsti mani, viņa vēlējās sacīt.

Dažu sirdspukstu ilgumā viņš, šķiet, svārstījās, bet tad atstūma viņu.

-  Es tagad iešu, - Teits skarbi paziņoja. - Tu varēsi atpūsties.

Everija pastiepās pēc viņa rokas un saspieda to, cik spēks atļāva.

-  Paldies tev.

-Par ko?

-   Par… par ziediem un… par to, ka palīdzēji man nokļūt gultā.

-  Tas taču nekas, - viņš sacīja un atbrīvoja savu roku.

Viņa gandrīz vai ievaidējās:

-   Kāpēc tu vienmēr atraidi manu pateicību?

-  Nespēlē nu teātri, Kerol, - viņš īgni nočukstēja. - Tavi pateicības vārdi man neko nenozīmē, un tu zini, kāpēc.

Sausi atvadījies, viņš aizgāja.

Everija bija satriekta. No viņu atkalapvienošanās bija gaidīts daudz vairāk. Viņas iztēles pasaule nu pārvērtusies nežēlīgā realitātē. Bet ko gan viņa varēja gaidīt no vīra, kuram acīm redzami vienaldzīga viņa sieva?

Viņš vismaz nebija atklājis viņas melus. Profesionāli ņemot, viņa joprojās balstījās uz stingriem pamatiem.

Atgriezusies krēslā, Everi ja pacēla paciņu, atvēra to un izbēra saturu klēpī. Viņas rokaspulkstenis vairs netikšķēja, laikam oo trieciena. Pazudis viens zelta auskars, bet tā nu nebija liela nelaime. Trūka viņai visdārgākās lietiņas. Kur palicis medaljons?

Tad viņa atcerējās. Katastrofas brīdī viņas medaljons atradās Kerolai Ratlidžai rokā.

Everija sāguma krēslā, satriekta par dārgo lietiņu, bet tūdaļ pat sapurinājās. Par zaudējumu sērot varēs vēlāk. Pašlaik jārīkojas.

Pēc dažām minūtēm māsa centrālajā dežūrtelpā pacēla acis no datora ekrāna.

-  Labvakar, misis Ratlidža. Vai vīra apciemojums sagādāja jums prieku?

-   Milzīgu, paldies. - Viņa sniedza māsai paciņu. - Vēlos jums ko palūgt. Vai jūs nebūtu tik laipna un rīt nenosūtītu šo te?

Māsa izlasīja Everijas uzrakstīto adresi.

-  Lūdzu, - Everi ja atkārtoja, pirms māsa bija paspējusi ko pajautāt. .

-   Ar lielāko prieku izdarīšu to, - sacīja māsa, lai gan lūgums viņai nepārprotami bija licies dīvains. - Ar rīta pastu.

-   Un būtu jauki, ja jūs nevienam par to neko nesacītu. Mans vīrs pārmetīs, ka es esmu pārāk sentimentāla.

-   Labi.

Everija pasniedza māsai ari vairākas salocītas naudas zīmes. Tā bija nauda, kuru Teits viņai atstājis pirms brauciena.

-Cerams, ka ar to pietiks pasta izdevumiem. Paldies.

Tā bija vēl viena aiziešana no Everijas Danielsas.

Savā istabā viņa atgriezās jau kā misis Kerola Ratlidža.

DIVPADSMITĀ NODAĻ A

Tikai zeķēm kājās Airišs Makeibs aizgāja līdz ledusskapim pēc vēl viena alus. Viņš aiz gredzena atrāva vāciņu un, nosūcis putu cepurīti no kārbas virspuses, pārlūkoja ledusskapi un apsvēra, vai tajā atradīsies kaut kas vakariņām. Tā kā badošanās šķita neizbēgama, viņš nolēma izsalkumu remdēt ar alu.

Atgriežoties dzīvojamā istabā, Airišs paķēra pastu, ko pirms brīža ienākot dzīvokli bija nometis uz galda. Tad viņš televīzijas ekrānā laiski vēroja viktorīnu un sašķiroja korespondenci, atstumjot sāņus nevajadzīgo un sakraujot

kaudzītē rēķinus.

>

-   Hm, - neizpratnē savilkās viņa sāls un piparu krāsas uzacis, kad pa rokai patrāpījās kāds sainītis. Uz tā nebija sūtītāja adreses, toties redzēja vietējo pastmarku. Atvēris sainīti, Airišs iebāza tajā rādītājpirkstu un tad sabēra sainīša saturu klēpī.

Drudžaini elsojot, viņš sarāvās, kā ko baismīgu ieraudzījis. Viņš tomēr nespēja atraut acis no deformētajām dārglietām. Plaušas cīnījās pēc elpas, sirds krūtis dauzījās kā smagu darbu strādājot.

Tikai pēc brīža viņš bija nomierinājies tiktāl, lai varētu pastiept roku un pieskarties sadauzītajam rokas pulkstenī- tim. Viņš tūdaļ pat bija to pazinis. Tas piederēja Everijai. Airišs piesardzīgi pacēla pulkstenīti, tad aplūkoja zelta auskaru, kuru pēdējo reizi bija redzējis Everijas ausi.

Viņš steidzīgi pielēca kājās un gandrīz skriešus metās pie rakstāmgalda, kuru izmantoja reti, atrāva vaļā atvilktni un izņēma aploksni, kuru viņam iedeva morga dienā, kad viņš identificēja Everijas līķi

- Viņas lietas, - tiesu medicīnas ārsts kā atvainojoties bija paskaidrojis.

Airišs atcerējās, ka bija iemetis medaljonu aploksnē, pat nepaskatījies uz to. Līdz pat šai dienai viņam nebija pieticis drosmes atvērt aploksni un pieskarties Everijas mantām. Rakņāšanās tajās viņam liktos līdzīga kapa aplaupīšanai.

Viņam arī vajadzēja izvākt mantas no Everijas dzīvokļa, jo to pieprasīja viņas saimniece. Viņš sev nepaturēja neko, izņemot dažas fotogrāfijas. Everijas tērpi un citas noderīgas lietas lika atdotas dažādām žēlsirdības organizācijām.

Vienīgā mantiņa, kuru Airišs gribēja paturēt, bija medaljons, pēc kura viņš identificēja līķi. Tēvs to bija uzdāvinājis Everijai, kad viņa bija vēl maza meitenīte, un Airišs bez tā viņu nekad nebija redzējis.

Viņš atvēra aploksni, kura visu šo laiku bija nogulējusi viņa rakstāmgalda atvilktnē, un izbēra tās saturu uz jau tā haotiski piekrautās galda virsmas. Bez Everijas medaljona te vēl atradās divi auskari ar briljantiem, pulkstenītis zelta rokassprādzē, divas rokassprādzes un trīs gredzeni, divi no tiem laulību. Trešais gredzentiņš bija izveidots safīru un briljantu ķekariņa formā. Te nu atradās krietni vairāk par Everijas dārglietām, lai gan Airišam Makeibam tie nebija plika centa vērti.

Acīmredzot dārglietas pieder kādam citam katastrofas upurim, Varbūt pat kādam no izdzīvojušajiem. Varbūt kāds skumst par to, ka aploksnes samainītās? Vai varbūt uzskata dārglietas par pazudušām?

Būtu jāmēģina to pārbaudīt un pacensties atgriezt mantiņas likumīgajam īpašniekam, bet pašlaik Airišs spēja domāt tikai par Everijas dārglietām - par pulkstenīti un auskaru, kuri šodien piegādāti viņa pastkastītē. Kas tos atsūtījis? Un kāpēc tagad? Kur tie atradušies visu šo laiku?

Viņš pētīja aploksni, mēģinādams atrast sūtītāja iespējamās pazīšanas zīmes. Tādu nebija. Neizskatījās arī, ka sūtījums pienācis no municipalitātes pārvaldes. Adrese uzrakstīta drukātiem burtiem, pie tam ļodzīgiem, nevienādiem, gandrīz bērnišķīgiem.

-  Sasodīts, kas to atsūtījis, - Airišs jautāja savam tukšajam miteklim.

Airišs bija cerējis, ka sāpes par Everijas zaudējumu jau pierimušas, bet nekā. Viņš smagi iekrita atpūtas krēsla un apmiglotu skatienu vērās uz medaljonu. Tad viņš paberzēja to pirkstos kā talismanu, kas varētu izsaukt tā īpašnieka brīnumainu materializēšanos.

Vēlāk varēs mēģināt noskaidrot, kā gadījies, ka Everijas dārglietas sajauktas ar cita katastrofas upura mantijām, bet pagaidām viņš vēlējās tikai vienu - ieslīgt sāpīgā zaudējuma bezdibenī. .

-  Es nesaprotu, kāpēc ne. .

-  Es tev pateicu, kāpēc ne.

-   Kas tur slikts, ja es braukšu tev līdzi?

-   Tas ir komandējums. Es būšu nepārtraukti aizņemts, jo organizēšu Teitam tikšanās ar vēlētājiem.

Fensijas lūpas nicīgi saviebās.

-   Ja tu gribētu, tu gan paņemtu mani līdzi.

Edijs Paskals acu kakliņā vēroja viņu.

-   Nu, tad jau tev vajadzētu saprast, kāda ir atbilde.

Viņš izslēdza birojā gaismas. Pirms viņi iekārtoja kampaņas štābu šajā tirdzniecības centra rajonā, te atradās zooveikals. īre nebija augsta, un birojs atradās pašā centrā, viegli sasniedzams no gandrīz vai jebkuras pilsētas vietas. Vienīgais trūkums - zoovcikala kādreizējo iemītnieku uzbāzīgā smaka.

-  Kāpēc tu pret mani esi tik ļauns, Edij? - gaudās Fensija, kamēr Edijs slēdza ciet durvis.

-   Bet kāpēc tu esi tik neciešama?

Viņi kopā gāja līdz mašīnu stāvvietai, kur atradās Edija fords sedans, autiņš, kuru Fensija slēpti uzlūkoja ar nicinājumu. Viņš atvēra meitenei durvis. Iekāpjot viņa ar krūtīm nobrauca Edijam gar plecu.

Kamēr viņš gāja apkārt mašīnai uz savu vietu, Fensija ievēroja, ka viņš nesen ir apgriezis matus. Frizieris pār- centies un apcirpis matus pārāk īsus. Pirmais, kas pēc Fensijas domām Edijam jāmaina, ir viņa mašīna. Nākamais būs frizieris.

Edijs apsēdās pie stūres un ieslēdza aizdedzi. Automātiski ieslēdzās gaisa kondicionētājs, un salonu piepildīja karsts, mitrs gaiss. Edijs atļāvās grēkot pret savu etiķetei atbilstošo ārieni, pavelkot vaļīgāk kaklasaites mezglu un atpogājot krekla augšējo podziņu.

Fensija ērtību labad atļāvās daudz vairāk. Viņa līdz pat jostasvietai atpogāja blūzīti un tad virināja to vaļā un ciet, tā atvēsinot sevi un aplaimojot Ediju ar brīnišķīgu skatu uz viņas krūtīm. Protams, ja viņš vēlētos skatīties. Kā ēr- cinot meiču, Edijs par kairinošo skatu nelikās ne zinis. Viņš manevrēja mašīnu cauri krustojumiem, līdz pa piebraucamo rampu izgriczās uz šosejas.

-   Paklau, vai tu neesi mīkstais? - Fensija īgni noprasīja.

Edijs izplūda smieklos.

-   Kāpēc tu tā jautā?

-   Tāpēc, ka, ja es izrādītu citiem puišiem kaut daļu no tā, ko pašlaik atļauju redzēt tev, tad man nāktos uz muguras vien gulēt.

-  Tevī paklausoties, šķiet, ka tu to arī tā ne mazums dari. - Viņš palūkojās uz Fensiju. - Vai varbūt tu tikai daudz runā?

Fensijas zilās acis kļuva dūmakainas, tomēr viņa bija pārāk gudra, lai zaudētu pašsavaldīšanos. Viņa par prātīgāku uzskatīja ar kaķenes graciozo laiskumu mašīnas sēdeklī izstaipīties un tad pavaicāt:

-   Kāpēc gan jums pašam to nepārbaudīt, mister Pas- kal?

Viņš pašūpoja galvu.

-   Tu taču vēl esi izlaists bērns, Fensij. Vai tu pati to saproti?

-   To man visi pēc kārtas mēģina iestāstīt, - viņa jautri iesaucās, tad izbrauca pirkstus caur saviem varenajiem, vietumis tumšajiem, viejlimis blondajiem matiem urj pieliecās pie gaisa kondicionētāja atveres, no kurienes šļācās vēsa gaisa straume. Viņa pacēla matus virs kakla un ļāva pūsmai atvēsināt sviedru lāsītēm norasojušo miesu.

-   Nu, kā tad ir? Vai esi?

-   Kas?

-   Mīkstais.

-  Nē, neesmu.

Viņa pieliecās tuvāk Edijam, joprojām turot matus paceltus. Šādā pozā krūtis izcēlās īpaši efektīgi. No.aukstā gaisa krūšu galiņi piebrieda. Tie izspiedās caur plāno blūzītes audumu.

-  Tad kā tu vari noturēties man pretī?

Blīvā mašīnu straume bija palikusi aiz muguras, un nu viņi brauca ziemeļrietumu virzienā uz Ratlidžu namu. Edija skatiens lēnām pārslīdēja viņas augumam, nepalaižot garām nevienu kārdinošo detaļu. Fensija ar baudu nolūkojās, kā viņam, siekalas rijot, drudžaini augšup lejup staigā ādamābols.

-Tu esi skaists bērns, Fensij. - Viņa skatiens uz mirkli pakavējās pie viņas krūtīm. Cauri blūzītei vidēja tumšie aplīši ap krūšu galiņiem. - Skaista sieviete.

Viņa lēnām nolaida rokas, ļaudama matiem nokrist uz pleciem.

-  Nu, tātad?

-  Tu esi mana labākā drauga brāļameita.

-  Nu un tad?

-Tātad tas nozīmē, ka man tu esi nepieejama.

-   Kāda kllrlba! - viņa iesaucās. - Tu esi īsts viktoriā- nis, Edij, lūk, kas tu esi. Kāds atavisms. Baigais svētulis. Jāsmejas.

-   Tavs tēvocis Teits gan par to nesmietos. Tāpat tavs vectētiņš un tēvs. Ja es tev pieskartos kaut ar pirkstu, viņi visi trīs kopā vai pa vienam nolaistu mani no kājas.

Viņa pastiepa roku un, pārbraukusi ar pirkstu Edija ciskai, nočukstēja:

-   Un vai tas nebūtu aizraujoši?

Viņš atstūma Fensijas roku.

-   Nekā aizraujoša, ja mērķis esmu es.

Fensija sakaitināta atgāzās sēdeklī un, pagriezusi galvu, vēroja garāmslīdošo ainavu. Tajā rītā viņa apzināti bija atstājusi mašīnu mājās.un izbraukusi uz Sanantonio biroju tēva mašīnā. Viņa plānoja aizkavēties birojā pēc iespējas ilgāk, lai mājup viņa būtu jāved Edijam. Jau mēnešiem viņa lenca šo vīrieti, izmantodama visas viltības, kādas vien spēja izdomāt, bet pagaidām veltīgi. Tā kā pacietība nekad nav bijusi Fensijas stiprākā rakstura īpašība, viņa nolēma palielināt apgriezienus.

Piedzīvojums ar Baku, izsūtāmo zēnu, vilkās tikai mēnesi, jo tad viņš kļuva greizsirdīgs un sāka uzskatīt Fensi- ju par savu īpašumu. Tad nāca kārta vīram, kurš ieradās viņu mājā nīdēt tarakānus. Fensija ātri vien ievilināja viņu savā gultā, bet romāns beidzās, kad nāca gaismā, ka viņš ir precējies. Un ne jau Fensiju uztrauca viņa ģimenes stāvokli. Viņu kaitināja vīra nemitīgā gaušanās, cik vainīgs viņš jūtoties. Kāda var iznākt mīlēšanās, ja vienu nemitīgi moka sirdsapziņas pārmetumi.

Pēc viņa nāca vēl vesela rinda partneru, bet visi viņi bija tikai izklaidei, kamēr vēl nav padevies Edijs. Tomēr Fensiju šī gaidīšana bija jau nogurdinājusi.

Bez tam, viņa tagad nogura no visa. Pēdējie trīs mēneši radījuši pamatīgu spriedzi un sabojājuši viņas parasti lielisko garastāvokli. Bija mirkļi, kad viņa apskauda krustmāti Kerolu. Viņa taču saņēma visu apkārtējo uzmanību.

Kamēr Fensija pavadīja bezgalīgas stundas šajā trokšņainajā, vienmēr pārpildītajā, smirdīgajā, vecmodīgajā birojā, stūķējot aploksnēs visdažādākā satura sūtījumus un pieņemot telefona aptauju rezultātus, kamēr viņa pielabinājās ļautiņiem, līdz tie piekrita iemaksāt kaut desmit dolārus ziedojuma, Kerola gulēja savā greznajā klīnikā, un visi pēc kārtas to vien darīja, kā aptekāja viņu.

Mendija dūrās kā vēl viens sāpīgs dzelonis Fensijas miesa. Mazā jau tā bija izlaista līdz pēdējam, bet nebija aprakstāms, kas notika tagad, pēc lidmašīnas katastrofas. Vēl pagājušajā nedēļā Fensija saņēma brāzienu no vecmāmiņas par to, ka bija sarājusi Mendiju, jo tā apēdusi visus riekstus.

Pēc Fensijas domām, bērns tā tiks galīgi sabojāts. Iekritušām acīm un tukšu skatienu, viņa atgādināja mazu spoku. Palēnām Mendija pārvērtās par zombiju, bet pārējie joprojām izdabāja katrai viņas kaprīzei.

Kad pienāca pēdējais paziņojums par to, ka Fensija pārsniegusi ātrumu, tēvs vispār izgāja no rāmjiem. Viņš piedraudēja atņemt mašīnu, ja tas atkārtosies vēl kaut reizi. Viņš pat aizgāja tiktāl, ka uzstāja, lai Fensija samaksā sodu no savas birojā nopelnītās algas. Tētiņš, protams, savus draudus nekad neīstenoja, bet viņa bļaustīšanās Fensijai pamatīgi krita uz nerviem.

Viņai ari likās neticami, ka kaut kādu priekšvēlēšanu dēļ var sacelt tādu jezgu. Varētu padomāt, ka krustēvs grib ietrausties paša prezidenta krēslā. Tāda vismaz bija visu nostāja. Viņš taču gūs spožu uzvaru, un tas Fensijai nebūs nekāds pārsteigums, bet viņa nevarēja saprast, kāpēc viņi maksā politiskajam analītiķim milzu naudu par vēlēšanu rezultāta pareģošanu nedēļu pirms vēlēšanām. Viņa varēja viņiem to pateikt jau pirms mēneša, pie tam pilnīgi par velti. Redzot krusttēva smaidu, vairumam sieviešu biksītēs parādījās miklums. Nav taču svarīgi, par ko viņš pļāpā savās runās, sievietes balsos par viņu tikai šī skatiena dēļ vien. Bet vai kāds viņai ko pajautāja? Nē. Viņas viedoklis neinteresēja nevienu.

Tomēr stāvoklis palēnām uzlabojās. Kad beigsies priekšvēlēšanas, Edijs kaut nedaudz varēs izrauties no šī ārprāta. Viņa domas būs brīvākas un atliks laiks pamanīt Fensiju. Kaļot šos plānus, Fensija nākotnē bija raudzījušies ar optimismu. Tagad viņa vairs nebija tik pārliecināta. Viņš visai veicīgi izvairījās no valdzinošajiem mājieniem. Fensija nebija iedomājusies, ka vīrietis spēj turēties pretī šādam kārdinājumam. Un pagaidām viņš vēl nebūt nedomāja padoties.

Viņa pagriezās un paskatījās uz Ediju. Vismaz ārēji viņš izskatījās auksts kā varde. Varētu padomāt, ka viņa ir kaut kāda neglīta cūkas aste, kam nav vērts pat uzmanību pievērst. Varbūt laiks mest visu piesardzību pie malas un, ja nekas cits neatliek, kārtīgi paņemt priekšā misteru Klī- nu?

-   Kā būtu, ja es tevi tagad pamīlētu?

Ar iestudētu nevērību Edijs uzlika labo roku uz sēdekļa atzveltnes.

-Ja tā padomā, nebūtu nemaz slikti.

Fensijai sejā saskrēja karstums. Viņa sāka griezt zobus.

-  Ak tu kuces bērns, kā tu uzdrošinies ņirgāties par mani.

-  Tad beidz uzmākties kā kāda lēta ielene. Ar neķītriem piedāvājumiem tu mani nepavedināsi, tāpat kā ar savām kailajām krūtīm. Mani tas neinteresē, Fensij, un šī bērnišķīgā spēlīte kļūst apnicīga.

-  Tu esi mīkstais.

Viņš pasmīkņāja.

-   Domā tā, ja vēlies un ja tas dziedē tavu aizskarto patmīlību.

-  Tādā gadījumā tev ir kāda cita, jo tas taču nav normāli, ja vīrietis nešauj pa kreisi. - Viņa pievirzījās viņam tuvāk un ieķērās piedurknē. - Ar ko tu guli, Edij? Ar kādu no biroja vecenēm?

-Fensij.

-   Vai viņa ir tā sarkanmate ar kārno pakaļu? Vāru derēt, ka tā ir viņa! Esmu dzirdējusi, ka viņa ir šķīrusies, tātad droši vien kaislīga. - Fensija ciešāk ieķērās Edija piedurknē. - Kāpēc tev jādrāž tāda vecene, ja vari dabūt mani?

Viņš apstādināja mašīnu mājas priekšā apļveidīgajā piebraucamajā ceļā, tad satvēra Fensijas plecus un spēcīgi viņu sakratīja.

-  Tāpēc, ka es nedrāžos ar pusauga skuķiem, it īpaši ar tādiem, kuri paplēš kājas katram cietam daiktam, kas tik patrāpās tuvumā.

Edija dusmas tikai vēl vairāk iekvēlināja Fensijas kaisli. Tās viņu uzbudināja un satrauca. Degošām acīm viņa pastiepa roku un plaukstā cieši saspieda izcilni viņa bik- šupriekšā. Viņas lūpas savilkās savādā smaidā.

-   Paklau, Edij, dārgumiņ, - viņa kaislīgā čukstā gandrīz kliedza. - Tev taču stāv.

«

Edijs lādēdamies atgrūda viņu un izlēca no mašīnas.

-   Pie tevis jau nu tas netiks izlietots.

Fensija steidzīgi sapogāja blūzīti, sakārtojās un sekoja viņam rrfājā. Cīniņš beidzies viiias labā. Viņš gan nav iegāzis Fensiju gultā, bet viņš vismaz to grib. Ar šādu sasniegumu pagaidām var iztikt… bet ne mūžīgi.

Pie durvīm, kas veda uz nama viņu spārnu, parādījās māte.. Doroteja Rī gāja taisni, bet acis pēc pāris mēriņiem drudžaini spīdēja.

-  Sveika, Fensij.

-   Es uz pāris dienām izbraucu darba darīšanās, - paziņoja Fensija. Ja Edijs atteiksies ņemt viņu līdzi, tad redzēs, kādu ģīmi viņš rādīs, ieraudzījis Fensiju jau priekšā.

-   Izbraucu no rīta. Iedod man naudu.

-Tu nevari tagad aizbraukt no pilsētas.

Fensijas plauksta atbalstījās uz mātes skaisti veidotā gurna. Viņas acis samiedzās, kā tas notika vienmēr, kad viņai kaut ko nejāva.

-  Sasodīts, kāpēc ne?

-   Nelsons sacīja, ka visiem esot jābūt šeit - māte paskaidroja. - Rīt mājās pārbrauc Kerola.

-  Pie velna, - Fensija nomurmināja. - Tā tik man vēl trūka.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Viņa ieraudzīja viņu spogulī.

Kad ienāca Teits, Everija sēdēja uz mazā soliņa savā klīnikas palātā. Viņu acis sastapās, uņ viņi kādu brīdi vērās viens otrā. Tad Everija lēnām nolika uz spoguļa galdiņa pūderslotiņu, pagriezās un sastapās ar viņu aci pret aci. Viņš iemeta Everijas gultā mēteli uiļ vairākus pirkumu maisiņus, bet acis joprojām no viņas nenolaida. Everija, rokas klēpī cieši sakrampējusi, nervozi iesmējās.

-   Šī neziņa mani nogalinās.

-   Tu izskaties brīnišķīgi.

Viņa aplaizīja lūpas, kas tā jau mirdzēja no rūpīgi uzliktā spīduma.

-   Šodien pie manis bija atnākusi vietējā kosmetoloģe un nolasīja lekciju, kā uzlikt kosmētiku. Esmu to darījusi jau gadiem, tomēr iedomājos, ka vajadzētu pamācīties ko jaunu. Bez tam, šādas konsultācijas ir ierēķinātas ārstēšanas izdevumos. - Viņa atkal nervozi pasmaidīja.

Patiesībā viņa vēlējās attaisnot faktu, ka tiek mainīta Kerolas krāsošanās maniere. Pēc Everijas domām, Kerola krāsojusies pārāk uzkrītoši.

-   Izmēģināju jaunu tehniku. Kā tev šķiet, vai izskatās normāli?

Viņa piedāvāja savu seju apskatei un vērtējumam. Kaut negribīgi, Teits pienāca tuvāk. Atspiedies ar plaukstām pret ceļgaliem, viņš pieliecās un rūpīgi aplūkoja viņas augšup pacelto seju.

-  Neviena rētiņa nav saskatāma. Neviena. Tas ir neticami.

-   Paldies. - Viņa apveltīja Teitu ar smaidu, kāds parasti tiek dāvāts mīlošam vīram.

Vienīgā atšķirība, ka Teits nebija viņas virs un nebija mīlošs. Viņš iztaisnojās un uzgrieza Everijai muguru. Viņa aizmiedza acis, cenšoties atbrīvoties no mazdūšības. Viņa bija apjautuši, ka Teits nav no tiem, kuri viegli piedod, bet Kerola savlaik izdarījusi ko tādu, ka zaudējusi vīra ticību. Atgūt šo vīrieti nebūs viegli.

-   Vai esi jau pieradis pie manas jaunās sejas?

-   Man tā iepatīkas arvien vairāk.

-  Šādas tādas atšķirības jau ir, - viņa nepārliecinoši iebilda.

-  Tu izskaties jaunāka. - .Viņš pāri plecam uzmeta viņai skatienu un paklusām piebilda: - Skaistāka.

Everija piecēlās no soliņa, piegāja pie Teita, saņēma viņa elkoni un pagrieza viņu pret sevi.

-   Patiešām? Skaistāka?

-Jā.

-  Kādā ziņā skaistāka?

Viņa ne tikai bija noskaidrojusi, ka Teits nemēdz vieglu roku piedot, viņa bija arī ievērojusi, cik ļoti viņš prot kontrolēt savas jūtas. Viņa pašlaik mēģināja Teitu sakaitināt. Viņa acis meta zibeņus, tomēr viņš nepadevās. Bet Everijai tik ļoti gribējās uzzināt, kādas viņš saskata atšķirības starp viņu un Kerolu. Lai pēta vien, viņa sevi drošināja.

Viņš neiecietīgi kaut ko nomurmināja un izbrauca pirkstus caur matiem.

• - Nezinu, bet tu esi izmainījusies. Varbūt tas no kosmētikas, varbūt no matiem, nezinu. Katrā ziņā, tu izskaties lieliski. Vai esi. apmierināta ar manu atbildi? Tu izskaties… - Viņš nodūra acis un nu aplūkoja ne tikai viņas seju. Tās apstaigāja visu viņas augumu. - Tu izskaties brīnišķīgi.

Tad viņš parakņājās krekla kabatā un izvilka ar roku aprakstītu papīra lapiņu.

-   Mēs ar mammu sagādājām lietas, kuras tu lūdzi. - Pamājis uz iepirkumu sainīšiem, viņš ieskatījās sarakstā:

-   Vienīgi smaržūdeni pagaidām nenopirku.

-   Dabūšu vēlāk.

-  Zeķbikses. Vai šī ir tā krāsa, kuru tu domāji? Tu sacīji gaišā smilškrāsā.

-Jauki. - Viņa parakņājās maisiņos, izņemdama pirkumus un nosaukdama tos. Tad viņa izņēma kastītē iesaiņotas smaržas, mazliet uzpūta uz delnas un pielika pie deguna. - Hm, palūko.

Viņa pieglauda plaukstu Teitam pie vaiga. Lai sajustu smaržu, viņam nācās pagriezt galvu. To darot, viņa lūpas nobrauca gar Everijas delnas iekšpusi. Viņu acis sastapās.

-   Jauki, - viņš noteica un aizgrieza galvu, pirms vēl Everija bija nolaidusi roku.

-    Naktskrekls ar piedurknēm. - Un atkal viņš uzdeva jautājumu: - Kopš kura laika tu esi sākusi gulēt naktskreklā, un vēl ar piedurknēm?

Everija jau bija nogurusi no nemitīgās aizsargāšanās, tāpēc viņa atcirta:

-   Kopš pārdzīvoju lidmašīnas katastrofu un ieguvu uz rokām otrās pakāpes apdegumus.

Viņa mute pavērās, lai atmestu atbildi, bet tad aizvērās. Nonācis pie pēdējā ieraksta sarakstā, viņš nolasīja:

-   Krūšturis, 34- B.

-   Atvaino. - Izņēmusi krūšturi no maisiņa, viņa noplēsa cenu zīmi un atvēra iesaiņojuma maisiņu. Krūšturis, kas bija atnests no Kerolas veļas atvilktnēm, bija izrādījies krietni par lielu.

-   Par ko?

-   Par to, ka esmu nokritusies svarā.

-   Kāda priekš manis tam nozīme?

Nicinājuma izteiksme viņa sejā lika Everijai novērsties.

-  Laikam jau nekāda.

Viņa iztukšoja iepirkumu sainīšus, pievienodama lietiņas tām, ko jau pati bija atlikusi sāņus, lai uzvilktu, mājup braucot. Drēbes, kuras Zī un Teits bija atveduši no Kerolas drēbju skapja, derēja gluži labi, varbūt tikai nedaudz par lielu. Kerolas krūtis un gurni bija pilnīgāki, apaļāki, bet Everija šo vainu bija novēlusi uz šķidruma diētu, kuru tik ilgi nācies ievērot. Pat Kerolas kurpes viņai derēja.

Kad vien bija iespējams, viņa centās piesegt rokas un kājas, svārku vietā izvēlēdamās bikses. Viņa baidījās, ka lielu un potīšu forma var viņu nodot. Pagaidām nevienam nebija ienācis prātā salīdzināt. Ratlidžiem viņa joprojām bija Kerola. Viņi bija par to pārliecināti.

Bet vai bija?

Kāpēc ar viņu vairs ne reizi nebija runājis sazvērnieks, kas nodomājis noslepkavot Teitu?

Šis domas sīca Everijas galvā kā uzmācīgs ods. Bailes darīja viņu gluži vai slimu, tāpēc viņa vairāk centās koncentrēt uzmanību uz Kerolas personību. Jādara taču viss iespējamais, lai nepieļautu kādu muļķīgu kļūdu un nenodotu sevi.

Pagaidām, kā šķita, viņai veicies. Nekādas liktenīgas kļūdas nav izdarītas.

Tagad, kad aizbraukšana kļuva nenovēršama, Everija kļuva nervoza. Atrašanās zem viena jumta ar Ratlidžiem, it īpaši ar Teitu, draud ar katastrofu.

Piedevām, viņai nāksies parādīties sabiedrībā kā nākamā kongresmeņa sievai un risināt visas ar šo stāvokli saistītās problēmas.

-   Kas notiks rīt no rīta, Teit?

-  Edijs lika man tevi sagatavot. Apsēdies.

-  Tas izklausās nopietni, - viņa neatlaidās, kad abi vienādos krēslos bija iekārtojušies viens otram pretī.

-  Tiešām?

-   Vai tu baidies, ka es preses priekšā speršu kādu kļūdainu soli?

-   Nē, - viņš atbildēja, - bet es varu likt galvu ķīlā, ka viņi mēģinās kaut ko izprovocēt.

Tā kā Teits kritizēja viņas profesijas brāļus, tad Everija apvainojās.

-   Ko, piemēram?

-   Viņi apbērs tevi ar simtiem personīgas dabas jautājumu. Viņi pētīs tavu seju, meklēs rētas, tamlīdzīgas lietas. Rīt tevi noteikti fotografēs vairāk nekā visas līdzšinējās kampaņas laikā.

-  Es nebaidos fotografēties.

Viņš aprauti iesmējās.

-   To es zinu. Bet rīt, kad atstāsi šo klīniku, tev uz- klups vesels siseņu bars. Edijs jau mēģinās ievest kārtību, bet tādās reizēs situācijas kontrole parasti slīd ārā no rokām.

Viņš atkal parakņājās krūšu kabatiņā, atkal izvilka papīra lapiņu un pasniedza to viņai.

-  Iepazīsties šovakar ar šo te. Edijs uzrakstīja priekš tevis īsu uzstāšanās runu, ko tu varētu nolasīt preses pārstāvjiem. Viņš noliks mikrofona priekšā pulti, kur uzlikt lapiņu… kas tev notika?

-  Šis te, - viņa kratīja papīru pret Teitu. - Ja es to nolasīšu, tad izskatīšos pēc idiotes.

Teits paberzēja deniņus.

-  Edijs jau baidījās, ka tu tā domāsi.

-   Ikviens, kas to dzirdēs, nodomās, ka katastrofā manas smadzenes cietušas vairāk nekā seja. Viņi nospriedīs, ka tu esi ieslodzījis mani šajā privātklīnikā, līdz es atgūstu prātu. Tas jau kā no "Džeinas Eiras". Turēt garīgi slimu sievu…

-   No "Džeinas Eiras"? Pa kuru laiku tu esi sākusi interesēties par literatūru?

Uz mirkli viņa bija apjukusi, bet ātri atrada attaisnojumu.

-   Noskatījos filmu. Katrā ziņā es nevēlos, lai cilvēki domātu, ka esmu garīgi nepilnvērtīga un citādi neprotu izteikties, kā vien no papīriša ar iepriekš uzrakstītu runu.

-Tikai pacenties nesarunāt muļķības, labi?

-   Es protu runāt pareizā angļu valodā, Teit, - viņa atcirta. - Jebkurā laikā pratīšu sasaistīt pat vēl vairāk par trīs vārdiem, un es arī protu valdīt pār sevi publikas priekšā.

Viņa pārplēsa Edija uzrakstīto tekstu uz pusēm un nometa uz grīdas.

-  Acīmredzot tu esi aizmirsusi incidentu Ostinā. Tādas kļūdas mēs vairs nedrīkstam atļauties, Kerol.

Tā kā viņa nezināja, kādu kļūdu Kerola pielaidusi Ostinā, viņa nevarēja ne aizstāvēt sevi, ne atvainoties par izdarīto. Tomēr vienu lietu viņa nedrīkst aizmirst - Everija Danielsa ir pieradusi uzstāties televīzijas kameras priekšā.

Tas viņai ir pierasta lieta, ko nezin vai varēja teikt par Kerolu Ratlidžu.

Daudz mierīgākā balsī viņa sacīja:

-    Es saprotu, cik līdz novembra mēnesim svarīga ir katra uzstāšanās publikas priekšā, tāpēc centīšos kontrolēt sevi un uzmanīt ik vārdu, ko pasaku. - Viņa pasmaidīja nožēlas pilnu smaidu un pieliecās, lai paceltu saplēsto papīra lapiņu. - Mēģināšu pat iegaumēt šo banālo runu. Es gribu tev visu to labāko.

-   Nemoki sevi un necenties man izpatikt. Ja tas būtu atkarīgs tikai no manis, ne ar kādu paziņojumu tev uzstāties nevajadzētu. Edijs uzskata, ka tev tas jādara, lai kliedētu sabiedrības ziņkāri. Džeks un tētis piekrīt viņa viedoklim. Tātad tev jāizpatīk viņiem, nevis man.

Viņš piecēlās, lai dotos projām. Arī Everija steidzīgi pietrūkās no krēsla.

-   Kā klājas Mcndijai?

-   Bez izmaiņām.

-   Vai pastāstīji viņai, ka es rīt braucu mājās?

-   Viņa uzklausīja mani, bet grūti pateikt, par ko bērns domāja.

Everiju sarūgtināja vēsts, ka Mendijas stāvoklis praktiski nav uzlabojies. Viņa neziņā paberzēja pieri.

Teits pieskārās viņas delnai.

-  Ak, atcerējos.

Viņš aizgāja pēc savas žaketes, kura gulēja gultas kājgalī, un izņēma kaut ko no kabatas.

-  Tā kā viņi slimnīcā pamanījās pazaudēt tavas dārglietas, Edijs ieteica, lai es nopērku tev jaunu laulības gredzenu. Viņš sacīja, ka vēlētāji nebūšot apmierināti, ja neredzēšot to tev pirkstā.

Patiesībā viņa nebija Teitam melojusi. Kad viņš apjautājās par dārglietām, viņa paskaidroja, ka sainītī atradušās citas, nc Kerolai Ratlidžai piederošās.

-  Es atdevu māsai, lai nosūta pēc piederības.

-   Un kur tad ir tavējās? - bija jautājis Teits.

-   Dievs vien zina. Tas būs atkal viens no tiem jucekļiem, kuru neviens nespēj izskaidrot. Jāgriežas apdrošināšanas kompānijā.

Un tā pašlaik Teits ņēma ārā no pelēkā samtā drapētas gredzena kastītes vienkāršu, platu laulības gredzenu.

-   Nav gluži tik elegants kā tavs iepriekšējais, bet man patika.

-   Man arī šis patīk, - viņa atteica, uzslidinot gredzenu uz trešā pirksta. Tajā brīdī Everija pamanīja, ka Teita laulības gredzens izskatās gluži tāds pats. Viņa satvēra Teita roku un, elpai aizraujoties, nosauca viņa vārdu.

Tad Everija nodūra galvu virs viņu sakļautajām plaukstām un maigi noskūpstīja Teita pirkstu kauliņus.

-  Kerol, - viņš mēģināja atbrīvot roku. - Nevajag.

-  Lūdzu, Teit. Es gribu tev pateikties par visu, ko esi izdarījis manā labā. Lūdzu, ļauj.

Viņa ļoti vēlējās pateikties.

-   Bija tik daudzas reizes, jau no paša pirmā brīža, kopš atguvu samaņu, kad gribēju nomirt. Un varbūt tā ari notiktu, ja ne tu. Tu nemitīgi iedvesi man drosmi. Tu esi bijis tik… - Viņa visiem spēkiem centās, lai pa nevainojami gludajiem vaigiem nesāktu ritēt asaras. - Visu šo laiku tu man biji kā spēka avots. Paldies.

Viņa runāja no sirds. Katrs vārds bija patiess. Paklausot sirdsbalsij, Everija pacēlās uz pirkstgaliem un ar lūpām pieskārās viņa lūpām.

Viņš atmeta galvu. Everija dzirdēja, kā viņš pārsteigts spēji tver pēc elpas. Tad viņš pielieca galvu. Viņu lūpas vāri saskārās. Tās gaisīgi, tikko manāmi glāstīja viņas muti.

Viņa ar visu augumu piekļāvās viņam ciešāk, pacēla lūpas un nočukstēja:

-Teit, lūdzu, noskūpsti mani.

Viņš klusām ievaidējās, viņa lūpas cieši piekļāvās viņas mutei, roka apvijām viduklim un cieši piekļāva viņas augumu. Otra'roka atbrīvojās no viņas pirkstiem un apvijās ap kaklu, ar īkšķi to glāstot, bet mēle rotaļīgi meklēja iespēju ienirt starp pavērtajām lūpām.

Kad tas izdevās, mēle dziļi ielauzās viņas mutē.

Un tad viņš pēkšņi pārtrauca skūpstu un pacēla galvu.

-   Kas par…

Viņš skatījās dziļi Everijas acīs, bet viņu krūtis bija cie- ši'sakļāvušās. Pašam negribot, Teits nespēja atraut acis no viņas mutes. Viņš no visa spēka aizmiedza acis un kratīja galvu, kā ar kā.lu neizskaidrojamu pārspēku cīnīdamies, un tad viņš atkal uzklupa viņas lūpām.

Everija atbildēja skūpstam, ļaudama vaļu visām alkām, kādas slepus auklējusi jau mēnešiem. Viņu mutes kā izsalkušas sakusa ugunīgā skūpstā. Jo vairāk viņš dzēra no viņas, jo vairāk viņam slāpa un jo varāk viņa gribēja dot.

Ar roku apskāvis Everijas gurnus, viņš piespieda viņu savam ķermenim. Piekļāvusies tam, viņa pacēla rokas viņam uz kakla un pievilka viņa galvu. Viņas pirksti ar mīlestību glāstīja viņa matus, viņa miesu.

Un tad tas pārtrūka.

Viņš atgrūda viņu vairāku pēdu atstatumā. Everija ar sāpēm vēroja, kā viņš ar roku berzē lūpas, it kā vēlēdamies noskrāpēt viņas skūpsta pēdas. Viņa ciešanās klusu ievaidējās.

-       Tas neiedarbosies, Kerol, - viņš nomurmināja. - Man nav pazīstama šī tava jaunā spēle, bet, kamēr uzzināšu tās noteikumus, es atsakos piedalīties. Man žēl visa tā, kas noticis ar tevi. Tā kā tu esi mana likumīgā sieva, es darīju to, kas bija mans pienākums. Tomēr tam nav nekā kopīga ar manām jūtām. Tās nav mainījušās. Saprati? Nekas nav mainījies.

Viņš paķēra savu sporta žaketi, uzmeta to pār plecu un platiem soļiem, neatskatīdamies izmetās no istabas.

Edijs izgāja pagalmā. Maija saule bija likusi saziedēt visam, kas te auga. Oleandru krūmi puķu podos gar peldbaseinu bārstīja veselu ziedu bagātību. Muskusrozes iekrāsoja puķudobes.

Tomēr bija jau tumšs, un ziedgalviņas uz nakti aizvērušās. Pagalmu izgaismoja zemē starp augiem uzstādītās la- terniņas. No tām krūmi meta garas, izstīdzējušas ēnas, kas kāpa augšup pa nama balto sienu.

-   Ko tu te ārā dari? - pajautāja Edijs.

Vientuļnieks, kas laiski pastaigājās pa pagalmu, īsi atbildēja:

-   Domāju.

Viņš domāja par Kerolu. Par to, kā viņas jaunā seja spoguļojās spogulī, kad viņš ienāca telpā. Tā bija gaiša. Viņas tumšās acis bija iemirdzējušās, it kā Teita ierašanās nozīmētu viņai ko īpaši svarīgu. Viņš nolēma, ka tas tikai tāds teātris. Uz kādu neaptveramu mirkļa daļu viņš gandrīz bija iekritis šajās lamatās. Vai nav idiots?

Ja viņš būtu vienkārši izgājis ārā, nepieskāries viņai, neizgaršojis viņu, tā arī nevēlēdamies, lai dzīve iegrieztos citādi, viņš tagad nerūktu uz draugu, nestaipītu līdzi pudeli ar skotu viskiju un neizcīnītu patiesībā bezcerīgi zaudētu kauju ar savu erekciju, kura tā arī negribēja zust. Nikns uz sevi, viņš atkal pastiepās pēc pudeles un ielēja dzērienu uz glāzē kustošajiem ledus gabaliņiem.

Edijs atlaidās atpūtas krēslā blakus Teitam un bažīgi uzlūkoja viņu. Teits, notvēris drauga atklāti kritisko skatienu, sacīja:

-  Ja tev nepatīk tas, ko redzi, vari blenzt uz kaut ko citu.

-  Vai, vai, cik mēs esam kaprīzi.

Viņš tvīkst iekārē pēc sievas, kura kļuvusi viņam neuzticīga un nodevusi viņu. Neuzticību galu galā var piedot, bet nekad to otru. Nekad.

-   Vai satiki Kerolu? - pajautāja Edijs, nojauzdams Teita drūmā garastāvokļa cēloni.

-Jā.

-   Un iedevi izlasīt manis uzrakstīto runas tekstu?

-  Jā. Un vai zini, ko viņa izdarīja?

-  Teica, lai tu ej ar to pie velna.

-   Dabīgi. Viņa pārplēsa to uz pusēm.

-   Es taču to rakstīju tikai viņas pašas labad.

-  Tad iestāsti to viņai.

-   Pēdējo reizi, kad mēģināju viņai iestāstīt kaut ko, kas nāktu viņai par labu, viņa nosauca mani par ēzeļa pakaļu.

-   Šovakar viņai par laimi tas neienāca prātā.

-  Lai cik arī pašpārliecināta viņa nebūtu, bet tikšanās ar presi pirmo reizi pēc lidmašīnas katastrofas būs smags pārbaudījums pat tik izturīgai sievietei kā Kerola. Pietiek vien ar viņu ziņkārību, lai iedzītu cilvēku ārprātā.

-  Es taču viņai to pateicu, tomēr viņa atsakās no nelūgtiem padomiem un negrib, lai mēs teiktu viņai priekšā, ko runāt.

-        Nu ko, - Edijs ar noguruma pilnu žestu paberzēja kaklu. - Neraizējies par to, pirms nav radusies vajadzība. Var jau būt, ka viņa ar visu lieliski tiks galā.

-   Viņa. izskatās visai pārliecināta par savām spējām un labu iznākumu, - Teits iedzēra malciņu viskija un, virpi- nādams glāzi plaukstās, vēroja, kā naktstauriņi līdzīgi pašnāvniekiem metas uz vienu no lukturīšiem starp krūmājiem. - Viņa ir…

Edijs saliecās uz priekšu.

-   Kas viņa ir?

-  Sasodīts, es nezinu. - Teits nopūtās. - Viņa ir kļuvusi citāda.

-   Kā lai to saprot?

Pirmkārt, viņas lūpas garšoja citādi, bet to Teits draugam nestāstīja.

-  Viņa nav vairs tik valdonīga. Kļuvusi it kā piemīlīgāka.

-  Piemīlīgāka? Man gan šķiet, ka viņai šovakar bija uznākusi dusmu lēkme.

-   Jā, bet tas notiek pirmo reizi. Katastrofa un viss, ko viņa kopš tās pārcietusi, ir, manuprāt, darījuši viņu nosvērtāku. Viņa izskatās jaunāka, bet uzvedas kā sieviete, kas daudz piedzīvojusi.

-  To es esmu ievērojis. Un tomēr, to var saprast. Kerola vienkārši ir sapratusi, ka arī viņa ir mirstīga. - Plati iepletis kājas, Edijs pētīja terases flīzes. - Un kā ir ar, hm, jūsu abu personīgajām attiecībām?

Teits uzmeta viņam dusmīgu skatienu.

-   Ja tā nav mana darīšana, tad tā arī pasaki.

-  Tā nav tava darīšana

-   Bet es zinu, kas pagājušajā nedēļā notika Vēdfortā.

-   Sasodīts, man nav ne jausmas, par ko tu tur runā.

-Tur bija kāda sieviete, Teit.

-   Mums apkārt ir daudz sieviešu.

-   Tomēr pēc tikšanās ar vēlētājiem tikai viena ielūdza tevi uz savu māju. Tikai viena, vismaz cik man zināms.

Teits paberzēja pieri.

-   Ak, Kungs! Vai vispār ir kaut kas tāds, kas paslīd tev garām nepamanīts?

-   Nē, ja tas ir saistīts ar tevi. Un tā būs, kamēr tevi ievēlēs par senatoru.

-  Labi, nomierinies. Es neaizgāju pie viņas.

-  Es to zinu.

-  Tad kāpēc vispār vajadzēja atcerēties?

-  Varbūt vajadzēja aiziet.

Teits pārsteigts aprauti iesmējās.

-  Vai tev to gribējās? - pajautāja Edijs

-  Varbūt.

-   Tev gribējās, - Edijs atbildēja viņa vietā. - Tu taču esi tikai cilvēks. Tava sieva jau mēnešiem nespēj fiziski mīlēt tevi, un pat pirms tam…

-  Tu esi novirzījies no tēmas, Edij.

-   Ģimenē ikvienam zināms, ka jūs abi nesatikāt. Es tikai konstatēju acīm redzamo. Būsim godīgi.

-  Tu vari būt godīgs, bet es eju gulēt.

Edijs satvēra Teitu aiz rokas, pirms viņš bija paspējis piecelties.

-   Dieva dēļ, neniknojies uz mani un esi prātīgs. Es gribu tev tikai labu. - Viņš brīdi nogaidīja, ļaudams Teita dusmām noplakt.

-   Es tikai gribēju pasacīt, ka tev ilgu laiku ir pietrūcis sievietes, - Edijs runāja mierīgā balsī. - Un šāda piespiedu atturība padara tevi saspringtu un viegli aizkaitināmu. Tas nenāk par labu ne tev, ne kādam citam. Ja vienīgais, kas tev vajadzīgs, lai atgūtu dzīvesprieku, ir pavāļāties gultā ar sievieti, tad dari to man zināmu.

-   Un ko tad tu izdarīsi? - Teits kļuva draudīgs. - Kļūsi par savedēju?

Edijs neapmierināts nolūkojās viņā.

-   To vienmēr ir iespējams noorganizēt klusām un diskrēti.

-   Vai zini, ko nodomātu tētis, ja uzzinātu, ka esi man kaut ko tādu piedāvājis?

-   Viņš ir ideālists, - Edijs izvairīgi atbildēja. - Nelsons no sirds tic tradicionālajiem amerikāņu tikumiem. Morāle - tā ir vēl viena viņa būtība. Turpretī es esmu reālists. Mēs jau cenšamies būt godavīri, bet zem ārējās čaulas vīrietis tomēr ir un paliek dzīvnieks. Ja rodas vēlēšanās pamīlēties, bet sieva kaut kāda iemesla dēļ no tā izvairās, mēs to darām ar citu sievieti. - Pēc šī parupjā secinājuma Edijs izteiksmīgi paraustīja plecus. - Tavā stāvoklī, Teit, neliels laulības pārkāpums var nākt tikai veselībai par labu.

-   Kas tev liek domāt, ka man tik ļoti vajadzīga sieviete?

Edijs pasmaidīja un piecēlās kājās.

-   Es esmu vērojis tevi, tavu rīcību, atceries? Tev ap muti parādījušās spriedzes rieviņas, apliecinājums tam, ka pēdējā laikā tev kaut kā pietrūkst. Man ir pazīstams šis sa- tumsušais skatiens. Tu vari būt sabiedrisks darbinieks, un tomēr tu esi un paliec Teits Ratlidžs. Tavs daikts taču nesaprot, ka viņam jābūt mazam, paklausīgam zēnam un jāpaciešas, kamēr tevi ievēl.

-  Es šajās vēlēšanās ieguldu visu savu nākotni, Edij. Tu to zini. Es grasos realizēt savus godkāros nodomus un ieņemt Vašingtonā senatora krēslu. Vai tiešām tu domā, ka es varētu riskēt ar šo sapni divdesmit minūšu sānsoļa dēļ?

-   Laikam jau nē, - Edijs ar nožēlu nopūtās. - Bet es gribēju tev vienīgi palīdzēt grūtā brīdī.

Teits piecēlās un apveltīja viņu ar viltīgu smaidu.

-   Un tagad tu gribi pajautāt, kam vispār draugi ir domāti, vai ne?

Edijam paspruka smiekls.

-   Kaut ko tik banālu? Tu joko.

Viņi devās uz durvīm mājas centrālajā daļā. Teits draudzīgi uzlika roku Edijam uz pleca.

-   Tu esi labs draugs.

-   Paldies.

-   Bet par vienu lietu Kerolai bija taisnība.

-   Par kādu?

-   Ka tu esi ēzeļa pakaļa.

Draudzīgi smejoties, viņi abi iegāja mājā.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Everija uzlika saulesbrilles.

-    Manuprāt, būtu labāk, ja tu tās neliktu, - ieteica Edijs. - Citādi izskatīsies, ka mēs gribam noslēpt kaut ko skatam nevēlamu.

-   Labi. - Vina nonēma hrilles un ielika tās zīda žaketes kabatā. Žakete lieliski harmonēja ar viņas biksēm. - Vai es izskatos labi? - viņa nervozi jautāja Teitam un Edijam.

Edijs parādīja īkšķi.

-   Satriecoši.

-   Kolosāla skaistule. - Teits pasmaidīja. Everija pārbrauca ar plaukstu pār īsajiem matiem.

-   Vai mani mati…?

-   Baigi moderni, - atsaucās Edijs, sasita plaukstas un tad tās enerģiski saberzēja.

-   Nu ko, tie izbadējušies suņi būs pārāk ilgi nocietušies. Ejam.

Trijatā viņi atstāja šo telpu uz visiem laikiem un pa gaiteni devās vestibila virzienā. No klīnikas personāla viņi jau bija atvadījušies, laba vēlējumi, ejot garām māsu kabinetam, saņemti.

-   Limuzīns? - Everija jautāja, kad viņi bija nonākuši pie klīnikas ārējās fasādes aptumšotajiem logiem. No reportieru ordām vēl viņi bija paslēpti, bet Everija redzēja visu. Klīnikas priekšā gaidīja melns kadiljaks. Tā priekšā dežurēja stalts, uniformā ģērbies šoferis.

'- Mēs abi sargāsim tevi, - paskaidroja Edijs.

• - No kā?

-   No spaidīšanās reportieru pūlī. Šoferis tavas lietas jau ir novietojis bagāžniekā. Ej tieši pie mikrofona, pasaki, kas sakāms, pieklājīgi ātsakies atbildēt uz jautājumiem un dodies tieši uz mašīnu.

Viņš brīdi vēroja Everiju; it kā lai pārliecinātos, vai viņa rīkojums saprasts, tad pievērsās Teitam.

-   Tu, ja vēlies, vari atbildēt uz pāris jautājumiem, tikai novērtē pats, vai tie nav naidīgi. Kamēr netiek pārkāptas normas robežas, izspied no situācijas visu iespējamo labumu. Ja kļūst karsti, atvainojies Kerolas vietā un beidz šo spēlīti. Vai esat gatavi?

Viņš devās uz priekšu atvērt durvis. Everija-paskatījās uz Teitu.

-   Kā tu vari izturēt šādu aizbildniecību?

-   Par to viņam maksā.

Viņa savaldījās un atturējās no Edija kritizēšanas. Teita vērtējumā viņa kampaņas vadītājs atrodas ārpus kritikas robežām.

Edijs pieturēja viņiem durvis. Teits saņēma Everiju zem elkoņa un veda uz priekšu. Vēl pirms mirkļa reportieri un fotogrāfi atgādināja klaigājošu, kustīgu masu. Tagad viņus bija pārņēmis nogaidošs klusums. Visi aizturētu elpu vēroja, kā pēc daudzu mēnešu nošķirtības pirmo reizi atklātībā parādās senatora kandidāta sieva.

Everija piegāja pie mikrofona, gluži kā bija pamācījis Edijs. Viņa tiešām atgādināja Kerolu Ratlidžu. Priekš viņas galvenais ir tas, ka šarādi nav atminējuši paši Kerolai tuvākie cilvēki, ieskaitot pat viņas vīru. Protams, kāds gan viņiem iemesls šaubīties, ka viņa nav Kerola. Viņi te nemeklē apmānu un tāpēc arī to neredz.

Tomēr, tuvojoties mikrofonam, Everiju nomāca bailes, ka svešinieki var pamanīt kaut ko tādu, kas tuviniekiem paslīdējis garām. Kāds no pūļa var pacelt pret viņu apsūdzošu pirkstu un uzkliegt: "Krāpniece!"

Tāpēc spontānā aplausu vētra viņu pārsteidza. Un ne tikai viņu, arī Teitu un Ediju, kuri vienmēr likās visam gatavi. Viņas soļi kļuva grīļīgi un nedroši. Viņa uzmeta Teitam bail pilnu skatienu. Teits veltīja viņai-savu žilbinošo amerikāņu varoņa smaidu, un tas bija visu līdzšinējo, pēc katastrofas pārdzīvoto sāpju un ciešanu vērts. Tas tik ļoti cēla viņas ticību saviem spēkiem.

Everija graciozi deva mājienu pārtraukt aplaudēšanu un, iestājoties klusumam, kautri pateica paldies. Tad viņa noklepojās un, viegli atmetusi galvu, aplaizīja lupas un sāka savu iepriekš sagatavoto nelielo uzrunu.

- Paldies jums, kungi un dāmas, ka esat ieradušies šeit, lai sagaidītu mani pēc ilgās ārstēšanās slimnīcā. Un vēlos publiski izteikt savu līdzjūtību tiem, kas zaudējuši tuviniekus AireAmerica 398. reisa drausmīgajā katastrofā. Man joprojām liekas neticami, ka šajā traģiskajā'nelaimes gadījumā mums ar meitu izdevies izdzīvot. Un es noteikti nestāvētu jūsu priekšā, ja nebūtu mana vīra nepārtrauktā atbalsta un rūpju.

Pēdējo rindiņu viņa Edija uzrakstītajai runai bija pievienojusi pali. Viņa drosmīgi saņēma Teita plaukstu. Mirkli vilcinājies, bet to juta tikai Everija, viņš maigi saspieda viņas plaukstu.

-   Misis Ratlidža, vai jūs uzskatāt, ka par katastrofu atbildība jāuzņemas AireAmerica aviokompānijai?

-   Mēs nevaram komentēt šo jautājumu, pirms nav pasludināti izmeklēšanas rezultāti, - viņas vietā atbildēja Teits.

-   Misis Ratlidža, vai jūs nedomājat iesūdzēt aviokompāniju tiesā?

-   Mēs neplānojam tiesāties, - atkal atbildēja Teits.

-  Misis Ratlidža, vai jūs atceraties, kā no degošās lidmašīnas vraka izglābāt savu meitu?

-   Tagad es to atceros, - viņa paspēja ierunāties pirms Teita. - Bet sākumā neatcerējos. Es rīkojos izdzīvošanas instinkta vadīta. Neatceros, ka būtu apzināti pieņēmusi kādu lēmumu.

-   Misis Ratlidža, vai kādā jūsu sejas rekonstrukcijas stadijā jums radās šaubas par veiksmīgu iznākumu?

-   Es pilnīgi uzticējos mana vīra izvēlētajam ķirurgam.

Lai apkārtējā kņadā būtu dzirdams viņa sacītais, Teits

pieliecās tuvāk mikrofonam.

-   Kā jūs varat nojaust, Kerola ar nepacietību ilgojas ātrāk nokļūt mājās. Un tagad, lūdzu, atvainojiet mūs.

Viņš virzīja Everiju uz priekšu. Pūlis aiz viņiem saviļņojās.

-   Mister Ratlidž, vai misis Ratlidža pavadīs jūs pirmsvēlēšanu kampaņas braucienos? - Kāds uzmācīgs reportieris aizšķērsoja viņiem ceļu un bāza mikrofonu Teitam tieši sejā.

-   Pāris braucieni ir ieplānoti kopā ar Kerolu, bet viņa droši vien jutīsies labāk, ja kopā ar mūsu meitu vairāk laika varēs pavadīt mājās.

-   Kā jūtas jūsu meita, mister Ratlidž?

-  Labi, paldies. Un tagad, ja mēs drīkstētu…

-   Vai viņai ir smagi pēc katastrofas?

-   Ko jūsu meita domā par nelielajām izmaiņām jūsu sejā, misis Ratlidža?

-Tagad, lūdzu, vairs ne jautājuma.

Edijam piepalīdzot, viņi izlauza ceļu cauri uzmācīgajam pūlim. Pārsvarā jau žurnālisti bija draudzīgi noskaņoti, tomēr viņu spiediena ietekmē Everijai sāka likties, ka trūkst elpas.

Līdz šim viņa vienmēr bija atradusies pretējā pusē, starp reportieriem, kuri bāž mikrofonu sejā kādam bēdu un sāpju nomocītam dzīves upurim. Reportiera pienākums ir iegūt stāstu, nogrābt kumosu, kuram neviens cits vēl nav paspējis piekļūt, pie tam, panākot to par katru cenu. Reti kad kādam no reportieriem ienāca prātā, kā viņš pats justos iztaujājamā vietā, mikrofona pretējā'pusē. Šis viņas darba aspekts Everijai nekad nebija paticis. Un liktenīgo kļūdu viņa bija pieļāvusi nevis jutīguma trūkuma, bet, gluži otrādi, tā pārpilnības dēļ.

Acu kaktiņā viņa pamanīja savas studijas emblēmu un instinktīvi pagriezās tās virzienā. Tas bija Vens!.

Un sekundes simtdaļu Everija aizmirsa, ka viņiem taču jābūt savstarpēji nepazīstamiem. Daudz netrūka, ka viņa būtu nosaukusi Vēna vārdu un dedzīgi pamājusi viņam ar roku. Viņa bālā, kalsnā seja un plānā zirgaste Everijai likās tik pazīstami, tik mīļi! Ak, cik labprāt viņa piekļautos Vena kaulainajām krūtīm un cieši apkamptu viņu.

Par laimi Vena seja saglabājās vienaldzīga. Everija novērsās, neizrādīdama, ka pazinusi viņu. Teits palīdzēja viņai iesēsties limuzīnā. Iekārtojusies aizmugures sēdeklī, aptumšotā stikla aizsegā viņa uzdrošinājās palūkoties ārā pa aizmugures logu. Vens, līdzīgi pārējiem, lauza ceļu cauri pūlim. Uz pleca viņš nesa videokameru, acs piespiesta skatu meklētājam.

Kā viņai pietrūkst ziņu redakcijas kabineta ar tā nemainīgo tabakas dūmu mākoni, nemitīgi džinkstošajiem telefoniem, klaigājošajām balsīm un klabošajiem teletaipiem. Ik pa brīdim kā paisumā un bēgumā tur uzplūda un atplū- da reportieru, videooperatoru un citādu darbīgu ļaužu bari, bet pašlaik Everijai tas viss šķita daudzu gaismas gadu tālā pagātnē.

Tagad, limuzīnam aizbraucot no nedēļām ilgās patvēruma mītnes, viņa sajuta nepārvaramas ilgas pēc Everijas Danielsas dzīves. Un kas noticis ar viņas dzīvokli, viņas mantām?Varbūt tās izdalītas svešiniekiem, trūkumcietējiem? Kas nēsā viņas tērpus, guļ viņas palagos, slaukās viņas dvieļos? Pēkšņi Everija jutās kā izģērbta un piesmieta. Tomēr viņa pati bija pieņēmusi negrozāmo lēmumu atstāt Everiju Danielsu starp mirušajiem. Uz spēles ir likta ne tikai viņas karjera, bet arī dzīvība. Un arī Teita dzīvība.

Teits atlaidās sēdeklī blakus viņai. Viņu kājas saskārās Viņa elkonis nobrauca pār Everijas krūti. Viņa gurns, kā sargājot, piespiedās viņas gurnam.

Vismaz pagaidām Everija atradās tur, kur vēlējās atrasties.

Edijs, piemeties uz atliecamā sēdekļa priekšā Everijai, papliķēja viņai pa ceļgalu.

- To tu nostrādāji lieliski, pat tad, kad sāki improvizēt. Un cik skaisti tu saņēmi Teita roku. Ko tu par to saki, Teit?

Teits pašlaik atbrīvoja vaļīgāk kaklasaites mezglu un atpogāja krekla apkaklīti.

-   Viņa bija brīnišķīga. - Tad viņš padraudēja Edijam ar pirkstu. - Bet man nepatika jautājums par Mendiju. Kāds bērnam sakars ar priekšvēlēšanu kampaņu vai pašām vēlēšanām?

-   Nekāds. Ļaudis vienkārši ir ziņkārīgi.

-   Pārāk ziņkārīgi. Mendija ir mana meita, un es gribu, lai viņu liek mierā.

-   Bet viņu liks mierā, - pēkšņi atskanēja Everijas pie- smakusī balss, likdama Teitam pagriezties pret viņu.

-   Ko tu ar to gribi sacīt?

-Tagad, kad viņi ir redzējuši mani, - Everija turpināja, - viņi beigs apbēri tevi ar jautājumiem par mani un pievērsīsies svarīgākām tēmām.

Veseļošanās laikā Everija bija uzmanīgi sekojusi Teita vēlēšanu kampaņas norisei. Viņa lasīja laikrakstus un skatījās televīzijas ziņu raidījumus. Viņš bija uzvarējis priekšvēlēšanās, bet īstā cīņa vēl tikai gaidīja. Novembrī Teita oponents būs pašreizējais senators Rorijs Dekers.

Dekers Teksasas politiskajā dzīvē bija vesela leģenda. Viņš bija senators, cik ilgi vien Everija varēja atcerēties. Priekšā gaidāmo vēlēšanu sacensību varēja salīdzināt ar Dāvida un Goliāta cīniņu. Neticamais pārsvars Dekera labā kopā ar Teita pārdrošo uzņēmību nostāties pret tik iespaidīgu pretinieku izraisīja tādu interesi kā nevienās citās iepriekšējās vēlēšanās.

Gandrīz katrā ziņu izlaidumā bija vismaz piecpadsmit sekunžu informācija par to, kā notiek cīņa par senatora krēslu, bet Everija jau nu labi zināja, ka pat piecpadsmit sekundes ēterā ir apskaužami ilgs laiks. Tomēr - kamēr Dekers prātīgi izmantoja sev atvēlētos mirkļus, lai izklāstītu savu platformu, Teits savējo bija spiests izšķiest, atbildot uz jautājumiem par Kerolas veselībās stāvokli.

-   Ja mēs neturētu Mendiju paslēptu no visu acīm, - viņa uzmanīgi klāstīja savu domu, - viņu ziņkāre par meiteni drīz izgaistu, un tad viņi varbūt pievērstos kaut kam citam, piemēram, tavam plānam, kā palīdzēt fermeriem, kuriem atņemtas tiesības izpirkt ķīlu zīmes.

-   Viņas sacītajā ir jēga, Teit. - Edijs noskatīja Everiju aizdomīgi, bet ar rezervētu cieņu.

Teita sejā parādījās kaut kas vidējs starp dusmām un neizlēmību.

-   Es par to padomāšu, - viņš tikai norūca un aizgriezies sāka skatīties ārā pa logu.

Tā viņi klusējot brauca, iidz sasniedza vēlēšanu kampaņas štābu.

-   Visi ar nepacietību grib tevi redzēt, Kerol, - sacīja Edijs. - Es lūdzu, lai viņi neblenž vaļējām mutēm, bet nespēju garantēt, ka tā nebūs, - viņš brīdināja, kamēr šoferis palīdzēja Everijai izkāpt. - Manuprāt, vislabākais būs, ja tu pagaidām turēsies mums tuvumā.

-    Protams. - Neļaujot izlemt, Teits saņēma Everiju zem rokas un virzīja uz durvīm.

No tādas nekaunības Everijai zosāda uzmetās, tomēr viņa ļoti vēlējās redzēt kampaņas štābu, tāpēc rāmi paklausīja. Bet pie durvīm viņai no bailēm kļuva slikti. Katra jauna situācija šķita vesels pārbaudījums, kā minu lauks, kurā viņai piesardzīgi jātaustās uz priekšu, aizturot elpu un baidoties izdarīt kaut vienu nepareizu kustību.

Aiz durvīm viņi nonāca absolūtā haosā. Darbinieki atbildēja uz telefonu zvaniem, zvanīja paši, bāza aploksnēs vēstules, citās vēra vaļā, radīja jucekli papīros un atkal šķiroja tos, lēca kājās un sēdās. Visi viņi atradās nemitīgā kustībā. Pēc klīnikas klusuma un miera Everija jutās kā pērtiķu krātiņā iemesta.

Teits novilka žaketi un uzrotīja krekla piedurknes. Tā kā štāba darbinieki bija viņa ierašanos pamanījuši, visi pārtrauca savu darāmo un centās uzsākt sarunu. Everijai nepārprotami bija redzams, ka ikviens šeit klātesošais uzskata misteru Ratlidžu par varoni un ir gatavs atdot visus spēkus, lai palīdzētu viņam uzvarēt vēlēšanās.

Viņai arī kļuva skaidrs, ka ikviens Edija Paskala pateiktais vārds te tiek uztverts kā likums, jo, lai gan visi laipni sasveicienājās ar Everiju, uzkrītoša ziņkārība izrādīta netika. Sākumā jūtoties savādi un nedroši, un nezinot, ko no viņas gaida, Everija sekoja Teitam cauri plašajai telpai. Viņš likās par sevi pārliecināts, un Everija viņa klātbūtnē jutās pasargāta. Viņš izstaroja drošības sajūtu.

-   Sveicināta, misis Ratlidža, - viņai uzsauca kāds jauns cilvēks. - Jūs izskatāties vienkārši lieliski.

-   Pateicos.

-Teit, šorīt Dekers izplatījis paziņojumu, kurā apsveic misis Ratlidžu ar pilnīgu izveseļošanos, bet tevi viņš nosauca, es mēģināšu pārfrāzēt, par sasodītu liberāli, no kura teksasiešiem vajadzētu piesargāties. Viņš brīdina vēlētājus, lai tie, jūtot līdzi misis Ratlidžai, neļaujas ietekmēties, kad novembrī atdos savas balsis. Kādu tu vēlētos dot atbildi?

-    Nekādu. Vismaz ne pašlaik. Tas uzpūtīgais kuces bērns grib mani izprovocēt, padarīt par pūķi, kas spļauj liesmas. Es viņam neļaušu šādu prieku. Jā, "uzpūtīgais kuces bērns", protams, nav jāmin.

Jaunais cilvēks iesmējās un metās pie datora, lai steigšus sacerētu uzmetumu paziņojumam presei.

-   Ko rāda pašreizējās aptaujas? - jautāja Teits, ne pie viena konkrēti negriezdamies.

-   Mēs nepiegriezām īpašu vērību aptaujām, - izvairīgi atbildēja Edijs, pienākdams viņiem tuvāk. Kaut kur pusceļā viņam bija pievienojusies Fensija. Viņa, kā parasti, bez kompleksiem nopētīja Everiju.

-  Mani neinteresē, kam jūs piegriežat vai nepiegriežat vē- ribu, - Teits saniknojās par Edija veiklo atrunāšanos. - Par cik punktiem es atpalieku?

-   Par četrpadsmit.

-   Viens mazāk, salīdzinot ar pagājušo nedēļu. Es jau visu laiku saku, ka nav par ko raizēties. - Viņa tēlotais optimisms apkārtējos izraisīja smieklus.

-   Sveiks, tēvoci Teit. Sveika, Kerolas krustmāt.

-   Sveika, Fensij.

Meitenes sejā parādījās eņģeļa smaidiņš, tomēr .aiz tā slēpās kaut kāds ļaunums, kas Everijai nebija saprotams. Vienīgo reizi, kad "Fensija bija ieradusies slimnīcā, viņa, vērojot rētas, nemitīgi smīkņāja. Meitenes netaktiskums saniknoja Nelsonu tik ļoti, ka viņš izdzina Fensiju no palātas un piekodināja nerādīties atpakaļ. Fensija gan to, kā šķiet, pārāk nepārdzīvoja.

Pietika vien palūkoties uz viņu, lai kļūtu skaidrs, ka šī meiča ir maza, patmīlīga draņķe, kas prot visu izskaitļot savā labā. Ja Fensija būtu kādus desmit gadus jaunāka, viņu derētu pamatīgi nopērt. Tomēr viņas izturēšanās pret Kerolu neslēpa tikai pusaudzes nepatiku un īgnumu. Viņā slēpās kāds dziļš, pagaidām apslāpēts naidīgums.

-   Vai tas ir jūsu jaunais laulību gredzens? - jautāja Fensija, pamādama un Everijas kreiso roku.

-   Jā. Teits vakar vakarā man to uzdāvināja.

Ar pirkstu galiem Fensija pacēla Everijas plaukstu un un nicīgi izmeta:

-   Vai tad viņš nevarēja atļauties vairāk briljantu?

-   Man priekš levis ir darbiņš, - Edi js viņu skarbi pārtrauca. - Ejam. - Saņēmis Fensiju aiz elkoņa, viņš apgrieza meiteni un spēcīgi pagrūda pretējā virzienā.

-   Kāds mīļš bērns, - Everija nočukstēja tikai ar lūpu kaktiņu.

-   Krietns pēriens viņai nenāktu par ļaunu.

-   Piekrītu.

-   Sveicināta, misis Ratlidža, - pie viņiem griezās sieviete vidējos gados un papurināja Everijai roku.

-  Sveiki. Cik jauki atkal jūs redzēt, misis Beikere, - atbildēja Everija, slepus izlasījusi sievietes uzvārdu uz viņas žaketes krūšu kabatiņai piespraustās plāksnītes.

Misis Beikeres smaids izplēnēja. Viņa nervozi palūkojās uz Teitu.

-  Edijs sacīja, ka jūs vēloties pārlasīt šos preses paziņojumus, Teit. Tos paredzēts nosūtīt rīt.

-    Paldies. Šovakar izlasīšu un tad ar Ediju atsūtīšu jums atpakaļ.

-  Tas būtu jauki. Varat nesteigties.

-   Es izdarīju kļūdu, vai ne? - jautāja Everija, kad sieviete bija aizgājusi.

-   Labāk iesim.

Viņš uzsauca visiem klātesošajiem uz redzēšanos. Edijs pamāja ar roku no istabas pretējās puses, bet turpināja runāt telefona klausulē, iespiestā starp vaigu un plecu. Fensija, iekārtojusies aiz viņa rakstāmgalda, nevērīgi pavicināja ar roku.

Teits pavadīja Everiju līdz sudrabotam sedanam.

-   Nu vairs nav limuzīna?

-Tagad mēs esam vienkārši ļaudis.

Everija burtiski dzēra pilsētas skatus un skaņas. Viņi mēģināja izspraukties caur pusdienlaika mašīnu sastrēgumu. Likās, ka vesela mūžība pagājusi kopš laika, kad viņas pasaule sastāvēja no četrām sterilām sienām. Drudžainā kustība, dzīvība, kņada, krāsas, gaismas pēc mēnešiem ilgās izolētības likās biedējošas. Bet tās arī saviļņoja. Viss likās tik mīļš un pazīstams, un tomēr satraucoši svešs, kā zvēram, kas, pamodies pēc ziemas guļas, ierauga pavasara dzīvību.

Kad viņi brauca garām lidostai un Everija ieraudzīja paceļamies reaktīvās lidmašīnas, uzmetās zosāda, bet nervi līdz sāpēm saspringa.

-   Vai ar tevi viss kārtībā?

Viņa steidzīgi novērsa skatienu no lidostas un ieraudzīja, ka Teits viņu cieši vēro.

-  Jā, protams. Viss kārtībā.

-   Vai tu vispār kādreiz vēl spēsi lidot ar lidmašīnu?

-  Nezinu. Jācer. Pirmā reize, protams, būs visbaismīgākā.

-   Neticu, ka mums izdosies iemānīt Mendiju lidmašīnā.

-   Varbūt viņa savas bailes pārvarēs vieglāk nekā es. Bērni bieži vien ir elastīgāki kā pieaugušie.

-  Varbūt.

-  Es tik ļoti ilgojos pēc viņas. Nedēļas pagājušas, kopš neesam redzējušās.

-   Viņa ātri aug.

-  Tiešām?

Teita sejā iemirdzējās smaids.

-  Pirms dažām dienām es paņēmu Mendiju klēpī un ievēroju, ka viņas pakausis sniedzas gandrīz līdz manam zodam.

Kādu brīdi viņi smaidīja viens otram. Tad Teita skatiens satumsa, smaids pazuda un viņš atkal pievērsa uzmanību auto vadīšanai.

Everija jutās atstumta, tāpēc pavaicāja:

-  Kā tur bija ar misis Beikeri? Ka sliktu es izdarīju?

-   Viņa ir sākusi strādāt pie mums tikai pirms divām nedēļām. Jūs nekad agrāk neesat tikušās.

Everijai pamira sirds. Kaut kas tāds jau bija gaidāms. Šādas sīkas kļūmītes gadīsies ne vienu reizi vieri, bet steidzīgi jāatrod attaisnojums.

Everija nodūra galvu un saberzēja deniņus.

-   Piedod. Teit. Es laikam tiešām izskatījos pēc viltnieces.

-  Tā arī bija.

-   Tev ar mani būs vajadzīga pacietība. Redzi, manā atmiņā radušies robi. Reizēm sajūk notikumu secība. Nespēju skaidri atcerēties cilvēkus un vietas.

. - Es to pamanīju jau pirms vairākām nedēļām. Tu brīžiem runāji visai nesakarīgas lietas.

-   Kāpēc tu man to nepasacīji, kad pirmo reizi pamaniji?

-   Negribēju satraukt, tāpēc pajautāju padomu neirologam. Viņš paskaidroja, ka tavā atmiņā šis tas var būt izdzisis.

-  Uz visiem laikiem? Teits paraustīja plecus.

-    Viņš nemācēja pateikt. Atmiņa var atgriezties, bet kaut kas var būt zudis neatgriezeniski.

Slepus Everija nopriecājās par neirologa prognozi. Ja gadīsies spert kļūdainu soli, varēs novelt vainu uz atmiņas zudumiem.

Pieliekusies viņa uzlika plaukstu Teitam uz rokas.

-  Piedod, ja esmu sagādājusi tev nepatīkamus brīžus.

-   Viņa noteikti sapratīs, kad paskaidrosim, kas par lie-

Viņš izvilka roku no Everijas plaukstas apakšas un, cieši satvēris stūri, nobrauca no ātrgaitas šosejas.

Everija uzmanīgi sekoja braucienam. Citā reizē taču pašai nāksies atrast ceļu uz mājām, vai ne?

Viņa piedzima Dentonā, koledžas pilsētiņā Teksasas vidienes ziemeļos, bet lielāko daļu bērnības pavadīja Dala- sā, kur Klifs Danielss strādāja par ārštata fotoreportieri.

Kā daudziem Teksasas iedzimtajiem, arī viņai bija ieaudzinātas patriotisma jūtas uz savu novadu. Lai gan Everija bija iztērējusi simtiem dolāru, lai samaksātu izrunas pasniedzējiem un atbrīvotos no akcenta, sirdī viņa cauri un cauri palika teksasiete. Un visvairāk viņa bija mīlējusi štata kalnaines rajonu. Nolaidenie pauguri, ielejas un pavasara ūdeņu barotie strauti bija tik bezgala skaisti ikvienā gadalaikā.

Pašlaik zilās vizbulītes ziedēja pilnā plaukumā un klāja zemi kā izbārstīti safīri. Daudzkrāsainas meža puķes atgādināja dzīvespriecīgus audekla ielāpus izplūdušām malām kā Manē gleznās. Milzīgi laukakmeņi spraucās no zemes līdzīgi ļodzīgiem dzerokļiem, tā paglābjot ainavu no salkanības.

Te dvesa kaisle, ko atstājuši spāņu doni, dibinot jaunas impērijas. Komanču karotāji šeit lenca savu mustangu ganāmpulkus, bet kolonisti cīņā par autonomiju lēja asinis. Gaisotnē jauta to nelokāmo ļaužu garus, kuri reiz apguva šo zemi, bet tā arī nekad pilnībā nepakļāva. Šeit visur mita neatkarīgas nevaldāmas dvēseles, kas kā meža kaķi, neredzami bet sajūtami, mita neskaitāmajās alās.

Vanagi nekustīgi izplestiem spārniem augstu gaisā meta spirāles un uzglūnēja laupījumam. Rūsas krāsas Herfor- das govis, izklīdušas starp ciedra krūmiem, rāmi gremoja zāli. Līdzīgi labsirdīgiem klases audzinātājiem pār klinšainajām radzēm savus masīvos zarus plēta vientuļi ozoli, tā gādādami paēnu lopiem, briežiem, aļņiem un sīkākām radībām. Gar straujajām upītēm slējās cipreses. Gvadalupas līkumotos krastus cieši ieskāva to stiegrotie stumbri, mezglainās saknes un kuplie zari.

Šī bija kontrastiem un savdabīgu folkloru bagāta zeme. Everija to mīlēja.

Acīmredzot to mīlēja arī Teits. Vadot mašīnu, viņš vēroja apkārtējās ainavas ar pirmatklājēja jūsmu. Tad viņš nogriezās pa ceļu, ko apsargāja divi dabas veidoti akmens stabi. Virs tiem bija iekalts uzraksts KLINŠU RANČO.

Atrodoties klīnikā, Everija paslepus bija izlasījusi laikrakstos visu, kas rakstīts par Ratlidžiem, un tā viņa tagad zināja, ka Klinšu rančo platība ir vairāk nekā pieci tūkstoši akru, bez tam te tiek turēts pirmklasīgs gaļas lopu ganāmpulks. Divas attekas no Gvadalupas upes un viena no Blanko bagātīgi apgādāja saimniecību ar ūdeni.

Nelsons zemi bija mantojis no sava tēva. Atvaļinājies no gaisa spēkiem, viņš visu savu laiku veltīja rančo pārveidošanai par ienesīgu uzņēmumu. Viņš arī ceļoja pa valsti un mācījās dažādas- zinības par liellopu sugām un prātoja, kā uzlabot Klinšu rančo ganāmpulku.

Kādā "Teksasas Mēnešraksta" numurā Everija atrada rančo fotogrāfiju, lai gan no tās vien par saimniecību spriest bija pagrūti.

Tagad, braucot kalnup, Everijā tālumā manīja nama apveidus. Tas bija celts no baltiem ķieģeļiem un atgādināja spāņu fazendu ar trīs spārniem, pakavveidā ieskaujot iekšējo pagalmu. No centrālās daļas uz ieleju un upi tās tālākajā galā pavērās plašs skats. Varenajam namam bija sarkans dakstiņu jumts. Pašlaik tas pusdienas spilgtajā saulē krāsojās koši sarkans.

Piebraucamais ceļš izliecās, pie centrālās ieejas veidojot pusapli. Pašā nama priekšā dāsnu paēnu deva majestātisks ozols. No tā zariem nokarājās robotas, pelēkas sūnas. Abpus durvīm puķu podos ziedēja sārtas ģerānijas. Kad viņi bija izkāpuši no mašīnas, Teits veda Everiju uz centrālajām durvīm.

Tas viss bija Teksasai tik raksturīgi, tik sirdi aizraujoši skaisti, un pēkšņi Everija saprata, ka te ir viņas mājas.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Māja bija iekārtota izturētā stilā un ar gaumi, kā jau tas bija gaidāms no Zī. Visur redzēja rotājumus tradīciju garā. Tie radīja omulības un komforta sajūtu. Visas istabas bija plašas, ar augstiem baļķu griestiem un milzīgiem logiem. Zī bija pratusi ģimenei iekārtot lielisku ligzdu.

Pagalmā uz apaļa sarkankoka piknika galda koši dzeltena'saulsarga paēnā bija uzklātas pusdienas. Kad Everija bija apskāvusies ar Nelsonu un Zī, viņa piesteidzās pie Mendijas un pieliecās

-   Sveika, Mendij, kāds prieks tevi atkal redzēt.

Mendija cieši skatījās sev uz purngaliem.

-   Es uzvedos labi.

-   Nu, protams, ka labi. Tētis jau paslavēja tevi. Un. tu izskaties tik skaista. - Everija noglauda meitenītes gludo galviņu. - Un arī tavi mati skaisti atauguši.

-  Vai es tagad drīkstu iet pusdienās? Vecmāmiņa sacīja, ka drīkstēšot, kad tu atbrauksi.

Viņas vienaldzība' iedūrās Everijai sirdī. Pēc tik ilga šķiršanās perioda bērnam taču būtu vajadzējis kūsāt nepacietībā, vēlēties izstāstīt visus jaunumus.

Kad viņi bija ieņēmuši vietas apkārt galdam, kalpone ienesa paplāti ar maltīti un apsveica viņu ar atgriešanos.

-   Paldies. Tiešām ir labi būt atkal mājās.

Banāla, toties droša atbilde, nodomāja Everija.

-  Atnes Kerolai tēju ar ledu, Mona, - uzsauca Nelsons, tā darīdams Everijai zināmu kalpones vārdu. - Un neaizmirsti piebērt dabīgo cukuru.,

Tā ģimene pašiem nemanot apgādāja viņu ar vajadzīgo informāciju. Everija palēnām apguva Kerolas ieradumus, uztaustīja, kas viņai paticis un kas nav paticis. Viņa ne uz mirkli neatslābināja uzmanību, jo vienmēr pastāvēja draudi nodot sevi, pat ja klāt atradās tikai Teita vecāki un Mendija.

Un tieši tad, kad viņa apsveica sevi ar lielisku pirmizrādi, pagalmā ieskrēja milzīgs, pinkains suns. Viņš sastinga dažu pēdu atstatumā no Everijas, jo bija sajutis, ka šī ir svešiniece. Viņa ķepas saspringa, tad dzīvnieks pieplaka pie zemes un dziļi rīklē sāka rūkt.

Suns, ģimenes mīlulis! Kāpēc viņa nav iedomājusies par šādu varbūtību! Tad, negaidot, ka kāds rīkosies, viņa uzņēmās iniciatīvu pati.

-   Kas viņām noticis? Vai es tik ļoti esmu izmainījusies? Viņš taču mani nepazīst!

Teits pārmeta kāju pār solu un papliķēja sunim pa kaklu.

-   Ir jau labi, Sep. Beidz rūkt.

Nenolaizdams no Everijas piesardzīgu aci, suns piegāja pie Teita un uzlika purnu viņam uz ceļgala. Teits pakasīja dzīvniekam starp ausīm. Everija uzmanīgi pastiepa roku un noglaudīja suņa purnu.

-   Sveiks, Šep. Tā taču esmu es.

Šeps aizdomīgi apostīja Everijas plaukstu un tad, apmierināts, ka te briesmas nedraud, ar siltu, mitru mēli nolaizīja viņas roku.

-   Nu, lūk, tā ir labāk. - Smiedamās Everija pacēla acis. Teits savādi noraudzījās viņā.

-  Kopš kura laika tu gribi draudzēties ar manu suni?

Everija bezpalīdzīgi palūkojās apkārt. Ari Nelsons un

Zī šķita viņas uzvedības samulsināti.

• - Kopš… kopš nonācu tik tuvu nāvei. Šķiet, ka tagad mani velk pie ikvienas dzīvas radības.

Neveiklais mirklis bija garām. Turpmākā pusdienošana noritēja bez īpašiem starpgadījumiem. Kad maltīte beidzās, Everija labprāt būtu devusies uz savu istabu un nomazgājusies vannā, bet viņa nezināja ceļu. Kurā šī milzīgā nama pusē lai to meklē?

-   Teit? - viņa pajautāja. - Vai manas somas jau ienestas? •

-  Šķiet, ka nē. Kāpēc tu jautā? Vai tev tās vajadzīgas?

-Jā, lūdzu.

Atstājusi Mendiju Nelsona un Zī gādībā, Everija sekoja Teitam cauri pagalmam uz automašīnu, kura joprojām stāvēja nama priekšā. Teits paņēma lielāko čemodānu, bet Everija - mazāko.

-   Es būtu varējis paņemt abus, - atgriežoties mājā, pār plecu sacīja Teits.

-  Ir jau labi.

Everija turējās Teitam nopakaļus, lai redzētu ceļu uz savu istabu. Platas dubujtdurvis veda uz garu gaiteni. Vienu gaiteņa sienu veidoja garš logs, no kura pavērās skats uz pagalmu. Otrā pusē viena aiz otras rindojās vairākas istabas. Teits iegāja vienā no tām un un nolika čemodāmu zemē pie sienas skapja sabīdāmajām durvīm.

-  Mona palīdzēs tev izkravāt mantas.

Everija pamāja, bet viņas uzmanību piesaistīja guļamistaba: Tā bija plaša un gaiša ar safrāndzeltenu paklāju un gaišām koka mēbelēm. Gultas pārklājs un aizkari šūdināti no puķota auduma, varbūt mazliet pārāk koša un raiba Everijas gaumei, bet nenoliedzami dārga un labi pašūta.

Vienā skatienā viņa iemūžināja katru detaļu, sākot ar digitālo modinātājpulksteni uz naktsskapīša līdz Mendijas fotoattēlam sudraba rāmī uz kumodes.

-   Es uz kādu laiku aizbraukšu uz štābu, - sacīja Teits. - Tu varbūt šo pēcpusdienu atpūties, palēnām pierodi atkal pie mājas atmosfēras. Ja tev…

Viņu apklusinaja Everijas asā elsa. Teits sekoja viņas skatienam. Tur, pie pretējās sienas atradās dabīga lieluma Kerolas portrets.

-   Kas noticis?

Ar plaukstu satvērusi kaklu, Everija ar pūlēm norija siekalas.

-   Nekas, tikai… tikai es vairs tāda neizskatos.

Viņa nespēja skatīties acīs vienīgajam cilvēkam, kurš tiešām zināja, ka Everija ir krāpniece. Viņā izsmējīgi vērās Kerolas tumšās, zinošās acis.

Novērsusies Everija bikli uzsmaidīja Teitam un pārbrauca ar plaukstu saviem īsajiem matiem.

-   Laikam es vēl neesmu pieradusi pie pārmaiņām savā izskatā. Vai tu neiebildīsi, ja es noņemšu portretu?

-   Kāpēc gan lai es iebilstu? Šī ir tava istaba. Dari visu, ko vien vēlies. - Viņš devās uz durvīm. - Redzēsimies vakarinās. - Un izejot viņš skaļi aizvēra aiz sevis durvis.

Viņa vienaldzība bija nepārprotama. Everija jutas kā Antarktikā izsēdināts polārpētnieks, kas noskatās, kā aiz apvāršņa pazūd pēdējā lidmašīna. Teits nogādājis viņu līdz viņas miteklim un uzskata, ka tā godam veicis savu pienākumu.

Šī ir tava istaba.

Guļamistaba spīdēja un laistījās kā muzeja zāle, un bija jūtams, ka te ilgu laiku neviens nav dzīvojis. Everija izskaitīja, ka kādi trīs mēneši - kopš Kerola lidmašīnas katastrofas dienas rītā izgāja no šejienes.

Viņa atvēra drēbju skapja durvis. Šeit sakārto tērpu pietiktu veselai armijai, tomēr katrs no tiem, sākot ar smago kažoku līdz pat gaisīgākajam peņuāram, bija sievišķīgs. Te nebija neviena apģērba, kas piederētu Teitam. Tāpat arī kumodē vai daudzajās atvilktnēs nebija nevienas Teita mantas.

Nomākta Everija noslīga uz milzīgās, karaliskās gultas malas. Tava istaba, viņš bija sacījis. Nevis mūsu istaba.

Nu ko, Everija drūmi nodomāja, vismaz nav jāraizējas par pirmo reizi, kad viņš atkal uzstās uz savām laulāta drauga tiesībām. To problēmu nu var pastumt malā. Viņai nebūs intīmu attiecību ar Teitu, jo tādu viņam pēdējā laikā nav bijis ar Kerolu, viņa īsto sievu.

Atceroties viņa uzvedību dažu pēdējo nedēļu laikā, par to arī nebija jābrīnās, lai gan sarūgtinājums negāja secen. Un vilšanās nāca kopā ar kaunu. Viņas plānos gān nebija gulēt ar Teitu, izliekoties par Kerolu Viņa pat nezināja, vai to vēlas. Tas būtu aplami, bezgala aplami, tomēr…

Viņa palūkojās uz portretu. Šķita, ka Kerola Ratlidža smaida viņai savu ļaunā uzjautrinājuma smaidu.

-  Tu, kuce! - Everija bezspēcīgā niknumā čukstus nolamājās. - Man nodoms ir izlabot, lai ko arī tu esi sastrādājusi un kāpēc viņš pārstājis mīlēt tevi. Tu vēl redzēsi.

-   Vai nevēlies vēl kaut ko?

Kad Everija attapās, ka Nelsons runā ar viņu, viņa pāri galdam uzsmaidīja pavecajam vīram.

-  Nē. Paldies. - Lai cik arī labs bija ēdiens klīnikā, šeit šķita, ka mēli var norīt.

-  Tu esi nokritusies svarā, - piezīmēja Nelsons. - Mums nāksies tevi uzbarot. Neciešu savā ģimenē kārnos.

Viņa iesmējās un pasniedzās pēc vīna. Everijai negaršoja vīns, bet acīmredzot šis dzēriens bija garšojis Kerolai. Glāze vienmēr tika piepildīta līdz malām, un neviens pat nejautāja - vēlas viņa to vai ne. Maltītes laikā, ik brīdi iesūcot pa malciņam, viņa gandrīz jau bija iztukšojusi bur- gundieša glāzi, ko pasniedza pēc cepeša.

-  Jums gandrīz vairs nav pupu, - iepretī Everijai sēdošā Fensija laiski balansēja divos pirkstos dakšiņu un iesāņus pētīja savu krustmāti.

-  Fensij, vai tu neatturētos no rupjībām, lūdzu? - aizrādīja Zī.

-  Es neesmu rupja. Tikai godīgi atklāta.

-  Takta sajūta ir tikpat apbrīnojama rakstura īpašība kā godīgums, jaunkundz. - Fensijas vectēvs bargi pamācīja no savas vietas galda galā.

-  Jēzus… es tikai…

-   Un ir nepiedienīgi bez vajadzības lietot Tā Kunga vārdu, - viņš ledainā balsī piemetināja. - To es no tevis negribu dzirdēt.

Fensija ar troksni nometa dakšiņu uz sava šķīvja.

-  Es jau to neizdomāju. Visi šajā ģimenē runā, cik viņa kļuvusi kaulaina, bet es esmu vienīgā, kurai pietiek dūšas pasacīt kaut ko skaļi, un par to mani sauc par nepieklājīgu.

Nelsons uzmeta Džekam niknu skatienu. Džeks tūdaļ saprata pavēli. Kaut kas jādara, lai meita beigtu šīs rupjības.

-   Fensij, lūdzu, uzvedies pieklājīgi. Šis Kerolai ir pirmās vakariņas pēc atgriešanās mājās.

Everija nolasīja no Fensijas mēmajām lūpām atbildi: "Ejiet jūs pie velna." Ieslīgusi krēslā, viņa saīgusi apklusa un bakstīja ēdienu, acīmredzot nosizdama laiku, līdz drīkstēs pamest galdu.

-   Man gan liekas, ka viņa izskatās lieliski.

-    Paldies tev, - Everija pāri galdam uzsmaidīja Edijam.

Edijs salutēja viņai ar vīna glāzi.

-   Vai jūs visi redzējāt, kā Kerola šorīt parādījās uz klīnikas kāpnēm? To ziņu izlaidumos rādīja visas trīs vietējās studijas.

-   Labāk nemaz nevar vēlēties, - piekrita Nelsons. - Lūdzu, ielej man vēl kafiju, Zī.

-   Protams.

Viņa pielēja Nelsona tasīti un tad pastūma kafijas kannu pāri galdam.

Doroteja Rī no kafijas atteicās, toties pasniedzās pēc vīna pudeles. Viņas skatiens sastapās ar Everijas skatienu. Everijas saprotošais smaids atdūrās pret augstprātību un pat naidīgumu. Doroteja Rī izaicinoši piepildīja savu vīna glāzi.

Viņa bija pievilcīga sieviete, lai gan pārmērīga dzeršana uzspiedusi sejai nolemtības zīmogu. Dorotejas Rī seja likās uzpampusi, zem citādi skaistajām, dziļi zilajām acīm nokarājās maisiņi. Viņa bija centusies eleganti saposties vakariņām,-bet rezultāts iznācis bēdīgs. Viņa izskatījās bezgaumīga. Mati ar divām sprādzēm saņemti virs galvas uz labu laimi, bet bez kosmētikas viņa varbūt būtu izskatījusies vēl labāk - tik nemākulīgi, pat nevīžīgi tā bija uzlikta. Viņa neiesaistījās sarunāja kāds neuzrunāja tieši viņu. Visa viņas uzmanība un rīcība bija vērsta tikai uz vienu objektu - uz vīna pudeli.

Everijai ātri vien izveidojās priekšstats, ka Doroteja Rī ir bezgala nelaimīga sieviete. Un pirmo iespaidu nekas neizmainīja. Viņas nelaimes iemesls vēl Everijai nebija zināms, bet viena lieta likās skaidra - savu vīru šī sieviete mīl. Kad Džeks neuzkrītoši mēģināja novietot pudeli ārpus Dorotejas aizsniedzamības robežas, viņa spēcīgi pagrūda sāņus viņa roku un, satvērusi pudeles kakliņu, līdz malām piepildīja savu vīna glāzi. Everija no malas redzēja, ka Doroteja Rī Džeku uzlūko ar neslēptām dusmām.

-   Vai redzēji jaunā plakāta paraugu? - Džeks jautāja brālim.

Everijai vienā pusē sēdēja Teits, otrā Mendija. Lai gan vakariņu laikā viņa sarunājās ar visiem pie galda sēdošajiem, tomēr šiem diviem viņa piegrieza vislielāko vērību, lai gan atšķirīgu iemeslu dēļ.

Kad Everija sagrieza gaļu uz Mendijas šķīvja mazos kumosiņos, bērns bija ēdis klusējot un rūpīgi. Everijas pieredze ar bērniem bija visai niecīga, bet parasti tie likās runīgi, ziņkārīgi, ne mirkli nestāvēja mierā un viņu dzīvīgums reizēm pat liķās kaitinošs.

Mendija bija nedabīgi nomākta. Viņa nesūdzējās. Viņa nepriecājās. Viņa tikai mehāniski košļāja mazos gaļas kumosiņus.

Teits ēda steidzīgi, it kā žēlojot maltītei izšķiesto laiku. Beidzis ēst, viņš nervozi rotaļājās ar vīna glāzi, ik pa brīdim iesūkdams malciņu, tā radīdams Everijā iespaidu, ka viņš nevar vien sagaidīt, kad pārējie celsies no galda.

-   Apskatīju šodien pēcpusdienā, - Teits atbildēja uz brāļa jautājumu. - Man vislabāk patīk lozungs par fondu.

-   Teits Ralidžs - tas ir jauns fonds, uz kuru ikviens var paļauties, - nocitēja Džeks.

-  Jā, tieši tas.

-   Es to uzrakstīju.

Teits, izstiepis rādītājpirkstu, kā ar revolveri notēmēja uz brāli un saviebās.

' - Tāpēc jau varbūt man tas vislabāk patika. Tu vienmēr proti aizskart visvārīgākajā vietā. Un ko par to saki tu, Edij?

-   Man patīk. Saskan ar musu programmu. Tikai tā var izvilkt Teksasu no pašreizējās ekonomiskās lejupslīdes un nostatīt uz kājām. Balstoties uz tevi, štats var veidot savu nākotni. Bet tajā pat laikā lozungs netieši norāda, cik nestabila ir Dekera platforma.

-  Un ko tu saki, tēt?

Nelsons domīgi kodīja apakšlūpu.

-   Man patika tas par godīgu spēli, kas jāspēlē visiem teksasiešiem.

-   Jā, tas bija labs, - piekrita Teits, - bet mazliet pārlieku sentimentāls.

-  Bet, Nelson, vajadzīgs taču tāds, kas apmierina Teitu, - Zī uzrunāja vīru. Viņa nocēla no daudzkārtainas kokosriekstu tortes stikla vāku un sāka to griezt. Pirmais gabals tika Nelsonam, kurš jau gribēja ķerties pie ēšanas, kad atcerējās, kam par godu tiek rīkotas vakariņas.

-   Šovakar pirmais gabals pienākas Kerolai. Sveicam ar atgriešanos mājās. - Un viņš pasniedza Everijai šķīvīti ar tortes gabalu.

-  Pateicos.

Viņai negaršoja kokosrieksti tāpat, kā negaršoja vīns, bet acīmredzot Kerola šos gardumus baudījusi labprāt, tāpēc neatlika nekas cits, kā ķerties pie ēšanas. Zī tikmēr apkalpoja vīriešus, kuri atsaka apspriest kampaņas stratēģiju-

-  Nu, tad paliekam pie šī lozunga un sakam drukāt plakātus?

-   Paklau, Džek, varbūt atliksim lēmumu uz pāris dienām? - Teits palūkojās uz tēvu. Lai gan Nelsons cītīgi tiesāja savu tortes gabalu, uz viņa lūpām joprojām bija saglabājies smīns. Laikam tāpēc, ka viņa ieteiktais lozungs nebija atradis pārējo atbalstu. - Es tikai šodien apskatīju plakātus. Pirmais iespaids var būt mānīgs.

-   Pirmais iespaids parasti ir tas labākais, - strīdējās Džeks.

-   Iespējams. Tomēr mums ir pāris dienas laika apdo- mai, vai ne?

Džeks paņēma šķīvi ar tortes gabalu uz tā. Doroteja Rī no savējā atteicās.

-   Līdz nedēļas beigām plakātus vajadzētu sākt drukāt.

-   Es savu gala lēmumu pateikšu krietni ātrāk.

-    Dieva dēļ. Vai kāds, lūdzu… - Fensija māja roku Mendijas virzienā. Tortes gabala pārvietošana no šķīvīša līdz mutei trīsgadīgajam bērnam izrādījās pārāk smags uzdevums. Tortes mīkstums bija uzkritis uz kleitiņas, bet putukrējums izsmērējies pa visu sejiņu. Bērns bija centies glābt situāciju, noslaukot saldo masu, tā notriepjot arī rokas. - Pretīgi noskatīties, kā tas mazais spoks ēd. Ja jūs mani atvainosiet…

Un, negaidīdama atļauju, Fensija atgrūda savu krēslu, pielēca kājās un uzmeta salveti uz šķīvja.

-   Aizbraukšu līdz Kervilai un paskatīšos, vai nerāda kādu jaunu filmu. Vai kāds nevēlas piebiedroties? - Jautājums bija adresēts visiem, bet skatiens pievērsts vienīgi Edijam, kurš cītīgi tiesāja saldo ēdienu. - Laikam jau ne. - Un, strauji apgriezušies, Fensija izmetās no istabas.

Everija priecājās, ka mazā nekauņa aizgājusi. Kā gan viņa uzdrīkstas būt tik cietsirdīga pret bezpalīdzīgu bērnu? Everija paņēma Mendiju klēpī.

-   Torte vienkārši ir pārāk garšīga, lai to izdotos apēst, gabaliņu ncuzmetot uz kleitiņas, vai ne, mīļumiņ? - Viņa aptina ap rādītājpirkstu savu linu salveti, iemērcēja to ūdens-glāzē un sāka mazgāt Mendijas sejiņu.

-   Tava meita sāk izlaisties, Dorotej, - ierunājās Nelsons. - Vai tev nešķiet, ka viņa nēsā pārāk īsus svārkus? Tie taču tik tikko piesedz dibenu.

Doroteja Rī atglauda no pieres vaļīgās matu šķipsnas.

-  Es jau cenšos, Nelson. Tas taču ir Džeks, kurš ļauj viņai vienmēr izsprukt sveikā.

-   Sasodīti meli, - Džeks protestēja. - Es tomēr nokārtoju, ka viņa sāk strādāt un katru dienu ir nodarbināta, vai ne? Tas ir daudz noderīgāk par visu, ko tu līdz šim esi spējusi ar viņu izdarīt.

-   Fensijai vajadzētu iet skolā, - paziņoja Nelsons. - Kā viņa drīkstēja aiziet, pat nenobeidzot semestri. Kas no skuķa galu galā iznāks? Kā viņa dzīvos bez izglītības? - It kā ļaunu nojaušot, viņš pašūpoja galvu. - Viņa dārgi samaksās par šādu izvēli. Un tāpat arī jūs. Ko sēsiet, to pļausiet, un to jūs labi zināt.

Everija piekrita Nelsonam. Fensija ir pilnīgi izslīdējusi no vecāku kontroles, un tā neapšaubāmi ir viņu vaina. Un tomēr viņai likās, ka nevajadzētu citu klātbūtnē apspriest Džeka un Dorotejas trūkumus.

-   Manuprāt, Mendija jāliek vannā, - viņa ierunājās, priecīga, ka radies iemesls aiziet no galda. - Jūs mūs atvainojiet.

-   Vai tev palīdzēt? - pajautāja Zī.

-   Nē, paldies.

Tad, sapratusi, ka atņēmusi Zī Mendijas gulētiešanas rituālu, kas acīmredzot pavecajai sievietei sagādā lielu prieku, viņa piebilda:

-   Tā kā pirmo vakaru esmu mājās, tad gribētu nolikt viņu gultiņā pati. Mums bija jaukas vakariņas, Zī. Pateicos.

-   Es ieiešu pateikt Mendijai ar labunakti, - Teits uzsauca nopakaļus, kad Everija iznesa bērnu no ēdamistabas.

-   Nu ko, es redzu, ka nekas nav mainījies.

Doroteja Rī izstreipuļoja cauri viesistabai un iekrita vienā no milzīga televizora priekšā novietotiem diviem klubkrēsliem. Džeks sēdēja otrā.

-   Vai tu dzirdēji, ko es teicu? - viņa pajautāja, kad aizritēja krietns brīdis, bet viņš vēl neko nebija atbildējis.

-   Es dzirdēju tevi, Dorotej: Un ja ar "nekas nav mainījies" tu gribi teikt, ka šovakar atkal esi piesūkusies, tad tev taisnība. Nekas nav mainījies.

-   Es tikai gribēju sacīt, ka tu nespēj atraut acis no sava brāļa sievas.

Džeks izsprāga no klubkrēsla kā atsperes mests. Viņš iebelza pa televizora slēdzi, likdams Džonija Kārsona humoram aprauties pusvārdā.

-   Tu esi piedzērusies un pretīga. Es eju gulēt. - Viņš smagi iesoļoja guļamistabā. Doroteja Rī pūlējās izkļūt no krēsla, lai viņam sekotu.

-   Nemēģini to noliegt, - viņa ieraudājās. - Es jūs vēroju. Visu vakariņu laiku tu siekalojies pēc Kerolas un viņas jaunā, skaistā ģīmīša.

Džeks norāva kreklu, saburzīja to kamolā un iemeta netīrās veļas grozā. Tad viņš pieliecās, lai atšņorētu kurpes.

- Vienīgais, kurš šajā ģimenē siekalojas, esi tu, kad piesūcies tiktāl, ka nespēj sevi kontrolēt.

Viņa instinktīvi ar delnu noslaucīja muti. Ļaudis", kas pazina Doroteju Rī Henkoku, kad viņa vēl bija jauns meitēns, nekad nenoticētu, ka pusmūžā viņa izskatīsies šāda. Visus četrus mācību gadus viņa bija pirmā skaistule Lam- pasas vidusskolā.

Viņas tētiņš pilsētā skaitījās prominents advokāts. Viņa, vienīgais bērns, acuraugs. Viņas pūrs bija vienkārši apskaužams. Divas reizes gadā tēvs veda viņu uz Dalasas greznākajiem veikaliem atjaunot sezonas garderobi. Uz sešpadsmito dzimšanas dienu viņš bija uzdāvinājis Dorotejai pilnīgi jaunu korveti ar nolaižamu jumtu.

Viņas māmiņa bija gandrīz noģībusi un tad paziņojusi, ka sešpadsmitgadīgai meitenei jau nu tāda mašīna ir pārāk grezna, bet Henkoks bija ielējis viņai vēl vienu porciju stipra dzēriena un atcirtis, ka, ja vēlētos uzzināt viņas muļķīgo viedokli, tad pajautātu pats.

Pēc vidusskolas beigšanas Doroteja Rī turpināja slavas ceļu un iestājās Teksasas universitātē, kur pirmā mācību gada laikā iepazinās ar Džeku Ratlidžu, neprātīgi iemīlējās viņā un pavisam nopietni apņēmās iegūt šo vīrieti savā īpašumā. Viņai nekad dzīvē nekas netika liegts, un tāpat viņa nedomāja pazaudēt vienīgo vīrieti, kuru patiesi bija iemīlējusi

Džeks, cīnīdamies ar juridiskās fakultātes otrā kursa priekšmetiem, arī iemīlēja Doroteju Rī, bet nebija pat ko sapņot par precībām, pirms nav nobeigtas studijas. Viņa tēvs cerēja, ka dēls ne tikai nobeigs universitāti, bet arī taisīs spīdošu karjeru. Tāpat arī Nelsons cerēja, ka attiecībā pret sievietēm Džeks būs bruņinieks. Un tiešām, tā kā Džeks beidzot padevās kārdinājumam un laupīja Dorotejas Rī Henkokas nevainību, viņš nonāca dilemmas priekšā - vai izturēties pret dāmu kā bruņiniekam un riskēt kļūt par tētiņu? Doroteja Rī vēl pamudināja viņu, raudulīgā balsi paziņojot, ka pēdējā mēnešreize esot izpalikusi.

Kritis panikā, Džeks izrēķināja, ka priekšlaicīgas laulības tomēr ir labākas par priekšlaicīgi dzimušu bērnu, un lūdza Dievu, lai tādās pašās domās būtu arī Nelsons. Viņi ar Doroteju Rī nedēļas nogalē aizbrauca uz Oklahomu, slepus salaulājās un tad priecīgos jaunumus pavēstīja vecākiem.

Nelsons un Zī, protams, bija sarūgtināti, tomēr pēc tam, kad Džeks apsolīja, ka viņam nav nodoma pamest juridisko fakultāti, uzņēma Doroteju Rī savā ģimenē.

Henkoki jaunumus neuzņēma gluži tik mierīgi. Meitas bēgšana gandrīz vai nogalināja Dorotejas Rī tēvu. Patiesībā arī viņš nedēļu pēc laulībām nomira ar sirdstrieku. Dorotejas Rī jau tā nestabilā māmiņa tika ievietota klīnikā, kur ārstē alkoholiķus. Pēc dažām nedēļām viņu no turienes izlaida iztīrītām iekšām un saārstētu. Trīs dienas vēlāk viņa, dzērumā vadot mašīnu, ieskrēja tilta balstā un nomira notikuma vietā.

Frensina Endžela piedzima tikai astoņpadsmit mēnešus pēc Dorotejas Rī un Džeka laulībām. Tātad Doroteja Rī nēsājusi bērnu visilgāko periodu cilvēces vēsturē vai arī veikli iemānījusi Džeku laulībā.

Viņš gan nekad viņai par to nepārmeta, jo, kad Fensija vēl bija mazulis, Doroteja Rī, it kā maksājot par grēkiem, vienu pēc otra piedzīvoja divus spontānus abortus.

Pēdējais no tiem apdraudēja viņas dzīvību, tāpēc ārsti viņu sterilizēja, lai turpmākās grūtniecības nepieļautu. Un tā, remdējot fiziskas un garīgas sāpes, Doroteja Rī ik vakarus sāka slīcināt tās kokteiļos. Kad deva kļuva par mazu, viņa to dubultoja.

-   Kā tu spēj paskatīties uz sevi spogulī, - viņa pašlaik uzklupa vīram, - ja apzinies, ka mīli sava brāļa sievu.

-  Es viņu nemīlu.

-  Tā nu es tev noticēšu, vai ne?

Viņa pieliecās tuvāk Džekam, pieelpodama gaisu ar alkohola piesātinātu, smirdīgu elpu.

-  Tu viņu neieredzi, jo viņa tevi uzskata par sūdu. Viņa slauka kājas tevī. Tu pat nespēj saredzēt, ka visas šīs pārmaiņas viņā ir tikai…

-   Kādas pārmaiņas? - Neuzkarinājis bikses uz rokā turētā pakaramā, Džeks nometa tās uz krēsla. - Tu taču zini, kā viņa izskaidroja rakstīšanu ar kreiso roku.

Izcīnījusi vīra uzmanību, Doroteja Rī izslējās. Viņa bija atguvusi pašapziņu. Tā bija poza, kādu ieņemt prot tikai iedzēruši cilvēki.

-  Ir vēl citas pārmaiņas, - viņa augstprātīgi paziņoja. - Vai tad tu tās neesi ievērojis?

-  Varbūt. Kādas, piemēram?

-   Piemēram, tā uzmanība, ko viņa izrāda Mcndijai. Un vēl, kā viņa pielaizās Teitam.

-   Viņa ir daudz pārdzīvojusi, tāpēc atmaigusi.

-   Ha! - Doroteja Rī ieķērcās. - Viņa? Atmaigusi? Cik tu esi akls! - Viņa mēģināja koncentrēties. Zilās acis pārslīdēja Džeka sejai. - Kopš lidmašīnas katastrofas man ir sajūtā, ka viņa ir gluži cits cilvēks, un arī tu to esi pamanījis. Bet tas jau tikai tāds teātris, - viņa lietpratīgi secināja.

-   Kāpēc viņai vajadzētu sevi tā apgrūtināt?

-   Tāpēc, ka viņa kaut ko grib panākt, - Doroteja Rī sazvēlās uz priekšu un, pasvītrojot savu domu, bakstīja ar pirkstu Džekam krūtīs. - Varbūt viņa tīko kļūt par senatora mazo, mīļo sieviņu, lai kopā ar Teitu varētu pārcelties uz Vašingtonu. Un ko tad tu darīsi, Džek? Nu? Kā tu apdzēsīsi savu grēcīgo iekāri?

-   Varbūt sākšu kopā ar tevi žūpot.

Viņa pacēla grīļīgo roku un atkal bakstīja ar pirkstu Džeka virzienā.

-   Nenovirzies no tēmas. Tu gribi Kerolu. Es zinu, ka gribi, - viņa apklusa, jo atkal krūtis sažņaudza elsas.

Tā kā Džekam vairs nebija jācīnās ar dzērājas histēriju, viņš varēja mierīgi pakārt drēbes. Tad viņš apstaigāja istabu, kārtīgi izslēdza visas gaismas un atgriezās gultā.

-  Ejam gulēt, Dorotej, - viņš nogurušā balsī aicināja.

Viņa satvēra vīra roku. - Tu nekad neesi mīlējis mani.

-   Nav tiesa.

-Tu domā, ka es tevi apprecēju ar viltu.

-   Es nekad neesmu to sacījis.

-   Bet es biju pārliecināta, ka esmu grūta. Patiešām bi-

ju!

-   Es to zinu.

-Tu mani nemīli, tāpēc domā, ka skriet pakaļ citai sie- viētei ir normāli. - Viņas acis apsūdzoši samiedzās. - Es zinu, ka tev ir bijušas citas. Pēc tik biežas krāpšanas kāds tur brīnums, ka es esmu sākusi dzert.

Pār viņas vaigiem ritēja asaras. Viņa neveikli iesita Džekam pa kailo plecu.

-   Es dzeru tāpēc, ka mans vīrs mani nemīl. Un nekad nav mīlējis. Bet pašlaik viņš skrien pakaļ sava brāļa sievai.

Džeks ielīda gultā, iegrozījās savā pusē un pārvilka sev pāri segu. Viņa vienaldzība saniknoja Doroleju Rī. Nometusies ceļos, viņa pierāpoja līdz gultas vidum un dūrēm sāka dauzīt Džekam pa muguru.

-   Atzīsties. Pastāsti, cik ļoti tu viņu mīli. Un cik ļoti nicini mani.

Bet viņas dusmas kopā ar spēkiem strauji izsīka, ko Džeks arī bija gaidījis. Doroteja sabruka gultā viņam līdzās, vienā mirklī zaudēdama apjēgu. Džeks pagriezās un apsedza viņu, tad nelaimīgi nopūtās, atgriezās savā gultas pusē un mēģināja iemigt.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

-   Es domāju, ka viņa jau būs gultiņā.

Teits stāvēja uz Mendijas vannasistabas sliekšņa. Everija bija nometusies ceļos pie vannas. Mendija plunčājās karstajā ūdenī un rotaļājās ar ziepju burbuļiem.

-   Vajadzēja jau gulēt, bet mēs laikam mazliēt aizspēlējāmies. Laižam burbuļus.

-   Redzu.

Teits ienāca un apsēdās uz kumodes malas. Mendija uzsmaidīja viņam.

-   Parādi tētiņam savu triku, - Everija pamācīja bērnu.

Mendija paklausīgi paņēma pilnu sauju putām un uzpūta tām tik spēcīgi, ka burbuļi aizvirpuļoja visos virzienos. Daži nolaidās Teitam uz ceļgala. Teits izlikās sajūsmināts.

-   Paklau, Mendij, meitiņ. Tev taču pašai jāmazgājas vannā, nevis jāziepē mani.

Mendija iesmējās un pagrāba vēl vienu riekšavu ziepju putu. Šoreiz tās trāpīja Everijas degunu. Mendijai par milzīgu prieku viņa nošķaudījās.

-   Laikam šie prieki jābeidz, kamēr vēl varu tevi novaldīt. - Everija saņēma bērnu zem padusēm uz izcēla no vannas. . '

-   Dod viņu man. - Teits jau gaidīja ar izplestu dvieli.

-  Uzmanies. Viņa ir slapja, tāpēc var izslīdēt no rokām.

Mendiju, ietītu mīkstajā dvielī, aiznesa uz viņas guļamistabu un apsēdināja uz soliņa blakus gultiņai. Mazās, tuklās kajeles ieslīga biezajā paklājā. Greznajās bārkstīs pazuda visi desmit kāju pirkstiņi. Teits apsēdās Mendijai blakus uz gultas malas un ar pieredzējušām kustībām sāka susināt bērna mitro ādu.

-   Naktskreklu? - viņš jautājoši pavērās Everijā.

-   O jā, tūlīt atnesīšu. - Mendijas guļamistabā atradās kumode ar sešām atvilktnēm un plats skapis ar trīs ietilpīgām atvilktnēm. Kur varētu glabāties Mendijas naktskrekli? Viņa piegāja pie skapja un un atvēra augšējo atvilktni. Zeķes un biksītes.

-   Kerol, otrajā atvilktnē.

-   Viņai taču vajadzēs veļu arī, vai ne? - Everija veikli . izkļuva no situācijas.

Teits paplēta dvieli, palīdzēja bērnam uzvilkt mazās bikšeles un tad pāri galvai uzvilkt naktskreklu, bet Everija pa to laiku atsedza gultiņu. Teits iecēla Mendiju tajā.

Everija atnesa no kumodes suku, apsēdās blakus Teitam uz gultas malas un sāka sukāt meitenītes matus.

-  Tu man tagad esi tik tīra, - viņa nočukstēja, kad bija beigusi sukāšanu, un noliecās, lai noskūpstītu sārto vaidziņu. - Vai gribi pūderi?

-  Tādu kā tavējais? - jautāja Mendija.

-   Jā, tādu kā manējais. - Everija atgriezās pie kumodes. Pirms brīža viņa tur bija pamanījusi mazītiņu mūzikas lādīti ar pūderi. Kad viņa pūdcrnīcu atvēra, atskanēja

kāda no Čaikovska tēmām. Everija iemērcēja pūderslotiņu pūderi un nopūderēja Mendijai krūtis, vēderu un rociņas. Mendija atgāza galvu. Everija ar pūderslotiņu noglāstīja bērnam kaklu. Mendija smējās, uzrāva plecus un paslēpa rokas klēpī.

-   Kutina, māmiņ.

Šāda uzruna Everiju tā saviļņoja, ka asaras saskrēja acīs. Viņa cieši apskāva bērnu. Pagāja krietns brīdis, līdz Everija atkal bija spējīga runāt.

-   Nu gan tu jauki smaržo, vai ne, tēti?

-   Protams. Ar labunakti, Mendij. - Teits noskūpstīja meitu, apguldīja viņu spilvenos un uzklāja vieglu dūnu segu.

-   Ar labunakti. - Everija pieliecas, lai viegli noglāstītu meitenītes vaidziņu, bet Mendija apķēra roķeles viņai ap kaklu un uzspieda skaļu, šmaukstošu skūpstu. Tad bērns pagriezās uz sāniem, pievilka sev līdzās mīļoto lācīti Pūku un aizvēra acis.

Mendijas spontāno mīlestības uzplūdu samulsināta, Everija nolika atpakaļ vietā mūzikas lādīti, izslēdza gaismu. pa priekšu Teitam izgāja no telpas un gaitenī pagriezās savas guļamistabas virzienā.

-   Mūsu pirmajai dienai…

Viņa nepaspēja vairāk neko pateikt, kad Teits sagrābā viņas elkoni un iestūma Kerolas guļamistabā. Vienā rokā spēcīgi turēdams Everijas bicepsu, Teits aizvēra durvis, lai neviens nevarētu viņus noklausīties, un otru roku atspieda pret sienu līdzās viņas galvai.

-  Kas ar tevi noticis, - viņa pieprasīja atbildi.

-  Apklusti un tagad paklausies. - Viņa seja dusmās bija piesarkusi. - Es nezinu, kādu spēli tu ar mani spēlē. Vēl vairāk, es neticu nevienai tavai izdarībai. Bet ja tu sāksi

pielabināties Mendijai, es to izdzīšu no tavas galvas tādā ātrumā, ka tu ne aci nepaspēsi pamirkšķināt. Vai saprati?

-  Nē, es nesapratu.

-Tu saprati gan, - viņš pasmīkņāja. - Šī tava mīlināšanās un tēlošana ir neķītra.

..- Tēlošana?

-   Es esmu pieaudzis cilvēks un visu saprotu.

-  Tu esi rupjš. Laid manu roku.

-      Es pazīstu tavu teātri, bet Mendija ir bērns, viņa to uztver kā patiesību un var tev noticēt. - Viņš piespiedās viņai vēl ciešāk. - Kad pēc kāda laika tu būsi atkal tā vecā Kerola, kas biji pirms katastrofas, viņa uz visu mūžu zaudēs ticību cilvēkiem.

-Es…

-  Es nedrīkstu to pieļaut. Nedrīkstu.

-  Tu man pārāk maz uzticies, Teit.

-  Es tev vispār neuzticos.

Viņa saraustīti tvēra gaisu.

"Teita skatiens bija kļuvis nežēlīgs.

-     Nu labi, šorīt tu apžilbināji presi manis dēļ. Paldies. Tu preses konferences laikā saņēmi manu roku. Cik mīļi. Mēs nēsājam vienādus laulības gredzenus. Cik romantiski, - viņš smīkņāja. - Tu pat esi ieguvusi manas ģimenes simpātijas. Viņiem gan vajadzēja tevi pazīt labāk. Tu varēji izdomāt ticamāku iemeslu, kāpēc esi tā pārvērtusies. Varēji sākt stāstīt, ka tev izdevies atrast patiesību Jēzū vai ko tamlīdzīgu.

Viņš pielieca galvu. Tagad viņu sejas atdalīja tikai dažas collas.

-      Es, Kerol, tevi pazīstu pārāk labi. Es zinu, ka tu esi īpaši mīļa, īpaši jauka tieši tad. kad gatavojies iegrūst dunci mugurā. - Viņa rokas spiediena spēks palielinājās. - Un es to zinu no faktiem, vai atceries?

Everijai ļoti sāpēja, tāpēc viņa dedzīgi iesaucās:

-   Es esmu mainījusies. Esmu gluži cita.

-   Ne velna. Tu tikai esi mainījusi taktiku, tas ari viss. Tomēr man nerūp, cik lieliski tu proti nospēlēt priekšzīmīgas senatora kandidāta sievas lomu. Pēc vēlēšanām, lai kāds arī būs to iznākums, tev nāksies aiziet, mīļumiņ.

Draudi tikt padzītai nebiedēja Everiju. Everija Danielsa jau ir izraidīta - no savas esības. Viņu vairāk satrieca kas cits. Teits Ratlidžs, par kura godīgumu viņa būtu gatava riskēt ar dzīvību, galu galā izrādās krāpnieks.

-   Un tu tā spēj manipulēt ar publiku? - viņa šņāca. - Tu iesi cauri kampaņai, ļaujot man spēlēt tavas uzticīgās sieviņas lomu, ļausi man stāvēt tev līdzās, māt ar roku, smaidīt un teikt muļķīgas, īpaši man sacerētas runas tikai tāpēc, ka tādā veidā vari iegūt vairāk balsu? - Viņas balss bija uzkāpusi par veselu oktāvu. - Jo kandidātam, kurš dzīvo laimīgu ģimenes dzīvi, ir lielākas iespējas uzvarēt nekā tādam, kuru gaida laulības šķiršana. Varbūt teiksi, ka tā nav?

Viņa skatiens bija ciets kā krams.

-   Labs mēģinājums, Kerol. Apmētājot mani ar pārmetumiem, tev vieglāk nomierināt sirdsapziņu un neredzēt pašas manipulācijas. Tu ļoti labi zini, kāpēc e.s nepadzinu tevi jau sen. Es gribu šīs vēlēšanas. Es tām esmu gatavojies, un tās izšķirs visu manu turpmāko dzīvi. Es nepiekrāpšu savus vēlētājus, tāpēc nedarīšu neko, kas varētu mazināt manas iespējas uzvarēt, pat ja tas nozīmētu svētlaimīgas laulības dzīves imitēšanu.

Un atkal viņš nicīgi noskatīja Everiju no galvas līdz kājām.

-   Operācija padarījusi tavu ārējo čaulu svaigāku, bet iekšā tu joprojām esi satrunējusi.

Everijai nenācās viegli uzklausīt Kerolai veltītos apvainojumus, neuztverot tos kā viņu pašu aizskarošus. Katra bulta trāpīja arī viņas sirdī, jt kā tie būtu Everijai Daniel- sai un nevis Teita nelaiķa sievai tēmēti. Viņai gribējās aizstāvēties, atdarīt šim vīrietim ar visiem sievietei pieejamajiem ieročiem. Teita temperamentīgais uzbrukums ne tikai biedēja, tas Everiju arī uzbudināja.

Dusmās Teits vienmēr likās iekārojamāks. Seksuālā pievilcība plūda no viņa kā skūšanās odekolona smarža. Viņa lūpas bija savilktas cietsirdīgā grimasē. Un vienīgais, ko Everija pašlaik vēlējās, bija noņemt šo viepli, atmaidzi- nāt tās.

Viņa pacēla galvu, nevairīdamās Teita nicinošā skatiena.

-   Vai esi pārliecināts, ka es esmu tā pati?

-   Sasodīti pārliecināts.

Viņa pārbrauca plaukstas pār Teita pleciem un saņēma tās viņam ap kaklu.

-   Vai esi pārliecināts, Teit? - Pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa pavērtu muti pārbrauca pār viņa lūpām. - Pilnīgi pārliecināts?

-   Nedari tā. Tas tikai vēl vairāk padara tevi par palais- tuvi.

-   Es neesmu palaistuve!

Aizvainojums sāpēja. Bet savā ziņā viņa patiešām pros- tituēja - ar citas sievietes vīru, lai iegūtu sižetu reportāžai. Un tomēr, šis tagad nebija galvenais dzenulis, kas virzīja viņu. Tā bija arvien pieaugoša kaisle, nesalīdzināmi spēcīgāka par jebkuru, kādu viņa līdz šim piedzīvojusi. Iznāks reportāža vai neiznāks, bet viņa patiesi vēlējās sniegt Teitam maigumu un mīlestību, kuras viņam acīmredzot tik ļoti pietrūcis laulībā ar Kerolu.

-  Es neesmu tā sieviete, kas biju agrāk. Zvēru, ka neesmu.

Viņa nolieca galvu sāņus un pieplaka viņa lūpām. Viņas plaukstas satvēra Teita galvu, viņas pirksti iegrima viņa matos, piekļaujot viņu ciešāk. Everija mierināja sevi ar domu, ka Teits pretotos, ja patiešām gribētu.

Bet viņš ļāvās viņas varai. Kļuvusi drošāka, Everija ar mēles galiņu samitrināja viņa lūpas. Viņa muskuļi saspringa, bet tā bi ja vājuma, ne spēka izpausme.

-  Teit, - viņa maigi iekoda viņa apakšlūpā.

-   Ak, Dievs!

Roka, ar kuru viņš balstījās pret sienu, noslīdēja. Everija ar visu Teita auguma svaru tika piespiesta sienai. Viena viņa roka spēcīgi, valdonīgi apvijās viņas viduklim. Otra saņēma viņas žokli tā, ka tas spēcīgo pirkstu tvērienā gandrīz salūza. Tā turēdams viņas galvu, Teits kā izsalcis skūpstīja viņu - badīgi, kāri. Viņš piezīdās viņas pavērtajām lūpām un tad iegremdēja mēli dziļi viņas zīdainajā, miklajā mutē.

Tad, ļaudams viņai ieelpot, viņš mazliet atlieca galvu un ātriem, izveicīgiem mēles dūrieniem kairināja viņas lūpas. Viņas plaukstas glāstoši pārbrauca Teita vaigiem, pieskārās vaigukauliem. Viņa pilnībā atdevās viņa skūpstam.

Viņš drudžaini darbojās gar viņas tērpu. Viņa roka paslīdēja zem viņas svārkiem, iebrauca biksītēs, tā piepildījās ar maigu sievietes miesu. Kad Teits piespieda viņu piebriedušajam izcilnim bikšupriekšā, kad tas iespiedās viņas kājstarpē, Everija labsajūtā ievaidējās.

Viņa jutās mitra un iekarsusi. Viņas kājstarpe bija burtiski slapja, to laizīja liesmu mēles. Viņas krūtis alkās smeldza, krūšu galiņi piebrieda.

Un tad viņš pēkšņi atgrūda viņu.

Viņa mirkšķināja acis, mēģinādama sakoncentrēt skatienu. Viņas pakausis spēcīgi atsitās pret sienu. Viņa plaukstām atbalstījās pret sienu, tā cenšoties nenoslīdēt zemē.

-   Varu galvu likt ķīlā, ka šī ir smalka izrāde, - viņš sacīja. Viņa skatiens bija kļuvis kokains, vaigi piesarkuši, acis ieplestas. Elpoja viņš strauji un sekli.

-Tu vairs neesi tik vulgāra, kāda kādreiz biji. Tagad tu to dari elegantāk. Atšķirīgi, bet tāpēc ne mazāk piedauzīgi. Varbūt pat vēl piedauzīgāk.

Everija nespēja nolaist acis no piebriedušā izciļņa viņa bikšupriekšā. Tas bija skatiens, kas darīja vārdus liekus.

-   Nu labi, man stāv, - viņš atzina. Tas bija dusmu rēciens. - Bet es drīzāk nemiršu, nekā vēl kaut reizi gulēšu ar tevi.

Un viņš izgāja ārā. Viņš neaizcirta durvis, bet atstāja tās pusvirus, un tas likās vel aizvainojošāk, kā ja viņš būtu tās aizcirtis no visa spēka. Sāpēja sirds. Everija bija pamesta viena pati Kerolas istabā, Kerolas mantu vidū, ar visu, ko Kerola sastrādājusi.

Ikviens ģimenē bija pamanījis mīklainās pretrunas Kerolas uzvedībā, tomēr kādai personai tas neļāva aizmigt visu nakti. Stundām staigājis pa zālājiem apkārt namam, meklējis tumsā atbildes, viņš kā mēnessērdzīgais uzdeva apaļajai mēness ripai jautājumu.

Ko tā kuce perina?

Izmaiņas gan nevarēja saukt par krasām. Seja pārmainījusies ķirurģiskas operācijas rezultātā. īsie mati arī piedeva viņas ārienei citādu veidolu, bet tas nebija būtiski. Viņa ir zaudējusi dažas mārciņas svara, ta izskatīdamās krietni slaidāka nekā pirms katastrofas, tomēr nevarēja sacīt, ka viņa būtu pilnīgi nodēvējusi. Patiesībā fiziski viņa bija tāda pati ka pirms negadījuma. Tās nebija fiziskās pārmaiņas, kas tik ļoti krita acīs un mulsināja.

Ko tā kuce perina?

Vērojot viņas uzvedību pēc katastrofas, varēja domāt, ka pēc satikšanās ar nāvi viņai atgriezusies sirdsapziņa. Bet tā nevar būt. Viņai tāds vārds kā "sirdsapziņa" nav pazīstams. Lai gan viņa ļoti centās, lai visi tam noticētu.

Vai ir iespējams, ka Kerolai Ratlidžai mainījusies sirds? Vai tiešām viņa meklē vīra atzinību? Vai viņa vispār kādreiz spēs kļūt par mīlošu, uzmanīgu māti.

Nesmidiniet mani.

Viņa ir pārāk aprobežota, lai prastu mainīt taktiku. Viņa lieliski prot darīt to, kam ir nolīgta - indēt Teita Ratlidža dvēseli, lai brīdī, kad viņa galvā eksplodēs lode, viņš to uzņemtu gandrīz vai kā svētlaimi.

Kerola Navarro ir kā radīta šādam uzdevumam. Ak, viņu nācās krietni apmācīt, sakopt, skaisti saģērbt, pieradināt sarunāties bez necenzētiem vārdiem. Un brīdī, kad šī sagatavošanās bija pabeigta, viņa šķita kļuvusi inteliģenta, intelektuāla, izsmalcināta, pie tam tik iekārojama, ka Teits nespēja pretoties viņas valdzinājumam.

Teits gan nezināja, ka Kerolas inteliģence ir tikai krietni nomaskēta piedauzība, ka viņas intelekts ir tikai uz ielas apgūta gudrība, ka viņas smalkums ir iemācīts, bet ie- kārojamībai apakšā slēpjas viltus morāle. Un, gluži kā plānots, Teits bija iekritis šajās lamatās, jo redzēja Kerolā tikai tās īpašības, kuras vēlējās savā sievā redzēt.

Kerola bija turējusies pie šī mīta līdz Mendijas piedzimšanai - arī tas notika pēc plāna. Plāna otrās fāzes uzsākšanu un vīra krāpšanu viņa uztvēra kā atvieglojumu.

Važas, ko uzlika cienījamas sievas stāvoklis, jau sen bija sāpīgi iegriezušās viņas miesā. Viņas pacietība bija izsīkusi. Un, ieguvusi lielāku brīvību, viņa darīja savu darāmo lieliski.

Ak, Dievs! Cik jautri bija noskatīties Teita ciešanās!

Izņemot to neapdomīgo apciemojumu reanimācijas nodaļā, nevienam nebija ne jausmas par šo slepeno savienību, un tā jau četrus gadus, kopš Kerolu iepazīstināja ar Teitu. Ne ar vārdu, ne rīcību viņi nebija atklājuši slepeno paktu, noslēgtu brīdī, kad Kerolu nolīga šim darbiņam.

Bet kopš katastrofas viņa kļuvusi vel izvairīgāka nekā parasti. Viņa jāuzmana, pie tam - rūpīgi. Viņa reizēm sper savādus, neparastus soļus - neparastus pat priekš Kerolas. Visa ģimene sāk ievērot nepazīstamas īpašības viņas personībā.

Varbūt viņa tik savādi rīkojas tāpat, joka pēc. Tas izskatītos pēc Kerolas. Viņai patika būt perversai pašas per- versitātes dēļ. Tas nebija nopietni, tomēr tas arī nozīmēja, ka viņa pēc savas iniciatīvas būtu mainījusi spēles plānu, izdarījusi to, iepriekš nekonsultējoties.

Vai varbūt viņai vēl nav radusies izdevība paprasīt padomu. Varbūt viņa uzzinājusi par Teitu kaut ko tādu, kas apslēpts ikvienam citam un kas prasa rīkoties bez kavēšanās.

Vai varbūt šī kuce - un tas liekas visticamāk - pēkšņi nolēmusi, ka senatora sievas loma ir vairāk vērta par samaksu, kas viņai pienāksies, kad Teits gulēs zārkā. Katrā ziņā Kerolas metamorfozes sakritušas ar priekšvēlēšanu laiku.

Lai kādi ir šīs viņas jaunās uzvedības motīvi, tas šķiet ellišķīgi satraucoši. Labāk lai viņa padoma par savu rīcību vai arī nāksies šo draņķi izslēgt no spēlītes. Pašreizējā stadijā Tcils nogrims ar vai bez viņas līdzdalības. Vai tad tā muļķa kuce to nesajēdz?.

Vai varbūt viņa beidzot sapratusi, ka otra lode paredzēta viņai?

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Misis Ratlidža, kāds pārsteigums.

Sekretāre piecēlās, kad Teita un Džeka juridiskā biroja pieņemamajā telpā ienāca Everija. Lai uzzinātu tā adresi, viņai nācās ieskatīties telefonu grāmatā.

-   Sveicināti. Kā klājas?

Viņa neuzrunāja sekretāri vārdā. Plāksnītei uz galda bija uzraksts "Mērija Kroforda", tomēr Everija neriskēja.

-   Labi. Bet jūs izskatāties pasakaini.

-   Paldies.

-Teits jau stāstīja, ka jūs izskatoties vēl skaistāka nekā parasti, bet nu es pati par to pārliecinos.

Teits viņai to stāstījis? Viņi nebija divatā runājuši kopš skūpsta vakara. Everijai likās grūti noticēt, ka viņš būtu par viņu sekretārei sacījis ko tik glaimojošu.

-   Vai viņš ir iekšā?

Viņš bija. Par to liecināja biroja priekšā novietotā automašīna.

-   Pie viņa ir kāds klients.

-   Nezināju, ka viņš vēl nodarbojas ar lietām.

-   Viņš arī to nedara. - Mērija Kroforda nogludināja svārkus uz gurniem un atkal apsēdās. - Pie'viņa ir Bārnijs Bridžiss, un jums taču zināms, kas viņam par raksturiņu. Bez tam, viņš iemaksājis krietnu ziedojumu Teita kampaņai, tāpēc arī Teits atrada laiku, lai viņu pieņemtu.

-  Nu ko, es tomēr esmu atbraukusi. Vai viņi tur ilgi runās? Man pagaidīt?

-   Protams, lūdzu. Apsēdieties. - Sekretāre pamāja 11/ dīvānu un klubkrēsliem, pārvilktiem ar svītrainu audumu burgundieša un jūraszilā krāsā. - Vai vēlaties kafiju?

-   Nē, paldies. Neko.

Viņa tagad bieži atteicās no kafijas. Viņai negaršoja devīgu roku saldinātais brūvējums, kuru tik labprāt bija dzērusi Kerola. Apsēdusies klubkrēslā, Everija paņēma žurnālu un laiski sāka to šķirstīt. Mērijā atsāka klabināt rakstāmmašīnu, kā bija darījusi arī Everijai ienākot.

Impulsīvais Teita juridiskā biroja apciemojums notika uz labu laimi, bet tas arī bija izmisuma pilns solis, lai nesajuktu prātā. Ko Kerola Ratlidža varēja caurām dienām sadarīt?

Everija dzīvoja rančo namā jau gandrīz divas nedēļas, un viņa vēlējās noskaidrot, ar ko tad īsti nodarbojusies Teita sieva.

Pagāja vairākas dienas, līdz Everija iepazinās ar Kerolas guļamistabu un pārējo nama daļu, kas viņai bija pieejama. Viņa nemitīgi atskatījās pār plecu, jo baidījās izraisīt kāda aizdomas. Un tā drīz viņa bija iejutusies mājas izkārtojumā un jutās te gluži ērti, jo zināja, kur kas atrodas.

Pakāpeniski viņa iepazinās arī ar nama apkārtni. Viņa mēdza ņemt līdzi Mendiju, tā ka šie gājieni varēja izskatīties pēc nevainīgām pastaigām.

Kerola bija braukusi ar amerikāņu sporta auto. Everijai par lielu apjukumu mašīnai bija standarta ātrumkārba, bet viņai ātrumu pārslēgšana ar roku bija nepierasta lieta un sagādāja grūtības. Pirmajos izbraukumos viņa gandrīz vai salauza mašīnu, nemākulīgi rīkodamās ar kloķi.

Bet drīz viņa šo mākslu apguva un sāka izdomāt dažādus pienākumus, lai varētu izbraukt ārpus mājas. Kerolas dzīvesveids bijis nožēlojami garlaicīgs. Viņai pietrūka strauja dzīves ritma un iespējas rīkoties spontāni. Garlaicība veda Everiju Danielsu ārprātā.

Dienā, kad viņa atrada naktsskapīša atvilktnē piezīmju grāmatiņu ar Kerolas darbiem, viņa piespieda to pie krūtīm, kā zeltracis piespiestu nupat atrastu zelta tīrradni. Tomēr, pāršķirstot lapas, viņa tur atrada ļoti maz, tikai dienas, kad Kerola gājusi pie friziera vai manikīra.

Everija nekad nemēdza iepriekš pierakstīties frizētavā. Būtu jau jauki dažas stundas nedēļā pavadīt friziersa- lonā - Everijai Danielsai tam nekad neatlika laika - bet viņa nedrīkstēja riskēt un ļaut Kerolas frizierei pieskarties viņas matiem vai tnanikīrei apstrādāt nagus. Viņas var pamanīt atšķirības, kas citu acīm paslīdējušas garām neievērotas.

Piezīmju grāmatiņa nedeva skaidrību par to, kā Kerola aizpildījusi savas dienas. Izskatījās, ka viņa nav bijusi neviena kluba biedre. Draugu viņai bija maz vai nebija vispār, jo neviens' nepiezvanīja. Tas Everijai šķita vienlaicīgi gan pārsteigums, gan atvieglojums, jo viņa baidījās, ka paziņu bariņā var izraisīties sarunas no vietas, kur tās pārtrūkušas pirms Kerolas bojāejas.

Acīmredzot šādu tuvu draugu nebija. Ziedi un apsveikuma kartiņas, ko viņa saņēma, gulēdama slimnīcā, acīmredzot nākuši no ģimenes draugiem.

Kerola nestrādāja, viņai nebija vaļasprieku. Everija iedomājās, ka par to viņa var tikai priecāties. Un ja nu Kerola būtu, teiksim, lieliska tēlniece, māksliniece, spēlētu arfu vai aizrautos ar kaligrāfiju? Jau tā bija bezgala grūti iemācīties rakstīt un ēst ar labo roku.

Viņai nebi ja jādara mājas darbi, pat gultu viņa nedrīkstēja saklāt. Mona rūpējās par māju un gatavoja maltītes. Divas reizes nedēļā ieradās dārznieks un aprūpēja zaļumus un puķes pagalmā. Kāds pensionēts kovbojs, pārāk vecs, lai ganītu lopus vai piedalītos rodeo, aprūpēja zirgu stalli. Neviens nemēģināja viņu iedrošināt aktīvākai dzīvei un interesēm, kuras aprāvušās ārstēšanās laikā.

Kerola Ratlidža izrādījusies laiska dīkdiene. Everija Danielsa tāda nebija.

Atvērās Teita privātkabineta durvis, un viņš iznāca pa tām kopā ar vidēja vecuma vīrieti platām krūtīm. Viņi abi jautri smējās.

Ieraugot Teitu, patiesi silto smaidu viņa sejā, Everijas sirds sāka dauzīties kā negudra. Viņa acu kaktiņos bija ie- vilkušās krunciņas. Everija nekad agrāk nebija pamanījusi, ka Teitam piemīt arī humora sajūta. Vismaz ar viņu viņš jokojis netika. Edijs vienmēr šķendējās, ka Teitu ir tik grūti pierunāt apmainīt džinsu bikses, sporta kurpes un ikdienas kreklu pret uzvalku un kaklasaiti. Viņš no šāda apģērba izvairījās, pat ja vajadzēja parādīties sabiedrība.

-   Kas tad man jāietekmē? - viņš bija jautājis savam satrauktajam kampaņas vadītājam, kad runa gāja par Teita garderobi.

-   Septiņi miljoni vēlētāju, - Edijs bija atbildējis.

-   Ja es viņus nespēšu pārliecināt tāds, kāds esmu, tad nezin vai to izdosies panākt uzvalkā un ar kaklasaiti.

-  Ja vien viņi nav ēzeļi, - Nelsons bija pajokojis.

Visi iesmējās, un tā arī saruna beidzās.

Everija priecājās par Teita ģērbšanās stilu. Tāds viņš izskatījās brīnumjauks. Galva kā ieklausoties pieliekta leņķī, kuru viņa jau paspējusi iepazīt un iemīļot. Viena matu šķipsna nokritusi pār pieri. Mute pavērta platā smaidā, atklājot spēcīgus, baltus zobus.

Viņš vēl nebija ieraudzījis Everiju. Šādos brīžos Everija vienmēr nopriecājās par iespēju pavērot Teitu. Tad Teits pamanīja sievu, un brīnišķīgais smaids pārvērtās nicīgā vieplī.

-   Nu, tas tik ir pārsteigums!

Basa balss dārdoņa izrāva Everiju no sapņainības. Teita viesis spēji nāca viņai pretī. īsās, spēcīgās kājas liecināja, ka viņš ir īrs. Vienā mirklī Everija nokļuva spēcīgā lāča apskāvienā. Viņas mugura tika pliķēta aizrautīgā priekā.

-   Sasodīts, jūs izskatāties labāk nekā jebkad agrāk. Es gan neticēju, ka kas tāds būs iespējams.

-   Sveicināti, mister Bridžis.

-    Mister Bridžis? No kurienes tad tas? Es jau teicu mammai, kad ieraudzīju tevi televīzijā, ka tu esi vēl skaistāka nekā agrāk. Viņa ar tāpat domā.

-   Es priecājos, ka jums patīk.

Viņš pavicināja divus strupus pirkstus ar cigāru viņai gar degungalu.

-   Un tagad paklausies veco Bārniju, dārgumiņ. Tās aptaujas ne sūda nenozīmē, vai dzirdi? Ne sūda. Es jau viņdien to pateicu mammai. Vai tu domā, ka es liktu savu naudu uz šo puisi, - viņš iegāza Teitam starp lāpstiņām, - ja nebūtu pārliecināts, ka viņš vēlēšanu dienā izgriezīs pogas tam draņķa Dekeram? Nu?

-   Nē, ser. Jūs jau nu nē, Bārnij. - viņa smējās.

-   Tev ir sasodīta taisnība, ka es to nedarītu. - Iestūmis cigāru lūpu kaktiņā, viņš pastiepa roku un atkal iedunkāja viņai pa sāniem.' - Man milzīgi patiktu aizvest jūs abus papusdienot, bet man baznīcā sarunāta tikšanās ar diakonu.

-    Mēs jūs neaizkavēsim, - Teits mēģināja novaldīt smieklus. - Vēlreiz paldies par atbalstu.

Bārnijs atgaiņājās no pateicības vārdiem.

-   Mamma savējo izsūtīs šodien.

Teits ar grūtībām norija siekalas.

-   Es… es biju iedomājies, ka šis čeks ir nojums abiem.

-   Nu nē, zēn. Te bija tikai mana puse. Jāiet. Baznīca ir krietni tālu no šejienes, un māmiņa sajuks prātā, ja es braukšu ar vairāk nekā septiņdesmit stundā. Esmu viņai apsolījis, ka netrakošu. Tagad jau ceļi pārāk pilni ar trakajiem. Un jūs arī uzmanās, dzirdiet?

Un viņš izslāja ārā. Kad durvis bija aizvērušās, sekretāre uzmeta Teitam skatienu un noelsās:

-   Vai viņš teica, ka tā ir tikai puse?

-  Tā viņš apgalvo, - Teits neticīgi pašūpoja galvu. - Acīmredzot viņš patiesi uzskata, ka aptaujas nav ne sūda vērtas.

Mērija iesmējās. Un arī Everija. Bet Teita smaids pazuda mirklī, kad viņš viņu bija ievedis savā kabinetā un aizvēris durvis.

-   Ko tu te dari? Varbūt naudu vajag?

Kad Teits tā runāja ar Everiju, aprautiem vārdiem, noraidoši, balsī, pietaupītā reizēm, kad viņi palika vieni, likās, ka katrs vārds griežas miesā kā stikla lauska. Tas sāpēja. Un arī tracināja.

-  Nē, man nav vajadzīga nauda, - viņa akurāti atbildēja un apsēdās krēslā iepretī viņa rakstāmgaldam. - Kā jau tu ieteici, es aizgāju uz banku un izrakstīju sev jaunu kredītkarti, pie reizes izskaidrojot izmaiņas manā rokrakstā. - Viņa salieca un izstaipīja labās rokas pirkstus. - Tā ka nu ik reizi, kad man izbeigsies skaidra nauda, es varu izrakstīt čeku.

-  Tad kāpēc tu esi šeit?

-   Man vajadzīgs kas cits.

-   Kas tad nu?

-   Es gribu ar kaut ko nodarboties.

Viņas negaidītais paziņojums paveica savu. Viņa ieguva Teita nedalītu uzmanību. Skeptiski nenolaizdams no Everijas acis, viņš atgāzās savā krēslā un uzkrāva kājas uz galda malas.

-   Ar kaut ko nodarboties?

-   Pareizi.

Teits satvēra pirkstos bikšu siksnu.

-   Es klausos.

-   Man ir garlaicīgi, Teit. - Viņas neapmierinātība kāpa pāri malām kā ūdens vāroties. Viņa nemierīgi pietrūkās no krēsla. - Es rančo jūtos kā krātiņā, visu cauru dienu nīkstot bezdarbībā. Nelabi kļūst no tādas dīkdienības. Es jūku prātā. Pēdējā laikā mēs ar Monu sākam iztirzāt ziepju operu saturu.

Bezmērķīgi staigājot pa kabinetu šurpu turpu, Everija ievēroja, ka te visur atrodas Mendijas fotogrāfijas, bet nevienā neredzēja Kerolu.

Ierāmētie diplomi un fotoattēli bija skaisti izkārtoti pie sienas aiz grezna, vecmodīga galdiņa. Meklēdama atslēgas Teita pagātnei, Everija apstājās pie astoņi reiz desmit fotogrāfijas, uzņemtas Vjetnamā.

Teits un Edijs stāvēja reaktīvā bumbvedēja priekšā, viens otra plecus apskāvuši, kā īstiem karabiedriem pienākas. Abi bezgala pašapzinīgi smaidīja. Everija nejauši bija uzzinājusi, ka viņi bijuši istabas biedri jau koledžā, līdz Teits uz laiku pārtrauca izglītošanos, brīvprātīgi aiziedams dienēt Gaisa kara spēkos. Līdz pat šim brīdim Everija nezināja, ka Eclijs sekojis viņam uz Vjetnamu.

-    Kopš kura laika tu esi sākusi garlaikoties? - Teita jautājums atgrieza Everiju realitātē.

-   Man vajadzīga kāda nodarbošanās.

-  Uzsāc aerobikas nodarbības.

-Jau uzsāku tajā pašā dienā, kad ārsts pārbaudīja manu lielakaulu un atļāva. Bet nodarbības jau ilgst tikai pa stundai trīs reizes nedēļā.

-   Iestājies vēl vienā grupā.

-  Teit!

-   Nu? Ko, pie velna, tas viss nozīmē?

-  Es taču cenšos tev paskaidrot, bet tu stūrgalvīgi atsakies uzklausīt mani.

Viņš piesardzīgi palūkojās uz aizvērtajām durvīm. Tieši aiz tām taču sēž sekretāre. Tad viņš pieklusinātā balsī sacīja:

-   Tev patika izjādes, bet kopš-atgriešanās mājās tu ne reizi neesi iegriezusies stallī.

Viņa patiešām nebija to darījusi. Arī Everijai patika izjādes, tomēr viņa nezināja, cik labi pratusi jāt Kerola, tāpēc nevēlējās radīt aizdomas, izrādot pārāk labu jāšanas prasmi vai gluži otrādi - izskatīties pēc neprašas.

-   Zirgi mani vairs neinteresē, - viņa nepārliecinoši novilka.

-   Es jau tā domāju, - viņš sardoniski iedzēla. - Tikpat ātri jau tu arī nogriezi cenu zīmes tam dārgajam izjādes tērpam.

Everija bija pamanījusi Kerolas drēbju skapī izjādes kostīmu un vēl nobrīnījusies, vai šīs galifē bikses un īsā, lieliski piegrieztā žakete kādreiz ir vilkti mugurā.

-   Gan jau es pie tā atgriezīšos.

Lai rastu mirkli domu sakopošanai, Everija aplūkoja foto attēlu, kurā bija redzams Nelsons kopā ar Lindonu Džonsonu, tad vēl tikai kongresmeni. Iespaidīgi.

Vairākos attēlos Nelsons dižojās uniformā. Tai mainoties, kļuva redzams viņa kāpums pa militārās karjeras kāpnēm. Viens attēls viņai īpaši iekrita acīs, jo tas atgādināja Teita un Edija momentuzņēmumu.

Saja attēlā Nelsons bija draudzīgi apskāvis plecu kādam citam Gaisa spēku kadetam, jaunam cilvēkam, neparasti skaistam un krietni augstprātīgākam parjauniņo Nel- sonu. Aizmugurē, nedaudz atgādinot begemotu, neskaidri vīdēja baismīgs bumbvedējs. Attēla apakšējā malā varēja lasit: "Majori Nelsons Ratlidžs un Braiens Teits, Dienvidkoreja, 1951. gads."

Braiens Teits. Varbūt Nelsona radinieks? Vai draugs? Ticamāk, ka tā, ja jau Nelsons nosaucis viņa vārdā savu dēlu.

Everija pagriezās pret Teitu, cenšoties neizrādīt interesi par fotoattēliem vairāk, nekā pienāktos cilvēkam, kas tos jau ne reizi vien redzējis.

-   Dod man darbu kampaņas štābā.

-   Nē.

-   Kāpēc? Fensija taču tur strādā.

-   Un tas jau ir pietiekošs iemesls, lai turētu tevi tālāk no turienes, citādi izcelsies asinsizliešana.

-  Es nelikšos viņu redzam.

Viņš papurināja galvu.

-   Mums ir vesels lērums jauniņo. Viņi jau tā kāpj viens otram uz galvas. Edijs nemitīgi izdomā pienākumus, lai viņi būtu nodarbināti.

-.Bet es gribu kaut ko darīt, Teit.

-   Kādēļ?

Saspringtos apstākļos Everija Danielsa parasti jutās labāk, un viņa bija pieradusi pie drudžainas darbības, bet bezdarbību nevarēja ciest ne acu galā. Kerolas mazakti- vais dzīves veids veda viņu ārprātā.

Viņa nespēs ne pasargāt Teilu no slepkavības, ne uztaisīt reportāžu, ja viņš joprojām turēs Everiju drošā attālumā no sevis. Gan viņas, gan Teita nākotne bija atkarīga no tā, vai viņa spēs aktīvi iesaistīties Teita kampaņā.

-   Es jūtu, ka kaut kādā veidā varu būt tev noderīga.

Viņš aprauti, rejoši iesmējās.

-   Kuru tu te gribi apmānīt?

-   Es esmu tava sieva!

-   Tikai pagaidām!

Šī asā iebilde apklusināja Everiju. Teits, ieraudzījis viņas sāpjpilno sejas izteiksmi, pie sevis nolamājās.

-  Nu labi, ja gribi manā labā kaut ko darīt, esi joprojām Mendijai priekšzīmīga māte. Manuprāt, viņa sāk mazliet atgūties.

-   Viņa ir krietni atguvusies. Un es esmu nolēmusi darīt visu iespējamo, lai viņa ar katru dienu atgūtos vēl vairāk.

Viņa atbalstīja rokas uz galda un noliecās pār to, kā bija darījusi, kad gribēja izlūgties Airišam atļauju ķerties pie tēmas, kura viņam nebija patikusi.

-   Pat Mendija un viņas problēmas nespēj pietiekoši'noslogot mani. Es taču nevaru visu laiku pavadīt kopa ar Mendiju. Trīs rītus nedēļā viņa iet bērnudārzā.

-  Vai tev psihologs ieteica sūtīt viņu bērnudārzā?

-   Jā, un es tam piekritu. Kontakts ar citiem bērniem Mendijai pašlaik ir labākās zāles. Viņai jāpierod pie sabiedrības. Un tā, kamēr Mendija ir dārziņā, es klīstu pa māju un nositu laiku, līdz jābrauc viņai pakaļ. Katru pēcpusdienu viņa noguļ pamatīgu diendusu. - Everija saliecās vēl vairāk uz priekšu. - Lūdzu, Teit, es vīstu kā vīnstīga bez saknēm.

193

Viņš ilgi un cieši skatījās Everijā. Beidzot skatiens noslīdēja līdz viņas zīda blūzes trijstūrveida izgriezumam.

S. Hiauna Spoguļtēls ■ 7

bet tad viņš strauji novērsās, dusmīgs uz sevi par mirkļa vājumu un zaudēto paškontroli.

Tad Teits noklepojās un kodolīgi noprasīja:

-  Labi, ko tu iesaki?

Everijas spriedze nedaudz atslāba. Vismaz viņš nav izvairījies no sarunas. Viņa iztaisnoja muguru.

-   Ļauj man strādāt štābā.

-  Izslēgts.

-   Tad ļauj nākošnedēļ pavadīt tevi kampaņas braucienā.

-   Nē, - viņš atteica, likdams saprast, ka šis jautājums vairs nav apspriežams.

-   Lūdzu.

-   Es teicu nē. - Teits nikni nometa kājas uz grīdas un, piecēlies kājās, apgāja apkārt rakstāmgaldam.

-   Kāpēc nē?

-  Tāpēc, ka tu neiederies manā komandā, un es negribu, lai tava klātbūtne izjauktu saskaņu.

-   Kādā veidā?

-   Kādā veidā? - viņš jau sāka zaudēt pacietību, jo neticēja, ka.viņa visu aizmirsusi. - Iepriekšējos braucienos tev nekas nebija pietiekoši labs - ne viesnīcas numurs, ne cienasts banketos, nekas. Tu vienmēr nokavējies, lai gan zināji, cik precīzi Edijs grib ievērot grafiku. Tu mētāji presei asprātības, kuras tev pašai likās smieklīgas, bet pārējiem - bezgaumīgas un pilnīgi neiederīgas situācijā. Un tā pietika viena triju dienu brauciena, lai es pieņemtu galīgo lēmumu un atteiktos no tavas kompānijas.

-  Tagad vairs tā nebūs.

-   Man neatliks laika, lai izklaidētu tevi, jo jāgatavo runas, jāraksta tās. Stundām jāatrodas ceļā, un tad tu sāksi čīkstēt, ka es nepievēršu tev uzmanību un tev nav ko darīt.

-   Es atradīšu, ar ko nodarboties. Es protu gatavot kafiju, pasūtīt sendvičus, asināt zīmuļus, pieņemt zvanus, atbildēt uz zvaniem, būt par izsūtāmo.

-   Tas ir palīgu darbs. Mums pietiek izsūtāmo un citu liekēžu.

-   Kaut ko tomēr es varu darīt. - Viņa burtiski mina Teitam uz papēžiem. Kad viņš pēkšņi apstājās, Everija no mugurpuses uzskrēja viņam virsū.

Teits pagriezās pret viņu.

-  Tavi labie nodomi izplēnēs jau pēc pirmās dienas, un tu būsi pārguruši, žēlosies par grūtībām un gribēsi braukt mājās.

-Nē.

-  Kāpēc tu tik pēkšņi esi sagribējusi piedalīties šajā darbā?

-   Tāpēc, - arī viņas niknums auga, - ka tu pretendē uz krēslu senātā un mans sievas pienākums ir tev palīdzēt izcīnīt uzvaru.

-   Pilnīgas muļķības!

Pie durvīm kāds trīs reizes asi pieklauvēja. Pēc dažām sekundēm tās atvērās. Ienāca Edijs un Džeks.

-   Piedodiet, - sacīja Edijs, - bet ienākot mēs dzirdējām tik skaļu vārdu apmaiņu, ka baidījāmies, vai jums nav vajadzīgs šķīrējtiesnesis.

-   Kas te notiek? - Džeks aizvēra aiz sevis durvis. - Ko jūs te darāt?

-   Es ierados apciemot savu vīru, - paskaidroja Everija. - Vai tev ar tādu paskaidrojumu pietiek, Džek? - Viņa atstūma no pieres matu cirtas. Tas bija kareivīgs žests.

-   Dieva dēļ, nomierinies. Vai tad nedrīkst pajautāt? - Džeks apsēdās uz dīvāniņa pie sienas.

Edijs sabāza rokas bikšu kabatās un starp savām spoži nospodrinātajām kurpēm pētīja austrumnieciskā paklāja rakstu. Teits atgriezās pie rakstāmgalda un apsēdās. Everi- ja bija pārāk satraukta, lai sēdētu, tāpēc viņa piegāja pie greznā galdiņa un atspiedās pret to.

-   Kerola grib braukt kopā ar mums nākošās nedēļas kampaņas braucienā, - Teits paskaidroja.

-   Ak, Kungs,., labāk gan ne, - noelsās Džeks.

-   Kāpēc nē? - Everija jau gandrīz kliedza.

-   Labi, apspriedīsim šo jautājumu, - ierosināja Edijs.

Teits noskatīja viņus abus pēc kārtas.

-   Tev šāda ideja nepatīk, Džek?

Džeks palūkojās uz Everiju, paraustīja plecus un pusbalsī norūca:

-   Viņa ir tava sieva.

Tad Teita uzmanība pievērsās Everijai.

-   Mani iebildumi jau tev zināmi.

-   Daži no tiem ir pamatoti, - viņa samiernieciski piekrita, apbrīnodama Teita takta sajutu nekritizēt Kerolu citu vīriešu priekšā. - Es šoreiz uzvedīšos labāk, jo nu zinu, kas braucienā gaidāms un ko gaida no manis.

-   Un ko saki tu, Edij?

Kad Teits nosauca Edija vārdu, viņš bija spiests pārtraukt paklāja raksta apbrīnošanu un pacelt galvu.

-   Nav nekādu šaubu, ka skaistu precētu pāri ir vieglāk pārdot nekā skaistu vīrieti vienu pašu.

-   Kāpēc?

-   Galvenokārt tāpēc, ka tas cel vīrieša reputāciju. Precēts pāris simbolizē visu, kam Amerikā ir vērtība - tas ir ģimenes pavards, tas ir amerikāņa sapnis. Laulība nozīmē, ka, nokļuvis Vašingtonā, tu ar sekretāri, kura neprot rakstīt uz mašīnas, bet patiesībā ir tava mīļākā, nesāksi notriekt nodokļu maksātāju naudiņu.

-   Vismaz teorētiski tas tā ir, - Džeks pasmīkņāja.

Arī Edijs sazvērnieciski pasmējās un atkārtoja:

-   Vismaz teorētiski. Sievietes izturēsies pret tevi ar cieņu tāpēc, ka esi uzticīgs virs un rūpīgs tēvs. Savukārt vīrieši cienīs tevi par to, ka neesi gejs.

-   Lai cik ari moderni būtu mūsdienu uzskati, vēlētāji jutīsies neveikli, ja viņu kandidāts tiek turēts aizdomās par homoseksualitāti. Vīrieši aizdomīgi raudzīsies uz vientuļu skaistulīti, bet ar sievu pie sāniem tu būsi viens no viņiem.

-Citiem vārdiem, problēmas vieglāk pārdzīvot kompānijā, - iedzēla Everija.

Edijs bezpalīdzīgi paraustīja plecus un kā atvainojoties noteica:

-   Es neizgudroju šos noteikumus, Kerol.

Viņa ar nepatiku noskatīja visus trīs vīriešus pēc kārtas.

-   Nu. un kāds tad bus spriedums?

-   Man ir priekšlikums.

-   Vārds tev, Edij.

Kā pirms brīža, Teita papēži bi ja atbalstīti uz galda malas, bet pats viņš atgāzies augstā ādas krēslā. Everi jai uznāca kārdinājums nogrūst viņa kājas no galda, vienkārši lai •izsistu viņu no pašpārliecinātības un uzspēlētās bezrūpības.

-   Kerolas interesēs es atteicu viņai domāto ielūgumu uz vakariņām šajā piektdienā.

-   Pie gubernatora Ostinā?

-   Pareizi. Es atvainojos viņas viela un paskaidroju, ka. neskatoties uz ievērojamu veselības stāvokļa uzlabošanos, viņa vēl nejūtas pietiekoši labi, lai piedalītos banketā.

Viņš pagriezās pret Everiju.

-   Es vēl varu piezvanīt viņiem un atsaukt atteikumu. Tā ir baptistu sabiedrība, tā ka aktīvas izrīcības tur nav sagaidāmas. Tā tev vienkārši būtu lieliska iespēja apskatīt citus un parādīt sevi. Palūkosim, kā noritēs šis vakars, un tad izlemsim par braucienu.

-  Citiem vārdiem sakot; pārbaude) - sacīja Everija.

-  Ja tu to tā vēlies uzskatīt, tad jā, - Edijs aukstasinīgi atbildēja. Tad viņš pagriezās pret Teitu un Džcku. - Katrā ziņā, preses konferencē, iznākot no slimnīcas, viņa bija lieliska.

Edija viedoklis Teitam nozīmēja ļoti daudz, tomēr galīgo lēmumu vienmēr pieņēma viņš pats. Teits palūkojās uz savu vecāko brāli, kurš visu laiku kaitinoši bija klusējis.

-  Un ko tu saki, Džek?

-   Manuprāt, viss būs kārtībā, - viņš aizvainots palūkojās uz Everiju. - Un es arī zinu, ka mamma un tētis ļoti vēlētos redzēt jūs kopā un vienotus.

-   Paldies jums abiem par padomiem.

Viņi saprata smalko mājienu. Vairs ne vārda nepasacī- jis, Džeks izgāja no kabineta. Ari Edijs klusējot pamāja Everijai atvadas un pats aizvēra aiz sevis durvis.

Teits kādu brīdi cieši skatījās viņā.

-  Nu labi, - viņš īsi noteica. - Tev ir izdevies mani pārliecināt, ka no tevis būs vairāk labuma nekā nepatikšanu, tāpēc nopietni ķersimies pie kampaņas.

-   Tev nenāksies vilties, Teit. Eš apsolu.

Viņš neticīgi pasmaidīja.

-   Piektdienas vakarā. Izbrauksim no mājas precīzi septiņos. Esi gatava.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Es atvēršu.

Divas reizes nodžinkstēja durvju zvans. Everija piesteidzās pie durvīm pirmā, satvēra rokturi un atvēra tās. Starp ģerāniju podiem stāvēja Vens Lovdžojs.

Everija pārakmeņojās. Viņas aicinošais, gaidošais smaids sastinga, ceļgali saļodzījās. Vēderā sagriezās.

Venu bija pārņēmis līdzīgs nemiers. Viņa sagumušais augums vienā mirklī iztaisnojās, cigarete izkrita no pirkstiem. Viņš nemitīgi mirkšķināja acis.

Everija ļoti cerēja, ka viņa acu zīlītes paplašinājušās ma- rihuanas, ne šoka rezultātā. Viņa saņēmās, cik vien spēja.

-   Sveicināti.

-   Sveiki, hm…

Viņš uz mirkli aizvēra acis un, garajiem, taisnajiem matiem noplandoties, pašūpoja galvu.

-   Hm, vai misis Ratlidža?

-Jā?

Viņš piespieda kaulaino roku pie sirds.

-   Ak, Dievs! Vienu mirkli jūs man ļoti atgādinājāt…

-   Lūdzu, nāciet iekšā. - Viņa negribēja ļaut Venam izrunāt viņas vārdu, bet pati tikai ar pūlēm bija savaldījusies, lai priecīgi neiesauktos: "Ven!" Cik bezgala grūti bija karsti neapkampt viņu un nepastāstīt, ka viņa, Everija, ir uztaustījusi sižetu varbūt vissensacionālākajai reportāžai viņas līdzšinējā karjerā.

No paša sākuma viņa šo lomu ir spēlējusi vienatnē. Ja Vens uzzina patiesību, briesmas var apdraudēt arī viņu. Lai cik arī ļoti gribējās iegūt drošu sabiedroto, tādu greznību atļauties viņa nedrīkst. Viņa nedrīkst riskēt, nedrīkst viņam uzticēties. Vens nemaz nav tādas uzticības cienīgs.

Everija pakāpās sāņus. Vens nostājās viņai blakus. Būtu tikai normāli, ja viņš skatītos apkārt un aplūkotu neredzēto, iespaidīgo iekārtojumu, bet viņš nenolaida acis no Everijas sejas. Redzot vīrieša sejā neizpratni, Everijai kļuva viņa žēl.

-   Jūs esat…?

-   Ak, piedodiet, - viņš kautri paberzēja plaukstas gar džinsu starām un pastiepa viņai labo roku, kuru Everija ātri pakratīja.

-   Vens Lovdžojs.

-   Es esmu Kerola Ratlidža.

-  Es zinu. Biju preses konferencē dienā, kad jūs atstājāt klīniku. Es strādāju KTEX televīzijas studijā.

-   Skaidrs.

Lai kā arī viņš centās veidot normālu sarunu, viņa skatiens nenovērsās no Everijas sejas. Kas tās bija par mokām, atrasties tik cieši blakus draugam un nedrīkstēt to izrādīt. Everija vēlētos uzdot Vēnām miljons un vienu jautājumu, bet nācās palikt pie tā viena, kuru, loģiski spriežot, uzdotu Kerola:

-  Ja jūs esat šeit ieradies televīzijas studijas uzdevumā, vai to nevajadzēja vispirms saskaņot ar misteru Paskalu, mana vīra vēlēšanu kampaņas vadītāju?

-   Viņš zina par manu vizīti. Mani atsūtīja producentu kompānija.

-   Producentu kompānija?

-   Es nākošajā trešdienā šeit filmēšu materiālu televīzijas komercraidījumam. Vai tad neviens jūs nebrīdināja par manu ierašanos?

-Es… .

-   Kerol?

Gaitenī bija ienācis Nelsons. Viņš ar neslēptu nepatiku uzlūkoja Venu. Kā jau bijušais karavīrs, Nelsons bija ģērbies strikti kārtīgi. Apģērbā nevienas krociņas, katrs sirmais^ mats sasukāts un pieglausts.

Vens viņam bija pilnīgs pretstats. Apdilušais T-krek- liņš bija pirkts ķiniešu restorāniņā, kaš specializējas aus- tcru tirgošanā. Uzraksts uz krekliņa vēstīja: "Izģērb mani, izsūc mani, paņem mani, kāda esmu." Džinsi vecmodīgi un noskrandušiēm galiem. Kājas Vens šļūkāja nonēsātās sporta čībās. Everija šaubījās, vai viņam vispār ir zeķes, jo parasti jau Vens staigāja bez tām.

Veps izskatījās neveselīgs un nedabīgi vājš, kā ilgu laiku badā dzīvojis. Asās lāpstiņas spiedās cauri krekliņam. Ja viņš stāvētu taisni izslējies, katra riba būtu skaidri saskatāma, bet tagad mugura meta kūkumu.

Everija zināja, ka šie nikotīna nodzeltinātie pirksti prot talantīgi rīkoties ar videokameru. Viņa apātiskais skatiens mācēja tvert neticami interesantus mākslinieciskus rakur- sus. Bet Nelsons Venā saredzēja vienīgi kādu mūžīgo hipiju, izniekotu dzīvi. Vena talants svešām acīm bija paslēpts tāpat kā viņa patiesā būtība.

-   Nelson, šis ir misters Lovdžojs. Mister Lovdžoj, iepazīstieties, pulkvedis Ratlidžs.

Nelsons neizrādīja īpašu vēlmi sarokoties ar Venu, tāpēc tas notika lietišķi un cik ātri vien iespējams.

-   Misters Lovdžojs ir ieradies apskatīt māju, lai sagatavotos televīzijas komercizlaiduma filmēšanai, kas notiks nākamnedēļ.

-   Vai jūs esat no MB kompānijas?

-   Es reizēm piestrādāju pie viņiem. Kad viņiem vajadzīgs kas īpaši spīdošs. . "

-   Hm. Viņi man ziņoja, ka šodien kāds ieradīšoties.

• Acīmredzot Vens nebija tas, ko Nelsons gaidījis.

-  Es jums parādīšu māju. Ko vēlaties redzēt? Iekštelpas vai pagalmu?

-  Gan to, gan to. Kādu vietu, kur misters Ratlidžs, viņa sieva un mazulis parasti pavada laiku. Viņi sacīja, ka vēloties kaut ko vienkāršu. Kādas sentimentālas muļķības.

-   Jūs drīkstat apskatīt visu māju, ja vēlaties, bet netiksiet ielaists manas ģimenes istabās. Mana sieva var apvainoties par rupjībām uz jūsu krekliņa.

-   Viņa taču to nenēsā, tad kāda sūda pēc lai viņa par to raizētos?

Nelsona zilās acis pārvērtās ledū. Viņš bija pieradis, ka tie ar zemāku pakāpi izturas pret viņu ar respektu. Everija pat nebrīnītos, ja viņš sagrābtu Venu aiz bikšu dibena un apkakles un izmestu ārā. Ja Vena darāmais nebūtu tieši saistīts ar Teita kampaņu, Nelsons laikam tā ari izdarītu.

Bet tagad viņš tikai izgrūda caur zobiem:

-   Kerol, es atvainojos par to, kas tev nupat bija jādzird. Ceru, ka tu mums piedosi.

Arī Vens uzrunāja Everiju:

-   Mēs vēl redzēsimies, misis Ratlidža. Piedodiet, ka es tā skatījos uz jums, bet jūs tik ļoti atgādinājāt…

-   Esmu pieradusi, ka tagad ļaudis aplūko manu seju, - viņa steidza pārtraukt Venu. - Gluži saprotami, ka visi ziņkārīgi skatās uz mani.

Nelsons nepacietīgi pielieca galvu.

-  Šeit, lūdzu, mister Lovdžoj.

Vens vēl pēdējo reizi kā neizpratnē pašūpoja galvu un tad viegliem soļiem aizsteidzās pa gaiteni nopakaļus Nel- sonam. Everija devās uz savu istabu, kur, aizvērusi aiz sevis durvis, atspiedās ar muguru pret tām. Viņa dziļi elpoja un mēģināja norit rūgtas nožēlas un sirdsapziņas pārmetumu asaras.

Viņai bija gribējies satyert Vena kaulaino roku un pēc gaviļpilnas atkalredzēšanās iztaujāt, kas jauns noticis pa šo laiku. Kā klājas Airišam? Vai viņš joprojām sēro par Everijas nāvi? Vai rūpējas par sevi? Kas kļuvis par jauno laika ziņu diktoru? Vai viņš ir atlaists no darba vai aizgājis pēc paša vēlēšanās? Un kā ar sekretāri, kura gaidīja bērniņu? Kas piedzimis - puika vai.meitene? Kādas ir pēdējās tenkas no komercdaļas? Vai ģenerāldirektors joprojām krāpj savu sievu?

Tomēr viņa arī saprata, ka nezin vai Vens par tikšanos būtu tikpat priecīgs kā viņa. Ak, viņš gan būtu saviļņots par to, ka Everija palikusi dzīva, bet, atguvies no šoka, viņš sacītu vārdus, kuri jau skanēja Everijai ausīs: "Pie velna, kādās draņķīb&s tu esi iepinusies?"

Viņa arī pati visai bieži uzdeva sev šo jautājumu. Jā, viņa gribēja sižetu reportāžai, tomēr motīvi viņas rīcībai nebija pārāk pārliecinoši.

Teita dzīvības glābšana, protams, ir galvenais iemesls, kāpēc viņa ieņēmusi viņa nelaiķa sievas vietu. Bet vai tas tā joprojām ir? Kur tad ir tas drauds viņa dzīvībai?

Kopš pārbraukšanas mājās viņa rūpīgi vēroja apkārtējos ļaudis. Bija jaušama zināma nesaskaņa starp Džeku un Doroteju Rī. Fensija spētu izprovocēt pat svēto. Nelsons rīkojas despotiski. Zī turas savrup. Edijs visos jautājumos ir līdz apnikumam kompetents. Tomēr pret Teitu visi izturējās tikai ar mīlestību un pat pielūgsmi. Everija gribēja uzmeklēt potenciālo slepkavu un arī iegūt reportāžu, ar kuru atkarotu sev cieņu, ko tik muļķīgi zaudējusi viena nepareiza lēmuma rezultātā. Nupat satiktais Vens lika viņai to atcerēties.

Viņš bija atnesis sev līdzi izpratni, ka Everija ne tik daudz koncentrē uzmanību uz neiedomājama sižeta reportāžu kā uz tajā dzīvojošajiem ļaudīm. Un tas nepārsteidza. Objektivitāte, viens no žurnālistikas pamatelementiem, kuram viņa nav spējusi pakļauties, bija viņas karjeras klupšanas akmens.

Interesi par žurnālistiku un reportiera talantu viņa bija mantojusi no tēva, tomēr tēva spēja būt vien vēsam novērotājam no malas mantojumā atstāta nebija. Everija centās attīstīt objektivitātes izjūtu, bet. pagaidām bez panākumiem. Un viņa baidījās, ka neiemācīsies to, arī sasaistījusies ar Ratlidžiem.

Tomēr tagad aiziet viņa nevar. Lielākais trūkums viņas rūpīgi izstrādātajā plānā bija tas, ka viņa nav parūpējusies par atkāpšanās ceļu. Viņai neatlika nekas cits, kā palikt tur, kur viņa ir pašlaik, un uzņemt notikumus, kadi tic nāk - pat ieskaitot pārsteidzošus vecu draugu apciemojumus.

Pienāca piektdiena. Everija aizpildīja garās pēcpusdienas stundas rotaļās ar Mendiju. Kad meitenīte pamodās no diendusas, viņas abas sēdēja pie mazā galdiņa un lipināja plastilīna dinozaurus, līdz Mendiju pārņēma izsalkums un viņa tika nodota Monas aprūpē.

Piecos Everija iegāja vannā. Tad, uzlikusi vakara kosmētiku, viņa negribīgi paskrubināja Monas ienesto maltīti.

Tad viņa ieveidoja matus. Tie joprojām bija īsi, tomēr ne tik nepakļāvīgi kā vēl nesenā pagātnē. Cirtas jau izrādījās pietiekoši garas, lai būtu vērts pacensties radoši pastrādāt ar tām. Un tad eleganto, interesanto frizūru papildināja divi milzīgi auskari ar briljantiem.

Bez ceturkšņa septiņos, piecpadsmit minūtes pirms paredzētā laika, viņa bija jau gatava. Viņa atradās vannasis- tabā, kur iesmaržojas, kad platiem soļiem ienāca Teits.

Viņa nepieteiktais un arī neparastais apciemojums apstulbināja Everiju. Viņš parasti gulēja uz izvelkama dīvāna kabinetā blakus Everijas guļamistabai. Šīs divas telpas savienoja durvis, bet tās vienmēr bi ja aizvērtas un noslēgtas no Teita kabineta puses.

Kabinets bija iekārtots neuzkrītošos, vīrišķīgos toņos un atgādināja džentlmeņu kluba telpu. Te atradās arī neliela vannasistaba. Izlietne pēc izmēra drīzāk iederētos zobārsta kabinetā. Dušas kabīne tik tikko varēja izslieties pieaudzis cilvēks, tomēr Teits atteicās dalīties ar sievu viņas plašajā guļamistabā un vannasistabā ar divām ģērbtuvēm, atdalītām ar spoguļsienu, ar marmorā darinātu romiešu vannu zem debesziliem griestiem un jardiem plašiem paklājiem uz grīdas. Viņš deva priekšroku savam šaurajam un pieticīgajam kaktam.

Vispirms, sirdij pamirstot, Everija nodomāja, ka Teits atsteidzies, lai pavēstītu, ka ir pārdomājis un nu viņa nedrīkstēs braukt līdzi. Tomēr viņš neizskatījās dusmīgs, vienīgi noguris. Slepus aplūkojis Everiju spogulī, viņš izskatījās satriekts.

Apmierināta, ka pūliņi atmaksājušies, Everija pagriezās pret viņu un paplēta rokas sāņus. ■

-   Nu, vai patīk?

-   Kleita? Kleita ir brīnišķīga.

-   Rēķins no brāļiem Frostiem pierāda, ka tā ir lieliska.

Viņa zināja, ka kleita ir satriecoši skaista. Tā bija ka

melni iekrāsota ilūzija, pār kuru izkaisīti spīdumiņi. Tā apņēma viņas krūtis, plecus, gurnus, rokas. No krūšu iegriezuma līdz pat ceļgaliem krita melns zīds. Kleitu pie kakla un ap vidukli rotāja lentes ar visās varavīksnes krāsās zaigojošiem spīdumiņiem.

Tas bija kairinošs tērps, tomēr vienlaicīgi arī izturēts. Tāds piestāvētu Odrijai Hepbernai. Bet Everija nebija tērpu izvēlējusies savtīgos nolūkos. Viņa vienkārši šajā vakarā nevēlējās vilkt kaut ko, kas piederējis Kerolai. Viņa visā pilnībā gribēja būt jauna, atšķirīga, gluži citāda nekā Kerola.

Bez tam, visi Kerolas oficiālie tērpi bija dziļiem izgriezumiem un pārmēru grezni. Tic neatbilda Everijas gau- inei. Viņa vēlējās kaut ko sezonai piemērotu* vieglu, gaisīgu, bet ar garām piedurknēm. Viņa uzmanījās, lai nebūtu atklāts pārāk daudz kailas miesas, jo arī tā var rasties aizdomas, ka šī taču nav Kerola. Melnais tērps Everiju apmierināja pilnībā.

-  Nauda nav velti izdota, - Teits negribīgi nomurmināja.

-   Vai tu gribēji ko īpašu sacīt vai arī atnāci pārliecināties, vai es nekavējos?

-   Diemžēl šoreiz es būšu tas, kurš kavējas. Nevaru atrast aproču pogas. Vai neesi tās redzējusi?

Everijas skatienam nebija paslīdējis garām tas, ka viņš vēl nav pilnīgi saģērbies. Uz Teita zoda vīdēja asinis, liecinādamas par skūšanos steigā. Viņš vēl bija kailām kājām un mitriem, tikai dvielī pēc mazgāšanas nosusinātiem, nc- sasukātiem matiem. Arī labi izgludinātais un iestērķelētais krekls vēl nebija aizpogāts. Garās krekla stērbeles karājās pār melnajām smokinga biksēm.

Ieraugot Teita kailās, spalvainās krūtis, Everijai mute kļuva sausa. Viņa vēders bija plakans un vingrs kā bungu āda. Tā kā viņš vēl nebija uzlicis plato smokinga jostu, Everijai pavērās neierobežots skats uz viņa nabu un kailo miesu līdz pat balto apakšbikšu elastīgajai jostai.

Viņa instinktīvi aplaizīja lūpas. Sirds dauzījās tik spēcīgi, ka bija sadzirdams, kā miesa ritmiski pieskaras kleitas audumam.

-  Aproču pogas? - viņas balss gandrīz izdzisa.

-  Es iedomājos, ka varbūt esmu atstājis tās šeit.

-  Tad pameklē. - Viņa pamāja uz ģērbtuvi, kur bija atradusi Teita tualetes piederumus.

Viņš pārmeklēja divas atvilktnes, līdz beidzot atrada dārglietu kastīti. Tajā atradās oniksa aproču pogas ar piemērotām aprocēm.

-   Vai palīdzēt tev?

-Nē.

-  Jā. - Viņa aizstājās priekšā durvīm.

-   Es pats varu tikt galā.

-   Un piedevām saburzīt kreklu.

Neņemot vērā viņa protestus, Everija iestiprināja pirmo aproču pogu. Viņas pirksti neviļus nobrauca gar Teita krūšu spalvām. Tās bija mīkstas un mitras. Everijai sagribējās paslēpt tajās seju.

-   Kas tas? - Teits pamāja ar galvu.

Everija sekoja viņa galvas mājienam.

-   Ak, tic ir Mendijas mākslas darbi.

Pie spoguļa ar līmlenti bija piestiprināti vairāki meitenītes zīmējumi.

-   Vai tad viņa tev neuzdāvināja kādu?

-   Protams, ka uzdāvināja, bet es negaidīju, ka tu savējos tik skaisti izstādīsi. Tu taču kādreiz šādu jucekli ciest nevarēji. Nu, aizpogāji? - Viņš pielieca galvu, lai pārbaudītu Everijas darbu. Abi gandrīz sasitas pierēm. •

-   Vēl otra. Stāvi mierīgs. Tev vēders rūc. Apēd kaut

ko.

Viņš pastiepa roku pret uzkodu šķīvi un paņēma ābolu un šķēli siera. Viņa zobi iccirtās ābolā. Skaņa, kas radās košļājot, Everiju mežonīgi uzbudināja.

-   Aproces ari?

Viņš pasniedza tās Everijai un pastiepa kreiso roku. Vienu piestiprinājusi, Everija sacīja:

-   Dod otru roku.

Teits pasniedza labo. Beigusi darāmo, Everija neatrāvās no viņa. Gluži otrādi, viņa atgāza galvu un cieši ieskatījās viņam acīs.

-   Kā ar tauriņu?

Viņš norija kumosu.

-  Tas ir manā istabā.

-   Vari atnest?

-   Pats uzlikšu. Paldies.

-   Vienmēr laipni.

Nu viņš būtu varējis iet, bet nedarīja to. Viņš stāvēja krietni ilgāk, nekā būtu vajadzējis, noskatījās viņā un izbaudīja no viņas plūstošo smaržu..

Beidzot Viņš atkāpās un devās uz durvīm.

-   Būšu gatavs pēc piecām minūtēm.

Atgriezies savā guļamtelpā, Teits jutās kā tik tikko no slazda izsprucis. Laikam pārāk karstā dušā mazgājies. Kāda gan cita iemesla dēļ viņš nespēj nomierināties un jūtas tik iekarsis. Vainu par šīm izjūtām Teits novēla uz steigu, no kuras nebija iespējams izvairīties, un priekšā gaidāmo svarīgo vakaru.

Kaklasaiti nācās pārsiet vairākas reizes, līdz mezgls izdevās kaut cik pieklājīgs. Tad viņš nevarēja atrast piemērotas zeķes, un pagāja desmit minūtes, līdz ģērbšanās bija gala. Tomēr kad pēc klusā klauvējiena pie durvīm parādījās Kerola, viņa nepārmeta par kavēšanos.

Kopā viņi iegāja viesistabā, kur Zī lasīja Mendijai pasaku. Nelsons skatījās savu iemīļoto televīzijas seriālu, kurā labais detektīvs vajā sliktos bandītus, līdz nogādā viņus taisnīgas tiesas priekšā.

Teitam un Everijai ienākot, viņš pacēla acis no ekrāna un sajūsmā iesvilpās.

-   Jūs nu abi izskatāties kā līgava un līgavainis kāzu mielastā.

-   Paldies, tēt, - Teits atbildēja par sevi un Everiju.

-   Viņa nu šajā melnajā kleitā neatgādina līgavu, Ncl- son.

Teits gan bija pārliecināts, ka māte ar šo komentāru nedomāja neko aizvainojošu, bet tā tas noskanēja. Iestājās neveikla pauze, kuru beidzot pārtrauca pati Zī:

-   Bet tu izskaties ļoti skaista, Kerol,

-  Pateicos, - Everija nomāktā balsī atbildēja.

Kopš viņu iepazīšanās dienas Zī pret Kerolu bija izturējusies rezervēti. Viņai labāk būtu paticis, ja šis mīlas romāns izbeigtos, kamēr vēl nav nonākts līdz laulībām, lai gan skaļi viņa nekad to pasacījusi netika.

Kamēr Kerola nēsāja bērnu, Zī jūtas pret viņu kļuva siltākas, bet drīz tās atkal atvēsa. Mēnešos pirms lidmašīnas katastrofas Zī pret Kerolu izturējās atklāti kritiski. Teits, protams, iemeslu zināja. Neviens no viņa vecākiem nebija ne muļķis, ne akls, un viņi vienmēr asi nostājās pret visu, kas darīja sāpes viņu dēliem.

Tomēr šovakar Teits bija cerējis, ka viss noritēs gludi. Vakars jau tā bija gaidāms saspringts, un, ja arī mātes indīgais komentārs nebija visu sabojājis pilnībā, tad spriedzi jau nu tas piedeva.

Svētku noskaņojumam atgriezties palīdzēja Mendija. Viņa iztrausās vecmāmiņai no klēpja un kautrīgi tuvojās Teitam un Everijai. Teits pieliecās.

-   Nāc un samīļo mani.

Mendija apvija rociņas viņa kaklam un paslēpa seju pie pleca.

Teitam par lielu pārsteigumu Everija notupās viņiem līdzās.

-   Kad pārbrauksim, es ieiešu un noskūpstīšu tevi. labi?

Mendija pacēla sejiņu un nopietni atbildēja:

-Labi, māmiņ.

-   Esi laba meitene. Klausi vectētiņu un vecmāmiņu.

Mendija atkal pamāja, tad atlaida Teita kaklu un apkampa Kerolu.

-   Alā.

-   Alā. Noskūpsti mani uz gulētiešanu.

-   Vai tad man tagad jāiet gulēt?

-   Nē, bet es gribu, lai tu mani noskūpsti tūdaļ.

Mendija skaļi noskūpstīja uz lūpām Kerolu, tad aizskrēja atpakaļ pie vecmāmiņas. Parasti Kerola mēdza kurnēt, jo Mendija sabojāja grimu vai saburzīja tērpu, bet nu viņa tikai viegli noslaucīja salvetē lūpas.

Viņš nespēja neko saprast. Laikam jau viņa nolēmusi līdz galam spēlēt labas mātes lomu. Dievs vien zina, kas viņai šoreiz padomā. Si viņas jaunā pieķeršanās Mendijai noteikti ir tikpat neīsta kā viss pārējais. Nav šaubu, ka ideju Kerola slimnīcā vientulībā pavadītajā laikā aizguvuši no televīzijas izrādēm un žurnālos publicētajiem romāniem.

Teits satvēra Kerolas elkoni un aizvadīja viņu līdz durvīm.

-   Noteikti būs vēls, kad mēs atgriezīsimies mājās.

-   Brauciet uzmanīgi, - Zī uzsauca nopakaļus.

Nelsons pameta savu detektīvu ar uzvilktu revolvera

gaili un sekoja viņiem uz durvīm.

-   Ja šovakar notiktu skaistuma konkurss, kurā pie reizes izsniegtu vēlēšanu biļetenus, jūs abi uzvarētu. Nevaru vien izteikt, cik es ļoti lepojos un priecājos, redzot jūs abus tā kopīgi aizejam, tik skaistus un brīnišķīgi saposušos.

Vai Nelsons grib pateikt, ka viss starp Teitu un Kerolu notikušais ir jāpiedod un jāaizmirst? Teits augstu vērtēja tēva rūpes, bet ko lai viņš iesāk? Vai lai piedod? Viņam tas vienmēr nācās grūti. Aizmirst? Tas vienkārši nebija viņa raksturā. >

Bet, iesēdinājis Kerolu savas mašīnas sudrabotajā ādas sēdeklī, viņš vēlējās, kaut spētu to. Ak, ja viņš prastu izdzēst visas dusmas, sāpes un nicinājumu un šovakar sākt dzīvi ar šo sievieti nojauna! Bet vai viņš to grib?

Teits vienmēr bija pedantiski godīgs pret sevi, tāpat ka pret visiem pārējiem. Ja Kerola mūždien izskatītos un uzvestos tā kā šovakar, tad jā, viņš sacīja sev, tad viņš vēlētos sākt visu nojauna.

Bet, godīgi sakot, viņš viņu gribēja. Viņam Kerola patika, kad viņa bija šāda - maiga, nosvērta, iekarojama, bet viņš nevēlējās, lai viņa kļūst par kājslauķi. Un viņai piemita pārāk daudz dzīvīguma un prāta, lai būtu viņam tikai par klusējošu, padevīgu partneri. Tas arī Teitam nebija vajadzīgs. Viņam arī patika uzliesmojumi - gan dusmu, gan humora. Bez tiem kopdzīve likās vienmuļa kā ēdiens bez garšvielām.

Viņa uzsmaidīja pie stūres sēdošajam Teitam.

-    Nelsonam taisnība, Teit. Tu šovakar izskaties ļoti skaists.

-  Paldies. - Un, varbūt tāpēc, ka nemitīgi nicinošā izturēšanās bija kļuvusi nogurdinoša, viņš piemetināja: - Tu arī.

Viņa pasmaidīja žilbinošu smaidu. Vecajos laikos Teits būtu iesaucies: "Pie velna, varam arī nokavēt, bet tagad es gribu samīļēt savu sievu." Un viņš paņemtu viņu tieši tepat, mašīnā.

Uzvirmoja fantastiskas vīzijas - viņš piekļaujas viņas krūtīm; viņš dziļi iegremdējas viņas karstajā, miklajā miesā; viņš klausās viņas ekstāzes elsās un kliedzienos.

Teits ievaidējās, steidzīgi nomaskēdams vaidu ar iekle- pošanos.

Viņam tik ļoti pietrūka spontānas rīcības, prieka, ko sniedz sekss ar mīlamu sievieti.

Lai noslēptu liesmas acīs, kas tūdaļ pat nodotu iekāri,, viņš uzlika saulesbrilles, kaut arī saule jau bi ja norietējusi.

Prombraucot viņš atzinās sev, ka viņam pietrūkst tās kaisles, kas reiz viņus saistīja, tomēr viņš nealka tās Kerolas. Viņu sekss gan bija ugunīgs, biežs un lielisks, tomēr starp viņiem nevaldīja patiesa tuvība. No paša sākuma viņu laulības dzīvē pietrūka garīgas tuvības, lai gan to viņš bija apjautis tikai pēc krietna laika.

Viņš nevarēja alkt pēc tā, kas nekad nebija eksistējis, un tomēr viņu māca nostaļģija. Uzvara senāta vēlēšanās būs kaut kas skaists. Tas būs sākums, kā Teits cerēja, karjerai politikā uz visu mūžu. Tomēr uzvaras priekus aptumšos neveiksmes ģimenes dzīvē.

Būtu daudz vairāk prieka un viņa politiķa nākotne liktos daudz gaišāka, ja panākumos varētu dalīties ar mīlošu, saprotošu sievu.

Bet tad jau varētu arī cerēt, ka mēness sāks griezties pretējā virzienā. Pat ja Kerola piedāvātu mīlestību, kuras viņai patiesībā nebija, viņš to nepieņemtu. Viņa visu to ir sagrāvusi jau sen atpakaļ.

Fiziski viņu joprojām vilka pie Kerolas, un tagad neizskaidrojamā kārtā vēl daudz vairāk nekā agrāk, bet jūtas bija mirušas. Un lai viņš ir nolādēts, ja pieņems fizisku mīlestību, kamēr trūks garīgas.

Viņš gan juta, ka šī apņemšanās līdz kājstarpei vēl nav nonākusi.

Teits acu kaktiņā nopētīja Kerolu. Viņa izskatījās neparasti skaista, to māte pareizi pateica. Priekš līgavas Kerolā ir pārāk daudz nosvērtības, izsmalcinātības un juteklisku- ma.

Viņa atgādināja mīlētu un cienītu sievu - ļoti neraksturīgi Kerolai.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Edijs Paskals iznāca no dušas un ātri nobrauca ar dvieli pār rokām, krūtīm un abām kājām. Tad viņš saņēma abus dvieļa galus un, noslaucījis muguru, izgāja no vannasista- bas. Aizvēris durvis, viņš sastinga.

-   Kas par…

-  Sveiks. Nezināju, ka tev patīk pornīši.

Ieslīpi viņa gultā zvilnēja Fensija. Viņa bija atbalstījusies uz viena elkoņa un šķirstīja uz naktsskapīša atrasto Penthouse. Nosvērti aplūkojusi kādu no attēlā skatāmajām patiešām provocējošajām pozām, viņa uzlūkoja Ediju un sazvērnieciski pasmaidīja:

-   Ak tu, nerātni.

-  Sasodīts, ko tu šeit dari? - Edijs steidzīgi apsēja dvieli ap gurniem.

Fensija izstaipījās ar kaķenes laiskumu.

-   Es ārā pie baseina sauļojos un tad nolēmu ienākt atvēsināties.

Edijs apdzīvoja dzīvokli virs rančo garāžas. Drīz pēc tam, kad viņu nolīga Teita kampaņas vadīšanai, viņš bija palūdzis, vai nevarētu noīrēt šo mājokli. Ratlidži kategoriski protestēja.

Visskaļāk to darīja Zī.

-   Sulaiņu dzīvoklīti? Negribu par to ne dzirdēt.

Arī Teits pievienojās protestam un uzstāja, ka, ja Edijs grib dzīvot rančo, viņam jāapmetas mājā kopā ar pārējo ģimeni.

Edijs savukārt paskaidroja, ka viņam nepieciešams atrasties Ratlidžiem tuvumā, tomēr viņš vēlas dzīvot atsevišķi. Dzīvoklītis virs garāžas atbilst abiem šiem noteikumiem. Tad Ratlidži padevās, un Edijs vārēja pārvākties.

Un tagad kāds ielauzies viņa valstībā.

-   Kāpēc gan tev būtu jāatvēsinās tieši šeit? - viņš īgni noprasīja. - Vai tad namā gaisa kondicionētājs sabojājies?

-   Neesi nu tik kašķīgs, - Fensija aizmeta žurnālu sāņus un pieslējās sēdus. - Vai tad tu nepriecājies redzēt mani?

-   Godīgi sakot, ko redzēt ir daudz, - viņš nomurmināja, pārbraukdams ar plaukstu saviem skaistajiem, gaišajiem, taisnajiem matiem. - Man ir gadījies redzēt plāksterus, kuri ir lielāki par tavu bikini. Vai tad Nelsons tev ļauj skraidīt apkārt šādā izskatā? - Fensijas miesa bagātīgi vēlās pāri trūcīgajam peldkostīmam.

-    Vectētiņam jau nepatīk nekas seksīgs, - viņa pasmīkņāja. - Zvēru, ka nespēju iztēloties, kā vispār viņš uztaisīja manu tēvu un tēvoci Teitu. Varu derēt, ka vectēvs to darīja dziedot "Republikas kaujas himnu". Vai varbūt tā bija "Mūs tumšie meži sauc" . - Fensijas sejā parādījās neizpratnes pilna izteiksme. - Bet vecmāmiņas orgasmu es vienkārši nespēju iztēloties. Un tu?

-    Tu esi bezcerīgs gadījums, Fensij. - Par spīti sev, viņš nespēja noturēties neicsrrfSjies par ainām, kuras tik dzīvi zīmēja Fensija. Tad, iespiedis dūres sānos, Edijs pārmetoši uzlūkoja meiču.

-    Vai tu, lūdzu, nelasītos projām, lai es varu apģērbties? Esmu apsolījis Teitam un Kerolai tikšanos Volerkri- kā, un laika jau palicis maz.

-   Vai es drīkstu braukt tev līdzi?

'-Nē.

-   Kāpēc? - viņa pielabinājās.

-   Biļetes izbeigušās.

-   Tu jau vari to izkārtot.

Viņš papurināja galvu.

-   Nu kāpēc nē? Es būšu gatava vienā mirklī.

-Tā būs garlaicīga pieaugušu cilvēku tikšanās, Fensij. Tev ātri vien apniks.

-   Garantēju, ka tev nebūs garlaicīgi, ja paņemsi mani līdzi - viņa daudzsološi, pavedinoši pasmaidīja.

-   Vai tu iesi reiz projām vai nē?

-   Domāju, ka nē, - Fensija vīzdegunīgi attrauca, tad atāķēja bikini krūšturi un ļāva tam noslīdēt. - Kā tev patīk mans… iedegums?

Viņas krūtis bija pilnīgas un tvirtas. Tās izcēlās virs bērnišķīgi sārtās miesas josliņā starp iedegušo ādu virs krūtīm un uz vēdera. Apļi ap krūšu galiņiem bija milzīgi, bet paši galiņi - rozā un piebrieduši.

Pacēlis galvu pret griestiem, Edijs aizmiedza acis.

-   Ko tu tagad tur dari? Beidz un celies augšā. Uzliec to krūšturi un lasies pie velna no šejienes.

Viņš piegāja pie gultas un pastiepa roku, lai palīdzētu viņai piecelties. Fensija satvēra to, tomēr neizmantoja kā līdzekli, lai pieslietos kājās. Viņa piespieda Edija plaukstu pie savas varenās krūts piebriedušā galiņa. Viņas acis dega draiskā iekārē. Lēnām apļodama Edija plaukstu ap krūts galiņu, viņa ar otru roku novilka viņa dvieli un pārsteiguma pilnā sajūsmā noelsās:

-   Hm, Edij, tev taču ir varens skaistulis.

Alkatīgi nespēdama atraut acis no vīrieša dzimumlocekļa, viņa pievirzījās tuvāk gultas malai. Viņas pirksti apriņķoja dzimumlocekli, tad saspieda to plaukstā, atlaida un atkal saspieda.

-   Tik milzīgs. Kam tu viņu taupi? Tai neglītenei sar- kanmatci no štāba? Vai varbūt manai krustmātei Kerolai?

Viņa atmeta galvu un noskatīja Edija torsu. Ledainā liesma viņa acīs Fensiju uz mirkli nobiedēja, tomēr tad meiča nolēma, ka tāds Edijs, nikns un nepakļāvīgs, viņai patīk vēl labāk. Tāds viņš šķita izaicinošāks.

-   Es pratīšu izdarīt ar tevi daudz vairāk nekā jebkura no viņām abām. - Izsacījusi šp elpu aizraujošo apgalvojumu, viņa pieliecās, lai pierādītu, ka runājusi taisnību.

Pēc pirmās viņas izveicīgās, mitrās mēles kustības Edija ceļgali saļodzījās. Vienā mirklī Fensija jau atradās gultas vidū uz muguras, un Edijs gulēja viņai virsū. Viņa mēle atradās dziļi viņas mutē, tā iespraucās gandrīz vai līdz viņas rīklei.

-   Ak, Kungs! Jā! Jā! - Fensija elsoja, kad Edija rokas glāstīja viņu. Glāsti bija drudžaini, parupji.

Viņš atmeta Fensijas rokas viņai aiz galvas un ar muti uzbruka viņas krūtīm. Viņš aizrautīgi iesūcās tajās, kodīja tās kā izbadējies un mežonīgi laizīja, bet jaunā sieviete ekstāzē locījās zem vīrieša auguma svara. Viņu tā aizrāva Edija mežonīgā priekšspēle, ka vajadzēja paiet vairākām sekundēm, lai viņa apjaustu, ka tā pārtrūkusi.

Fensija atvēra acis. Nu viņš atkal stāvēja pie gultas un uzjautrināti smaidīja.

-   Kas par…

Tikai mēģinot piecelties sēdus, viņa saprata, ka nespēj to izdarīt, jo rokas sasietas virs galvas. Fensija pārmeta tās uz priekšu. Ap delnām bija cieši savīts un vairākos mezglos sasiets viņas bikini krūšturis.

-  Tu, kuces bērns, - viņa iekliedzās. - Tūlīt atsien.

Edijs klusējot mierīgi piegāja pie kumodes un izņēma

no augšējās atvilktnes apakšbikses. Tās. velkot kājās, viņš saviebās.

-   Fui, cik tu esi rupja.

-   Atsien, tu, nelieti.

-  Esmu pārliecināts, ka tādajgudra, prātīga jauna lēdija, - skeptiski pacēlis vienu uzaci, viņš uzsvēra šo vārdu, - pali izdomās kādu paņēmienu, kā atbrīvoties.

Viņš izņēma no maisa izīrēto smokingu un sāka ģērbties. Kamēr viņš to darīja, Fensija šaustīja viņu visiem vārdiem, kuri atradās viņas radošajā iztēlē un neierobežotajā vārdu krājumā.

-   Pieklusti, - Edijs uzsauca, kad rupjību tirāde vairs nelikās uzjautrinoša. - Es gribu zināt tikai vienu lietu.

-   Sper vaļā.

-   Ko tu domāji ar to frāzi par mani.un Kerolu?

-   Un kā tev šķiet?

Trijos soļos viņš bija pie gultas un, sagrābis saujā Fensijas matus, spēcīgi parāva.

-   Man nekas nešķiet. Tāpēc jau jautāju.

Fensija nobijās. Viņa daļēji zaudēja savu izaicinošo nekaunību.

-   Ar kādu taču tu drātējies. Tad kāpēc gan ne ar krustmāti Kerolu?

-   Pirmām kārtām tāpēc, ka viņa nav mana tipa sieviete.

-   Muļķības.

-   Kāpēc muļķības?

-  Tāpēc, ka tu viņu uzlūko kā vanags laupījumu, it īpaši tagad, kad viņa atgriezusies no slimnīcas.

Edijs turpināja ledainu skatienu vērties viņā.

-   Viņa ir mana labākā drauga sieva. Viņiem jau tā bija zināmas problēmas. Man raizes sagādā, kādu iespaidu uz vēlēšanu kampaņu atstās viņu sašķobījusies laulība.

-   Ir nu gan laulība, - Fensija nicīgi pavīpsnāja. - Viņš taču neieredz krustmāti Kerolu, jo viņa ņirgājas par viņu. Mans patiesi uzticīgais tēvocis Teits jau nu nepieļaus no savas sievas tādu nodevību un cietīs šo laulību labi ja līdz vēlēšanu beigām.

Tad Fensija pasmaidīja. Viņa gandrīz vai murrāja.

-   Bet zini, kā ir ar tevi? Ja tu tiešām gribi viņu, tad tev nav paveicies. Manuprāt, viņi pamazām salabst. Un vēl es domāju, ka viņa dos viņam to, protams, ja šis gribēs, ko deva tev pirms lidmašīnas katastrofas.

Pakāpeniski viņa rokas tvēriens atslāba, un viņš atlaida Fensijas matus.

-   Tie tikai tādi teorētiski spriedelējumi, Fensij. - Viņa balss skanēja ledaini un aukstasinīgi. Viņš piegāja pie kumodes, ielika bikšu kabatā kabatlakatiņu un uzlika uz rokas pulksteni. - Tomēr šoreiz tu kļūdies. Starp mani un Kerolu nekad nekas nav bijis un arī nebūs.

-  Es varu pavaicāt viņai pašai. Tad jau redzēsim, kāda būs atbilde.

-  Tavā vietā, - viņš klusām uzrunāja viņu pār plecu, - es savus greizsirdīgos spriedelējumus paturētu pie sevis.

Bez roku palīdzības Fensija gultā apvēlās un pieslējās kājās.

-  Tas vairs nav smieklīgi, Edij. Atraisi man rokas.

Viņš pielieca galvu uz sāniem, it kā rūpīgi pārdomājot

viņas kategorisko prasību.

-   Nē, Fensij. Es tev neticu. Manuprāt, prātīgāk būs, ja līdz brīdim, kad tu atbrīvosies, es atradīšos drošā attālumā.

-   Es taču netikšu no šejienes ārā ar sasietām rokām.

-  Taisnība.

Viņa steidza pakaļ Edijam uz durvīm un gandrīz raudāja:

-   Lūdzu, Edij.

Viņas lielajās, zilajās acīs sariesās asaras.

-   Tu esi cietsirdīgs. Tā priekš manis nav spēlīte. Es zinu, ka tu uzskati mani par padauzu, jo es karos tev kaklā, bet man likās, ka man jāsper pirmais solis, jo tu jau to nedarīsi. Es mīlu tevi. Lūdzu, mīli ari tu mani. Lūdzu.

Viņš uzlika plaukstu uz Fensijas vidukļa izliekuma un maigi saspieda to.

-   Esmu pārliecināts, ka tu ātri vien sameklēsi kādu citu, un viņš tikai priecāsies, ka esmu uzkarsējis tavas asinis.

Viņas vaigi pietvīka koši sarkani.

-   Tu esi kuces bērns. - Pieglaimīgā pazemība bija izgaisusi. Tagad Fensijas balss naidā drebēja. - Sasodīts, tev taisnība. Es atradīšu vīrieti. Es viņam smadzenes izdrātē- šu. Es izsūkšu viņu sausu. Es viņu…

-  Novēlu tev jauki pavadīt vakaru, Fensij.

Un, bez ceremonijām pastūmis viņu sāņus, Edijs pa ārējām kāpnītēm noskrēja lejā uz savu mašīnu.

Fensija aiz viņa ar kāju no visa spēka aizcirta durvis.

Iznākot no dāmu tualetes, Everija pat nebija pamanījusi pie maksas telefona stāvošo vīrieti. Viņa alka ātrāk atgriezties viesību zālē. Bankets bija licies nebeidzams, runas pie galda - garlaicīgas.

Tomēr, kad viņi atbrīvojās, apkārtējo uzmanība pievērsās Teitam. Šķita, ka ikviens klātesošais vēlas tikties ar viņu, sarokoties, un nebija svarīgi, vai viņi pieder pie vienas partijas. Pat politiskie sāncenši likās draudzīgi noskaņoti. Neredzēja, ka kāds izturētos pret Teitu naidīgi, katrā ziņā ne tā, lai gribētu viņu nogalināt.

Viņu respektēja, pat nepiekrītot viņa idejām. Un stāvēt viņam līdzās, būt viņa sievai - tā bi ja skurbinoša sajūta. Ik reizi, iepazīstinot Everiju ar kādu, viņš darīja to ar lepnumu, un tas radīja saviļņojošas izjūtas. Viņa arī nebija pielaidusi nevienu kļūdu. Viņa uztvēra sarunu pavedienus ar ikvienu, kurš, būdams Kerolas paziņa, uzrunāja viņus. Viss ritēja lieliski.

Teits viegli bija pieskaries viņas rokai, kad viņa atvainojās un devās uz tualeti. Šķita, ka viņš baidās šķirties no viņas pat uz īsu bridi.

Pašlaik, viņai ejot gar telefona kabīni, no tās izšāvās roka un dzelžaini satvēra viņas delnu. No Everijas lupām izlauzās pārsteiguma izsauciens. Viņa strauji pagriezās, lai apskatītu,, kurš tik rupji apstādinājis viņu. Vīrietis bija ģērbies smokingā, un tas liecināja, ka arī viņš pieder pie banketa viesiem.

-   Kā tad iet, mazulit, - viņš gari stiepa vārdus.

-   Ļaujiet man iet.

Everija nodomāja, ka šis ir viens no pavairāk iedzērušiem vakara dalībniekiem, un no visa spēka centās atbrīvot delnu.

-   Ne tik ātri, misis Ratlidža, - šis vārds no viņa mutes skanēja apvainojoši. - Es gribu tuvumā apskatīt jauno ģī- niīti, par kuru tik daudz esmu dzirdējis. - Viņš pievilka Everiju sev tuvāk: - Izņemot matus, citādi tu neesi izmainījusies. Bet pasaki man to, kas mani vairāk interesē. Vai tu joprojām esi tikpat kaislīga?

-  Ļauj man iet, es teicu.

-   Kas noticis? Baidies, ka virs pieķers tevi? Nepieķers. Viņš ir pārāk aizņemts ar savu kampaņu.

-   Es kliegšu, ja tu tūlīt pat neatlaidīsi manu roku.

Viņš iesmējās.

-   Vai esi apvainojusies par to, ka neierados tevi apciemot, kamēr gulēji slimnīcā? Varbūt tu gribēji, lai es atklāju, ka esmu viens no taviem mīļākajiem, kurš ar elkoni izstumj tavu vīru no jūsu kopējās gultas?

Everija uzlūkoja viņu ar nevaldāmu niknumu.

-Apstākļi mainījušies.

-   Patiešām? - Viņš pieliecās cieši pie viņas sejas. - Vai tad tava kājstarpe vairs nekņud kā kādreiz?

Aizkaitināta un nobijusies, Everija atjaunoja cīniņu, lai atbrīvotu roku, bet tas vīrieti, kā šķiet, izbrīnīja. Viņš atlauza roku viņai aiz muguras un piekļāva viņu cieši sev klāt. Viņa elpa bija mikla un oda pēc alkohola. Viņa centās aizgriezt galvu, bet viņš ar brīvo roku cieši satvēra viņas žokli.

-   Kas ar tevi noticis, Kerol? Varbūt tu iedomājies, ka esi liela un varena tagad, kad Teits patiešām uzsācis cīniņu? Tad nu gan joks! Zini, Rorijs Dekers drīz vien iespers viņam pa pakaļu. - Viņš saspieda pirkstus. Žoklis iesāpējās. Everija no sāpēm un apvainojuma ievaidējās.

-Tagad, kad tev liekas, ka viņš patiešām tiks līdz Vašingtonai, tu sāc pielīst viņam, vai ne? Man tu šovakar skatījies cauri kā tukšai vietai. Sasodīts, ko gan tu, kuce, no sevis iedomājies. Kā tu uzdrīksties mani noniecināt?

Viņš uzspieda Everijas lūpām brutālu skūpstu. Viņa uzstājīgā mēle ielauzās starp viņas lupām un izsmērēja lū- pukrāsu. Everija no visa speķa atgrūdās pret viņa pleciem. Viņa arī mēģināja ar ceļgalu iespert vīrietim kājstarpē, bet traucēja šaurie svārki. Viņš bija spēcīgs un pat neizkustējās no vietas. Everija juta, ka spēki izsīkst. Viņa gandrīz zaudēja samaņu.

Sākumā neskaidri, bet tad arvien skaļāk dzirdēja tuvojošās balsis. Tās saklausīja arī viņš. Atgrūdis Everi ju, vīrietis pavīpsnāja.

-   Vispareizāk būs, ja tu atcerēsies, kas ir tavi draugi.

Un viņš pazuda aiz stūra pēdējā mirklī. Pēc dažām sekundēm parādījās divas sievietes, kas gāja uz tualeti.

Ieraugot Everiju, viņu saruna aprāvās. Everija steidzīgi aizgriezās un grozīja telefona klausuli, izlikdamās, ka grib piezvanīt. Sievietes pagāja viņai garām un iegāja tualetes istabā. Kad durvis aiz viņām aizvērās, Everija saļima pret telefona būdas sienu.

Steidzīgi verot vaļā Kerolas pērlītēm rotātās vakarso- miņas slēdzi, lai paņemtu salveti, viņa aizlauza nagu. Atradusi salveti, Everija no visa spēka berzēja lūpas, lai notīrītu izsmērēto lūpukrāsu un atbrīvotos no pretīgās garšas, kas palikusi pēc Kerolas mīļākā uzspiestā skūpsta. Tad viņa ielika mutē piparmētru konfekti un izslaucīja asarām pieplūdušās acis. Cīniņa laikā bija attaisījies viens auskars. Everija atkal to saspieda.

Abas sievietes atgriezās no tualetes. Ejot garām Everijai, viņas pieklusinātās balsīs sarunājās. Everija kaut ko runāja klausulē. Spēlējot šādu farsu, sajūta bija muļķīga.

Tomēr jāatzīst, ka pēdējā laikā viņa kļuvusi par ļoti labu aktrisi. Viņai taču izdevies apmuļķot vienu no Kerolas mīļākajiem.

Kad Everija beidzot bija sakopusies un atguvusies tiktāl, lai atkal parādītos cilvēkos, viņa pakāra klausuli un pagriezās promiešanai. Šajā mirkli ap stūri parādījās kāds vīrietis un ieskrēja viņai krūtīs. Redzēdama tikai viņa smokinga krūtežu, Everija izbailēs iekliedzās.

- Kerol? Dieva dēļ, kas noticis?

-Teit!

Everija saguma viņam pie krūtīm un cieši apvija rokas viduklim. Piespiedusi vaigu viņa smokinga atlokam, viņa aizvēra acis, cenšoties aizdzīt no apziņas tā otra vīrieša rēgu.

Mirkli nevarēdams izšķirties, Teits beidzot apskāva viņu. Viņa plaukstas glāstīja tērpa zīda audumu. Tas savukārt piekļāvās Everijas miesai.

-   Kas noticis? Kāda dāma pasauca mani sāņus 1111 pastāstīja, ka tu izskatoties satriekta. Esi saslimusi?

Viņš tūdaļ pat bija pametis viesus un steidzies palīgā, lai gan atradās visu uzmanības centrā.

Lai kādi arī aizspriedumi Everijai neļautu gulēt ar citas sievietes vīru, vienā mirklī viņa pārdomāja. Kerola nebija pelnījusi šādu vīrieti.

-   Ak, Teit, piedod. - Viņa pacēla acis. - Lūdzu, piedod.

-  Par ko? - Teits saudzīgi saņēma viņas plecus un viegli pakratīja. - Sasodīts, vai tu nepaskaidrotu, kas īsti notiek?

Tā kā patiesību stāstīt nedrīkstēja, Everija taustījās pēc ticama izskaidrojuma. Viens iešāvās prātā, kā šķita, ņe pārāk neticams.

-   Laikam es nee.smu vēl pietiekoši stipra, lai atrastos starp tik daudziem ļaudīm. Jūtos kā zem sloga. Trūkst elpas.

-  Sākumā izskatījās, ka tu jūties lieliski.

-  Tā arī bija. Vakars man sagādāja baudu, bet tad pēkšņi likās, ka atkal esmu ievīstīta apsējos, ka nespēju elpot, nespēju…

-Labi. Var ii iedomāties. Tev vajadzēja pateikt. Ejām. - Viņš saņēma Everijas roku.

Everija atspērās uz papēžiem un pretojās.

-   Mums nav jābrauc projām.

-   Viesības tā vai ta tuvojas beigām. - Nebūs jādrūzmējas stāvvietā.

-   Vai tu tiešām gribi braukt mājās? - Viņa gan to gribēja. Atgriezties banketu zālē un varbūt atkal sastapties ar glūnīgo seju - tas būtu neizturami. Un tomēr, šī bija viņas debija. Viņa negribēja izgāzties un līdz kampaņas beigām vakarus pavadīt rančo.

-Tiešām. Iesim.

Atceļā viņi daudz nerunāja. Everija iekārtojās sēdekli un pagriezās ar seju pret Teitu. Viņa vēlējās pieskarties viņam, nomierināt un ari pati saņemt mierinājumu, tomēr jauki likās ari tikai tā sēdēt un noraudzīties viņā.

Kad viņi pārbrauca mājās, visi jau gulēja. Abi klusām aizlavījās līdz Mendijas istabai un, kā bija solījuši, noskūpstīja bērnu. Mendija miegā iebubinājās, bet nepamodās.

Kad viņi gāja pa gaiteni savu atsevišķo guļamistabu virzienā, Teits negaidīti uzrunāja viņu:

-   Turpmāk mēs dosimies uz vēl dažām oficiālām pieņemšanām. Varbūt tev šo tērpu vajadzētu ņemt līdzi braucienā?

Everija strauji pagriezās pret viņu.

-   Vai tas nozīmē, ka tu vēlies ņemt mani līdzi?

Teits pētīja kādu punktu viņai aiz muguras.

-   Visi uzskata, ka tas nāk par labu kampaņai.

Negribēdama tik viegli ļaut Teitam aiziet, Everija

satvēra viņu aiz smokinga atloka. Viņu skatieni sastapās.

-   Mani interesē tikai tas, ko domā tu, Teit.

Kādu bridi saspringti domājis, viņš atbildēja:

-  Jā, arī man tava līdzbraukšana šķiet lietderīga. Edijs pēc pāris dienām iedos tev brauciena maršruta plānu, tā ka tu zināsi, ko vēl ņemt līdzi. Ar labunakti.

Sarūgtināta, ka Teita entuziasms izrādījies tik remdens, Everija noskatījās, kā viņš aiziet pa gaiteni un atver savas istabas durvis. Nomāktā garastāvoklī viņa atvēra arī savējās un saklāja gultu. Tad viņa pārbaudīja, vai Kerolas bijušais mīļākais nav sabojājis tērpu, bet, par laimi, viss bija kārtībā. *

Izslēgusi naktslampiņu, Everija jutās ļoti nogurusi, tomēr, kad bija aizritējusi stunda, bet miegs nenāca, viņa piecēlās no gultas un izgāja no guļamistabas.

Fensija nolēma ielavīties namā caur virtuvi, ja gadījumā vectēvs viesistabā uzrīkojis slēpni. Viņa atvēra durvis; atslēdza signalizāciju un klusām ienāca.

-   Kas tur? Fensij, tu?

Fensija gandrīz vai palēcās gaisā.

-   Apžēliņ, Kerolas krustmāt! Jūs nu gan mani pārbiedējāt, - Un viņa sniedzās pēc elektrības slēdža.

-   Ak, Kungs! - Everija pielēca no krēsla, kurā bija sēdējusi pie virtuves galda, un pagrieza Fensijas seju pret gaismu. - Kas ar tevi noticis? - Ieraudzījusi meitenes zilo aci un uztūkušo lūpu, Everija saviebās.

-   Varbūt jūs varētu aizdot man sava plastiskās operācijas ķirurga adresi? - Fensija mēģināja pajokot, bet tad sajuta, ka smaidīšana sagādā sāpes. Ar mēles galiņu pieskārusies asiņojošajai lūpai, viņa atbrīvojās no krustmātes rokām.

-   Būs jau labi.

Fensija piegāja pie ledusskapja, izņēma kārbu ar pienu un pielēja sev glāzi.

-   Vai tu negribētu parādīties ārstam? Varbūt man aizvest tevi uz klīniku?

-   Pie velna, nē. Un vai jūs, lūdzu, nevarētu runāt klusāk? Es negribu, lai to redz vectētiņš un vecmāmiņa. Tad žēlabām neredzēt gala.

-   Kas ar tevi notika?

225

-   Sasodīts, tas bija tā. - Viņa ar zobu galiem noņēma no kūkas izspiedušos krēmu. - Es aizgāju uz to stulbo di- seni. Dejas gāja pilnā sparā. Piektdienas vakars, jūs jau

S. Brauna Spoguļlēls 8

saprotat - algas diena. Visiem svētku noskaņojums. Un tad parādījās viens smuks čalis. - Fensija notiesāja vēl divas šokolādes kūciņas un pastiepa roku pēc nākamās.

-   Šis aizveda mani uz moteli. Mēs iesūcām aliņu un uzsmēķējām zālīti. Tad tas puišelis, manuprāt, pārāk apreiba, jo, kad nonāca līdz darīšanai, šis neko nespēja. Dabīgi, ka šis visu vainu uzvēla man, - Fensija izdarīja kopsavilkumu, nopurināja no rokām kūkas drupačas un pasniedzās pēc glāzes ar pienu.

-   Vai viņš tev iesita?

Fensija pablenza uz Everiju un tad imitēja smiekliņus.

-   Vai viņš tev iesita, - viņa mēdījās. - Pie velna, un kā tad jūs domājat? Protams, ka viņš man iesita.

-   Bet Fensij, tevi taču varēja nopietni savainot.

-   Es neticu savām ausīm, - viņa neticīgi pabolīja acis pret griestiem. - Jums vienmēr tik ļoti ir paticis klausīties par maniem romantiskajiem piedzīvojumiem. Jūs stāstījāt, ka tie jums uzdzenot kaisles trīsas, lai gan, sasodīts, es nesaprotu, ko jūs ar to domājāt.

-   Nezin vai sadauzītu seju es varu nosaukt par romantisku piedzīvojumu. Vai viņš arī piesēja tevi?

Fensija sekoja krustmātes skatienam, kas bija apstājies pie sarkanajiem apļiem ap viņas delnām.

-   Jā, - Fensija rūgti novilka. - Tas nelietis sasēja man rokas.

Kerolai gan nav jāzina, ka Fensijas "nelietis" nebūt nav kaut kāds piedzēries, impotents kovbojs.

-   Tu esi traka, Fensij, ja dodies kaut kādam svešiniekam līdzi uz moteli.

-   Es esot traka? Tad kāpēc jūs bāžat ledu tajā maisiņā?

-  Tavai acij.

Fensija atgrūda maisiņu.

-  Nav man vajadzīga jūsu palīdzība, sapratāt?

-   Tava acs kļūst zili melna. Tā aizpamps tā, ka cauri neredzēsi. Vai tiešām tu vēlies, lai vecāki ierauga tevi tādu? Tad tev būs viņiem jāstāsta tas pats stāsts, ko tikko pastāstīji man.

Sakaitinātā Fensija paķēra maisiņu ar ledu un piespieda acij. Viņa gan apzinājās, ka krustmātei taisnība.

-   Vai gribi ūdeņraža pārskābi uz lūpas?Un aspirīnu? Kaut ko pret sāpēm?

-  Esmu pietiekoši sadzērusies alu un sapīpējusies zālīti, lai nejustu nekādas sāpes.

Fensija neko vairs nesaprata. Kāpēc krustmāte Kerola kļuvusi pret viņu tik jauka? Kopš atgriešanās mājās no savas greznās, pilij līdzīgās klīnikas viņa kļuvusi pārlieku dīvaina. Viņa vairs nebrēc uz mazo knīpu. Viņa meklē kādu nodarbi, lai gan agrāk mēdza visu dienu bezdarbībā nīkt pa māju. Un izskatās, ka viņai patiešām atkal patīk tēvocis Teits.

Fensija vienmēr bija uzskatījusi Kerolu par pārāk dumju, lai ticētu, ka apprecoties viņa spēlējusi krievu ruleti. Tēvocis Teits ir izskatīgs vīrietis. Par viņu jūsmo visas Fensijai pazīstamās meičas. Ja viņas intuīcija šajā jomā ir ko vērta, un Fensija pati uzskatīja, kā tā ir vienkārši izcila, tad arī gultā viņš ir brīnišķīgs.

Fensija vēlējās, lai viņu kāds mīlētu tā, kā tēvocis Teits mīlēja Kerolu, kad viņi apprecējās. Viņš izturējās pret šo sievieti kā pret karalieni. Kāda Kerola bijusi muļķe, ja varējusi no visa tā atteikties. Var jau būt, ka viņa pati beidzot atjēgusies un nu cenšas tēvoci Teitu atgūt.

Nekūda varianta, Fensija izsmējīgi nodomāja. Ja kāds ir nodevis tēvoci Teitu, tad var būt drošs, ka uz visiem laikiem iekļuvis viņa melnajā sarakstā.

-  Un ko jūs te darāt tik vēlu? - jautāja Fensija. - Kāpēc sēžat viena pati tumsā?

-   Nevarēju aizmigt. Nodomāju, ka iedzeršu kakao un uznāks miegs. - Uz galda stāvēja pusizdzerta šokolādes tasīte.

-   Kakao? Muļķības.

-   īstās zāles pret bezmiegu senatora sievai, - Everija noteica ar domīgu smaidu.

Fensija, kas nekad nemēdza runāt aplinkus, jautāja tieši un nepārprotami.

-  Jūs mēģināt laboties, ja?

-   Ko tu ar to domā?

-  Jūs sasodīti labi zināt, ko es domāju. Maināt savu tēlu cerībā, ka tēvocis Teits pēc uzvaras vēlēšanās ņems jūs līdzi uz Vašingtonu.

Fensijas sejas izteiksme izmainījās. Nu viņa atgādināja meiču, kas pārrunā noslēpumus ar labāko draudzeni.

-   Pastāstiet, vai patriecāt visus mīļākos vai tikai Edi-

ju?

Viņas krustmāte sarāvās. Viņas seja nobālēja. Viņa iekoda lūpā un tad ar mokām izdvesa:

-   Ko tu teici?

-   Nespēlējiet nevainīgo. Man jau sen par to bija aizdomas, - Fensija pastiprināja spiedienu. - Es taču ar šo jautājumu iedzinu Ediju sprukās.

-  Un ko viņš atbildēja?

-   Neko. Neatzinās, bet arī nenoliedza. Izturējās kā jau džentlmenim pienākas.

Divdomīgi pasmīkņājusi, Fensija devās uz durvīm.

-  Neraizējieties. Te jau tā visapkārt pieliek sūdu. Es nedomāju par to stāstīt tēvocim Teitam. Ja vien…

Fensija kareivīgi pagriezās pret Everiju.

- Ja vien jūs atkal neatsāksiet romānu ar Ediju. Turpmāk viņš drāzīs mani, ne jūs. Ar labunakti.

Fensija jutās apmierināta ar sevi, jo nepārprotami bija likusi saprast, ko viņa grib. Meiča līganā solī izgāja no virtuves. Pietika viena skatiena spogulī virs guļamistabas kumodes, lai kļūtu skaidrs, ka viņas seja ir krietni pabojā- ta.

Vēl vairākas dienas Fensijai neienāca prātā, ka vienīgais cilvēks no visas ģimenes, kas pamanījis zilo aci un pietūkušo lūpu, ir krustmāte Kerola, kura tomēr nav viņu nodevusi.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Vena Lovdžoja miteklis atgādināja visļaunāko murgu. Viņš gulēja uz šaura matrača, uzklāta uz betona celtniecības blokiem. Arī citas mēbeles patiesībā bija grabažas, savāktas sīkumtirgos un vecu mantu pārdotavās. Skumja paskata, putekļains, pīts paklājiņš, ķecerīga Elvisa Preslija skulptūriņa, ko Vens atvedis no brauciena pa Nuevo Uirc- do. No tā, kas atradās skulptūriņa iekšā - vairākiem kilogramiem marihuanas - palikušas tikai atmiņas. Izņemot paklājiņu, pārējais miteklis bija bez jebkāda iekārtojuma.

Citādi tukšās istabas piepildīja videokasetes. Tās un aparatūra, ko Vens izmantoja kopēšanai un montēšanai, bija šeit vienīgās vērtīgās lietas. Patiesībā tās bija nenovērtējamas lietas. Vens bija apgādāts labāk par vienu otru nelielu video producēšanas kompāniju.

Visur kaudzēs sakrauti gulēja video katalogi. Vens pasūtīja tos visus un mēnešiem pētīja, meklēdams, kādi jaunumi parādījušies tirgū, kas viņam pagaidām nepiederēja vai ko viņš vēl nebija pamanījis. Gandrīz viss, ko Vens nopelnīja, tika tērēts šai bibliotēkai un tās papildināšanai ar pēdējiem jaunumiem.

Viņa videolenšu kolekcija pārspēja jebkuru video nomas punktu. Viņš studēja režiju un kinematogrāfijas tehniku. Viņa gaume bija eklektiska, no Orsona Velsa līdz Frenkam Kapram, no Sema Pekinpā līdz Stīvenam Spīl- bergam. Viņu interesēja viss, kas filmēts melnbaltā vai krāsās.

Bez mākslas filmām viņa kolekcijā ietilpa arī seriāli un dokumentālas filmas, bez tam katra pēda lentes, ko savas līdzšinējās karjeras laikā nofilmējis viņš pats. Visā štatā ikviens zināja, ka, ja jāsameklē kāds nofilmēts materiāls un tas nekur nav atrodams, tad jādodas uz Sanantonio pie Vena Lovdžoja.

Visu savu brīvo laiku viņš pavadīja, skatīdamies video. Šovakar Vens sēdēja pie darba materiāla, kas safilmēts pirms dažām dienām Klinšu rančo. Lentes, protams, bija nogādātas pasūtītājam, bet pirms tam izdarītas kopijas. Nekad nevarēja zināt, vai kas no agrāk nofilmētā neizrādīsies vērtīgs, tāpēc Vens glabāja kopijas no visa.

Tālākajā darbā pasūtītājkompānija varēs rakstīt scenārijus, montēt, rakstīt virsū skaņu, miksēt mūziku un tā nobeigumā nonākt pie banālām dažāda garuma komercfilmi- ņām. Skatīšanās brīdī Vena kameras darbs izskatīsies līdz riebumam sterils. Bet viņu tas vairs neuztrauca. Viņam bija samaksāts. Viņu interesēja rupjais darba materiāls.

Teits Ratlidžs, filmēts vai nefilmēts, bija publikas mīlulis. Skaists un pārticis, viņš bija staigājošs veiksmes etalons. Tādus cilvēkus Vens nicināja principā. Tomēr, ja Vens būtu vēlētājs, šis puisis saņemtu viņa balsi tikai tāpēc vien, ka viņš runāja tiešu valodu. Viņš nemuldēja pat tad, kad nācās sacīt vārdus, kurus ļaudis negribēja no viņa dzirdēt. Viņš var zaudēt vēlēšanās, bet tas nenotiks tāpēc, ka viņš būtu negodīgs.

Venu neatstāja doma, ka kaut kas nav kārtībā ar Ratlidžu meitēnu. Viņa bija pietiekami skaists un apķērīgs bērns, lai gan, pēc Vena domām, visi bērni ir vienādi. Viņam parasti nepiedāvāja filmēt bērnus, bet, kad tomēr nācās to darīt, pieredze bija iemācījusi, ka bērni vai nu ar draudiem, vai pielabināšānos jāpierunā nomierināties, pieklājīgi uzvesties un darīt to, ko no viņiem prasa.

Ar Ratlidžu meitiņu bija citādi. Viņa uzvedās klusu un ncdraiskojās. Viņa pati nedarīja neko, kamēr netika lūgta, bet tad kustējās ka maza uzvelkamā lellīte. Vienīgais cilvēks, kas ar bērnu kaut cik sapratās, bija Kerola Ratlidža.

Un tieši Kerola Ratlidža bija piesaistljuisi Vena uzmanību.

Ik pa brīdim viņš no jauna caurskatīja lentes - tās, kuras bija safilmējis rančo un arī dienā, kad viņa atstāja kli- niku. Šī dāma zināja, kā uzvesties kameras priekšā.

Viņam nācās izrīkot. Ratlidžu un bērnu, bet. ne viņu. Viņa bija nemākslota, viņa vienmēr mācēja pagriezties pret gaismu, viņa intuitīvi zināja, kādā virzienā skatīties. Šķita, ka viņa nojauš, ko Vens gribēs, pirms vēl viņš bija paspējis kaut vārdu bilst. Viņas seja burtiski lūdzās tikt nofilmētai tuvplānā. Viņas ķermeņa kustībās nebija samākslotas un mehāniskas kā vairumam amatieru.

Viņa bija profesionāle.

Un viņas līdzība ar kādu citu profesionāli, kuru Vens pazinis un ar ko kopā strādājis, bija gluži pārdabiska.

Stundām Vens bija sēdējis monitora ekrāna priekšā, griežot kaseti pēc kasetes un pētot Kerolu Ratlidžu. Ja viņa izdarīja kādu neveiklu kustību, Vens saprata, ka tā ir apzināta, it kā misis Ratlidža saprastu, ka ir profesionāle un vēlētos to nomaskēt.

Vens izņēma vienu kaseti un ielika citu. Viņš varēja to palēnināti griezt uz priekšu un atpakaļ. Šie kadfi viņam bija pazīstami. Trijotne soļoja pa zaļu, leknu zālāju. Ratlidžs nesa klēpī savu meitiņu, sieva gāja blakus. Vens epizodi bija iecerējis tā, lai būtu redzama aiz pakalna rietošā saule, kuras staros izceltos viņu silueti. Kolosāli efektīgi, viņš nodomāja, jau nezin kuro reizi vērodams savu darbiņu.

Un tad viņš ieraudzīja to! Misis Ratlidža pagrieza galvu un uzsmaidīja savam vīram. Viņa pieskārās viņa plaukstai. Viņa smaids saspringa. Viņš pakustināja plaukstu - viegli, bet pietiekoši, lai nokratītu sievas glāstošo pieskārienu. Ja Vens neskatītos šos kadrus palēnināti, viņš varbūt pat nepamanītu kandidāta slēpto reakciju uz sievas pieskārienu. Vens nešaubījās, ka pēc materiāla apstrādāšanas šo vietu izgriezīs. Ratlidži izskatīsies pēc Vislaimīgākā precētā pāra pasaulē. Un tomēr, viņu laulības dzīvē kaut kas nebija kārtībā, gluži tāpat, kā nebija kārtībā ar viņu bērneli.

Vens pēc dabas bija ciniķis. Viņu nepārsteidza atziņa, ka laulība mēdz/būt nestabila. Viņš uzskatīja, ka visas ģimenes ir tādas, tāpēc Vens par laulību nedeva ne sprāgušu mušu.

Un tomēr, šī sieviete turēja viņu savādas burvestības varā. Viņš bija gatavs apzvērēt, ka tajā dienā, kad viņš piezvanīja pie durvīm un stādījās priekšā, viņa pazina viņu. Viņš ne uz mirkli neaizmirsa viņas sejas izteiksmi un reakciju, un viņš nevarēja kļūdīties - tik ļoti iepletās viņas acis, tik strauja kļuva elpa. Kaut arī vaibsti bija atšķirīgi, līdzība starp Kerolu Ratlidžu un Everiju Danielsu šķita pārdabiska. Kerolas kustības precīzi līdzinājās Everijas kustībām, viņas izturēšanās šausminoši sakrita ar Everijas izturēšanos.

Viņš ļāva lentei griezties līdz galam un, aizvēris acis, saspieda divos pirkstos degunu tā, ka tas iesāpējās. Viņš vēlējās izdzīt no prāta šo domu, jo tā bija vienkārši šaušalīga - kā no "Krēslas zonas" [1] . un tomēr, lai cik ārprātīgi tas nelikās, doma kala smadzenēs kā smags veseris, 1111 viņš nespēja no tās atbrīvoties.

Pirms dažām dienām viņš bija piekāpis pie .Airiša uz viņa kabinetu, iegāzies atpūtas krēslā un noprasījis:

-   Nu, vai iznāca noskatīties to kaseti, kuru tev iedevu?

Airišs, kā parasti, darīja sešus dažādus darbus vienlaicīgi. Viņš izbrauca pirkstus caur pinkainajiem, sirmajiem matiem.

-  Kaseti? Ak to, par Ratlidžiem. Kas mums ir par to cilvēka kaulu kaudzi, ko atrada Komalā? - Šis jautājums jau bija domāts kādam cauri kabinetam ejošam reportierim.

-   Ko tu par to domā? - pajautāja Vens, kad atkal bija sagaidījis Airiša uzmanību.

Tā kā vairs nebija Everijas, kas uzmana, Airišs atkal bija atsācis smēķēt. Izskatījās, ka viņš nodomājis atgūt iekavēto. Viņš aizsmēķēja nākamo cigareti no iepriekšējā gruzdošā izsmēķa un cauri nefiltrēto dūmu mākonim noprasīja:

-   Par ko ?

-   Par kaseti, - Vens īgni paskaidroja.

-   Kāpēc tu jautā? Vai piestrādā, veikdams aptaujas?

-  Jēzus… - Vens novaidējās un slējās kājās. Airišs dusmīgi signalizēja, lai viņš atkal apsēžas. - Ko tu gribēji, lai es apskatos? Ko tieši, es domāju.

-   Viss skaidrs.

Airišs noklepojās.

-  Tev viņa šķiet interesanta?

Vens atcerējās, kā viņu kaitināja fakts, ka Airišs nav pamanījis līdzību starp Kerolu Ratlidžu un Everiju Danielsu. Tas gan norādīja, cik smieklīgas ir viņa aizdomas, jo neviens nepazina Everiju labāk kā Airišs. Viņš pazina Everiju jau divdesmit gadus pirms tam, kad Vens viņu pirmo reizi sastapa. Un tomēr, Vens tiepīgi neņēma vērā Airiša augstprātību. Tā, gluži otrādi, mudinājaviņu pierādīt savu taisnību.

-   Man liekas, ka viņa ir ļoti līdzīga Everijai.

Airišs pašlaik lēja sev no termosa kafiju. Viņš vērīgi paskatījās Venā.

-   Tas nav nekas jauns. Kāds jau ieminējās par to, kad Ratlidžs uzsāka darboties politikā un kopā ar sievu sāka parādīties uz ekrāna ziņu izlaidumos.

-   Šķiet, ka es tur nebiju klāt.

-   Vai arī biji pārāk apreibinājies, lai tagad atcerētos.

-   Var jau būt.

Airišs atgriezās pie sava rakstāmgalda un sparīgi iekrita krēslā. Viņš strādāja smagāk nekā jebkad agrāk, pavadīdams darbā vairāk stundu, nekā bija nepieciešams. Darbs bija viņa zaudējuma pānaceja. Būdams katolis, viņš nedrīkstēja izdarīt pašnāvību, bet viņš varēja nogalēt sevi, pārāk daudz strādājot, pārāk daudz dzerot, pārāk daudz smēķējot, pārāk daudz stresojot - visas šīs lietas, no kurām Everija tik centīgi bija centusies viņu atturēt.

-   Vai esi izpētījis, kas tev atsūtījis dārglietas? - pajautāja Vens. Airišs bija uzticējis Vensam šo savādo stāstu. Tajā laikā Venam viss šis atgadījums likās pārdabisks, bet viņš par to aizmirsa un atcerējās tikai tad, kad nostājās aci pret aci ar Kerolu Ratlidžu.

Airišs domīgi pašūpoja galvu. -Nē.

-   Esi vismaz mēģinājis?

-  Šur tur piezvanīju.

Acīmredzot viņš par to nevēlējās runāt, tomēr Vens neatlaidās.

-  Un?

-   Pie telefona trāpījās kāds stulbenis, kurš negribēja, ka viņu traucē, Kā viņš sacīja, pēc aviokatastrofas valdījis tāds haoss, ka viss esot iespējams.

Piemēram, cilvēku sajaukšana, nodomāja Vens.

Viņš vēlējās uzdot šo jautājumu, tomēr atturējās. Airišs visiem spēkiem centās aprast ar domu, ka Everijas vairs nav, un tomēr viņam tas vēl nebija izdevies. Tāpēc jau viņam nav jāklausās Vena vieglprātīgās hipotēzes. Bez tam, pat ja tas ir iespējams, kāda tur jēga? Ja Everija būtu dzīva,.viņa taču dzīvotu pati savu dzīvi un nebūtu ieņēmusi citas sievietes vietu.

Tāpēc Vens Airišam šo varbūtību, neizklāstīja. Viņa iztēle darbojusies pārāk drudžaini, tas arī viss. Viņš sasaistījis dažas šaušalīgas sakritības un apvienojis tās ērmotā, neloģiskā teorijā.

Airišs vienkārši pateiktu, ka Vena smadzenes no pārdozēšanas sačokurojušās, kas varbūt arī bija patiesība. Kas viņš ir? Tikai klaidonis. Neveiksminieks. Izvirtulis. Sasodīts, ko gan viņš iedomājas?

Un tomēr, pašlaik viņš'atkal ielika videomagnetofonā Ratlidžu kaseti.

Pirmais kliedziens viņu pamodināja. Otrais - nobiedēja. Trešais lika atmest sāņus segas un izlēkt no gultas.

Everija paķēra halātu, strauji atgrūda savas guļamistabas durvis un steidzās uz Mendijas istabu. Dažas sekundes pēc izkāpšanas no gultas viņa bija jau noliekusies pār Mendiju. Bērns mētājās un kliedza.

-   Mendij, mīļā, pamosties, - Everija mēģināja satvert Mendijas rociņu.

-   Mendij?

Otrā pusē gultai bija parādījies Teits. Viņš nometās ceļos uz paklājiņa un centās savaldīt meitēnu. Tikko viņam bija izdevies satvert mazās rociņas, viss Mendijas augums sāka locīties, galva sitās pret spilvenu un papēži - pret gultas matraci. Bērns turpināja kliegt.

Everija saņēma plaukstās Mendijas vaigus un spēcīgi saspieda tos.

-   Mendij, pamosties, pamosties, mīļā. Teit, ko lai mēs darām?

-   Mēģini viņu pamodināt.

-   Vai viņai atkal uznākuši murgi? - jautāja, Zī, jo bija atsteigusies arī viņa un Nelsons. Zī nostājās Teitam aiz muguras. Nelsons stāvēja savas mazmeitiņas gultas kājgalī.

-   Mēs pat savā mājas galā sadzirdējām kliedzienus, - viņš paskaidroja. - Nabaga mazais cilvēciņš.

Everija viegli papliķēja Mendijai pa vaigiem.

-  Te māmiņa. Māmiņa un tētis ir pie tevis. Tu esi drošībā, mīļumiņ. Tu esi drošībā.

Beidzot kliedzieni pieklusa. Tiklīdz Mendija atvēra acis, viņa patvērās Everijas gaidoši paplestajās rokās. Everija cieši apkampa viņu, noglāstīja galvu un piespieda asaru izvagoto sejiņu sev pie kakla. Mendijas pleci trīcēja, viss augumiņš elsās raustījās.

-   Ak, Dievs! Man nebija ne jausmas, ka ar viņu ir tik slikti.

-    Kamēr tu gulēji slimnīcā, viņu šādi murgi mocīja gandrīz vai katru nakti, - stāstīja Teits. - Tad tie sāka pāriet. Nu jau nebija pāris nedēļas. Es cerēju, ka pēc tavas atgriešanās viņa tiks no murgiem pavisam vaļā. - Viņa seja bija raizēs saviebta.

-   Vai mēs varam kaut ko palīdzēt?

Teits palūkojās uz Nelsonu.

-  Nē, domāju, ka tagad viņa nomierināsies un atkal aizmigs. Paldies, tēt.

-  Jums abiem tam jādara gals. Nekavējoties. - Nelsons saņēma Zī roku un veda viņu uz durvīm. Šķita, ka Zī nevēlas iet projām. Viņa nenolaida no Everijas satraukuma pilno skatienu.

-   Ar Mendiju viss būs kārtībā, - sacīja Everija un noglāstīja meitenīti. Bērna augumu vēl raustīja elsas, bet smagākais šķita jau aiz muguras.

-   Reizēm šie murgi atgriežas, - Zī joprojām bija satraukta.

-   Es atlikušo nakts daļu palikšu pie viņas.

Kad Nelsons ar Zī aizgāja, Everija sacīja Teitam:

-   Kāpēc tu man nepastāstīji, ka šie murgi ir tik mokoši?

Viņš apsēdās šūpuļkrēslā blakus gultai.

-   Tev bija jācīnās pašai ar savām problēmām. Murgi vairs neatkārtojas tik regulāri, gluži kā paredzēja psihologs. Es cerēju, ka Mendija jau tikusi tiem pāri.

-* Man tomēr vajadzēja zināt.

Everija joprojām turēja Mendiju cieši piekļautu pie krūtīm, šūpoja viņu un čukstēja mierinošus vārdus. Viņa neies projām, līdz nebūs pārliecības, ka Mendija nomierinājusies. Beigu beigās bērns pacēla galviņu

-   Nu, vai tagad ir labāk? - pajautāja Teits. Mendija pamāja.

-  Žēl, ka tevi mocīja tik slikts sapnis, - čukstēja Everija, ar īkšķiem noslaucīdama Mendijas mitros vaidziņus. - Vai negribi pastāstīt māmiņai, kas tev darīja pāri?

-  Tā atkal nāk man virsū, - Mendija stostījās starp elsu saraustīto elpu.

-   Kas, mīļā?

-   Uguns.

Everija nodrebēja. Arī viņai atausa atmiņā drausmās liesmas. Vīzija reizēm uznāca gluži negaidīti, un bija vajadzīgas vairākas minūtes, lai pārvarētu baiļu sajūtu. Pat pieaugušam cilvēkam ir grūti atcerēties katastrofu, tad kā jūtas bērns?

-   Es taču iznesu tevi no uguns, atceries? - Everija klusām pajautāja. - Te vairs nav liesmu, tomēr tās atcerēties joprojām ir šausmīgi, vai ne?

Mendija pamāja.

Everija reiz bija intervējusi kādu slavenu bērnu psiholoģi. Viņa bija sacījusi, ka neticēt bērna bailēm ir pats ļaunākais, kā vecāki šādā situācijā var rīkoties. Bailes ir jāatzīst un, pirms tās pieņemas spēkā, jāpalīdz mazajam cilvēkam šausmas pārvarēt.

-   Varbūt viņa labāk jutīsies ar mitru, vēsu kompresi uz pieres? - Everija pajautāja Teitam. Viņš piecēlās no krēsla un drīz atgriezās ar samitrinātu drāniņu.

-  Paldies, - sacīja Everija.

Kamēr viņa samitrināja bērna sejiņu, Teits sēdēja blakus. Everijai patika, kā viņš paņēma lācīti Pūku un iespieda to Mendijai rokās. Meitenīte piekļāva plīša rotaļlietu pie krūtīm.

-  iNu, vai tagad varēsi gulēt? - Everija uzmanīgi pajautāja.

-  Nē. - Mendijas skatiens bažīgi klejoja pa guļamistabu.

-   Māmiņa neatstās tevi. Gulēsim blakus.

Everija noguldīja Mendiju, tad apgūlās pati ar seju pret viņu. Abu galvas balstījās uz viena spilvena. Teits pārklāja viņām segu, apčubināja spilvenu un noliecās, lai noskūpstītu Mendiju.

Kājās viņam bija tikai īsās bikses. Viņa augums maigajā naktslampiņas gaismā izskatījās neparasti spēcīgs un skaists. Kad viņš slējās augšā, viņa un Everijas skatieni sastapās. Impulsa vadīta, Everija uzlika plaukstu uz viņa spalvām noaugušajām krūtīm un pacēla galvu, lai viegli noskūpstītu viņu uz lūpām.

-  Ar labunakti, Teit.

Viņš lēnām iztaisnojās. Tajā mirklī Everijas plauksta pārslīdēja viņa krūtīm, spēcīgajiem, tvirtajiem krūšu muskuļiem, pāri krūts galiņam, pāri vingrajam vēderam un pāri elastīgajai bikšu gumijai, līdz beidzot noslīdēja uz segas.

-   Es tūlīt būšu atpakaļ, - Teits nomurmināja.

Viņš projām bija dažas minūtes un, kad atgriezās, Mendija jau mierīgi gulēja. Viņš bija uzvilcis halātu, bet atstājis tā jostu neaizsietu. Atlaidies šūpuļkrēslā, Teits pamanīja, ka Everijas acis vēl ir vaļā.

-  Tā gultiņa nav domāta diviem. Vai tu tur juties ērti?

-  Jā, ir labi.

-   Mendija noteikti neuzzinās, ja tu tagad piecelsies un dosies uz savu guļamistabu.

-   Es pati to apzināšos. Es taču apsolīju viņai, ka palikšu šeit visu nakti. - Everija ar pirkstu galiem noglāstīja Mendijas pietvīkušo vaidziņu. - Ko tu domā darīt, Teit ?

Atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, viņš atspieda pirkstus pret pieri, pār kuru krita savēlusies matu šķipsna.

Bārdas rugājiem apaudzis, viņa zods izcēlās vēl vairāk. »

Teits nopūtas. Kailās krūtis zem pavērta halāta nocila- jās.

-  Es nezinu.

-   Vai tu domā, ka Mendijai no šis mūsu psiholoģes ir kāds labums?

Viņš pacēla galvu.

-  Un kā tu domā?

-  Es nedrīkstu apstrīdēt tavu un tavu vecāku izvēli. Jūs taču izlēmāt, kamēr es atrados slimnīcā.

Viņa apzinājās, ka vispār nedrīkst jaukties šajā jautājumā. Tā ir tikai Ratlidžu ģimenes lieta, un Everijai Daniel- sai nav nekādu tiesību bāzt tur savu degunu. Un tomēr viņa nevarēja mierīgi stāvēt malā un noskatīties, kā tiek grauta bērna psihe.

-  Ja tev ir savs viedoklis, esi tik laipna un pasaki to, - lūdža Teits. - Mēs taču pašlaik runājam par mūsu abu bērnu. Es neapvainošos, ja tev izdosies atrast kādu labāku problēmas risinājumu.

-    Man ir zināms kāds ārsts no Hjūstonas, - viņa iesāka. Viena no Teita uzacīm jautājoši izliecās. - Viņš… es •reiz redzēju viņu televīzijas pārraidē, un viņš atstāja uz mani lielisku iespaidu ar to, ko pasacīja un kā uzvedās, kā mācēja izklāstīt savas idejas. Viņam nepiemita ne mazākā pompozitāte, nebija uzpūtības. Viņš runāja tieši par lietu. Tā kā mūsu pašreizējās psiholoģes pūliņi nekādus rezultātus nedod, varbūt mēs varētu aizvest Mendiju pie šī ārsta.

-  Mums nav ko zaudēt. Sarunā vizīti.

-  Es rīt piezvanīšu.

Viņas galva iespiedās dziļāk spilvenā, bet skatiens joprojām bija piesaistīts Teitam. Viņš bija atgāzies šūpuļkrēslā un atbalstījis galvu pret mazu, apaļu, sārtu spilventiņu.

Ķ

-   Tev nav jāsēž šeit visu nakti, Teit, - viņa klusam sacīja-

Viņu skatieni atkal sastapās un pakavējās viens pie otra.

-   Es palikšu, - atbildēja Teits.

Un tā viņi skatījās viens otrā, līdz Everija ieslīga miegā. •

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA.

Everija pamodās pirmā. Bija agrs rīts, un istaba vēl tinās krēslā, lai gan joprojām mirgoja naktslampiņas. Ieraudzījusi, ka Mendijas mazā rociņa balstās uz viņas vaiga, Everija domīgi pasmaidīja. Muskuļi no ilgās gulēšanas vienā pozā bija savilkušies, citādi Everija vēl labprāt pasnaustu. Ļoti gribējās izstaipīties, tāpēc viņa noņēma no vaiga Mendijas rociņu un noguldīja to uz spilvena. Visiem spēkiem pūloties nepamodināt bērnu, Everija piecēlās.

Teits bija aizmidzis šūpuļkrēslā. Viņa galva nokarājās gandrīz līdz plecam. Izskatījās, ka tāda poza ir bezgala neērta, lai gan viņa krūtis elpojot ritmiski cēlās un krita. Klusajā telpā bija sadzirdama viņa vienmērīgā elpa.

Viņā halāts bija pavēries, atklājot spēcīgo augumu un kājas. Labā kāja ceļgalā saliekta, bet kreisa izstiepta uz priekšu. Viņam bija skaisti veidotas kājas. Uz spalvainajām rokām redzēja izspiedušās dzīslas. Viena roka balstījās uz krēsla atzveltnes, bet otra atspiesta pret vēderu.

Miegs izdzēsis rūpju rievu starp uzacīm. Skropstas meta uz vaigiem tumsnējas pusmēnešu ēnas. Atslābušās lupas šķita juteklīgas, tādas, kas spēj sniegt sievietei neap-.

rakstāmu baudu. Everija iztēlojās, kā viņš mīlējās - aizrautīgi. kaislīgi, kā jau viņš darīja visu. Emocijas krūtīs uzbangoja ar tādu spēku, ka tās iesāpējās. Everija gandrīz sāka nevaldāmi raudāt.

Viņa taču mīl šo vīrieti.

Tātad viņa uzņēmusies Teita sievas lomu arī cita iemesla dēj, ne tikai lai revanšētos un iegūtu interesantu sižetu reportāžai, un to viņa pašlaik saprata. Viņa bija iemīlējusies šajā vīrietī vēl pirms tam, kad uzzināja viņa vārdu. Viņa mīlēja viņu jau tad, kad nācās skatīties caur apsēju spiaudziņu, kad tikai viņa balss deva spēku cīnīties par. izdzīvošanu.

Viņa spēlē viņa sievas lomu tāpēc, ka grib būt viņa sieva. Viņa grib sargāt viņu. Viņa grib sadziedēt brūces, kuras iecirtuši tā otra, tā patmīlīgā, ļaunā sieviete. Viņa grib mīlēties ar Teitu.

Ja Teits tagad pieprasītu savas laulāta vīra tiesības, viņa ar lielāko prieku atdotos viņam. Tie būtu pagaidām viņas lielākie meli, kurus Teits noteikti nespētu piedot, kad pienāks atklātības diena. Viņš tad nicinās Everiju vairāk, nekā bija nicinājis Kerolu. Viņš taču būs pārliecināts, ka Everija viņu vienkārši piemuļķojusi. Viņš taču nenoticēs, ka viņas mīla ir patiesa. Un tomēr tas tā bi ja. Viņš sakustējās un pacēla galvu. Acu plakstiņi notrīsēja, acis atvērās un skatiens apstājās pie Everijas. Viņa stāvēja rokas stie- piena atstatumā.

-   Cik pulkstenis? - no miega piesmakušā balsī jautāja Teits.

-   Es nezinu. Agrs. Vai tev nav notirpis kakls? - Everijas pirksti izbrauca cauri viņa sajukušajiem matiem un tad apvijās ap kaklu.

-   Mazliet.

Everija pamasēja viņa kakla muskuļus, mēģinot atslābināt to savilkumus.

-  Hm.

Pēc mirkļa viņš sakārtoja halātu, tad pievilka izstiepto kāju un iztaisnoja muguru. Interesanti, nodomāja Everija, vai šī rīta erekcija, ko viņš tik cītīgi slēpj, ir no viņas pieskārieniem?

-   Mendija laikam vēl guļ, - viņš domīgi noteica.

-   Vai gribi brokastis?

-   Būtu jauki iedzert kafiju.

-   Es kaut ko pagatavošu.

Nupat tikai bija sākusi aust gaisma. Mona vēl nebija pamodusies, un virtuve tinās tumsā. Teits sāka bērt kāliju automāta papīra filtrā. Everija piegāja pie ledusskapja.

-   Nepūlies, - viņš noteica.

-  Vai tad tu neesi izsalcis?

-   Varu pagaidīt, kamēr pieceļas Mona.

-   Es gribētu tev kaut ko pagatavot.

-  Varbūt pāris olu, - uzgriezis viņai muguru, Teits vienaldzīgi pameta.

Everija bija jau pietiekami iepazinusi virtuvi, lai atrastu visu brokastīm vajadzīgo. Viss ritēja lieliski, līdz viņa sāka bļodā kult olas.

-   Ko tu dari?

-   Gatavoju olu kulteni. Priekš… priekš sevis, - viņa stostījās, ieraudzījusi Teita neizpratnes pilno skatienu. Viņai nebija ne jausmas, kādas olas viņam garšo.

-   Nu labi, tu pabeidz šo, bet es sagrauzdēšu maizītes.

Viņa ķērās pie sviesta smērēšanas uz maizītēm, kad tās

bija izlēkušas no tosteriša, vienlaicīgi vērodama, ka Teits uz. pannas uzcep sev divas olas. Uzlicis tās uz šķīvja, viņš kopā ar Everijas olu kulteni atnesa ēdienu un uzlika to uz galda.

-   Mēs ilgu laiku neesam kopā brokastojuši.

Viņa iekodās grauzdētajā maizītē, paņēma kumosu olu kulteņa un pasniedzās pēc glāzes ar apelsīnu sulu, kad apjauta, ka ēd viņa viena pati. Teits sēdēja galda pretējā pusē, elkoņus uz galda atspiedis, zodu plaukstās atbalstījis.

-    Mēs nekad netikām kopa brokastojuši, Kerol. Tu ciest nevarēji brokastis.

Viņa nespēja norīt kumosu. Pirksti žņaudza apelsīnu sulas glāzi.

-   Slimnīcā pavadītajā laikā esmu iemācījusies ēst brokastis. Kad atguvu zobus un varēju ēst cietu barību, man nācās atgūt zaudēto svaru.

Viņa skatiens šaudījās. Viņš nepieņēma Everijas izskaidrojumu.

-  Es… es pieradu pie brokastošanas un tagad pat nevaru vairs iztikt bez rīta maltītes.

Tad, kā aizsargājoties, viņa pavaicāja:

-   Kāpēc tu tam pievērs tik lielu uzmanību?

Teits paņēma dakšiņu un sāka ēst. Viņš valdījās, jo bija nikns.

-   Pietaupi sev šīs pūles.

Everiju visvairāk baidīja doma, ka ar to Teits domājis viņas melus.

-   Kādas pūles?

-   Brokastu gatavošana ir tikai vel viena no tavām mahinācijām, lai atgūtu manu labvēlību.

Apetīti Everija bija pazaudējusi. Tagad no ēdiena smaržas kļuva nelabi.

-   Kādas mahinācijas?

Acīmredzot arī Teits bija pazaudējis apetīti. Viņš pastūma sāņus savu šķīvi.

-   Brokastis. Rūpes par ģimeni. Šie jūtu demonstrējumi, piemēram, manu matu noglaušana, kakla noglāstīšana.

-  Cerēju, ka tev tas patīk.

-  Tavi glāsti nav īsti.

-Ir!

-   Muļķības!

Viņš atgāzās krēslā un cieši skatījās Everijā. Viņa žoklis niknās, aizturētās dusmās kustējās.

-   Pieskārienus un saldus skūpstus, ja tas ir nepieciešams, sakot ar labunakti, es vēl varu sagremot. Bet ja tu gribi tēlot, ka mēs esam mīlošs precēts pāris, labi, tikai muļķo pati sevi un neceri, ka es iekritīšu šajā viltus apsēstībā. Pat krēsls senātā nebūs pietiekošs iemesls, lai tev izdotos atkal ievilināt mani tavā gultā. Es tev tūdaļ gribu pasacīt, cik ļoti nicinu tevi. - Viņš apklusa, lai tvertu pēc elpas. - Bet vislielākā bezkaunība man šķiet tavas pēkšņās rūpes par Mendiju. Vakar vakarā tas nu bija varens teātris.

-  Tas nebija teātris.

Viņš ignorēja Everijas sacīto.

-   Vismaz tad nu spēlē to līdz galam, līdz bērns ir pilnīgi vesels. Otru triecienu viņa neizturēs.

-  Tava svētulība… - Arī Everija kļuva patiesi nikna. - Es ne mazāk par tevi vēlos, lai Mendija izveseļojas.

-   Nu, nu. Protams.

-  Tu netici man?

-Nē.

-  Tas nav godīgi.

-  Tu jau nu esi īstā, kas runās par godu.

-  Es ļoti raizējos par Mendiju.

-   Kāpēc?

-   Kāpēc? - viņa iekliedzās. - Tāpēc, ka viņa ir mūsu bērns.

-   Mūsu bija arī tas otrais, pirms tu iztaisīji abortu. Tas, ka viņš bija mūsu bērns, netraucēja tev viņu nogalināt.

Vārdi dūrās kā asi naži. Everija piespieda roku pie sirds un saliecās uz priekšu, it kā tā butu pēkšņi iesāpējusies. Tad viņa dažas sekundes aizturēja elpu un, ne vārda nesakot, vērās Teitā.

It kā riebumu izjūtot, viņš piecēlās un uzgrieza viņai muguru, tad piegāja pie kafijas automāta un pielēja sev tasi.

-   Beigu beigās es, protams, būtu uzzinājis.

Viņa balss saldēja kā ledus. Kad viņš pagriezās un palūkojās uz Everiju, arī viņa acis dūra kā divas lāstekas.

-   Bet uzzināt no sveša cilvēka, ka mana sieva vairs nenes manu bērnu… - Dusmās nokaitis līdz baltkvēlei, viņš aizgriezās. Šķita, ka viņš nespēj skatīties uz Everiju, tik pretīga viņa viņam bija.

-   Vai tu spēj iedomāties, kā es jutos, Kerol? Jēzus. Tur tu gulēji, tuvu nāvei, un es pats savām rokām vēlējos tevi nogalināt.

Viņš pagrieza galvu Everijas virzienā. Viņa acis ieurbās viņā, plaukstas savilkās dūrēs.

Kā caur vati Everija atcerējās balsis.

Teits: - Vai… iespaidos augli?

Un vēl kāda balss: - Augli? Jūsu sieva nebija cerībās.

Saraustītā saruna tajā reizē viņai neizteica neko. Tad tā izgaisa. Tā bija ievijusies starp neskaitāmām citām nesaprotamām sarunām, kuras nācās dzirdēt līdz pilnīgai samaņas atgūšanai. Šis fragments Everijai līdz šim mirklim šķita aizmirsts.

-        Vai tiešām tu iedomājies, ka es nepamanīšu, ka tu neesi laidusi pasaulē bērnu? Ja jau tu tik uzstājīgi plātījies, ka esi grūta, tad kāpēc nepasacīji arī par abortu?

• Everija bezpalīdzīgi pašūpoja galvu. Viņai nebija ko atbildēt. Viņa nevarēja lūgt piedošanu, nespēja paskaidrot. Bet tagad viņa zināja, kāpēc Teits tik ļoti ienīst Kerolu.

-   Kad tu to izdarīji? Noteikti dažas dienas pirms tam, kad ieplānoji braucienu uz Dalasu. Negribēji uzkraut sev vēl vienu mazo, vai ne? Viņš nepiestāvētu tavam stilam.

Viņš cieši skatījās Everijā un tad no visa spēka skaļi uzsita pa galda virsmu.

-   Atbildi man, sasodīts. Saki kaut ko. Vai tev nešķiet, ka beidzot mums pienācis laiks izrunāt šo jautājumu?

Everija stostījās:

-   Es… es nodomāju, ka tev tas būs tik svarīgi.

Viņa sejas izteiksme kļuva tik baismīga, ka patiešām varēja gaidīt sitienu. Lai aizsargātos, Everija izvēlējās pretuzbrukumu.

-   Man gan ir zināma tava nostāja abortu jautājumā, mister Ratlidž. Cik reizes nav gadījies dzirdēt tevi sludinām, ka tikai sievietei pašai ir tiesības izlemt? Vai tas būtu attiecināms uz visām Teksasas štata sievietēm, izņemot vienu - tavu sievu?

-  Jā, pie velna.

-   Kāda liekulība.

Viņš sagrāba Everijas delnu un uzrāva viņu kājās.

-   Principi, kas attiecināmi uz sabiedrību kopumā, nav obligāti piemērojami manā personīgajā dzīvē. Par šo abortu var ari strīdēties. Šis bija mans bērns.

Tad viņa acis samiedzās, atstājot tikai šauras spraudziņas.

-   Vai varbūt nebija? Varbūt te slēpjas vēl vieni meli, kurus tu paturi pie sevis, lai netiktu izmesta no šī nama kopā ar visu tavu pārējo drazu?

Viņa mēģināja iztēloties, kā uz šiem vārdiem reaģētu Kerola.

-   Lai radītu bērnu, Teit, vajadzīgi divi.

Kā jau cerēts, Everija bija uztaustījusi pareizo stīgu. Viņš nekavējoties atlaida viņas delnu un atgrūdās no viņas.

-   Es bezgala nožēloju to nakti. Viss kļuva skaidrs, tiklīdz tas bija noticis. Esmu gatavs apzvērēt, ka nekad vairs nepieskaršos tavam izvirtušajam augumam. Bet tu gan proti, Kerol, uztaustīt vārīgās vietas. Dienām tu tiki glaudusies ap mani kā kaķis ap krējuma podu, ņaudot savus atvainošanās vārdus un bārstot solījumus kļūt par mīlošu sievu. Ja tajā naktī es nebulu pārāk daudz dzēris, es tūdaļ apjēgtu, kādā slazdā tu mani vilini.

Viņš nicīgi noskatīja Everiju.

-   Un tagad tu dari to pašu. Tu liec jaunu slazdu. Vai tāpēc tu kopš mirkļa, kad iznāci no slimnīcas, esi izlikusies par paraugsievu? Pastāsti, - viņš iespieda dūres sānos, - vai tajā naktī tev misējās un tu nejauši kļuvi grūta? Vai ari grūtniecība un tai sekojošais aborts bija daļa no plāna, kā spīdzināt mani? Un vāi to tu centies atkārtot arī tagad - panākt, lai es tevi iekāroju? Pierādīt, ka spēj atkal iedabūt mani savā gultā, pat ja tā dēļ jāziedo tavas miesīgas meitas labklājība?

-   Nē, - Everija aizsmakušā balsī atcirta. Viņa nespēja ilgāk izturēt Teita naidu, pat ja tas nebija domāts viņai.

-   Tev vairs nav varas pār mani, Kerol. Man pat nav naida pret tevi. Tu neesi vērta tās enerģijas, kas tiktu izšķiesta, ienīstot tevi. Ņem visus mīļākos, kādus vien gribi. Tad paskatīsimies, vai es par to uztraukšos. Vienīgais, kā tu pašlaik spēj mani ievainot, ir nodarot pāri Mendijai, bet līdz tam laikam tu jau degsi elles ugunīs.

Tajā pēcpusdienā viņa devās izjādē. Viņai bija vajadzīgs svaigs gaiss un plašums, lai varētu padomāt. Everija jutās muļķīgi šajā izjādes tērpā, tomēr viņa palūdza zir- gupuiši apseglot zirgu.

ĶēVe rāvās projām no viņas. Kad pavecais kovbojs savaldīja zirgu, viņš sacīja:

- Laikam nav aizmirsusi, kā jūs šo pēdējā reizē izpērāt.

Patiesībā gan dzīvnieks izturējās tramīgi svešās smaržas dēļ, bet Everija ļāva puisim domāt, kā viņš vēlas.

Kā izrādās, Kerola Ratlidža bijusi īsts briesmonis - viņa darījusi pāri savam vīram, savam bērnam, visiem, ar ko viņai iznāca darīšana. Pēc brokastlaika scēnas Everijai bija sāpīgi, bet nu viņa vismaz zināja, kas par lietu. Tagad varēja saprast, kāpēc Teits tik ļoti nicina savu sievu. Kerola bija plānojusi aborta ceļā nogalināt viņa bērnu, vismaz viņa apgalvoja, ka tas ir no Teita. Vai viņa to izdarīja pirms aviokatastrofas - tas paliek miglā tīts. '

Everija pamazām no fragmentiem salika visu mozaīku. Kerola ir bijusi neuzticīga vīram un nav pat slēpusi to. Teits neuzticību neciestu, bet tad nāktos riskēt ar politisko karjeru, tāpēc viņš nolēmis nesaraut laulību līdz vēlēšanu beigām.

Jau krietnu laiku viņš negulēja ar savu sievu. Viņš pat ' bija izvācics no viņu kopīgās guļamistabas. Un tomēr Kerolai vēl vienu reizi bija izdevies ievilināt viņu gultā.

Bija bērns no Teita vai no kāda cita, aborts, ko izdarījusi Kerola, tā vai tā atstātu iespaidu uz Teita prestižu politikā. Bailes pat iedomāties, kādu atbalsi tas izsauktu, ja kļūtu zināms ārpus mājas. Teits vienlīdz ciestu gan sabiedrības acīs, gan personīgajā dzīvē.

Kad Everija atgriezās no izjādes, viņa atrada Mendiju virtuvē, kur meitenīte palīdzēja Monai cept cepumus. Saimniecības vadītāja pret bērnu izturējās ļoti mīļi, tāpēc Everija paslavēja cepumus un atstāja Mendiju pavecās- sievietes gādībā.

Mājā valdīja klusums. Fensija pirms brīža, motoram rēcot, bija aiztraukusies savā mustangā. Džeks, Edijs un Teits šajā dienas laikā vienmēr atrādās pilsētā, vai nu kampaņas štābā, vai juridiskajā birojā. Doroteja Rī, kā parasti, bija nošķirta tālākajā nama spārnā. Mona pastāstīja .Everijai, ka Nelsons un Zī uz visu pēcpusdienu aizbraukuši uz Kervilu. Iegājusi savā guļamistabā, Everija nometa gultā izjādes tērpu un novilka zābakus. Tad viņa iegāja vannasistabā un atgrieza dušas krānus.

Ne pirmo reizi viņu pārņēma baismīga, māņticīga sajūta. Viņa juta, ka prombūtnes laikā kāds ir bijis viņas guļamistabā. Viņa pārbaudīja tualetes galdiņa virsmu. Uz rokām uzmetās zosāda.

Viņa neatcerējās, vai ir atstājusi šeit matu suku. Vai tik pudelīte ar roku losjonu nav pārvietota?Un vēl viņa bija pārliecināta, ka nav atstājusi dārglietu kārbiņu šādi, ar pērļu virteni ārā no tās. Arī guļamistabā viņa pamanīja lietas, kuras viņas prombūtnes laikā pārvietotas. Viņa izdarīja kaut ko tādu, ko nebija darījusi kopš iekārtošanās Kerolas istabā - viņa aizslēdza durvis.

Viņa nomazgājās dušā un tad uzvilka biezu halātu. Joprojām satraukta un uzbudināta, viņa nolēma uz brīdi apgulties un tikai tad sākt ģērbties. Kad galva nolaidās uz spilvena, kaut kas iečaukstējās.

Aiz spilvendrānas bija aizbāzta papīra lapa.

Ļaunas nojautas mākta, Everija pētīja papīru. Lapa bija salocīta uz pusēm, bet ārpusē nekas uzrakstīts nebija. Bija bail vērt vēstuli vaļā. Ko iebrucējs cerējis atrast? Un ko viņš meklējis?

Viens bija skaidrs - vēstule te nav nokļuvusi nejauši. Tā bija novietota gudri un apzināti vietā, kur viņa, tikai viņa to atradīs.

Everija atlocīja papīru. Baltās bezlīniju lapas pašā vidū bija uzdrukāta tikai viena rinda.

Lai ko ari tu dari, tas strādā pret viņu. Tā turpini.

-   Nelson?

-   Hm?

Viņa bezvārdu atbilde lika Zinnijai saviebties. Viņa nolika sāņus suku un apgriezās uz mazā soliņa pie tualetes galdiņa.

-  Tas ir svarīgi.

Nelsons satvēra avīzes malu. Pamanījis, ka Zī ir satraukta, viņš salocīja avīzi, atspiedās pret kāju soliņu un piecēlās sēdus.

-   Piedod, dārgā. Ko tu sacīji?

-  Pagaidām vēl neko.

Viņi atradās savā guļamistabā. Nupat bija beigušās ziņas, kuru skatīšanās pulksten desmitos kļuvusi par viņu ikvakara rituālu. Abi gatavojās doties pie miera.

Zī tumšie mati pēc nesenās sukāšanas mirdzēja un laistījās. Lampu gaismā izdalījās daži sudraba pavedieni. Viņas āda bija gluda un spēcīgajā Teksasas saulē tumši iedegusi. Seju neroboja raižu grumbas. Un arī ne smieklu grumbiņas.

-   Ar Teitu un Kerolu kaut kas notiek, - viņa sacīja.

-        Manuprāt, viņi šodien sastrīdējās. - Nelsons piecēlās no sava atpūtas krēsla un sāka izģērbties. - Vakariņu laikā abi bija neparasti klusi.

Ari Zī bija jutusi naidīgo gaisotni. Viņa neparasti labi sajuta, kāds noskaņojums kuru brīdi ir jaunākajam dēlam.

-  Teits nebija tikai īgns. Viņš bija nikns.

-   Varbūt Kerola izdarījusi kaut ko, kas nav viņam pa prātam.

-  Un, kad Teits ir nikns, - Zī turpināja tā, it kā Nelsons nebūtu sacījis ne vārda, - Kerola parasti tikai uzjautrinās. Ik reizi, kad Teits ir dusmīgs, Kerola kaitina viņu vēl vairāk, uzvedoties īpaši vieglprātīgi un stulbi.

Nelsons kārtīgi iekāra savas bikses skapī, kur karājās arī pārējās. Juceklis viņa mantās nebija iedomājams.

-   Šovakar viņa neuzvedās vieglprātīgi. Šovakar viņa nepasacīja gandrīz vai ne vārda.

Zī satvēra sava soliņa malu.

-   Arī es to ievēroju, Nelson. Viņa bija aizkaitināta un satriekta ne mazāk par Teitu. Lidz šim nekad viņu ķīviņi nav bijuši šādi.

Tagad ģērbies tikai īsajās biksēs, Nelsons rūpīgi atlocīja gultas pārklāja malu un ierāpās gultā. Tad, salicis rokas aiz galvas, viņš vērās griestos.

-  Es pēdējā laikā esmu ievērojis vairākas lietas, kas nemaz nav raksturīgas Kerolai

-   Paldies Dievam, - iesaucās Zī. - Es jau domāju, ka zaudēju prātu. Jūtos gluži vai atvieglota, ka to bez manis pamanījis vēl kāds. - Viņa izdzēsa gaismu un apgūlās blakus vīram. - Ir sajūta, ka viņa nav tik tukša, kāda bija kādreiz.

-   Varbūt viņu satricinājis nāves tuvums?

-   Varbūt.

-  Tu tā nedomā?

-   Ja tas būtu viss, varētu apmierināties ari ar tādu izskaidrojumu.

-   Kas tad vēl? — Nelsons pajautāja.

-   Pirmkārt, Mendija. Kerola izturas pret bērnu kā gluži cits cilvēks. Vai tu atceries, ka Kerola kādreiz būtu raizējusies par Mendiju, kā tas bija pagājušajā nakti, kad sākās murgi? Atceros, ka reiz Mendijai sakāpa ļoti augsta temperatūra. Es biju pārbijusies un jau gribēju saukt ātro palīdzību, bet Kerola likās tīrais miera iemiesojums. Viņa apgalvoja, ka visi bērni ik pa brīdim saķerot drudzi. Bet pagājušajā naktī Kerola bija satriekta bērna dēļ.

Nelsons nemierīgi sakustējās. Zī zināja iemeslu. Minējumi viņu kaitināja. Viņš redzēja tikai melnas un baltas krāsas. Viņš ticēja tikai taustāmām lietām. Izņemot Dievu. Dievs viņam bija tikpat absolūts un neapstrīdams ka debesis un elle. Bet citādi viņš neticēja netveramām lietām. Viņš skeptiski skatījās uz psihoanalīzi un psihiatriju. Pēc viņa pārliecības ikviens, kas ir kaut ko vērts, spēj atrisināt savas problēmas, nečīkstot un nelūdzot palīdzību no citiem.

-   Kerola mainās un kļūst nopietna, tas arī viss, - viņš sacīja. - Pārdzīvotās ciešanas likušas viņai daudz pārdomāt. Viņa redz pasauli citā gaismā. Viņa beidzot prot novērtēt to, kas viņai pieder - Teitu, Mendiju, mūsu ģimeni. Laikā viņa ir nākusi pie prāta.

Zī ļoti gribēja tam ticēt.

-   Kaut nu tas tā turpinātos.

Nelsons pagriezās uz sāniem ar seju pret sievu, apkampa viņas vidukli un noskūpstīja iesirmo matu cirtu.

-   Ko tu gribi, kas lai tā turpinātos?

-  Viņas mīļums pret Teitu un Mendiju. Vismaz ārēji rodas iespaids, ka viņai rūp viņi.

-  Tas taču ir labi, vai ne?

-   Jā, ja tas ir paliesi. Mendija ir tik vāra, un baidos, ka viņa neizturēs, ja Kerola atkal kļūs agrākā asā, neiecietīgā egoiste. Un Teits, - Zī nopūtās. - Es gribu, lai viņš būtu laimīgs, it īpaši šajā viņa dzīves pagrieziena punktā, un nav svarīgi, uzvar viņš vēlēšanās vai nē. Viņš ir pelnījis laimi. Un mīlestību.

-   Tu vienmēr esi rūpējusies, lai tavi dēli būtu laimīgi,

Zī.

-   Bet nevienam no viņiem nav izdevusies laimīga laulības dzīve, Nclson. Kā man to gribētos.

Viņa pirksti pieskārās viņas lūpām, mēģinot sataustīt smaidu, kura tur nebija.

-  Tu neesi mainījusies un joprojām izrādies romantiķe.

Viņš pagrieza pret sevi Zī smalko augumu un noskūpstīja viņu. Viņa lielās rokas novilka viņas naktskreklu un kaisli glāstīja kailo miesu. Un viņi tumsā mīlējās.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Everija dienām izmisīgi domāja, kā satikties ar Airišu.

Nonākusi pie domas, ka vajadzīgs kāds ar ko apspriesties, Everija saskārās ar citu problēmu - kā lai paziņo Airišam, ka viņa nav gājusi bojā 398. reisa aviokatastrofas liesmās.

Jebkurā gadījumā tas būs cietsirdīgi. Ja viņa vienkārši nostājas uz viņa durvju sliekšņa, nabaga vīra sirds var neizturēt. Telefona zvanu viņš noturēs par ļaunu joku, jo Everijas balss ir izmainījusies. Un tā viņa nolēma aizsūtīt vēstuli, izmantojot to pašu pastkastīti, uz kuru pirms krietna laika bija nosūtījusi dārglietas. Tās saņēmis, pie tam, bez paskaidrojuma, Airišs noteikti bija neizpratnē. Varbūt viņam jau radušās aizdomas, jo neapšaubāmi, ka ar Everijas nāvi saistīti visai mistiski apstākļi?

Everija stundām apsvēra, kādiem vārdiem rakstīt šādu bezprecedenta vēstuli. Viņai nebija zināmi paraugi vai frāzes, ar kādām pavēstīt mīļam cilvēkam, kurš ir pārliecināts par tavu nāvi, ka patiesībā tas tā nav. Beigu beigās vi- ņa izlēma, ka jābūt tiešai un jāizvairās no aplinkus ievadiem.

Mīļais Airis,

Es neesmu gājusi bojā lidmašīnas katastrofā. Par dīvainajiem apstākļiem, kā viss notika, es tev pastāstīšu nākamajā trešdienā pulksten sešos tavā dzīvoklī.

Tava Everija

Viņa rakstīja ar kreiso roku - neparasta greznība pēdējā laikā - lai Airišs tūdaļ pazītu viņas rokrakstu. Vēstuli viņa nosūtīja bez atpakaļadreses uz aploksnes.

Teits kopš strīda brokastu laika iepriekšēja sestdienā centās ievērot tikai pašas nepieciešamākās pieklājībās normas. Everija gandrīz vai priecājās. Pat ja viņa antipātijas nebija vērstas tieši pret Everiju, viņa tās uztvēra sāpīgi. Attālināšanās šķita vieglāk panesama.

Everija baidījās pat iedomāties, kāda būs viņa reakcija, uzzinot patiesību. Ienaids pret Kerolu nobālēs tā priekšā, ko viņš tad jutīs pret Everiju Danielsu. Labākais, ko viņa varēja cerēt, bija iespēja paskaidrot savu rīcību, bet līdz tam brīdim viņai atlika pierādīt, ka viņas nolūki ir nesavtīgi. Agrā pirmdienas rītā Everija norunāja tikšanos ar Dr.Džeraldu Vebsteru, izslavētu Hjūstonas bērnu psihologu. Viņa kalendārā visas dienas bi ja aizņemtas, bet Everija neatlaidās. Viņa izmantoja Teita pašreizējo popularitāti, lai iegūtu stundu doktora dārgā laika. Mendijas dēļ viņa to darīja ar skaidru sirdsapziņu.

Kad Everija pastāstīja Teitam par vizīti, viņš skarbi pamāja.

-   Es ierakstīšu savā kalendārā.

Everija, noorganizējot gājienu pie ārsta, bija padomājusi, lai tas sakristu ar viņu kampaņas braucienu uz Hjūsto- nu.

Pēc šīs īsās vārdu.apmaiņas viņiem vairs nebija ko runāt. Tas deva papildu laiku pārdomāt, ko viņa sacīs, kad atradīsies aci pret aci ar Airišu.

Un tomēr, trešdienas vakarā, kad Everija bija novietojusi mašīnu Airiša pieticīgā mājokļa priekšā, viņai ne tikai nebija ne jausmas, ko sacīt, bet viņa pat nezināja, kā iesākt sarunu.

Sperot soļus, sirds sakāpa kaklā, it īpaši pamanot aiz loga žalūzijām kustību. Everija vēl nebija sasniegusi priekšējo lieveni, kad plaši atsprāga durvis. Airišs, izskatīdamies gatavs ikvienu saraustīt gabalu gabalos, izdrāzās ārā un pieprasīja atbildi:

-   Pie velna, kas jūs esat un ko, sasodīts, gribat?

Everija neļāvās iebaidīties. Viņa turpināja soļot, līdz

atradās blakus vīrietim. Viņš bija tikai kādu nieku garāks par Everiju. Tā kā Everijai kājās bija augstpapēžu kurpes, viņu acis atradās vienādā augstumā.

-   Tā esmu es, Airis,- viņa maigi pasmaidīja. - Iesim iekšā.

Pēc Everijas plaukstas pieskāriena viņa kareivīgums pagaisa. Saniknotais Airišs novīta kā visvārākā ziedlapiņa. Tas tiešām bija aizkustinošs skats. Dažu sekunžu laikā viņš no kareivīga dūru varoņa pārvērtās samulsušā vecā

vīrā. Ledaini noliedzošo izteiksmi viņa acīs pēkšņi aizmigloja asaras, šaubu, mulsas un prieka asaras.

-Everij? Vai tas ir…? Kā…? Everij?

-   Iesim iekšā. Es tev tur visu izstāstīšu.

Everija saņēma viņu aiz rokas, pagrieza, jo izskatījās, ka Airišs aizmirsis, ko darīt ar rokām un kājām, un viegli pagrūda pāri slieksnim. Tad viņa aizvēra durvis aiz viņiem.

Ar skumjām Everijai nācās atzīt, ka māja izskatās pēc tāda paša grausta kā Airišs. Drauga āriene Everiju bija satriekusi. Viņš kļuvis resnāks, lai gan seja joprojām bija kalsnēja. Āda uz vaigiem un zoda vaļīgi nokarājās. Degunu un vaigus klāja sarkanas pārplīsušu asinsvadiņu līnijas. Acīmredzot viņš daudz dzer.

Airišs nekad nebija līdzinājies frantam un apģērbam veltīja vien tik vērības, cik prasīja elementāra pieklājība, bet tagad viņš izskatījās pagalam noplucis. Tagad vispirms acīs krita viņa nekārtīgais izskats, nevis Everijai tik dārgie sejas vaibsti. Tas liecināja par personības degradāciju. Kad Everija redzēja Airišu pēdējo reizi, viņa mati krāsojās sāls un piparu toņos. Tagad tie bija gandrīz pilnīgi balti.

Tas viņas dēļ.

-   Ak, Airiš, Airiš, piedod man, - elsojot Everija piekļāvās viņam un cieši apvija rokas viņa varenajam viduklim.

-  Tava seja ir citāda.

-Jā.

-  Un tava balss skan savādi piesmakusi.

-  Es zinu.

-  Es pazinu tevi pēc acīm.

257

-  Man prieks par to. Es sirdī neesmu mainījusies.

S. Bnjuna Spopuļlcls - 9

-   Tu labi izskaties. Kā tev klājas? - viņš atstūma Everiju un saviem lielajiem, raupjajiem pirkstiem glāstīja Everijas rokas.

-   Man iet jauki. Esmu saremontēta.

-   Kur tu visu šo laiku biji? Pie Svētās Jaunavas, es nespēju tam noticēt.

-   Es arī ne. Kā es priecājos tevi atkal redzēt!

Un, piekļāvušies viens otram, viņi abi raudāja. Tūkstošiem reižu savā mūžā Everija bija meklējusi mierinājumu pie Airiša krūtīm. Tēva prombūtnes laikā Airišs bija skūpstījis viņas noskrāpētos elkoņus, labojis salauztās rotaļlietas, recenzējis viņas reportāžu manuskriptus, meklējis viņu pa deju vakariem, rājis, slavējis, jutis līdzi.

Šoreiz Everija pati jutās kā vecākā. Viņi bija mainītās lomās. Airišs bija tas, kurš cieši piekļāvās viņai, kuram bija vajadzīgs mierinājums.

Tā apskāvušies, viņi abi aizkļuva līdz dīvāniņam, lai gan vēlāk neviens neatcerējās, kā tas noticis. Kad raudāšana pierima, Airišs ar plaukstām nepacietīgi noslaucīja savu mitro seju. Viņš jutās neērti.

-   Es baidījos, ka tu dusmosies, - sacīja Everija, kad bez kautrēšanās bija salvetē nošņaukusi degunu.

-   Es esmu… es esmu sasodīti dusmīgs. Ja es tik ļoti nepriecātos, tad ņemtu un nopērtu tevi.

-   Tu esi pēris mani tikai vienu reizi - kad es nosaucu mammu neglītā vārdā, bet pēc tam tu raudāji ilgāk un sāpīgāk nekā es. - Viņa pieskārās Airiša vaigam. - Tu esi dumiķis, Airiš Makeib.

Viņš izskatījās sakaitināts.

-   Kas noticis? Vai tu biji zaudējusi atmiņu?

-   Nē.

-   Tad kas? - viņš jautāja, pētoši skatoties Everijai sejā. - Es nevaru pierast, ka tu izskaties šādi. Tu man atgādini…

-   Kerolu Ratlidžu.

-   Pareizi. Teita Ratlidža sievu, nelaika sievu. - Vina

7 a »

acīs parādījās apskaidrības gaisma. - Viņa taču ari bija tajā reisā.

-   Vai tu identificēji manu līķi, Airiš?

-  Jā. Pēc tava medaljona.

Everija papurināja galvu.

-  Tas bija viņas līķis, ko tu identificēji. Viņai rokā bija mans medaljons.

Airišam acīs atkal parādījās asaras.

-  Tu biji apdegusi, bet tic bija tavi mati, tavas…

-   Mēs izskatījāmies ļoti līdzīgas. Dažas minūtes pirms lidmašīnas pacelšanās mūs pat noturēja par māsām.

-Kā…

-   Uzklausi, es visu pastāstīšu. - Everija saspieda viņa roku un klusējot lūdza, lai viņš viņu nepārtrauc. - Kad es dažas dienas pēc katastrofas slimnīcā atguvu samaņu, biju ietīta apsējos no galvas līdz kājām. Es nespēju kustēties, es gandrīz vai neko neredzēju ar vienīgo aci. Es nevarēju parunāt. Visi uzrunāja mani kā misis Ratlidžu. Sākumā iedomājos, ka varbūt tiešām esmu zaudējusi atmiņu, jo nespēju atcerēties, kas esmu - misis Ratlidža vai vēl kas. Es neko nesapratu, man sāpēja. Bet tad es atcerējos, kas esmu, un arī sapratu, kas noticis. Redzi, mēs lidmašīnā samainījāmies vietām.

Viņa stāstīja Airišam par mokošajām stundām, kurās viņa centās izdomāt, kā pavēstīt citiem to, kas zināms tikai viņai.

-        Ratlidži nolīga Dr.Sojeru, lai viņš pēc fotogrāfijām atjauno manu seju - Kerolas seju. Un man nebija nekādas iespējas brīdināt viņus, ka notikusi kļūda.

Airišs nobrauca ar plaukstām pār savu atkārušos žokli.

-   Man vajag iedzert. Vai iu gribi?

Pēc mirkļa viņš atgriezās ar glāzi līdz trīs ceturtdaļām piepildītu ar neatšķaidītu viskiju. Everija nesacīja ne vārda, tikai zīmīgi palūkojās uz dzērienu. Airišs izaicinoši iesūca krietnu malku.

-   Labi, pagaidām man tavs stāsts ir saprotams. Kamēr tu nespēji sazināties ar apkārtējiem, tika pielaista milzīga kļūda. Bet, kad tu varēji sazināties, kāpēc tad tu to nedarīji? Citiem vārdiem, kāpēc tu joprojām spēlē Kerolas Ratlidžas lomu?

Everija piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa netīro istabu, neveiksmīgi mēģinot sakārtot domas. Grūti būs pārliecināt Airišu, ka viņas rīcībai ir kāds iemesls un attaisnojums. Airišs vienmēr uzskatīja, ka reportierim jāziņo par jaunumiem, bet nav jāsaka savs viedoklis. Reportiera pienākums ir novērot, ne piedalīties. Si nostāja bija mūžīgais Airiša un Klifa Danielsa strīdus ābols.

-   Kāds plāno nogalināt Teitu Ratlidžu, pirms viņš vēl nav kļuvis par senatoru.

Kaut ko tādu Airišs nebija gaidījis. Viņa roka, ceļot pie lūpām glāzi ar viskiju, sastinga pusceļā starp kafijas galdiņu un muti. Dzēriens izšļakstījās pār glāzes malu un nolija uz rokas. Airišs izklaidīgi noslaucīja plaukstu gar biksēm.

-   Ko?

-  Kāds plāno…

-   Kurš?

-   Es nezinu.

-   Kāpēc?

-   Es nezinu.

-  Kādā veidā?

-   Es nezinu, Airiš, - viņa kā aizstāvoties pacēla balsi. - Un es ari nezinu, kad un kur, tāpēc pietaupi spēkus un nejautā. Vienkārši uzklausi mani.

Viņš pakratīja Everijai ar pirkstu.

-   Es tomēr nopēršu tevi, jo tu jau sāc palikt bezkaunīga. Nemēģini pārbaudīt manu pacietību. Tu jau tā esi likusi man pārdzīvot elli. Patiesu elli.

-   Arī priekš manis šis laiks nav bijis izbraukums zaļumos, - atcirta Everija.

-   Kas arī ir vienīgais iemesls, kāpēc es vēl tik ilgi ciešos, - viņš auroja. - Tomēr beidz reiz muļķot mani.

-  Es to nedaru.

-   Tad kāpēc šie nieki par kādu, kurš gribot nogalināt Ratlidžu? Sasodīts, kā tu vispār to vari zināt?

Viņa niknums auga, un tas Everiju nomierināja. Ar šādu Airišu viņa daudz labāk prot saprasties nekā ar to nelaimes čupiņu, kas viņš bija vēl pirms mirkļa. Daudzu kopā pavadīto gadu laika viņa šo cilvēku bija iepazinusi un iemācījusies tikt ar viņu galā.

-   Kāds man pats pasacīja, ka gatavojas nogalināt Teitu, pirms viņš būs kļuvis par senatoru.

-  Kas?

-  Es nezinu.

-   Sasodīts, - Airišs rupji nolamājās. - Nesāc atkal to pašu veco dziesmu.

-  Ja tu man dosi iespēju, es paskaidrošu.

Viņš iedzēra vēl vienu malku, saņēma rokas un atspieda muguru pret dīvāna atzveltni, tā parādīdams, ka ir gatavs sēdēt mierīgi un klausīties.

• - Uzskatot, ka es esmu Kerola, kāds ienāca intensīvās ārstēšanas palātā. Kas viņš bijā, es nezinu. Es viņu nere- dzeju, jo mana acs bija daļēji aizsaitēta un viņš stāvēja man aiz muguras.

Un viņa vārdu pa vārdam atstāstīja svešinieka draudus.

-   Mani pārņēma šausmas. Un man bija bail arī tad, kad jau spēju sazināties. Es taču nevarēju pakustināt ne mazo pirkstiņu, nepakļaujot nāves briesmām savu un Teita dzīvību.

Airišs klusēja, līdz viņa beidza runāt. Tad Everija atgriezās pie dīvāniņa un apsēdās. Kad Airišs ierunājās, viņa balsī skanēja skepse.

-   Tātad tu gribi man iestāstīt, ka esi ieņēmusi misis Ratlidžas vietu tāpēc, lai pasargātu Teitu Ratlidžu no slepkavības.

\

-   Pareizi.

-   Bet tu nezini, kurš tieši plāno viņu nogalināt.

-   Pagaidām nē, bet Kerola zināja. Viņa bija tur iesaistīta, lai gan es nezinu, kādas bija viņas attiecības ar šo cilvēku.

-   Hm, - Airišs domīgi paplucināja atkareno ādu zem zoda. - Šis viesis, kas atnāca pie tevis…

-   Noteikti pieder pie ģimenes. Nevienu citu neielaistu intensīvās ārstēšanas palātā.

-   Varbūt kāds ielavījās slepus.

-    Iespējams, lai gan es tā nedomāju. Ja Kerola būtu nolīgusi slepkavu, tad pēc tam, kad viņa nonāca tādā situācijā, viņš vienkārši nozustu. Viņš nebūtu ieradies pie viņas un brīdinājis ciest klusu. Vai tev tā nešķiet?

-  Tu jau zini šo slepkavu. Tu arī pasaki man.

Everija atkal pielēca kājās.

-  Tu man netici?

-   Es ticu, ka tu par to esi pārliecināta.

-   Bet tu domā, ka tā ir tikai mana iztēle.

-   Tu bijai sazaļota un zaudējusi apjēgu, Everij, - viņš prātīgi secināja. - To tu pati pateici. Tu biji pusakla ar vienu aci un - piedod šādu neizdevušos joku - ar otru vispār neredzēji. Tu domā, ka svešinieks bija vīrietis, bet tā varēja būt arī sieviete. Tu domā, ka viņš piederēja Ratlidžu ģimenei, bet tas varēja tā arī nebūt.

-   Uz ko tu velc, Airiš?

-   Varbūt tu vienkārši murgoji.

-   Vēl pirms dažām dienām es arī pati tā domāju. - Viņa izņēma no somiņas zem spilvendrānas atrasto papīra lapu un pasniedza Airišam. Vīrs izlasīja mašīnrakstā drukāto vēstuli.

Kad viņa satraukuma pilnais skatiens pievērsās Everijai, viņa sacīja:

-   Es atradu to zem spilvendrānas. Redzi, viņš ir reāls. Un viņš joprojām domā, ka es esmu Kerola, viņa līdzzinātāja. Un viņš joprojām ir apņēmības pilns izdarīt to, ko sākotnēji bija ieplānojis.

Zīmīte bija pilnīgi izmainījusi Airiša viedokli. Viņš nemierīgi nokrekšķējās.

-   Vai šī ir pirmā kontaktēšanas kopš tās nakts slimnīcā?

-Jā.

Viņš vēlreiz pārlasīja zīmīti..

-  Tajā gan nav sacīts, ka viņš gatavotos nogalināt Teitu Ratlidžu.

Everija mēģināja paskaidrot:

-   Šī ir labi izplānota slepkavība. Plāns izstrādāts jau sen. Nedomāju, ka viņš riskētu par to runāt atklāti, tāpēc dabīgi, ka zīmīte ir uzrakstīta aplinkus, ja gadījumā to pārtver kāds cits. It kā nevainīgie vārdi iegūst gluži citu jēgu, kad tos lasa Kerola.

-   Kam ir pieejama rakstāmmašīna?

-   Ikvienam. Viena stāv uz rakstāmgalda ģimenes kopīgajā kabinetā. Tā arī tikusi izmantota. Es pārbaudīju.

-   Ko viņš domā ar vārdiem "lai ko arī tu dari"?

Everija vainīgu sejas izteiksmi novērsās.

-   Es neesmu īsti pārliecināta.

-   Everij?

Viņa pagriezās. Viņa nekad nebija pratusi mānīt Airišu. Viņš ik reizi redzēja viņai cauri.

-   Es esmu centusies izturēties pret Teitu labāk, nekā to darīja viņa sieva.

-   Vai kāda noteikta iemesla dēļ?

-   Man jau 110 paša sākuma bija skaidrs, ka starp viņiem kaut kas nebija kārtībā.

-   Kā tu to secināji?

-   Pēc viņa izturēšanās pret Kerolu. Pret mani. Viņš ir laipns, bet tas arī viss..

-   Hm. Bet vai tu zini, kāpēc?

-   Kerola vai nu plānoja, vai jau bija izdarījusi abortu. Par to es uzzināju tikai pagājušajā nedēļā. Un vēl es esmu atklājusi, ka viņa bijusi patmīlīga egoiste. Viņa krāpa Teitu un izturējās ļauni pret vecākiem un savu meitu. Neizraisot pret sevi pārāk lielas aizdomas, es cenšos pārvarēt plaisu, kas bijusi starp Teitu un viņa sievu.

-   Kāpēc? - Airišs atkal pavaicāja.

-   Lai uzzinātu vairāk par to, kas īsti notiek. Man tačujā- aizrokas līdz problēmas saknei, lai varētu noskaidrot iemeslu, kāpēc viņu grib noslepkavot. Acīmredzot mani centieni uzlabot viņu laulības dzīvi ir pamanīti. Slepkava izsecinājis, ka tā Kerolai ir jauna taktika, lai iemidzinātu Teita modrību.

Viņa saņēma rokas, it kā pēkšņi būtu kļuvis auksti.

-   Viņš ir īsts, Airiš. Es to zinu. Lūk, kur pierādījums, - viņa atkal pamāja uz Zīmīti.

Vēl neizšķlries par kādu konkrētu viedokli, Airišs nometa zīmīti uz kafijas galdiņa.

-   Labi, pieņemsim, ka slepkava eksistē. Bet kuram ir iemesls vēlēties Teita nāvi?

-  Man nav ne jausmas, - viņa bezpalīdzīgi nopūtās. - Viņi ir liela, laimīga ģimene.

-   Un tomēr jāsecina, ka kāds tajā Klinšu rančo nemaz nav tik laimīgs.

Viņa nosauca Airišam visu ģimenes locekļu vārdus un pastāstīja par katra attiecībām ar Teitu.

Ikvienam ir savi savtīgi nolūki, bet tic nav saistīti ar Teitu. Abi vecāki neprātīgi mīl viņu. Nelsons ir ģimenes neapstrīdams galva, un viņš valda gan bargi, gan sirsnīgi mīloši. Par Zī nav viegli runāt. Viņa ir laba sieva un mīloša māte. Pret mani viņa ir atturīga un vēsa. Domāju, ka ZI nicina Kerolu, kas nav darījusi laimīgu viņas dēlu.

-   Kā ar pārējiem?

-   Kerolai varbūt ir bijis romāns ar Ediju.

-   Ediju Paskalu, Teita vēlēšanu kampaņas vadītāju?

-   Un labāko draugu kopš koledžas laikiem. Es droši nezinu. Tā var spriest no Fensijas vārdiem.

-Cik nodrāzti. Kāds tev pēc rakstura šķiet Paskals?

-   Laipns un pieklājīgs, nekas vairāk. Es gan nekādus mājienus neesmu manījusi. Ja arī viņiem bijis romāns, varbūt viņš nolēmis, ka pēc negadījuma tas beidzies. Jebkurā gadījumā, viņš dara visu iespējamo, lai Teits uzvarētu vēlēšanās.

-   Un meitene?

Everija papurināja galvu.

-   Fensija ir sabojāts skuķis ar klaidoņa kaķenes morāli, bet viņa ir pārāk vieglprātīga, lai kļūtu par slepkavu. Neteikšu, ka viņa tanļ ir pārāk godīga. Drīzāk jau pārāk slinka.

-   Un brālis? Džeks, vai tā viņu sauca?

-   Viņam ir bezgala nelaimīga laulības dzīve, - Everija domīgi sarauca pieri. - Tomēr Teits tajā nespēlē nekādu lomu. Lai gan…

-   Lai gan?

-   Džeks patiesībā ir visai nožēlojamā stāvoklī. Viņš var likties gudrs, izskatīgs, valdzinošs, kamēr līdzās nestāv jaunākais brālis. Teits ir saule, Džeks tikai mēness, kas atstaro Teita gaismu, bet neizstaro savējo. Viņš kampaņas darbā strādā tikpat smagi kā Edijs, bet, ja kas saiet greizi, parasti vainots tiek Džeks. Man viņa ir žēl.

-   Bet vai viņam ir sevis žēl? Pietiekoši žēl, lai varētu tīkot pēc brāļa nāves?

-   Neesmu pārliecināta. Viņš ietur distanci. Esmu pamanījusi, ka viņš vēro mani, un esmu sajutusi apslēptu naidīgumu, bet virspusēji, protams, viņš pret mani ir vienaldzīgs.

-   Kā ar viņa sievu?

-   Doroteja Rī varētu būt pietiekoši greizsirdīga, lai spētu nogalināt, bet viņa vispirms uzbruktu Kerolai un tikai tad Teitam.

-   Kas tev liek tā sacīt?

-   Es šķirstīju ģimenes Fotoalbumus, cenšoties iegūt kādu informāciju. Tad viesistabā ienāca Doroteja Rī, lai paņemtu no bāriņa pudeli. Viņa bija jau piedzērusies. Es viņu redzu reti, ja nu vienīgi pie vakariņu galda, kur viņa nepasaka gandrīz vai ne vārda. Tāpēc arī es biju tik pārsteigta, ka viņa pēkšņi pazaudējusi savu grūtsirdību un pārmet man, ka es mēģinot viņai atņemt Džeku. Viņa apgalvoja, ka es gribot atsākt romānu no vietas, kurā tas pārtrūcis pēc katastrofas.

-  Tātad Kerola gulējusi arī ar savu vīrabrāli? - Airišs neticīgi pajautāja.

-   Tā izskatās. Vai vismaz Kerola to ir mēģinājusi pa- nākt. - Šis atklājums bija Everiju satriecis. Viņa gan cerēja, ka šī doma dzimusi Dorotejas Rī alkohola apmiglotajās smadzenēs un to viņa daudzina, līdz paslēpjas savā istabā ar degvīna pudeli līdzās. - Tas ir absurdi, - Everija sacīja.

-   Kerolai bija Teits. Kāpēc gan lai viņai būtu vajadzīgs Džeks?

-   Par gaumi nestrīdas.

-   Var jau būt, ka tev taisnība. - Everija tā bija iegrimusi savās pārdomās, ka nepamanīja viņa sājo mājienu.

-   Katrā ziņā, es viņai noliedzu, ka man būtu kādas pretenzijas uz viņas vīru. Doroteja Rī nosauca mani par kuci, par palaistuvi un ko tik vēl ne, ko jau tādās reizēs sarunā.

Airišs izbrauca pirkstus izspūrušajiem matiem.

-   Var jau būt, ka Kerola kaut ko lādu bija sastrādājusi.

-  Tomēr mēs noteikti nezinām, vai viņa ir tīkojusi pēc Džeka vai Edija.

-   Tomēr kaut kas taču ir bijis, ja tik daudzi cilvēki par to runā.

-   Nabaga Teits.

-   Un ko "nabaga Teits" domā par savu sievu?

Everija iegrima dziļās pārdomās.

-   Viņš domā, ka Kerola aborta ceļā nokāvusi viņa bērnu. Viņš zina, ka viņai bijuši citi mīļākie. Viņš zina, ka viņa bija nevērīga māte, un tas atstājis dziļas rētas bērna psihē. Jācer, ka ne neatgriezeniskas.

-  Tu esi uzņēmusies par to atbildību, vai ne?

Viņa kritiskā balss intonācija lika Everijai strauji pagriezt galvu.

-   Ko tu ar to domā?

Ļaudams viņai pašai tikt skaidrībā, Airišs uz brīdi nozudu virtuvē un atgriezās ar pilnu dzēriena glāzi. Plati iepletis kājas, viņš nu stāvēja Everijas priekšā.

-  Vai tu nemelo par to pusnakts viesi lavā slimnīcas palātā?

-   Kā tu vispār vari par to šaubīties?

-   Es tev paskaidrošu, kāpēc es par to varu šaubīties. Tu jau reiz atskrēji pie manis. Kad tas bija? Gandrīz pirms diviem gadiem. Ieradies ar kājstarpē iespiestu asti, jo tev vajadzēja darbu - jebkādu darbu. Tu biji izmesta no televīzijas studijas par to, ka biji nostrādājusi vienu no lielākajām kļūdām visā žurnālistikas vēsturē.

-  Es šovakar neierados pie tevis, lai tu man par to atgādinātu.

-   Bet varbūt vajadzēja atgādināt! Jo es domāju, ka tas tev ir ļoti raksturīgi. Arī toreiz tu meties uz galvas tieši dzelmē. Pirms biji pārliecinājusies par faktu pareizību, tu paziņoji, ka tas kongresmenis no Virdžīnijas nogalinājis savu sievu un tad ietriecis lodi sev pierē.

Everija piespieda pirkstu galus pie deniņiem. Kādreizējo drausmīgo notikumu virkne urbās smadzenēs kā neasa skrūve.

-  Pirmā lieluma reportiere arēnā, Everija Danielsa, - viņš vicināja rokas, neizrādīdams pret viņu žēlastību. - Vienmēr paši karstākie jaunumi. Tu iedomājies, ka esi saodusi svaigas asinis.

-  Taisnība. Tā es domāju. Tieši tā. - Viņa pārmeta kāju pār kāju. - Es redzēju līķus, dzirdēju bērnus šausmās kliedzam par to, ko viņi atrada, no skolas pārnākuši. Es redzēju, kā viņi raud par to, ko izdarījis viņu tēvs.

-   Ko, iespējams, izdarījis viņu tēvs. To tu tā arī neesi sapratusi, Everij. Iespējams, ka viņš nogalināja savu sievu, pirms izšķaidīja savas smadzenes uz sienas tapetēm. -

Airišs steidzīgi iedzēra krietnu malku viskija. - Bet tu to tūdaļ noraidīji speciālizlaidumā, izlaižot šo mazo vārdiņu, tā pakļaudama savu televīzijas studiju neslavai.

Tu to aizmirsi pateikt kameras priekšā, Everij. Tava objektivitāte aizlidoja kūleņu kūleņiem. Asaras ritēja pa taviem vaigiem, un tad — un tad — it ka ar to vel nepietiktu, tu uzdevi skatītājiem jautājumu - kā cilvēks, it īpaši vēlēts sabiedrisks darbinieks, var izdarīt kaut ko tik briesmīgu?

Everija pacēla galvu un izaicinoši paskatījās viņā.

-   Es zinu, ko esmu izdarījusi, Airiš. Man nevajag, lai tu atgādini manu kļūdu. Es mēģināju dzīvot ar to divus gadus. Es kļūdījos, bet es arī mācījos no savas kļūdas.

-   Muļķības, - viņš nodārdināja. - Tu atkārto tās pašas sasodītās muļķības atkal un atkal. Varbūt tu domā, ka šis nu būs tas lielais lūzuma punkts? Varbūt šī būs tā reportāža, kas uznesis atkal tevi atpakaļ virsotne?

-   Nu labi, jā, - viņa atcirta. - Tas daļēji bija iemesls, kāpēc es visā šajā iepinos.

-   Tas ir iemesls, kura dēļ tu vispār jebkad esi ko sastrādājusi.

-   Ko tu tur runā?

-Tu joprojām centies iegūt tādu pašu popularitāti, kāda bija tavam tēvam. Tu centies ieņemt viņa vietu, turpināt viņa vārda slavu un pārdzīvo, ka tas tev neizdodas. - Viņš piegāja pie Everijas. - Ļauj. man tev pateikt kaut ko - kaut ko, kas tev nepatiks. - Viņš pašūpoja galvu un izrunāja katru \ rdu atsevišķi un īpaši skaidri. - Viņš nav tā vērts.

-Tūdaļ beidz, Airiš.

' - Viņš bija tavs tēvs, Everij, bet viņš bija mans labākais draugs. Es pazinu viņu ilgāk un krietni labāk nekā tu. Man viņš bija dārgs, tomēr es uz viņu skatījos daudz objektīvāk nekā tu un tava māte.

Viņš atspiedās ar vienu roku uz dīvāna roktura un noliecās pār Everiju.

-  Klifs Danielss bija izcils fotogrāfs. Pēc maniem kritērijiem viņš bija pats labākais. Es nenoliedzu viņa talantu. Bet viņam pietrūka talanta darīt laimīgus tos cilvēkus, ar kuriem viņš dzīvoja.

-  Es biju laimīga. Ik reizi, kad viņš pārbrauca mājās…

-   Kas tavā bērnībā notika bezgala reti. Un cik tu biji nelaimīga ik reizi, kad viņš māja atvadas. Es vēroju, kā cieta Rozmarija viņa ilgo prombūtnes reižu laikā. Viņa jutās nelaimīga pat tajos brīžos, kad Klifs padzīvoja mājās, jo viņa zināja, ka tas tikai uz īsu laiku. Tad viņa ar šausmām gaidīja Klifa aizbraukšanas brīdi.

Klifs dzīvoja no briesmām. Tās bija viņa eliksīrs, viņa dzīves dzinulis. Tavai mātei šīs briesmas bija kā ļauna slimība, kas sagrauza viņas jaunību un dzīvesprieku. Klifa dzīvi tās aprija strauji. Tavas mātes nāve bija lēna un ago- nizējoša. Tā vilkās gadiem. Viņa mira jau daudzus gadus pirms vakara, kad izdzēra veselu pudelīti ar miega zāļu tabletēm.

Tad kāpēc lai viņš būtu vērts tavas aklās pielūgsmes un suniskās vēlmes turpināt viņa vārda slavu, Everij? Ne jau Pulicera prēmija bija pats vērtīgākais, ko viņš savā dzīvē saņēmis. Pati vērtīgākā balva bija tava māte, tikai Klifs bija pārāk dumjš, lai to saprastu.

-Tu biji greizsirdīgs uz manu tēvu?

Viņš izturēja Everijas skatienu.

-   Es biju greizsirdīgs uz to, kā Rozmarija viņu mīlēja,

jā-

Everijas mgrums izplēnēja. Viņa satvēra Airiša roku un piespieda to sev pie vaiga. Pār to atkal noritēja asaras.

-   Es negribu, lai mēs ķīvētos, Airiš.'

-Tad es lūdzu piedošanu. Jo tu jau cīnies. Es nedrīkstu ļaut tev to turpināt.

-   Man tas jādara. Tas ir mans pienākums.

-   Līdz kuram laikam?

-   Līdz es uzzināšu, kurš draud nogalināt Teitu, un būšu atmaskojusi viņu.

-  Un ko pēc tam?

-   Es nezinu, - viņa gandrīz vai ievaidējās.

-  Un kas notiks, ja šis iespējamais slepkava tā arī nemēģinās īstenot savus draudus? Ja nu viņš tikai pūš miglu acīs? Vai tu mūžīgi paliksi misis Ratlidža? Vai ari tu vienu dienu vienkārši griezīsies pie Ratlidža ar vārdiem "Jā, starp citu…"

Atzīdama viņam to, ko tikai pirms dažām dienām bija atzinusi sev, Everija sacīja:

-   Es par to vēl neesmu padomājusi. Un neesmu sagatavojusi ceļu, pa kuru varētu ar godu atkāpties.

-   Ratlidžam jāzina patiesība, Everij.

-   Nē! - viņa pielēca kājās. - Vēl ne. Es vēl to nevaru. Tu man apzvērēsi, ka nestāstīsi viņam.

Airišs atkāpās soli. Viņu bija apstulbinājusi Everijas reakcija.

-   Jēzus… - viņš nočukstēja. Viņam bija ataususi gaisma. - Tad, lūk, kur tas suns patiesībā aprakts. Tu gribi citas sievietes vīru. Vai tāpēc tu gribi palikt misis Ratlidža? Tāpēc, ka Teits Ratlidžs ir lielisks gultā?

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

Everija uzgrieza viņam muguru, lai savaldītos un neiecirstu pliķi.

-Tas bija pretīgi, Airiš.

Viņa piegāja pie loga un nobijās, kad ieraudzīja, ka ārā jau satumsis. Rančo viņi droši vien jau beiguši vakariņot. Everija gan bija pabrldinājusi, ka vakara stundā dosies iepirkties, tomēr nu gan jāsteidz mājās.

-   Tas bija pretīgi, jā, - Airišs piekrita. - Tā tas arī bija domāts. Es labprāt gribētu kļūt maigāks pret tevi, bet tad es atceros tās neskaitāmās naktis pēc katastrofas, kad es dzēru līdz vājprātam. Zini, es pat tiku domājis darīt tam visam galu.

Everija lēnām pagriezās. Viņas seju vairs neizķēmoja dusmas.

-   Lūdzu, nerunā tā.

-   Es prātoju, ka jāpasūta pie velna šī dzīve. Gan jau es savu iespēju izmantošu nākamajā. Es esmu pazaudējis Klifu un Rozmariju. Es biju pazaudējis tevi. Es jautāju Tam Kungam: "Klausies, kam vajadzīgas šādas mocības?" Ja es nebaiļotos par savu dvēseli, kāda jau nu tā ir… - Un viņš skumji pasmaidīja.

Everija apskāva viņu un piespieda vaigu viņa plecam.

-  Tu man esi mīļš. Es arī cietu tevis dēļ, tici vai nē. Es zināju, cik grūti tev būs pārdzīvot manu nāvi.

Airišs cieši apkampa Everiju, ne pirmo reizi vēlēdamies, kaut šī meitene patiešām būtu viņa īstā meita.

-   Arī es tevi mīlu, Everij. Tieši tāpēc jau es nedrīkstu ļaut tev iepīties šajā afērā.

Viņa atvirzījās.

-  Man tagad vairs nav izvēles.

-Ja ir kāds, kas vēlas Ratlidža nāvi…

-Ir.

-  Tad arī tu esi briesmās.

-   Es zinu. Es gribu būt Teitam un Mendijai citāda Kerola, bet, ja es būšu pārāk atšķirīga, viņas līdzzinātājs sapratīs, ka Kerola nodevusi viņu. Vai arī, - viņa skumji piebilda, - ki\ šī nav īstā Kerola. Es dzīvoju nemitīgās bailēs nodot sevi.

-   Varbūt tu to esi jau izdarījusi, tikai pati vēl nezini.

Viņa nodrebēja.

-   Es pati to saprotu.

-  Vens saprata.

Everijai aizrāvās elpa. Tad viņa lēnām to izpūta.

-   Man gandrīz sirds apstājās, kad atvēru durvis un ieraudzīju uz sliekšņa viņu.

Airišs atstāstīja savu sarunu ar Venu.

-   Es biju aizņemts un tad nepievērsu viņam pārāk lielu uzmanību. Iedomājos, ka viņš, kā parasti, nodarbojas ar savām muļķībām. Tagad gan saprotu, ka viņš gribēja man kaut ko pastāstīt. Ko man sacīt;ja Vens atkal uzsāks šo sarunu?

-   Neko. Jo mazāk zinātāju, jo labāk, viņu pašu un arī manis dēļ. Vens pazina Everiju Danielsu. Ratlidži - nē. Viņiem nav ar ko salīdzināt jaunradīto Kerolu. Viņi izmaiņas Kerolas izskatā un uzvedībā skaidro kā katastrofas traumu sekas.

-  Tas viss ir pārāk nestabili, - Airišs jutās satraukts. - Ja netiek plānota slepkavība, un es lūdzu Dievu, kaut tas tā būtu, labākais, kas ar tevi notiks, kad no tā visa izkulsies, būs salauzta sirds.

-  Ja es tagad metīšu visu pie malas un man izdosies palikt dzīvai, tad viss, kas izdarīts līdz šim, būs vējā izkaisīts. Man vēl nav zināma visa fabula. Un kas notiks, ja Teitu tiešām mēģina nogalināt, Airiš? Ka es jutīšos, ja bušu varējusi atvairīt slepkavību, bet nebūšu to darījusi? Vai tiešām tu domā, ka ar tādu nastu uz sirdsapziņas es varēšu dzīvot atlikušo dzīvi?

Airišs viegli nobraucīja zodu.

-Tu taču mīli viņu, vai ne?

Aizvērusi acis, Everija pamāja.

-   Viņš ienīda savu sievu, tātad ienīst ari tevi.

-  Tev atkal taisnība, — Everija skumji pasmaidīja.

-  Kādas ir jūsu attiecības?

-   Es neesmu ar viņu gulējusi.

-  To es tev nejautāju.

-   Bet gribēji zināt.

-   Vai tu gribi viņu?

-  Jā. - Everija neizvairījās no atbildes. - Kopš mirkļa, kad slimnīcā atguvu samaņu, līdz dienai, kad iznācu no slimnīcas, viņš pret mani izturējās brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi. Un nevar pārmest, kā viņš pret Kerolu izturas sabiedrībā.

-   Un kā viņš pret viņu izturas privātajā dzīvē?

-  Ledaini, kā jau piekrāpts vīrs. Es cenšos to labot.

-   Un kas notiks tad? Ja viņš padosies un sāks mīlēties ar tevi, vai tev nešķiet, ka viņš jutis atšķirību?

-   Tu tā domā? - Everija nolieca galvu uz sāniem un centās pasmaidīt. - Vai tad vīrieši nesaka, ka tumsā visi kaķi ir pelēki?

Airišs pārmetoši noskatīja Everiju.

-  Nu labi. Pieņemsim, ka viņš nepamana. Un kā tu jutīsies, kad viņš mīlēsies ar tevi, bet uzskatīs, ka dara to ar citu sievieti?

Tas viņai nebija ienācis prātā. Viņa sarauca pieri.

-  Es gribēšu, lai viņš zina, ka tā esmu es. Es saprotu, ka nav pareizi viņu tā izmuļķot, bet…

Viņas balss izdzisa. Everija cīnījās ar jautājumu, kuram vēl nebija atradusi atbildi. Tā arī atstājusi to neatbildētu, viņa sacīja:

-   Bez tam, vēl ir Mendija. Es mīlu ari viņu, Airiš. Viņai tik ļoti ir nepieciešama mīloša, rūpīga māte.

-   Piekritu. Un kas notiks ar bērnu, kad tu būsi pabeigusi savu darāmo un pametīsi viņu?

-   Es viņu tā nepametīšu…

-   Un kā, pēc tavām domām, jutīsies Ratlidžs, kad tu publiski atmaskosi viņa ģimenes noslēpumus?

-Tā nebūs publiska atmaskošana.

-   Es negribētu atrasties tuvumā, kad tu mēģināsi viņam to paskaidrot. Viņš nospriedīs, ka tu esi izmantojusi viņu, - labākam uzsvaram Airišs ieturēja pauzi. - Un viņam būs taisnība, Everij.

-   Nē, ja es būšu izglābusi viņa dzīvību. Vai tu nedomā, ka tādā gadījumā viņš spēs man piedot?

Airišs pie sevis nolamājās. - Tu neesi atradusi savu īsto aicinājumu. Tev vajadzēja kļūt par advokāti. Tu spētu strīdēties ar pašu nelabo.

-   Es nedrīkstu pieļaut, ka mana karjera izbeidzas ar apkaunojumu, Airiš. Man jālabo tā kļūda, kuru pieļāvu Vašingtonā. Man jāatgūst mana žurnālistes vārda labā slava. Varbūt es cenšos but tikai tētiņa mazā meitiņa, tomēr man tas jāizdara. - Viņas acis lūdzās sapratni. - Es pati nemeklēju šo zelta izdevību. Man to uzspieda, un tāpēc man tā

Jāizmanto, cik vien iespējams labi.

-   Tu esi nostājusies uz nepareiza ceļa, - viņš sacīja, maigi paceldams ar rādītājpirkstu viņas zodu. -Tu esi pārāk emocionāla, Everij. Tev ir pārāk laba sirds, lai tu paliktu malā. Kā pati esi atzinusies, tu jau mīli visu šo ģimeni.

-   Vēl jo pārliecinošāks iemesls, lai es paliktu. Kāds grib nogalināt Teitu un padarīt Mendiju par bārenīti. Ja tas ir manos spēkos, es nedrīkstu pieļaut slepkavību.

Airiša klusēšana nozīmēja to pašu, ko padošanās baltā karoga vicināšana. Everi ja palūkojās uz sienas pulksteni.

-   Man jāiet. Bet pirms tam gribu pajautāt, vai tev ir kas no manām mantām?

Un jau pēc mirkļa viņa uzkāra kaklā medaljonu zelta ķēditē. Naudas izteiksmē tas nemaksāja daudz, bet Everijai šis bija vislielākais dārgums.

To tēvs sešdesmit septītajā gadā bija pārvedis no Ēģiptes, kur Newswcek nosūtīja viņu iemūžināt ainas no kara starp arābiem un ebrejiem.

Everija nospieda slēdzīti. Medaljons atlēca vaļā. Viņa aplūkoja attēlus. Vienā redzēja tēvu. Viņš bija ģērbies armijas tērpā, plecā uzkārts 35 milimetru fotoaparāts. Si bija viņa pēdējā fotogrāfija. Pēc dažām nedēļām tēvu nogalināja. Otrā attēlā bija māte. Rozmarija, jauka un vāra, smaidīja, bet smaids atainoja skumjas.

Karstas, sāļas asaras sasprāga Everi jai acīs. Viņa aizvēra medaljonu un saspieda to saujā. Tātad viņai nav vēl atņemts viss. Viņai joprojām pieder šis medaljons, viņai joprojām ir Airišs.

-   Es cerēju, ka atradīšu to pie tevis, - viņa nočukstēja

-Tas atradās mirušās sievietes plaukstā.

Everija pamāja. Viņa juta, ka ir grūti runāt.

-   Mendija pamanīja medaljonu man kaklā, un es iedevu meitenītei to apskatīt. Tieši mirklī, kad lidmašīna cēlās gaisā, Kerola saniknojās, jo Mendija bija savirpinājusi ķēdīti. Kerola atņēma viņai medaljonu. Tas ir pēdējais, ko es atceros pirms katastrofas.

Viņš parādīja Everijai Kerolas dārglietas.

-   Vari iedomāties, kā man vēderā sagriezās, kad atvēru aploksni. Tu taču atsūtīji to, vai ne?

Viņa pastāstīja Airišam, kā tas bija noticis.

-   Es neko citu nevarēju izdomāt.

-   Kāpēc vienkārši neaizmeti tās projām?

-   Šķiet, tāpēc, ka sirds dziļumos es jau sen gribēju satikties ar tevi.

-   Vai tu gribi viņas dārglietas?

Everija papurināja galvu un palūkojās uz vienkāršo zelta laulības gredzenu savas kreisās rokas pirkstā.

-  Ja dārglietas tā pēkšņi atkal uzradīsies, būs jāsniedz paskaidrojumu. Man jācenšas situāciju pēc iespējas nesarežģīt.

Airišs ļaunā priekšnojautā nolamājās.

-  Everij, beidz to visu. Tūdaļ. Šovakar.

-   Es nevaru.

-   Piķis un zēvele, - viņš ārdrījās. - No tēva tu esi mantojusi ambīcijas un no mātes - līdzjūtību. Bīstama kombinācija. Šādos apstākļos letāls iznākums garantēts. Nelaimīgā kārtā, tu no viņiem abiem esi mantojusi arī stūrgalvību.

Kad Airišs pajautāja: >l Ko man tagad darīt?" - Everija zināja, ka viņš ir kapitulējis pilnīgi.

Kad viņa atgriezās, Teits stāvēja vestibilā. Everija nodomāja, ka viņš varbūt gaidījis viņu, bet Teits centās tēlot, ka atrodas šeit gluži nejauši.

-   Kāpēc tik vēlu? - viņš pajautāja, gandrīz vai neskatīdamies Everijas virzienā.

-   Vai tad Zī tev nepateica? Es viņai sacīju, ka pirms brauciena gribu vēl šo to nopirkt.

-  Es tomēr gaidīju tevi atpakaļ agrāk.

-   Bija daudz pirkumu. - Viņa bija apkrāvusies ar saiņiem, iegādātiem jau pirms tikšanās ar Airišu. - Vai tu, lūdzu, nepalīdzētu man aiznest šo kaudzi uz guļamistabu?

Viņš paņēma no Everijas šādus tādus nesamos un sekoja viņai gaitenī.

-   Kur Mendija? - pajautāja Everija.

-  Jau aizmigusi.

-   Ai, un es tā cerēju, ka vēl paspēšu nolasīt viņai vakara pasaciņu.

-Tad vajadzēja pārrasties agrāk.

-   Vai kāds palasīja viņai?

-   Mamma. Es Mendiju noguldīju un paliku guļamistabā, līdz viņa bija aizmigusi.

-   Es uz mirkli ieskriešu apraudzīt.

Ejot garām vestibila logam, Everija pamanīja, ka Nelsons, Džeks un Edijs pagalmā vēl sēž pie galdiņa un sarunājas. Zī bija atgāzusies atpūtas krēslā un lasīja žurnālu. Fensija plunčājās baseinā.

-   Kāpēc tu nepiedalies jūsu mājas konferencē?

-   Edijs atkal klāsta brauciena detaļas. Es to esmu dzirdējis simtiem reižu.

-   Vienkārši noliec tos saiņus gultā. - Viņa novilka linu auduma žaketi, nometa to blakus iepirkumiem un izkāpa no laiviņkurpēm. Teits stāvēja cieši blakus un izskatījās gatavs uzbrukumam.

-   Kur tu iepirkies?

-   Parastajās vietās.

Viņa uzdotais jautājums bija skanējis muļķīgi, jo uz spīdīgajiem iepirkumu maisiņiem bija pazīstamu veikalu emblēmas. Vienu mirkli Everiju pārņēma šausmas. Vai tiešām Teits izsekojis viņu līdz Airiša mājai? Nevarētu būt. Viņa bija metusi līkumu līkumus, nepārtraukti vērojot mašīnas spogulītī, vai kāds neseko.

Šādi drošības soļi, kas vēl pirms dažiem mēnešiem šķistu absurdi kā no lētas melodrāmas, tagad bija kļuvuši par ikdienas ieradumu. Viņai gan nepatika ši slapstīšanās, sava veida negodīgums. Tāpat arī nogurdināja nemitīgais sasprindzinājums, it īpaši šovakar, kad pēc saspriegtās tikšanās ar Airišu nervi likās uzvilkti kā stīgas. Teits izvēlējies nepareizo vakaru, lai iztaujātu viņu un spiestu aizsargāties.

-   Kāpēc tu tirdi mani ar muļķīgiem jautājumiem par to, kur es iepirkos?

■ - Es netirdu tevi.

-   Un kā vēl tirdi. Apošņā mani kā kāds medību suns. - Viņa paspēra soli tuvāk Teitam. - Ko tu gribēji saošņāt? Tabakas dūmus? Alkoholu? Spermu? Kaut ko, kas apstiprinātu tavas neķītrās aizdomas, ka esmu bijusi pie mīļākā?

-  Tā ir gadījies, - viņš atcirta.

-   Bet vairs negadīsies!

-   Vai tiešām tu uzskati mani par muļķi? Varbūt tu gribi, lai es noticu, ka, operācijas ceļā izmainot seju, ari tu pati esi mainījusies un kļuvusi par uzticīgu sievu?

-   Sasodīts, domā, ko gribi. - viņa atkliedza. - Tikai, kamēr neesi savas domas mainījis, atstāj mani vienu.

Viņa devās uz vannasistabu un gandrīz jau aizcirta durvis Teita deguna priekšā, kad viņš nikni atkal atrāva tās vaļā. Everijas rokas tik ļoti trīcēja, ka viņa nespēja atpogāt blūzītes pogas. Kad tas tā arī neizdevās, viņa klusām nošķendējās.

-  Atļauj man.

Teita balss atskanēja tieši viņai aiz muguras. Tajā jauta tādu kā atvainošanās noti. Viņš palieca Everijas galvu uz priekšu, lai labāk piekļūtu kaklam, tad satvēra viņas rokas, nolieca tās viņai gar sāniem un atpogāja blūzīti.

-   Šādas lietas jau tev ir labi pazīstamas, - viņš piezīmēja, kad bija atpogājis pēdējo pogu.

Blūzīte noslīdēja no pleciem uz rokām. Everija vēl paspēja satvert to virs krūtīm. Tad viņa pagriezās pret Teitu.

-   Man nepatīk atrasties aizdomās turamā lomā, Teit.

-   Un man nepatīk apkrāpta vīra loma.

Everija pamāja ar galvu.

-   Laikam jau es to esmu pelnījusi. - Mirkli viņa vēroja spēcīgo pulsāciju uz Teita kakla, tad atkal pacēla acis. - Bet vai es kopš lidmašīnas katastrofas esmu devusi tev iemeslu šaubīties par manu uzticību?

Viņa lūpu kaktiņi sarāvās kā konvulsijā.

-Nē.

-  Tomēr tu joprojām man neuzticies.

-   Uzticība jānopelna.

-   Vai tad es vēl neesmu to nopelnījusi?

Viņš neatbildēja, tikai pacēla roku un ar rādītājpirkstu pārbrauca zelta ķēdītei ap Everijas kaklu.

-   No kurienes šī?

Everijai šķita,.ka viņa izkusīs no Teita pieskāriena. Viņa pēkšņi izšķīrās par drosmīgu soli, atlaida blūzīti un ļāva tai noslīdēt uz grīdas. Medaljons gulēja iedobītē starp viņas krūtīm. Viņa dzirdēja, kā Teits asi ievelk elpu.

-   Atradu to lietotu mantu veikaliņā, - Everija meloja. - Skaists, vai ne?

Teits skatījās uz smalko zelta izstrādājumu kā izbadējies cilvēks uz pēdējo uz šīs zemes palikušo ēdiena kumosu.

-   Atver, - aicināja Everija

Mirkli vilcinājies, viņš saņēma medaljonu saujā un, piespiedis slēdzīti, atvēra to. Medaljons bija tukšs. Everija bija izņēmusi tēva un mātes fotogrāfijas un atstājusi glabāšanā pie Airiša.

-   Es gribu tajā ielikt tavu un Mendijas attēlu.

Viņš sameklēja Everijas acis, lad ilgi vērās uz lūpām, kamēr pirksti virpināja nieciņu. Tad viņš to aizvēra. Klikšķis noskanēja nedabīgi skaļi.

Teits lāva zelta lietiņai ieslīdēt atpakaļ starp viņas krūtīm, bet viņa roka nesteidzās atvirzīties. Pirksti maigi sataustīja bedrīti, tik maigi, ka gandrīz vai nepieskārās ādai, tomēr Everijai likās, ka tie dedzina.

Joprojām pieskāries viņai, Teits aizgrieza galvu. Viņš sevī izcīnīja kauju. Par to liecināja muskuļu drudžainā kustība uz žokļa, mežonīgā uguns acīs un neizlēmīgā, seklā, bet straujā elpa.

-  Teit. - Viņas maigais čuksts lika Teita galvai pagriezties. - Teit, man nekad nav bijis aborts. - Viņa pacēla pirkstus un piespieda tos viņa lūpām, tā neļaujot apstrīdēt viņas sacīto. - Man nekad nav bijis aborts, jo nebija arī grūtniecība.

Likteņa ironija, bet Everija runāja tīru patiesību, lai gan viņa būtu gatava arī atzīt, ka melojusi, lai tikai atgūtu Teita ticību.

Šīs idejas aizmetnis nedeva viņai mieru jau vairākas dienas. Par to, vai Kerola gaidījusi bērnu un izdarījusi abortu vai nē, viņai nebija ne jausmas. Bet to jau nezināja arī Teits. Viņš noteikti vieglāk piedos melus nekā abortu, un, tā kā tā šķita visaugstākā barjera ceļā uz salabšanu, Everija bija gatava darīt visu, lai to nojauktu. Kāpēc gan lai viņa maksātu par Kerolas grēkiem?

Tā kā pirmais solis bija sperts, tālākā mānīšanās gāja viegli.

-   Es tev sacīju, ka esmu grūta tikai tā vienīgā iemesla dēļ, par kuru tu nesen pats runāji. Es gribēju padižoties un izprovocēt tevi. - Viņa saņēma Teita vaigus plaukstās. - Tomēr es nespēju arī turpmāk ļaut tev dzīvot ar pārliecību, ka esmu nogalinājusi mūsu bērnu, jo redzu, ka tas tev pārāk sāp.

Ilgi, pētoši noskatījis Everiju, Teits atlaida viņu un atkāpās.

-   Reiss uz Hjūstonu ir otrdien septiņos. Vai varēsi būt gatava?

Everija bija cerējusi, ka viņas atzīšanās atnesīs piedošanas uzplūdus, ļaus izlauzties ilgi aizturētajai mīlestībai. Cenšoties neizrādīt sarūgtinājumu, viņa sacīja:

-   Kam gatava? Agrajai stundai vai pašam lidojumam?

-  Gan vienam, gan otram.

-   Ar mani viss būs kārtībā.

-   Es ceru, - Viņš sacīja un devās uz durvīm. - Edijs grib, lai viss rit precīzi kā pulkstenis.

Pirmdienas rītā Airišs atsauca uz savu kabinetu politisko apskatu nodaļas reportieri.

-   Vai visi gatavi šīs nedēļas darbam?

-Jā. Ratlidža pārstāvji šodien atsūtīja grafiku. Ja mēs visu šo aptversim, jums tādu pat laiku nāksies atvēlēt Dekeram.

-   Par to ļaujiet raizēties man. Jūsu pienākums ir dokumentēt to, kas notiek Ratlidža kampaņas ietvaros. Es vēlos ikdienas reportāžas. Starp citu, es jums līdzi sūtu Lovdžoju, nevis sākotnēji domāto operatoru.

-   Ak, Kungs! Airiš, - reportieris novaidējās. - Ko es tādu esmu nogrēkojies, ka saņemu viņu uz sava kakla, ko? Viņš taču ir kā augonis uz dibena. Uz viņu nevar paļauties. Katru otro dienu no viņa nāk smaka.

Tā reportieris turpināja uzskaitīt Vena Lovdžoja vainas. Viņš labprāt strādātu ar ikvienu, tikai ne Venu Lovdžoju. Airišs klausījās klusējot. Kad reportiera vārdu plūdi sāka pierimt, Airišs atkārtoja:

- Es jums līdzi sūtu Lovdžoju.

Reportieris izslīdēja no kabineta. Ja Airišs kaut ko ir pateicis divas reizes, strīdēties veltīgi.

Šādu lēmumu Airišs bija pieņēmis pirms dažām dienām. Reportierim jau no paša sākuma nebija ne mazāko izredžu panākt savu.

Everija varbūt arī neaizmirsīs, ka viņai draud briesmas, bet viņa ir impulsīva un ietiepīga, un bieži pieņem nepārdomātus lēmumus, par kuriem vēlāk nākas dārgi samaksāt. Viņa pat neapjēdz, kādā jezgā pašlaik iekūlusies. Dievs visžēlīgais, nodomāja Airišs, viņa taču ir kļuvusi par citu sievieti! Nu jau ir par vēlu censties atrunāt no Kerolas Ratlidžas lomas, tomēr Airišs darīs visu iespējamo, lai viņai par šo pārmiesošanos vismaz nenāktos samaksāt ar dzīvību.

Viņi bija.vienojušies sazināties ar Airiša pastkastītes palīdzību, ja telefona sarunas kļūs pārāk riskantas. Airišs bija iedevis viņai rezerves atslēdziņu. Nekādas jēgas jau no tā nebūtu, ja Everi jai pēkšņi ievajadzētos palīdzību. Šis glābšanas tīkls nebija drošāks par zirnekļa tīmekli, bet no Airiša piedāvātā revolvera viņa bija atteikusies. Visa šī afēra darīja Airišu traki nervozu. Viņš pasniedzās pēc an- tacīda [2] šķīduma pudeles. Pēdējā laikā viņš tempa šo draņķi tikpat daudz, kā kādreiz bija dzēris viskiju. Viņš gan ir jau pārāk vecs, tomēr nedrīkst stāvēt malā un noskatīties, kā Everija grūž sevi nāvē.

Tā kā Airišs nevarēja pārvērsties par viņas sargeņģeli, viņš izdarīs ko citu - viņš aizsūtīs viņai tuvumā Venu. Vena klātbūtne, bez šaubām, Everiju sanervozēs, tomēr, ja viņa kampaņas brauciena laikā iekulsies nepatikšanās, būs kāds, pie kā meklēt atbalstu. Vens Lovdžojs jau neko daudz nespēj, tomēr pagaidām tas bija labākais, ko Airišs varēja pasākt.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Pirmā kļūme Edija uzmanīgi aranžētajā kampaņas braucienā gadījās trešajā dienā. Viņi atradās Hjūstonā. Agrā tās dienas stundā Teits bija norunājis kvēlu brokastu runu trokšņainai piekrastes zvejnieku auditorijai. Viņu uzņēma labi.

Pēc atgriešanās pilsētas centra viesnīcā Edijs devās uz savu numuru, lai atbildētu uz telefona zvaniem, kas pienākuši viņu prombūtnes laikā. Visi pārējie sapulcējās Teita numurā. Džeks iegremdējās rīta laikrakstu caurskatīšanā, meklējot visu, kas rakstīts par Teitu, viņa oponentu un vēlēšanām vispār. Everija ar Mendiju sēdēja uz grīdas. Mendija švīkāja Mikipeles krāsojamo grāmatu.

Teits, sakrāvis zem galvas spilvenus, bija atlaidies gultā. Viņš pagriezās pret televizoru, lai pavērotu viktorīnu. Jautājumi šķita muļķīgi, viktorīnas dalībnieki - izmisuši, sacensības vadītājs - pretīgs, bet reizēm šādas tukšas muļķības atpūtināja galvu un uzvedināja uz svaigām domām. Vislabākās idejas prātā nāca brīžos, kad nevajadzēja koncentrēties.

Nelsons un Zī kopīgi risināja krustvārdu miklu.

Pēkšņi bezrūpīgo klusumu pārtrauca Edijs. Viņš iedrāzās satraukts un uzbudināts, bet tāds jau viņš bija gandrīz vienmēr.

- Izslēdz to draņķi un paklausies.

Teits ar tālvadības pults palīdzību apklusināja televizora skaņu.

-  Nu ko, mister Paskal, - viņš jautājoši iesmējās. - Tev ir pievērsta visu klātesošo uzmanība.

-   Vienam no štata lielākajiem Rotari klubiem šodien pusdienlaikā ir sapulce, viņu pats svarīgākais gada notikums. Tiks uzņemti jauni biedri. Visi ieradīsies ar sievām. Šorīt man piezvanīja viņu runasvīrs. Viņi grib, lai tu tur uzstājies ar runu.

Teits pieslējās sēdus un pārmeta kājas pār gultas malu.

-  Cik viņu tur būs?

-   Divsimt piecdesmit līdz trīs simti. - Edijs bija atvēris savu diplomātu un rakņājās papīros. - Vadošie biznesmeņi un augstas klases profesionāli - sabiedrības pīlāri. Šis ir vecākais Rotari klubs Hjūstonā. Pat šajos grūtajos laikos tā biedriem pieder milzums naudas. Lūk, - viņš sniedza Teitam vairākas papīra lapas, - šī ir runa, ar kuru tu pagājušajā mēnesī uzstājies Amarillo. Pārskati to. Un, Dieva dēļ, velc nost to džemperi un džinsus un uzģērb savu viskonservatīvāko uzvalku.

-   Izklausās, ka šie vairāk ir Dekera atbalstītāji.

-  Tā arī ir. Tāpēc jau tev noteikti tur jāuzstājas. Dekers ir pataisījis tevi par puišeli, kas labākajā gadījumā staigā ar degunu mākoņos, bet sliktākajā ir vienkārši ķerts liberālis. Parādi viņiem, ka tu ar abām kājām stingri balsties uz zemes, ka tev nav ragu un astes. - Edijs atskatījās pār plecu. - Tu arī esi ielūgta, Kerol. Pielūko, lai tu izskatītos apburoša. Sievietes…

-   Es nevaru braukt.

Apkārtējo uzmanība vienā mirklī no Edija pārsviedās pie Everijas. Viņa joprojām kopā ar Mendiju sēdēja uz grīdas, turēdama vienā rokā krāsainos krītiņus, bet klēpī - Donalda Daka attēlu.

-   Mendijai šodien vienos pieteikta vizīte pie doktora Vebstera.

-   Sasodīts, - Teits izbrauca pirkstus caur matiem. - Pa- . tiešām. Es biju aizmirsis.

Edijs neticības pilnām acīm nolūkoja vispirms Everiju, tad Teitu.

-   Pat nedomājiet atteikties no šādas izdevības. Mēs šonedēļ jau esam pakāpusies par vienu punktu, Teit, tomēr tu joprojām balansē uz naža asmeņa. Šī runa varētu atnest daudz dolāru; dolāru, kas mums vajadzīgi, lai nopirktu televīzijas raidlaiku.

Džeks aizmeta sāņus salocīto avīzi.

-   Sarunā citu Vizīti pie šī doktora.

-   Ko tu par to saki, Kerol? - pajautāja Teits.

-  Tu taču zini, cik sarežģīti bija izkārtot šo. Paies nedēļas, līdz izdosies sarunāt citu. Pat ja es to varētu, šāda atlikšana Mendijai nāks par ļaunu.

Teits noraudzījās, kā brālis, tēvs un kampaņas vadītājs apmainās daudznozīmīgiem skatieniem. Viņi grib, lai Teits uzstājas ar runu šo ietekmīgo rotariešu priekšā, un viņiem taisnība. Šie konservatīvie, nelokāmie Dekera atbalstītāji jāpārliecina, ka viņš tiešām ir kandidāts, kuram var uzticēties, nevis kaut kāds karstgalvīgs iznirelis. Bet, paskatījies uz sievu, Teits viņas mierīgajā skatienā jauta kādu neparastu spēku. Viņš zaudēs jebkurā gadījumā.

-   Ak, Kungs!

-   Es varu braukt pie psihologa kopā ar Kerolu, - piedāvāja Zī. - Tu gatavo savu runu, Teit, bet to, ko pasacīs ārsts, mēs tev vēlāk izstāstīsim.

-   Es esmu tev ļoti pateicīgs, māt, tomēr viņa ir mana meita.

-   Bet tas var izšķirt vēlēšanu iznākumu, - Edijs jau pacēla balsi.

Džeks piecēlās un, kā gatavodamies dūru cīņai, sakārtoja bikšu siksnu.

-   Es simtprocentīgi piekrītu Edijam.

-   Viena runa nevar izšķirt vēlēšanu galaiznākumu. Ko tu saki, tēt?

-   Es domāju, ka tava māte piedāvāja vissaprātīgāko risinājumu. Tu zini, ka es šiem psihiatriem nenieka neticu, bet arī es varu aiziet un paklausīties, ko tieši šis saka par manu mazmeitu.

-   Un tu, Kerol?

Viņa bija ļāvusi debatēm attīstīties bez viņas līdzdalības, un tas nepavisam nebija viņai raksturīgi. Cik vien Teits Kerolu pazina, viņa nekad nelaida garām izdevību pateikt savu viedokli.

-   Gan vizīte, gan tava runa ir ļoti svarīgi notikumi, Teit, - viņa sacīja. - Tev jāpieņem lēmums.

Edijs pie sevis nolamājās un apveltīja viņu ar īgnu skatienu. Viņam labāk patiktu, ja Kerola kliegtu un ārdītos, lai tikai panāktu savu. Teits domāja tāpat. Naidīgi noskaņotai, nelokāmai Kerolai būtu daudz vieglāk pateikt nē. Pēdējā laikā viņa kā ieroci vairāk lieto savas tumšās, daiļrunīgās acis un nevis kādreiz griezīgo balsi.

Lai kāda būs Teita izvēle, viņu sagaida nosodījums. Tomēr visu izšķīra Mendija. Teits palūkojās uz mazo, nopietno sejiņu. Pat nesaprotot, kāpēc sacelts šis troksnis, viņa ar skatienu it kā atvainojās, ka viss notiekošais viņas ir dēļ.

-   Piezvani viņiem, Edij, un pieklājīgi atsaki.

Kerolas saspringtā seja atslāba, it kā viņa aizturētu elpu būtu gaidījusi atbildi.

-   Pastāsti viņiem, ka man un misis Ratlidžai šajā laikā jau ir tikšanās.

-Bet…

Teits pacēla roku, lai atvairītu protestu lavīnu. Savam draugam viņš uzmeta nelokāmu skatienu, kas izšķīra visu.

-   Pirmajā vietā man ir pienākums pret ģimeni. Tu garantēji, ka izturēšoties pret visu ar izpratni, atceries?

Edijs sakaitināts paskatījās uz Teitu un tad izmetās no istabas. Teits nevarēja viņam par to pārmest. Edijam nav bērnu. Viņam jāatbild tikai pašam par sevi. Tad kā lai gaida no viņa izpratni šādā situācijā?

-   Cerams, ka tu apzinies, ko dari, Teit. - Nelsons piecēlās un pasniedza Zī roku. - Iesim un mēģināsim nomierināt mūsu satriekto kampaņas vadītāju. - Viņi abi kopā aizgāja.

Džeks bija ne mazāk uzbudināts par Ediju. Viņš uzmeta Kerolai niknu skatienu.

-   Nu, vai esi apmierināta?

-   Pietiek, Džek, - Teits īgni uzsauca.

Brālis apsūdzoši bakstīja Kerolas virzienā ar pirkstu.

-   Viņa manipulē ar tevi, tēlojot priekšzīmīgu māmiņu.

-   Sasodīts, nav tava darīšana, kas notiek starp mani un Kerolu.

-   Parastos apstākļos ne, bet, ta kā tu esi sabiedrisks darbinieks, tad ikvienam ir svarīgi, kas notiek tavā personīgajā dzīvē. Man ir svarīgs viss, kas ietekmē kampaņas gaitu. Es esmu atdevis savas dzīves gadus, lai tu tiktu ievēlēts.

-   Un es esmu pateicīgs tev par visu, ko esi darījis. Tomēr šodien man manas meitas dēļ ir vajadzīga viena stunda brīva laika. Nedomāju, ka tas ir daudz prasīts, un, pat ja tā, tad tu varētu man par to nepārmest.

Uzmetis Kerolai vēl vienu naidīgu skatienu, Džeks izgāja no istabas un aizcirta aiz sevis durvis.

Viņa piecēlās kājās.

- Vai tu ari tā domā, Teit? Vai arī tu domā, ka es tikai tēloju priekšzīmīgu māmiņu?

Pats briesmīgākais bija tas, ka viņš nezināja, ko domāt. Kopš pirmā seksuālā piedzīvojuma piecpadsmit gadu vecumā Teits bija iemācījies kontrolēt savu rīcību attiecībās ar sievietēm. Viņš viņām patika'. Un arī viņam patika sievietes. Viņš ari prata cienīt sievietes. Atšķirībā no vairuma vīriešu, kuriem romantiskas mīlas dēkas nāca viegli, viņam draudzeņu sieviešu vidu bija tikpat maz kā mīļāko, pie tam pirmās slepus vaimanāja, ka nezin vai viņām izdosies pievienoties otrajām.

Viņa nopietnākā aizraušanās bija ar kādu šķirteni no Sanantonio. Šī sieviete ļoti veiksmīgi tirgojās ar nekustamo īpašumu. Teits bija cildinājis viņas panākumus, bet viņš nemīlēja viņu tik ļoti. lai censtos sev iegūt vairāk viņas laika un uzmanības. Bez tam viņa jau pašā sākumā lika saprast, ka nevēlas bērnus. Pēc divu gadu Uzmanības parādīšanas viņi izšķīrās kā draugi.

Viņu juridiskajā birojā galvenokārt jaunus darbiniekus pieņēma un vecos atlaida Džeks, bet, kad darbā pieteicās Kerola Navarro, viņš bija pajautājis Teita viedokli. Neatrastos uz šīs zemes vīrieša, kurš vienaldzīgi spētu noskatīties Kerolā. Viņas milzīgās, tumšās acis jau pašā sākumā savaldzināja Teitu, viņas augums un smaids iekaroja viņa sirdi. Viņš bija devis savu piekrišanu, un Džeks ierakstīja Kerolu algu sarakstā ka oficiālu biroja asistenti.

Drīz vien Teits pārkāpa paša noteikto darbavietas ētiku un uzaicināja Kerolu pavakariņot, it kā lai nosvinētu kādu viņu klienta uzvarētu lietu. Kerola bija valdzinoša un labprāt atbildēja uz flirtu, tomēr vakars beidzās ar draudzīgu atvadu rokasspiedienu pie viņas dzīvokļa durvīm.

Nedēļām vinu tikšanās reizes noritēja tikai draudzīgi, * *•

S. Brauna Spogulītis - 10 289

bet tad kādu vakaru Teits vairs nespēja izturēt, saņēma viņu rokās un noskūpstīja. Viņa kaislīgi bija atbildējusi skūpstam. Tālāk viss gāja dabīgu attīstības ceļu un noveda viņus gultā, kur milzu baudu guva abi.

Trīs mēnešu laikā juridiskais birojs pazaudēja darbinieci, bet Teits ieguva sievu.

Viņas grūtniecība nāca kā pārsteigums, bet Teits ātri samierinājās ar domu, ka bērniņš atskrien ātrāk, kā bijis plānots. To nevarēja teikt par Kerolu. Viņa sūdzējās, ka tiek iekalta važās, apkrauta ar nevēlamu nastu. Viņas pievilcīgais smaids un aizrautīgie smiekli dzīvoja vairs tikai atmiņās.

Dzimumdzīvi viņa uztvēra kā nepatīkamu obligātu pienākumu, un, kad viņu attiecības šajā jomā pārtrūka, Teits to trūkumu nepārdzīvoja. Viņu starpā nebija mokošu ķildu. Nekas, ko Teits darīja, nebija viņai pa prātam. Patiesībā viņa pat par to neinteresējās. Beigu beigās viņš atmeta notiekošajam ar roku un visu enerģiju veltīja vēlēšanām, kaut arī līdz tām vēl bija jāgaida vairāki gadi.

Tiklīdz piedzima Mendija, Kerola visu uzmanību un brīvo laiku veltīja lieliskās figūras atjaunošanai. Ar velnišķīgu uzcītību viņa nodevās vingrošanai. Teits gan sākumā par to brīnījās, bet tad viņas centības iemesls atklājās. Teits gandrīz vai precīzi zināja dienu, kad viņai parādījās pirmais mīļākais. Viņa necentās slēpt nc to, nc arī pārējos laulības pārkāpšanas gadījumus. Teits patvērumu meklēja vienaldzībā, kas tajā laikā vairs nebija tēlota. Atskatoties pagātnē, viņš nožēloja, ka nav šķīris laulību jau tad. Tāda saišu saraušana būtu labāka priekš viņiem visiem.

Mēnešiem viņi mita vienā mājā, bet dzīvoja atsevišķas dzīves. Bet tad, kādā naktī viņa apciemoja Teitu viņa guļamistabā. Viņa bija bezgala kairinoša. Teits tā arī nebija sapratis, kas tonakt viņai lika atnākt - varbūt garlaicība, varbūt spīts, varbūt izaicinoša vēlme iekairināt viņu. Lai kāds arī bija iemesls, līdzšinējā atturība dzimumdzīvē, ko papildināja krietna iedzeršana pie pokera galda, lika viņam atsaukties vilinošajam piedāvājumam.

Viņu atsvešinātības tumšākajās stundās Teits bija sapņojis, ka nebūtu slikti atjaunot attiecības ar nekustamo īpašumu firmas īpašnieci vai ari sameklēt kādu jaunu draudzeni, vienkārši lai noņemtu atturības radīto spriedzi, tomēr beigu beigās viņš šādu greznību sev aizliedza. Seksuāla vieglprātība var kļūt par liktenīgu slazdu ikvienam precētam vīrietim, bet politiķim, kandidātam uz senatora krēslu tā būtu bezdibenis, no kura neizglābties. Iekrist tajā un tikt pieķertam - tā būtu politiska pašnāvība.

Tiek viņš pieķerts vai nē, bet solī jums pie altāra Teitam kaut ko nozīmēja, pat ja tas bija tukša skaņa viņa sievai. Muļķīgi, bet viņš joprojām bija uzticīgs Kerolai un vārdiem, kurus sacījis viņu kāzu ceremonijas laikā.

Dažas nedēļas pēc tās nakts viņa kareivīgi paziņoja, ka atkal kļuvusi grūta. Lai gan Teits nopietni šaubījās, vai bērns ir no viņa, viņam nebija izvēles un nācās ticēt Kerolas vārdiem.

- Es negribu krāmēties ar vēl vienu bērnu, - viņa bija gaudusies.

Un tad Teits saprata, ka vairs nemīl šo sievieti, ka nemīl jau sen un nekad vairs nemīlēs. Šis secinājums viņam ienāca prātā kādā mirklī tieši nedēļu pirms liktenīgā 398. avioreisa uz Dalasu.

Šobrīd Teits sapurinājās, lai izrautos no nepatīkamajām atmiņām. Viņš gribēja izlikties nedzirdam, kad Kerola jautāja, vai viņš tiešām domā, ka viņa tikai tēlo priekšzīmīgu māmiņu. Tāpat viņš bija ignorējis viņas mājienu, ka nekāda bērna vispār nav bijis. Viņš baidījās kā kādreiz uzrauties uz āķa. Un viņš neko nemainīs, līdz nebūs pilnīgi pārliecināts, ka pārmaiņas Kerolas raksturā ir uz visiem laikiem.

-   Kāpēc tu nepasūti pusdienas uz numuru? Tad mums pirms vizītes pie doktora Vebstera nebūtu jāiet ārā. - Teits ieteica, mainīdams sarunas tēmu.

Izskatījās, ka to vēlas arī Kerola.

-   Ko tu gribētu ēst?

-   Vienalga ko. Varbūt kādu sendviču ar aukstu rostbifu.

Apsēzdamās pie naktsskaplša, lai piezvanītu un pasūtītu ēdienu, viņa automātiski sakrustoja kājas. Zeķēm no- švīkstot, Teita vēdera muskuļi sarāvās krampjos.

Ja viņš šai sievietei joprojām neuzticas, tad kāpēc tik ļoti grib mīlēties ar viņu?

Vispār jau viņa par pūlēm būtu pelnījusi augstāko atzīmi. To viņš viņai piešķirtu. Kopš atgriešanās mājās un pat pirms tam Kerola ir darījusi visu iespējamo, lai samierinātos ar viņu. Viņa reti aizsvilās. Viņa ļoti centās, lai sadzīvotu ar viņa ģimeni, viņa neparasti dzīvi bija sākusi interesēties par visu, kas notiek mājā, par viņu paražām, viņu problēmām. Viņa bija pilnīgs pretstats tai neiecietīgajai, viegli sakaitināmajai sievietei un mātei, kāda bija pirms slimnīcas.

-    Pareizi, sendviču ar zemesriekstiem, - viņa runāja klausulē. - Ar vīnogu želeju. Es zinu, ka tas nav jūsu ēdienkartē, bet tieši to mēs gribētu pusdienās. - Viņi jau sen jokoja par to, cik ļoti Mendijai garšo zemesriekstu sviests un vīnogu želeja. Kerola pār plecu apveltīja Teitu ar žilbinošu smaidu.

Ak, Dievs! Kā viņš gribētu izgaršot viņas smaidu.

Nesen gan viņam tas bija izdevies. Un viņas lūpas negaršoja pēc viltus, meliem un krāpšanas. Skūpsti, ar kuriem viņa atbildēja, bija saldi, baudu sniedzoši un… atšķirīgi. Analizējot tos - un to Teits pēdējā laikā darīja bieži - viņš apjauta, ka, skūpstot Kerolu, atkal jūtas, kā darot to pirmo reizi.

Kam vajadzēja būt pazīstamam, nu likās neparasts. Viņu nedaudzie skūpsti bija apreibinājuši viņu, tie atstāja neizdzēšamu iespaidu. Kā mūks viņš piespieda sevi aprobežoties ar šiem nedaudzajiem skūpstiem, kad par visu vairāk gribējās ielauzties viņas mutē un nesteidzīgi atrast tur šī fenomena izskaidrojumu.

Bet varbūt nekāda fenomena nav? īsiem matiem viņa vienkārši izskatās savādāka. Varbūt plastiskā operācija izmainījusi viņas seju tā, lai liktos, ka priekšā atrodas gluži cita sieviete.

Labs izskaidrojums, bet tas viņu nepārliecināja.

- Tūlīt atnesīs sendvičus, - viņa sacīja Teitam. - Mendij, lūdzu, savāc krītiņus un saliec atpakaļ kastītē. Laiks pusdienot.

Viņa pieliecās, lai palīdzētu bērnam. Šādā pozā šaurie svārki savilkās uz augšu un cieši piekļāvās auguma izliekumiem. Teitu sagrāba kaisle. Asinis uzkarsa. Tas ir saprotams, viņš steidzīgi mierināja sevi. Viņš taču sasodīti ilgi nav baudījis tuvību ar sievieti.

Bet patiesībā arī šim izskaidrojumam viņš neticēja.

Viņam nebija vajadzīga vienkārši sieviete. Ja būtu tā, pietiktu ar vienu telefona zvanu, un problēma tiktu atrisināta.

Nē, viņš grib šo sievieti, šo Kerolu, viņš grib savu sievu, kuru tikai tagad ir sācis iepazīt. Reizēm, ieskatoties Kerolai acīs, likās, ka viņš viņu nekad agrāk nav pazinis, ka naids valdījis starp viņu un kādu citu sievieti. Lai cik ari neticami tas likās, šī Kerola Teitam patika. Un vēl grūtāk bija noticēt, ka viņš viņā ir pat mazliet iemīlējies.

Bet tur viņš sev neatzīsies, pat vilkdams pēdējo elpas vilcienu.

-   Es priecājos, ka tu atbrauci mums līdzi, - sacīja Everija un nedroši uzsmaidīja Teitam. Dežurējošā māsa bija nosēdinājusi viņus doktora Vebstera kabineta uzgaidāmajā telpā. Viņi gaidīja, kad doktors beigs sarunāties ar Mendiju-

-Tas bija vienīgais lēmums, kuru es varēju pieņemt.

Mendija bija pie psihologa gandrīz jau stundu. Diagnozes gaidīšana gan Teitam, gan Everijai vilkās mokoši. Laiskā saruna bija tikai mēģinājums atslābināt nospriegotos nervus.

-  Edijs laikam niknosies uz mani līdz pat ceļojuma beigām.

-  Es aprunājos ar viņu, pirms mēs izbraucām no viesnīcas. Viņš novēlēja mums un Mendijai veiksmi. Šķiet, ka tētis un mamma viņu nomierinājuši. Patiesību sakot, viņš tā pārlieku nikns nepaliek nekad.

-   Tas ir savādi, vai ne?

Teits palūkojās rokas pulkstenī.

-  Ak, Kungs! Cik ilgi doktors Vebsters izmeklēs to bērnu? - Viņš atskatījās uz durvīm, it kā būtu gatavs pats tās atvērt. - Par ko mēs runājām?

-   Par to, ka Edijs nekad nepaliek pārlieku nikns.

-   Jā. Pareizi. - Viņš paraustīja plecus. - Tāds viņam raksturs. Viņš reti zaudē savaldību.

-  Ledus gabals, - viņa nomurmināja.

-   Hm?

-   Nē, nekas.

Everija rotaļājās ar rokassomiņas siksnu un apsvēra, vai ir vēris uzsāki sarunu par šo tēmu. Airišs bija ieteicis uzzināt par šiem ļaudīm cik daudz vien iespējams. Viņas līdzšinējā karjera balstījās uz prasmi uzdot īstos jautājumus, pie tam pasniedzot tos smalki un viltīgi. Everija izveicīgi bija pratusi izvilināt informāciju no ļaudīm, kuri bieži vien nelabprāt dalījās savos noslēpumos. Un tā viņa nolēma pārbaudīt savu talantu un paskatīties, vai tas nav paspējis apsūbēt.

-   Un kā pret sievietēm?

Teits aizmeta sāņus nupat paņemto žurnālu.

-   Kādām sievietēm?

-  Edija sievietēm.

-  Es nezinu. Viņš par to ar mani nerunā.

-   Viņš nepārspriež ar labāko draugu savus piedzīvojumus pie sievietēm? Es biju iedomājusies, ka vīrieši vienmēr mēdz palielīties viens otram ar uzvarām mīlas frontē.

-   Varbūt puišeļi. Vīriem tas nav vajadzīgs. Es neesmu no tiem, kam baudu sagādā citu dzimumdzīves atstāsti, un Edijs nav no tiem, kas mīl lielīties.

-   Vai viņš ir heteroseksuāls?

Teits uzmeta viņai ledainu skatienu.

-   Kāpēc tu tā jautā? Vai viņš tevi atraidīja?

-   Muļķīgs jautājums!

Durvis atvērās. Viņi abi, kā nedarbā pieķerti, atvirzījās tālāk viens no otra.

-   Doktors jau beidz izmeklēšanu. Pēc mirkļa viņš būs šeit, - sacīja dežurējošā māsa.

-   Pateicos.

Kad viņa aizgāja, Everija atkal pieliecās tuvāk Teitam.

-   Es jautāju par Ediju tikai tāpēc, ka tava brāļameita karas viņam kaklā, un baidos, ka ir saņēmusi kurvīti.

-   Mana brāļameita? Fensija? - Teits skeptiski iesmējās. - Viņa un Edijs?

-   Fensija nesen man pati pastāstīja, kad pārradās mājās ar sasistu seju.

Teita smaids izgaisa.

-  Tas patiešām tā bija, Teit. Viņa bija bārā noķērusi kādu kovboju. Viņiem gāja jautri, bet, kad kovbojs vairs nespēja, viņš sāka vainot Fensiju un piekāva viņu.

Teits smagi nopūtās.

-   Ak, Kungs.

-   Vai tad tu nepamanīji, ka viņai ir zila acs un uzpampusi lūpa?

Teits papurināja galvu.

-   Nekas, nepārdzīvo. Viņas vecāki jau ari nepamanīja, - Everija sacīja ar rūgtumu balsī. - Fensija šeit ir kā mēbele. Vienmēr klātesoša, bet neviens viņu neievēro… ja vien meitene nesāk uzvesties īpaši piedauzīgi. Nu tā, tagad viņas uzmanību ir piesaistījis Edijs. Kā, pēc tavām domām, viņš reaģēs?

-   Fensija taču vēl ir tikai bērns.

Everija uzmeta viņam šķelmīgu skatienu.

-  Tu varbūt esi viņas tēvocis, bet tu taču neesi akls.

Teits neveikli paraustīja plecus.

-  Edijam bija sakari ar sievietēm, kad mēs dienējām armijā. Viņš pat apmeklēja priekamāju. Es zinu, ka viņš ir normāls.

-   Vai pašlaik viņš ar kādu satiekas?

-   Šad tad ar vienu sievieti no štāba, bet tās tikai tādas platoniskas darba kolēģu attiecības. Man nav gadījies dzirdēt baumas, ka viņš ar kādu no viņām gulētu, lai gan daudzas nopriecātos, ja viņš ko tādu piedāvātu. Bet Fensija, - Teits neticīgi pašūpoja galvu. - Es neticu, ka Edijs viņai pieskartos. Viņš nepīsies ar meiteni, kura ir gandrīz divdesmit gadus jaunāka par viņu, it īpaši ar Fensiju. Edijs ir pārāk gudrs.

-  Ceru, ka tev taisnība, Teit. - Pēc pārdomu pilnas pauzes Everija paskatījās uz viņu un piebilda: - Un ne tāpēc, ka viņš mani interesētu.

Viņam nebija laika atbildēt, jo atvērās durvis un uzgaidāmajā telpā ienāca ārsts.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

-   Nepārdzīvojiet pārāk, misis Ratlidža. Jūsu vainas sajūta un pagātnes kļūdu pārlieka nožēlošana tagad Mendijai nepalīdzēs.

-  Un kā tad lai es jūtos, doktor Vebster? Jūs taču skaidri un gaiši pasacījāt, ka par Mendijas aizkavējušos attīstību vaina jāuzņemas man.

-   Jūs esat pielaidusi dažas kļūdas, bet tā noliek ar daudziem vecākiem. Jūs ar misteru Ratlidžu jau esat spēruši pirmo soli, lai manītu situāciju. Jūs tagad daudz laika pavadāt kopā ar Mendiju, un tas ir lieliski. Jūs paslavējat katru viņas sīkāko panākumu un izliekaties neredzam kļūdas. Viņai no jums vajadzīgas šādas pozitīvas emocijas.

Teits sarauca pieri.

-   Nekas daudz jau tas nav.

-   Gluži otrādi, tas ir ļoti daudz. Jūs būsiet pārsteigts, kad uzzināsiet, cik bērnam ārkārtīgi svarīga ir vecāku uzslava.

-   Ko vēl mēs varam darīt?

-   Biežāk pajautājiet, kāds ir viņas viedoklis. "Mendij, kas tev labāk garšo - vaniļa vai šokolāde?" Piespiediet viņu izdarīt izvēli un paslavējiet viņas lēmumu. Viņai jāliek izteikt domas skaļi. Man pagaidām radies iespaids, ka līdz šim Mendija bieži vien tikusi iebiedēta.

Viņš nolūkojās Teitā un Everijā caur rūsganajām skropstām, kādas labāk piestāvētu lopu zaglim ar sešu patronu pistoli pie sāniem, nevis iejūtīgam bērnu psihologam.

-  Jūsu meitenīte ir ļoti zemās domās par sevi.

Everija piespieda plaukstu pie lūpām.

-   Daži bērni kompensē pašcieņas trūkumu ar sliktu uzvedību, tādā veidā pievēršot sev uzmanību. Mendija ir noslēgusies sevī, jo uzskata sevi par niecību, par nenozīmīgu cilvēciņu.

Teita galva nokārās. Viņš uzmeta Everijai drūmu skatienu. Pa viņas vaigiem ritēja asaras. - Piedod, - viņa čukstēja. Viņa atvainojās Kerolas vietā, sievietes, kura nav pelnījusi Teita piedošanu.

-  Tā jau nav tikai tava vaina. Arī es biju klāt un daudz kam ļāvu ritēt savu gaitu, kad vajadzēja iejaukties.

-   Diemžēl, - doktors Vebsters atkal pievērsa uzmanību Teitam, - lidmašīnas katastrofa tikai saasināja Mendijas tramīgumu. Kā viņa reaģēja, kad vakar lidojāt uz šejieni?

-  Sacēla pamatīgu traci, kad mēģinājām piesprādzēt viņu sēdeklī.

-   Arī man nebija viegli aizsprādzēt manu drošības siksnu, - Everija godīgi atzinās. - Ja Teits nebūtu nepārtraukti drošinājis, nezinu, kā es būtu pārdzīvojusi pacelšanos.

-  Es saprotu, misis Ratlidža, - ārsts līdzjūtīgi pamāja ar galvu. - Kā jutās Mendija, kad jūsu lidmašīna bija pacēlusies?

Teits un Everija palūkojās viens uz otru. Atbildēja Everija:

-   Ja tā padomā, tad gluži labi.

-   Tā es ari domāju. Redziet, viņa atceras, kā jūs aizsprādzējāt viņas drošības jostu, bet neatceras neko pēc katastrofas. Viņa neatceras, kā jūs viņu izglābāt.

Everija piespieda plaukstu pie krūtīm.

-  Jūs sakāt, ka viņa vaino mani par to, ka izglābu viņu?

-  Savā ziņā, jā.

Everija notrīcēja un piespieda plaukstu pie mutes.

-   Mans Dievs.

-īstais lūzums iestāsies tad, kad viņa atmiņās vēlreiz pārdzīvos eksploziju. Tad viņa atcerēsies, kā jūs izglābāt viņu.

-  Tā viņai būs īsta elle.

-   Bet nepieciešama, lai pilnīgi izdziedētos, mister Ratlidž. Viņa cīnās ar šīm atmiņām. Pēc manas versijas, murgos, kas atkārtojas atkal un atkal, viņa tuvojas mirklim, kad notika katastrofa.

-   Viņa sacīja, ka liesmas draudot aprīt viņu, - klusām sacīja Everija, atceroties Mendijas pēdējo murgu nakti. - Vai ir kas, ko mēs varam darīt, lai atbrīvotu viņu no baismīgajām atmiņām?

-   Iespējams, ka hipnoze, - sacīja doktors. - Tomēr es labāk ļautu viņas atmiņu kamolam atritināties dabīgā ceļā. Nākošajā murgu reizē nemodiniet viņu.

-Ak, Dievs! ♦

-   Es saprotu, ka tas izklausās cietsirdīgi, mister Ratlidž, bet viņai jāpārdzīvo katastrofa vēlreiz, lai nokļūtu aiz tās, lai sajustu drošību mātes rokās. Šausmas jāaizdzen. Kamēr tas nebūs izdarīts, viņa neatbrīvosies no zemapziņā guļošajām bailēm, arī bailēm 110 mātes.

-   Es saprotu, - atbildēja Teits. - Bet tas būs smagi.

-   Zinu. - Doktors Vebsters piecēlās, likdams saprast, ka viņu laiks beidzies. - Es neapskaudīšu jūs mirklī, kad stāvēsiet pie viņas gultiņas un ļausiet viņai vēlreiz pārdzīvot katastrofas šausmas. Ja jums ir ērti, es pēc diviem mēnešiem vēlētos redzēt Mendiju atkal.

-   Mēs darīsim visu iespējamo un atbrauksim pie jums.

-   Un vajadzības gadījumā nebaidieties zvanīt. Jūs drīkstat darīt to jebkurā laikā.

Teits sarokojās ar Dr.Vcbsteru un tad palīdzēja Everijai piecelties no krēsla.

Viņa priekšā neatrodas Mendijas māte, sieviete, no kuras bērns zemapziņā baidās, bet viņš taču to nezina, tāpēc Kerolai veltītos pārmetumus ikviens var uzvelt Everijai. Pat ar Teita roku zem elkoņa viņa tikai ar pūlēm spēja piecelties kājās.

-   Lai jums veicas vēlēšanu kampaņā, - psihologs vēl uzsauca Teitam.

-   Paldies.

Doktors saņēma plaukstās Everijas rokas.

-   Nemokiet sevi ar vainas sajūtu un sirdsapziņas pārmetumiem. Es esmu pārliecināts, ka jūs ļoti mīlat savu meitiņu.

-  Jā, es viņu mīlu. Vai viņa jums teica, ka neieredz mani?

Šāds jautājums doktoram Vebsteram bija ierasts. Viņš to bija dzirdējis dučiem reižu, ik dienas, jo nc viena vien māte jutās vainīga pret savu bērnu. Tomēr šajā gadījumā viņš varēja atbildēt iepriecinoši.

-  Viņa par savu māmiņu saka ļoti labus vārdus un kļūst bažīga tikai tad, kad atceras notikumus līdz katastrofai, un tas jums liks padomāt.

-   Par ko?

-  Par to, ka jūs jau esat kļuvusi laba māte. - Viņš papli- ķēja Everijai pa plecu. - Ar jūsu mīlestību un maigumu

Mendija tiks pāri grūtībām un kļūs par neparasti gudru, apķērīgu bērnu.

-   Es arī ceru, doktor Vebstcr, - Everija dedzīgi iesaucās. - Paldies jums.

Viņš pavadīja viņus līdz durvīm un atvēra tās.

-   Ziniet, misis Ratlidža, kad pirmo reizi tikāmies, jūs gandrīz vai pārbiedējāt mani. Pirms gada mani intervēja kāda jauna sieviete, Tas bija televīzijai. Viņa bija ļoti līdzīgā jums. Viņa pat ir jūsu novadniece. Starp citu, vai nepazīstat viņu? Viņu sauc Everija Danielsa.

Everiju Danielsa, Everija Danielsa, Everija Danielsa.

Ejot cauri pūlim uz paaugstinājumu, pūlis skandēja viņas vārdu.

Everija Danielsa, Everija Danielsa, Everija Danielsa.

Visapkārt atradās ļaudis. Viņa paklupa un atpalika no Teita. Pūlis aprija viņa stāvu.

-   Teit! - viņa kliedza, bet viņš cauri pūļa mežonīgajiem kliedzieniem, atkārtojot viņas vārdu, nesadzirdēja saucienu.

Everij, Everij, Everij.

Kas tas? Šāviens! Teits bija asinīm noplūdis. Vēl krītot viņš pagriezās pret viņu un ņirdzīgi sauca:

-  Everija Danielsa, Everija Danielsa, Everija Danielsa.

-   Keroi?

-  Everija Danielsa.

-   Kerol, pamosties.

Everija pietrūkās sēdus. Pavērtās, izkaltušās lūpas tvēra pēc gaisa.

-  Teit, - viņa gārdza, tad nokrita pie viņa kailajām krūtīm un apskāva viņu. - Ak, Dievs! Cik tas bija šausmīgi.

-   Vai tev rādījās slikts sapnis?

Viņa pamāja un paslēpa seju pie Teita miesas siltumā.

-   Paturi mani tā. Lūdzu. Kaut minūti.

Teits sēdēja uz viņas gultas malas. Paklausot Everijas lūgumam, viņš pievirzījās tuvāk un apskāva viņu. Everija ieritinājās ciešāk. Viņas sirds mežonīgi daudzījās, tā sitās pret Teita krūtīm. Everija nespēja atbrīvoties no vīzijas - asinīm noplūdušais Teits pagriežas pret viņu, viņa acīs deg ■nicinājums un apsūdzība.

-   No kā tev tas?

-   Es nezinu, - viņa meloja

-   Es gan, šķiet, zinu. Tu esi pārvērtusies, kopš doktors Vebsters pieminēja Everijas Danielsas vārdu.

Viņa iešņukstējās. Teits iebrauca pirkstus viņas matos un cieši saspieda tos.

- Es neticu, ka viņš nezināja par šīs sievietes bojāeju katastrofā. Kad es to pateicu, viņš jutās tik samulsis, ka man kļuva viņa žēl. Viņš taču arī nevarēja zināt, ka šis salīdzinājums var tevi tā satriekt.

Un kāpēc tas mani ir tā satriecis, viņa nodomāja.

-   Vai es uzvedos muļķīgi?

Vienīgais, ko viņa atcerējās par mirkli, kad doktors nosauca Everijas Danielsas vārdu, bija skaļa zvanīšana ausīs un vājuma vilnis, kas lika viņai sabrukt pret Teitu.

-   Nebūt ne muļķīgi. Tu gandrīz noģībi.

-  Es pat neatceros, kā mēs izgājām no uzgaidāmās telpas.

Viņš atstūma Everiju no sevis. Viņas plaukstas noslīdēja uz Teita roku muskuļiem.

-   Tā bija dīvaina sagadīšanās, ka tu un šī Danielsa atrādāties vienā lidmašīnā. Tie, kas jūs nepazina, bieži vien noturēja tevi par viņu, atceries? Pārsteidzoši, ka neviens līdz šim nav par to ieminējies.

Tātad viņš zināja, kas bijusi Everija Danielsa. No šīs apziņas Everija nezin kāpēc jutās labāk. Interesanti, vai viņam paticis vērot viņu televīzijas ekrānā?

-   Piedod, ka manis dēļ izcēlās tāda scēna. Es tikai…

Viņa vēlējās, lai Teits vēl skauj viņu. Bija vieglāk runāt, ja nevajadzēja raudzīties viņam acīs.

-Ko?

Viņa atspieda galvu Teitam uz pleca.

-   Es nogurstu, ja ļaudis nepārtraukti pēta manu seju. Tā piesaista viņu ziņkārību. Es jūtos kā krople, ko izrāda par naudu.

-Tāda ir cilvēka daba. Neviens jau apzināti nav ļauns.

-Zinu, bet tas mani padara kautrīgu. Brīžiem es pat jūtos kā joprojām apsējos ievīstīta. Es no iekšpuses raugos uz āru, bet neviens garām manai sejai nevar ieskatīties manī dziļāk. - No viņas acu kaktiņa noritēja asara un nokrita Teitam uz pleca.

-  Tevi joprojām moka sapnis, - viņš sacīja un atkal pacēla viņu. - Vai nevēlies iedzert? Bāriņā kaut kas atradīsies.

-   Brīnišķīga doma.

Viņš izlēja nelielo pudelīti divās glāzēs un atgriezās aitām pie Everijas gultas. Ja arī viņš kautrējās par to, ka ir ģērbies tikai apakšveļā, Everija ne ar zīmi to neizrādīja.

Viņa nopriecājās, ka Teits atkal apsēžas viņas gultā un ne tajā, kurā viņu pamodināja viņas murgi. Gultas atdalīja tikai šaura eja, bet Everijai tā šķita plata kā Meksikas līcis. Bija jānotiek kam ārkārtējam, lai viņš to šķērsotu.

-   Par tavu uzvaru, Teit, - Viņa pieskandināja Teita glāzei. Dzēriens viegli ielija rīklē un tūdaļ karsti izplūda pa visu miesu. - Hm, tā bija laba ideja, šis dzēriens. Paldies.

Everijai patika klusums, jo varēja padomāt. Viņi dalās visās laulāta pāra kopīgajās problēmās, tikai ne tuvībā. Kampaņas dēļ viņi visu laiku atrodas sabiedrības uzmanības degpunktā, vienmēr rūpīgi no visām pusēm nopētīti. Tas piedeva vēl papildu spriedzi jau tā sarežģītajām attiecībām, bet viņi nespēja atrast viens otrā mieru un līdzsvaru.

Viņi bija precējušies un tajā pašā laikā nebija. Viņi apdzīvoja vienu telpu, bet eksistēja dažādās sfērās. Līdz šim vakaram Mendija bija kalpojusi kā buferis starp viņiem, dalot vienu viesnīcas numuru. Meitenīte gulēja vienā gultā ar Everiju.

Bet šonakt Mendijas te nebija. Viņi atradās istabā vieni. Bija pusnakts.Viņi sūca īru liķieri un sprieda par savām problēmām. Vienam otram pārim idille neizbēgami beigtos ar mīlēšanos

-   Man gan pietrūkst Mendijas, - sacīja Everija un nobrauca ar pirkstu gar glāzes malu. - Nezinu, vai izdarījām pareizi, atlaižot viņu kopā ar Zī un Nelsonu mājās.

-   Bet tā bija ieplānots - ka vecāki pēc vizītes pie doktora Vebstera aizvedīs bērnu.

-   Pēc sarunas ar ārstu man liekas, ka man vienmēr vajadzētu būt pie Mendijas.

-   Viņš sacīja, ka pāris atšķirtības dienas nekādu ļaunumu nenodarīs, bez tam mamma zina, kas jādara.

-    Kā tas varēja notikt? - Everija balsī prātoja, - ka Mendija tik ļoti noslēdzās sevī, ka viņas psihe kļuva tik viegli ievainojama? - Tas bija retorisks jautājums, uz kuru Everija negaidīja atbildi. Tomēr Teits viņas jautājumu saprata burtiski un atbildēja tūdaļ.

-   Tu dzirdēji, ko viņš sacīja. Viņš tev pastāstīja, kā tas notika. Tu neesi pavadījusi ar Mendiju pietiekoši laika, bet tie brīži, ko biji ar viņu, nodarīja vēl vairāk ļaunuma.

Viņas dusmas uzbangoja. Šai gadījumā ne jau tikai Kerola ir vainīga, un Everija uzskatīja par savu pienākumu aizstāvēt viņu.

-  Un kur tajā laikā biji tu? Ja es biju tik slikta māte, kāpēc tu neiejaucies? Varbūt tev nav zināms, ka Mendijai bez mātes ir arī tēvs?

-   Es to saprotu un šodien arī atzinu savu vainu. Bet katru reizi, kad es gribēju ko aizrādīt, tu visiem spēkiem aizstāvējies. Mendijai jau noteikti par labu nenāktu noskatīšanās mūsu ķīviņos. Tā ka es nevarēju iejaukties, kā tu nupat izteicies, ja negribēju situāciju padarīt vēl sliktāku.

-  Varbūt tev bija nepareiza pieeja. - Attaisnojot Kerolu pierādījumu trūkuma dēļ, Everija, šķiet, aizstāvēja pašu nelabo.

-   Iespējams, bet man nav gadījies redzēt, ka tu ar sapratni uzklausītu kritiku.

-   Un tu?

Viņš nolika glāzi uz naktsskapīša un pasniedzās pēc lampiņas slēdža. Everijas roka apturēja viņu.

-   Es atvainojos. Neej… neej vēl atpakaļ gultā. Diena daudzu iemeslu dēļ bija gara un nogurdinoša. Mēs abi esam kļuvuši nervozi. Es negribēju tevi apvainot.

-    Varbūt ari tev kopā ar mammu un tēti vajadzēja braukt mājās.

-  Nē, - viņa klusām atteica. - Mana viela ir līdzās tev.

-  Šodien mēs redzējām lielisku piemēru, kā ir tagad un kā būs novembrī, Kerol. Būs tikai vēl smagāk.

-  Es varēšu tikt ar to galā. - Viņa pasmaidīja un kāda impulsa mudināta pārbrauca pirkstu viņa zoda iedobitci. - Ak, kaut man būtu bijusi rokā piecu centu monēta, kad tu šodien sacīji: "Sveiki, es esmu Teits Ratlidžs, un es būšu Savienoto Valstu senators." Atceries, cik daudzas rokas tu paspiedi?

-  Tik daudz, - viņš pacēla labo roku, Tā bija sažņaugta dūrē.

Everija klusām iesmējās.

-   Liekas, ka galerijas apmeklējuma laikā mēs izskatījāmies gluži labi, it īpaši, ja ņem vērā, ka tikko bija beigusies vizīte pie doktora Vebstera un mēs bijām atvadījušies no Mendijas.

Atgriezušies no psihologa klīnikas viesnīcā, viņi node* va Mendiju Teita vecāku gādībā. Zī vienmēr ir baidījusies lidot un atteicās arī šoreiz, tāpēc Hjūstonā viņi atgriezās ar automašīnu. Ceļā viņi devās laikus, lai līdz mājām nokļūtu vēl pirms tumsas iestāšanās.

Viņi ar Teitu nebija vēl beiguši māt ar roku, kad Edijs iestūķēja abus mašīnā un traucās uz rosīgu, ļaužu pilnu iepirkšanas centru.

Darbinieki pēc Edija norādījumiem jau bija visu sagatavojuši. Teits no speciāli šim nolūkam uzslietas platformas teica īsu runu, tad stādīja klausītājiem priekšā savu sievu, un pēc tam viņi kopā gāja caur pūli, spiežot apkārtējo rokas un tā vācot balsis.

Viss noritēja tik lieliski, ka Edijs pēc atteikuma Rotari klubam izskatījās nedaudz nomierinājies. Un beigu beigās atteikums neatstāja pārāk sliktas sekas. Klubs atsūtīja Teitam vēstuli, kurā lūdza viņu uzstāties citā reizē, kādu mēnesi vēlāk.

-   Edijs bija sajūsmā par tavu uzstāšanos televīzijā,- atcerējās Everija.

-   Ziņās sešos viņi iedeva mums divdesmit sekundes. Neizklausās pārāk daudz, bet esmu dzirdējis, ka tas esot labi.

-  Ta tas ir. Es ari esmu dzirdējusi, - viņa steidzīgi piebilda.

Everija vai apstulba, kad brokastlaikā pie piekrastes zvejniekiem ieraudzīja Venu Lovdžoju un viņu studijas politisko komentētāju. Visu dienu viņi sekoja Teitam pa pēdām.

-   Kāpēc viņiem vajadzēja dzīties no Sanantonio? - viņa bija pajautājusi Edijam.

-   Nenoniecini bezmaksas reklāmas iespējas. Smaidi kamerai pie ikvienas mazākās iespējas.

Bet viņa centās izvairīties no Vena kameras. Visu dienu tas atgādināja spēli "kaķis un pele", un piedevām vēl sekoja smagā vizīte pie doktora Vebstera.. tā ka nervi bija uzvilkti kā stīgas. Tāpēc jau vēlāk, nevarēdama atrast auskarus, viņa bija kritusi histērijā.

-   Es zinu, ka vēl vakar es tos te atstāju, - viņa kliedza uz Teitu.

-   Pameklē uzmanīgāk.

Viņa darīja to, un kā vēl. Viņa apsvieda otrādi ar atlasu apdarināto dozīti un sāka drudžaini rakņāties tas saturā.

-  Te nav.

-   Kādi tie izskatījās?

Bija pēdējais laiks doties ceļā uz pikniku, kuru ārpus pilsētas rīkoja kāds bagāts rančo īpašnieks. Teits jau pusstundu kā bija saģērbies un gaidīja. Everija kavējās.

-  Lieli sudraba pilieni.

Teits steidzīgi pārlūkoja istabu.

-   Tā jau tie te negulēs un negaidīs, - Everija juta, ka zaudē pacietību. - Es šos auskarus vēl ne reizi neesmu vaikājusi. Nopirku īpaši šim gadījumam.

-   Vai nevari uzlikt citus?

-        Tā laikam būs jādara. - Viņa parakņājās uz naktsska- pīša izbērtajās dārglietās, bet bija tik uzbudināta, ka nevarēja ievērt auskaru auss caurumiņā. - Pie velna! - viņa nolamājās, kad trešo reizi neizdevās trāpīt caurumiņā.

-   Kerol, Dieva dēļ, nomierinies, - Teits pacēla balsi Līdz šim viņš bija izturējies neciešami mierīgi. - Tu esi aizmirsusi, kur noliki auskarus, bet tas jau vēl nav pasaules gals.

-   Es neesmu aizmirsusi, kur tos noliku. - Everija dziļi ievilka elpu un palūkojās Teitā. - Sī nav pirmā reize, kad man kaut kas mistiski pazūd.

-   Vajadzēja pateikt man. Es tūdaļ izsaukšu viesnīcas drošības dienestu.

Viņa satvēra Teita roku, kura jau stiepās pēc klausules. - Ne jau tikai šeit. Arī mājās. Kāds slepus ielavās manā istabā un rakņājas manās mantās.

Viņš reaģēja tā, kā Everija bija gaidījusi.

-Tas izklausās smieklīgi. Vai tu neesi traka?

-  Nē. Un es arī neizdomāju. Man jau vairākas lietas pazudušas - sīki, nesvarīgi nieciņi, līdzīgi šiem auskariem, par kuriem es sasodīti labi zinu, kur ieliku tos. Es savas rotaslietas pārbaudīju vairākas reizes, pirms aizvēru čemodānu.

Teits jebkuru pret ģimeni vērstu apvainojumu uztvēra jūtīgi, un arī tagad, sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš noprasīja:

-   Vai tu kādu apsūdzi zagšanā?

-   Man nav tik svarīgi paši pazudušie nieciņi kā ļaunprātīga rakņāšanās manās personīgajās lietās.

Tieši tajā mirklī pie viņu durvīm atskanēja klauvējiens, pieliekot punktu jau tā nogurdinoši nervozajai sarunai.

-  Un tā vienmēr, - viņa bija vēl vairāk sakaitināta. - Kāpēc nekad nevar parunāt tā, lai neviens nepārtrauktu.

-   Nekliedz tik skaļi. Edijs vēl sadzirdēs.

-   Pie velna Ediju.

Teits atvēra durvis. Platiem soļiem ienāca Edijs.

-   Nu, vai esat gatavi?

-  Kerola pazaudēja auskarus, - Teits mēģināja attaisnot aizkavēšanos.

Everijas skatiens gan skaidri un gaiši saprast, ka ne jau viņa vainojama rotaslietas pazušanā.

-   Nu ko, uzliec kādus citus vai iztiec bez tiem, bet mums jādodas lejā. - Edijs turēja durvis pavērtas. - Džeks gaida mašīnā. Te ir kādas stundas brauciens.

Viņi metās uz liftu. Par laimi citi viesnīcas viesi redzēja, ka viņi steidzas, un, pieturējuši durvis, laipni pagaidīja viņus. Džeks nepacietīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ gar viesnīcas priekšā novietoto limuzīnu.

Visu ceļu tika apspriesti aptauju rezultāti un kampaņas gaita. Everijai netika veltīta ne mazākā uzmanība. Tikpat labi viņas vietā varēja būt tukša vieta.'Vienā brīdī neaicināta izteikusi savu viedokli, viņa sastapās ar trim bezkaislīgiem skatieniem, bet tad tie ātri vien novērsās.

Pārsteidzoši, bet viesības pagāja jautri. Prese netika ielaista. Tā kā nebija jāvairās no Vena kameras, Everija atslābinājās un baudīja vakaru izklaidējoties. Viesībās bija milzums meksikāņu ēdienu, draudzīgi noskaņoti viesi, kuri pielīdzināja Teitu Džonam Kenedijam jaunībā, un dzīvā mūzika. Viņa pat dejoja ar Teitu. Tiesa, to darīt Teitu piespieda Edijs.

-   Ejiet. Publikai patiks.

Un, kad Teits cieši turēja viņu rokās un viņi abi virpuļoja pa deju grīdu, Everija izlikās, ka šī bijusi tieši viņa ideja. Atmestām galvām, viņi smaidīja viens otram, kamēr kājas kustējās mūzikas ritmā. Everija cerēja, ka arī Teits ir apmierināts ar deju. Kad mūzika kļuva fjkaļāka, viņš pacēla Everiju no zemes, pickļāva sev klāt un apkārtējo aplausu pavadībā grieza riņķī. Tad viņš noliecās un noskūpstīja Everiju uz vaiga.

Kad skūpsts beidzās, Teita sejā parādījās dīvaina izteiksme. Likās, ka viņu pārsteigusi paša spontānā rīcība.

Bet atceļā uz pilsētu Everija ierāvās limuzīna aizmugures sēdekļa sturī un caur dūmakaino logu vērās tumsā, kamēr Teits, Džeks un Edijs sprieda, cik veiksmīgi aizritējusi diena un kādu iespaidu tā varētu atstāt uz vēlēšanu iznākumu.

Gulēt Everija aizgāja, jūtoties iztukšota un drūma. Nekādi neizdevās iemigt. Viņa reti mēdza murgot, sliktos sapņus varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem, bet nu viens tads atnāca - nogurdinošās dienas rezultāts.

Un tāpēc viņai tik dārgs bija šis mirklis kopā ar Teitu, kad neviens viņus netraucēja. Gandrīz vienmēr viņiem apkārt atradās ļaudis. Pat savās mājās viņi reti kad bija vieni.

-   Laikam dzēriens būs iedarbojies, - viņa pasniedza Teitam tukšo glāzi un atlaidās spilvenos.

-   Nāk miegs?

-  Hm.

Viņa atmeta rokas aiz galvas, delnām uz augšu, pirksti savilkti dūrēs. Visai provocējoša neaizsargāta kaķēna poza. Teita skatiens, pārslīdējis Everijas augumam, iedegās.

-   Paldies, ka dejoji ar mani, - viņa miegainā balsi pateicās. - Man patika, kā tu mani turēji.

-Tu kādreiz apgalvoji, ka man neesot ritma izjūtas.

-Laikam būšu kļūdījusies.

Teits kādu mirkli turpināja vērot viņu, tad izslēdza gaismu. Viņš jau gribēja celties nogultas, kad Everijas roka pieskārās viņa kailajai kājai un apturēja viņu.

-Teit?

Viņš sastinga. Viņa nekustīgais siluets izcēlās caur logu blāzmojošajā auto stāvvietas gaismā. Everija aicinoši atkārtoja viņa vārdu. Tas bija tikko dzirdams čuksts.

Viņš lēnām noliecās pār viņu. Ar klusu izsaucienu Everija ar kājām atmeta segas, lai viņus nekas nešķirtu.

-Teit, es…

-   Nerunā, - viņš skarbi apsauca viņu. - Nesaki nc vārda, lai es nepārdomātu. - Viņš bija pieliecies tik tuvu, ka Everija juta uz lūpām viņa karsto elpu. - Es gribu tevi, tāpēc nesaki ne vārda.

Viņš alkaini lika viņas lūpām pavērties. Viņa mēle taustīja un pārbaudīja, tad tā ielauzās viņas mutē kā mežonīgs iekarotājs. Everijas pirksti ieķērās Teita matos, viņas lūpas atdevās skūpstam.

Viņš atslābināja drudžaino tvērienu. Viņa augums lēnām uzgūlās viņai, viņu miesas sakļāvās. Everija padevīgi piespiedās viņam. Teita ceļgals pieskārās viņas miklajai kājstarpei.

-  Vai tas manis dēļ? - viņš čukstēja.

Everija tikai ieelsojās. Teita kailums viņu iekvēlināja.

-Tu taču neļāvi man runāt.

-  Kura dēļ tu esi mikla?

Everijas roka pārslīdēja viņa gurniem. Viņa pievilka Teitu vēl ciešāk klāt.

Iekārē ievaidējies, viņš, vēl pāris reizes ar lupām spēcīgi nobraucis pār viņas muti, beidza skūpstu. Tad viņš skūpstīja viņas kaklu un krūtis, vienlaicīgi satverdams tas plaukstās. Tad viņa pavērtās lūpas atrada vienas krūts galiņu un caur naktskrekla plāno audumu skūpstīja to. Krūts galiņš atsaucās Teita mēles kairinājumam.

Viņas augums atsaucīgi izliecās. Teita plaukstas ieslīdēja starp Everijas galvu un spilvenu, tās auklēja viņas galvu, īkšķi glāstīja zodu. Tad Teits atkal piekļāvās viņas lūpām. Tas bija ugunīgs, meklējošs skūpsts, kamēr viņš pats ievirzījās starp viņas kājām.

Sajūtot Teita vīrišķību, Everijas augumu pārņēma neparastu izjūtu gamma. Kārdinoša likās pat skaņa, ar kādu pret Everijas zīda veļu berzējās Teita kokvilnas bikses.

Cauri visam Everijas augumam izbrāzās karstuma vilnis. To sajuta arī Teits. Viņa skūpsts kļuva dziļāks, viņa auguma šūpojošās kustības - neprātīgākas. Rokas darbojās nepacietīgāk, tās satvēra viņas šmaugo, lokano vidukli. Everija savēra starp kājām viņa vingros, muskuļotos gurnus un pacēla savējos pret viņu.

Ciets, karsts un gandrīz nikns, Teits rokām satvēra plāno zīdu, pēdējo barjeru ceļā pie viņas.

Iezvanījās telefons.

Viņa rokas sastinga, lai gan Everija joprojām atdevīgi gulēja zem viņa. Viņi abi drudžaini, smagi elsoja. Telefons turpināja zvanīt.

Beidzot Teits aizvēlās līdz gultas malai un piespieda klausuli pie auss.

-  Klausos.

Pēc mirkļa viņš pie sevis nolamājās.

-Jā, Džek, - viņš norūca. - Es vēl neguļu. Kas noticis?

Everija sāpēs pusbalsī ievaidējās, aizvirzījās uz gultas tālāko malu un uzgrieza viņam muguru.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

-   Nāku.

Edijs nolika sāņus ceļgalu spilventiņu un piecēlās no komfortablā viesnīcas numura klubkrēsla. Uz spilventiņa bija sakrautas datora izdrukas, izgriezumi no laikrak- stieni, aptauju rezultāti. Uzskatīdams, ka klauvētājs ir viesmīlis ar maltīti, viņš atgrūda durvis, pat neparaudzī- jies actiņā.

Uz sliekšņa stāvēja Fensija.

-   Es daudz samaksātu, lai redzētu to.

Necenšoties maskēt sapīkumu, Edijs atspiedās pret stenderi un aizsprostoja viņai ieeju.

-   Ko redzētu?

-   Kā tev noiet.

-   Rupekle.

-   Paldies, - viņa nekaunīgi atsaucās. Tad zilās acis satumsa.

-   Vai tu kādu gaidi?

-   Nav tava darīšana. Ko tu, skuķi, dari tik tālu no mājām?

Koridorā nodžinkstēja lifta zvaniņš. Parādījās viesmīlis ar paplāti uz pleca. Viņš tuvojās nedzirdamiem soļiem.

-   Vai misters Paskals?

-Šeit.

Kad Edijs pakāpās sāņus, lai ielaistu viesmīli numurā, viņam līdzi ieslīdēja arī Fensija. Viņa iemetās vannasista- bā un ieslēdzās. Edijs parakstījās uz rēķina un pavadīja viesmīli līdz durvīm.

-  Novēlu jums jauku naksniņu, - jaunais vīrietis neķītri pasmaidīja un saprotoši pamirkšķināja ar aci.

Durvis Eclijs aiz viņa aizvēra mazliet par strauju un mazliet par skaļu priekš labām manierēm.

-   Fensij? - viņš piedaudzīja pie vannasistabas durvīm.

-  Tūlīt nākšu.

Edijs dzirdēja šļakstam ūdeni. Viņa atvēra durvis, velkot nost šauros īsos svārciņus virs piegulošā triko kostīma. Tas bija no staipīga materiāla un piegulēja augumam

► kā otra āda. Kostīmam bija plats izgriezums, un to varēja valkāt ari novilktu no pleciem, kā to ari darīja Fensija.

Kostīms bija koši sarkans. Koši sarkanas bija ari viņas lūpas, augstpapēžu kurpītes un vairāki duči plastmasas rokassprādžu. Tas viss kopā ar blondo matu ērkuli, izspūru- šāku vairāk nekā parasti, Fensiju darīja līdzīgu staigulei.

-   Ko tu tur pasūtīji? Es mirstu badā.

-   Tevi neviens šeit nav ielūdzis. - Edijs apstādināja Fensiju ceļā uz paplāti, ko viesmīlis bija atstājis uz galdiņa blakus šūpuļkrēslam. Viņš dželžaini satvēra viņas delnu.

-   Ko tu šeit dari?

-   Vispirms es pačurāju un tagad gribu nobaudīt, kas tēv atnests.

Edija dūre sažņaudzās ciešāk. Viņš caur sakostiem zobiem nošņāca viņas vārdu.

-   Es gribu zināt, ko tu dari Hjūstonā?

-   Mājās kļuva garlaicīgi, - viņa atteica, cīnīdamās, lai atbrīvotos no Edija tvēriena. - Tur ir tikai Mona un mamma. Mamma pusi laika ir piesūkusies, bet pārējā čīkst, ka tēvs viņu vairs nemīlot. Godīgi sakot, es šaubos, vai viņš viņu vispār kādreiz ir mīlējis. Kā tev zināms, viņš bija nobijies, ka uztaisījis mātei bērnu, tas ir mani, tikai tāpēc jau viņi apprecējās. - Fensija pacēla sudraba vāku vienam no traukiem un izvilka mazu tomātiņu - sendviča garnējumu.

-   Kas te? Hmm, šokolādes saldējums, - viņa labsajūtā dūdoja, pētīdama cita trauka saturu. - Kā tu proti pirms gulētiešanas tā ēst un vēl saglabāt tik smuku, plakanu vēderu?

Viņas ievingrinātā acs pārslīdēja Edija gludajam, muskuļotajam torsam, kas vīdēja caur nesapogāto kreklu. Viņa pavedinoši aplaizīja lūpas.

-   Mamma uzskata, ka lēvs salaiž ar krustmāti Kerolu, kas, manuprāt, ir traki, vai ne? - Viņa nodrebinājās, ne jau aiz riebuma, bet baudkāri. - Ja tas tā ir, tad iznāk tieši kā Vecajā Derībā, kur sacīts, ka tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu.

-Tātad galvenais nedēļas grēks būs Fensijas Ratlidžas izpildījumā.

Viņa ieķiķinājās.

-   Mamma mūždien saīgusi, bet Mona blenž uz mani kā uz tarakānu, kas iekritis viņas cukurtraukā. Kad atgriezīsies vectēvs, vecmamma un tas mazais ķēms, būs vēl ļaunāk, tāpēc es nolēmu laisties projām uz šejieni, kur notiek galvenā darbība.

-   Kā tev ir redzams, - Edija seja saskāba, - nekas īpašs te šovakar nenotiek.

Fensija drosmīgi saritinājās atpūtas krēslā, kur bi ja jau sēdējusi, un iemeta mutē tomātiņu. Tas bija vienā krāsā ar viņas koši sarkanajām lūpām. Fensijas zobi iekodās auglī. Sula izšļācās mutē.

-   Edij. dārgumiņ, lieta ir tāda, ka man izbeigusies nauda. Naudas automāts saka, ka nedošot man vairs; jo mans rēķins notērēts. Un tā, - viņa pacēla rokas virs galvas un tvīksmi izstaipījās, - es esmu ieradusies pie sava labākā drauga pēc neliela aizņēmuma.

-  Cik daudz.

-   Simts zaļos.

-   Es iedošu tev divdesmit un arī tikai tāpēc, lai tiktu no tevis vaļā. - Viņš izvilka no bikšu kabatas čeku un iesvieda to Fensijai klēpī.

-   Divdesmit!

-   Pietiekoši, lai tu varētu aizbraukt mājās.

-   Un ne centa nepaliek pāri.

-   Ja tev vajag vairāk, vari paprasīt savam vecajam. Viņš ir tūkstoš divi simti piecpadsmitajā numurā.

-   Vai tu domā, ka viņš priecāsies, mani ieraudzījis? It īpaši, ja es pateikšu, ka nāku tieši no tava numura?

Neuzskatīdams par vajadzīgu atbildēt, Edijs paskatījās rokas pulkstenī.

-   Tavā vietā es tūdaļ dotos ceļā, kamēr vēl nav pārāk satumsis. Brauc uzmanīgi. - Un viņš devās pie durvīm, lai izlaistu Fensiju ārā.

-   Es esmu izsalkusi. Tā kā tu esi tik skops, tad nevarēšu atļauties pat pavakariņot. Cerams, ka drīkstu apēst vismaz kādu no taviem sendvičiem. - Viņa paņēma no paplātes trīskāršo sendviču un iecirta tajā zobus.

-   Kā vēlies. - Edijs atvilka no galda krēslu, apsēdās un arī paņēma sendviču. Nokodis kumosu, viņš sāka pētīt datora izdruku.

Fensija izrāva lapu Edijam no rokām.

-   Neizliecies, ka es esmu tukša vieta, nelieti tāds.

Edija acis draudīgi iezibsnījās.

-   Tu, mazā palaistuve, es tevi uz šejieni neaicināju, un tu man te tikai traucē. Ja tev kaut kas nepatīk, laipni lūdzu, vari lasīties projām kuru katru brīdi, un jo ātrāk, jo labāk. Laimīgu taciņu.

-   Ak, Edij, nerunā ar mani tā.

Fensija noslīdēja no krēsla un nometās ceļos uz paklāja. Tāpat uz ceļiem viņa negaidīti ātri aizrāpoja līdz Edijam un iebāza rokas viņam aiz krekla, pieskaroties kailajām krūtīm.

-   Neesi ļauns pret mani. Es tevi mīlu.

-   Izbeidz, Fensij.

Viņa uzsauciens neatrada dzirdīgas ausis. Fensija iespraucās starp viņa ceļgaliem un noskūpstīja vēderu.

-   Es tik ļoti tevi mīlu.

Viņas lūpas un mēle alkatīgi virzījās pa vīrieša gludo miesu. - Un es zinu, ka arī tu mīli mani.

Kad Fensijas garie nagi viegli pakutināja vīrieša krūšu galiņus, viņš vairs nespēja noturēties un labsajūtā ievaidējās. Fensija atsprādzēja viņa siksnu un pavilka bikšu rāvējslēdzi.

-   Ak, Kungs, - viņš elsoja, kad cietais dzimumloceklis tika izcelts no apakšbiksēm. Viņa pirksti iegremdējās Pensijas kuplajos, blondajos matos. Viņš gandrīz vai plēsa tos, no augšas vērodams koši sarkanās lūpas, kas sakļaujas ap stingro vīrietību. Viņas mute bija alkatīga, tā nezināja mērenību, pieticību vai kautrību. Tā bija bezkaunīga mute, kura nav pazinusi atteikumu vai sodu.

Viņš divas reizes izdvesa Fensijas vārdu. Viņa pacēla galvu.

-   Lūdzu, mīli mani, Edij.

Viņš ar pūlēm piecēlās kājās, uzraudams sev līdzi meiču un piekļaudams viņu sev cieši klāt. Viņu lūpas sakusa jutekliskā skūpstā. Fensijas rokas drudžaini atbrīvoja Ediju no krekla, bet viņš cīnījās ar viņas biksītēm. Plānais materiāls viņa rokās saplīsa.

Kad divi Edija pirksti ieslīdēja viņā, viņa no pārsteiguma un sāpēm iekliedzās, bet tad dzīvnieciskā labsajūtā atbildēja ar pretkustībām. Edija bikses jau bija novilktas zem ceļgaliem. Edijs nostūma apģērba gabalus zem potītēm un izkāpa no tiem, vielaicīgi uzsēdinādams Fensiju jāteniski savam klēpim.

Abi kopā viņi nokrita gultā. Viņš uzrāva uz augšu Fensijas kleitu un iegremdēja seju viņas krūtīs, kamēr Fensija atbrīvojās no triko. Edijs spaidīja viņas krūtis, kodīja, sūca un knaibīja krūšu galiņus.

Fensija locījās zem viņa. Viņa triumfējoši izbaudīja mežonīgo priekšspēli. Viņas nagi iecirtās Edijam mugurā un skrāpēja gurnus, līdz izsprāga asinis. Viņš lamāja Fensiju, sauca neķītros vārdos. Kad Fensija atmeta kājas, kurpes smailais papēdis iegriezās gultas pārklājā un izrāva sešas collas garu caurumu, bet neviens no abiem to pat nepamanīja, kur nu vēl uztraucās par notikušo.

Edijs plaši paplēta viņas kājas un iegāja viņā ar tādu spēku, ka meičas galva gandrīz atsitās pret gultas galu. Viņa miesu jau klāja sviedri, kad Fensijas kājas apvijās viņam un viņi saplūda ritmiskās kustībās. Viņu ķermeņi gandrīz vai sitās viens pret otru, vēl un vēl.

Edija seju izkropļoja ekstāzes grimase. Atliecis muguru, viņš ielika visu spēku pēdējos grūdienos. Fensijai orgasms iestājās vienlaicīgi ar viņu.

-  Sasodīts, tas bija lieliski! - viņa izdvesa, kad .pēc mirkļa viņi atvirzījās viens no otra.

Fensija atguvās pirmā. Viņa piecēlās sēdus un, ieraudzījusi uz ciskām lipīgo šķidrumu, sarauca pieri. Tad viņa izlēca no gultas un sameklēja mazu maciņu, no kura izņēma prezervatīvu paciņu un pameta Edijam.

-   Nākamajā reizē neaizmirsti uzvilkt šo.

-   Kurš teica, ka būs nākamā reize?

Fensija bez kautrēšanās spoguli aplūkoja savu kailo augumu un nu apveltīja Ediju ar platu smaidu.

-   Rīt es būšu zili melna.

Viņa ne bez lepnuma pieskārās Edija zobu atstātajām pēdām uz viņas krūtīm. Tā karavīrs aplūko kaujā izcīnītas trofejas.

-   Jap tagad sāp.

-   Neizliecies, ka tu par zilumiem raizētos. Tev jau tā izdevās izsprukt no soda.

-  Nedzirdēju,, ka jus būtu par kaut ko sūdzējies, mister Paskal.

Joprojām augstpapēžu kurpēs un rokassprādzēm ap . delnām, Fensija cienīgi piesoļoja pie galda un pārlūkoja ēdamā atliekas uz paplātes. No saldējuma bija palikusi tikai peļķīte baltu putu sajaukumā ar šokolādes sīrupu, kurā peldēja ķirsis.

-  Nolādēts, - viņa nomurmināja. - Saldējums izkusis.

Edijs gultā sāka smieties.

Everija pamodās pirms Teita. Istaba vēl valdīja krēsla. Bija agrs, bet viņa zināja, ka ilgāk vairs negulēs, tāpēc uz pirkstgaliem ielavījās vannasistabā un nomazgājās dušā. Teits vēl bija aizmidzis, kad Everija atgriezās guļamistabā.

Viņa paņēma numura atslēgu un ledus spainīti, uzvilka halātu un klusām izgāja gaiteni. Teits katru ritu labprāt devās garā skrējienā, pat ja viņi neatradās mājās. Atgriezies no skriešanas, viņš izdzēra milzumu ledaina ūdens. Everija jau bija pieradusi sagaidīt viņu, sakarsušu un izslāpušu.

Pie automāta gaitenī viņa piepildīja ledus spainīti ar ledus gabaliņiem un devās atpakaļ uz numuru, kad atvērās vēl kādas durvis. Parādījās Fensija, Viņa klusām aizvēra aiz sevis durvis, pagriezās lifta virzienā un sastinga, jo bija ieraudzījusi Everiju.

Everiju satrieca meitenes izskats. Mali savēlušies neiz- sukājamā ērkulī, kosmētikas atliekas izsmērētas pa visu seju, lūpas sakodītas vienos zilumos. Uz kakla un pāri krūtīm vīdēja skrāpējumu pēdas. To visu Fensija pat nebija centusies noslēpt. Patiesībā, atguvusies no negaidītās sastapšanās izraisītā šoka, viņa izaicinoši atmeta matus un izgāza krūtis, lai labāk nodemonstrētu zilumus un skrapē- jumus.

-   Labrīt, Kerolas krustmāt.

Saldais smaidiņš pretīgi kontrastēja ar meičas izvirtīgo ārieni.

Everija atbalstījās pret sienu. Viņa šķita zaudējusi valodu. Fensija aizsoļoja garām. No viņas plūda sviedru un netiklības smārds. Everija riebumā noskurinājās.

Lifts pienāca gandrīz tūdaļ pēc tam, kad Fensija bija nospiedusi izsaukuma pogu. Iegājusi lifta kabīnē, Fensija pār kailo, nobrāzto plecu apveltīja Everiju ar ļauna prieka smaidu.

Dažas sekundes Everija nespēja atraut acis no lifta aizvērtajām durvīm. Tad viņa paskatījās uz numuru, no kura Fensija bija iznākusi, lai gan viņai jau bija skaidrs, kas ir tā iemītnieks.

Teits ir kļūdījies domās par savu labāko draugu. Edijs nebūt nav tik pedantiski kārtīgs, kā Teits ticēja. Un nav ari tik prātīgs.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

No Hjūstonas kampaņas brauciens virzījās uz Vako, no Vako uz E1 Paso, kur starp spāniskās izcelsmes vēlētājiem Teits bija neapšaubāms līderis. Ratlidžus uzņēma gandrīz vai kā karaļpāri. Lidostā Everijai tika pasniegts milzīgs pušķis svaigu ziedu.

-   Senora Rutlcdge, como esta? - jautāja viens no apsveicējiem.

-   Muy bien. gracias. Y usted? Como se llama?

Viņas smaids, sirsnīgi apsveicinoties, izdzisa, kad vīrietis, kurš pasniedza ziedus, pagāja sāņus, un viņas skatiens nejauši sastapās ar Teita acīm.

-   Pa kuru laiku tu esi iemācījusies spāņu valodu?

Dažu sirdspukstu ilgumā Everija izmisīgi centās izdomāt kādu attaisnojumu. Viņa spāņu valodu bija mācījusies koledžā un joprojām prata to gluži labi. Teits spāniski runāja brīvi. Viņai nebija ienācis prātā padomāt, vai arī Kerola pratusi spāniski.

-   Es… es gribēju tevi pārsteigt.

-  Es arī esmu pārsteigts.

-   Spāniski runājošie vēlētāji mums ir ļoti svarīgi, - viņa turpināja, pati pīdamās savos melos. - Es iedomājos, ka kampaņai nāks par labu, ja iekalšu vismaz pašas elementārākās piekājības frāzes, tāpēc paslepus mācī jos.

Šī bija viena no retajām reizēm, kad Everija nopriecājās, ka viņus aplencis pūlis, citādi Teits vēl sadomātu izprašņāt sīkāk par to, kur un kā viņa mācījusies spāņu valodu. Par laimi, neviens nebija noklausījies viņu sarunu. Teits bija vienīgais, kam viņa patiesi varēja uzticēties.

Atrodoties kopā ar Džeku, Ediju un vēl dažiem kampaņas darbiniekiem un braukājot no pilsētas uz pilsētu, Everija varēja mēģināt uztaustīt pavedienu, kas saistījis Kerolu un viņas līdzzinātāju.

Rūpīgi izdomātie un uzdotie jautājumi atklāja maz. Everija bija nevainīgi pajautājusi Džekam, kā viņam izdevies ielavīties reanimācijas palātā naktī, kad viņa atguva samaņu. Viņš bija vēries Everijā tukšu, neko nesaprotošu skatienu.

-   Pie velna, par ko tu runā?

-   Neuztraucies, man vēl dažreiz sajūk notikumu secība.

Tātad Džeks bija vai nu nevainīgs, vai arī atjautīgs melis.

Tādu pašu triku viņa izspēlēja ar Ediju. Edijs atbildēja

321

sekojoši: "Es nepiederu ģimenei. Ko gan es būtu darījis reanimācijas palātā?"

S. Hr.iunj Spogiīļtels • 11

Apdraudējis Teita dzīvību, viņai gribējās izkliegt.

Bet nedrīkstēja, tāpēc nācās nomurmināt kaut ko par pārpratumu un tā arī sarunu pārtraukt, gaidot citu izdevību.

Labāk neveicās arī ar motīva meklējumu. Pat brīžos, kad Teits strīdējās ar saviem padomdevējiem un uzticības personām, kas viņam bieži gadījās, izskatījās, ka visi viņi ar sirdi un dvēseli atbalsta Teitu un vēl viņam sekmes un kāpumu aptaujās.

Kā ieguldījumu Teita vēlēšanu kampaņā kāds biznesmenis bija nodevis viņu rīcībā savu privāto reaktīvo lidmašīnu. Lidojot no El Paso uz Odesu, kur Teitu gaidīja uzstāšanās ar runu naftinieku priekšā, daži no viņa štāba vadošajiem darbiniekiem izklāstīja savus atšķirīgos uzskatus.

-  Vismaz parunā ar viņiem, Teit, - Edijs mēģināja viņu pārliecināt. - Nekas taču nenotiks, ja tu uzklausīsi viņu idejas.

-   Man tās nepatiks.

Viena no galvenajām problēmām pašlaik bija, vai ir vajadzība nolīgt profesionālus kampaņas darbības stratēģus. Pirms pāris nedēļām Edijs bija ieteicis noslēgt līgumu ar firmu, kas specializējusies sabiedrisko attiecību jomā un darbam ar vēlēšanu kandidātiem. Teits kaismīgi pretojās šai idejai un savu viedokli joprojām nebija mainījis.

-   Kā tu zini, ka tev nepatiks viņu idejas, kamēr neesi tās uzklausījis? - jautāja Džeks.

-Ja vēlētāji neievēl mani tādu, kāds es esmu, tad…

-   Vēlētāji, vēlētāji, - Edijs izsmējīgi atkārtoja. - Vēlētāji ne velna nezina. Vēl vairāk, viņi pat negrib neko zināt. Viņi ir slinki un apātiski. Viņiem vajadzīgs kāds, kas pasaka priekšā, par ko vēlēt. Viņi grib, lai to iedzen viņu muļķa galviņās, lai tik pašiem nebūtu jāprāto un jāizšķiras.

-   Augstu gan tu vērtē Amerikas sabiedrību, Edij.

-   Es neesmu ideālists, Teit. Bet tu esi.

-   Paldies Dievam, ka esmu. Labāk jau ideālists nekā ciniķis. Es ticu, ka ļaudīm rūp, par ko viņi nodod savas balsis, - Teits kliedza. - Viņi patiešām uzklausa, ko viņiem saka. Un viņi prot novērtēt atklātu sarunu. Un es gribu griezties pie saviem vēlētājiem, neizpušķojot valodu un neizskaistinot frāzes. Man nav vajadzīgs šis salkanais "sabiedrisko attiecību" žargons.

-   Nu labi, labi, - Edijs atgaiņājās. - Atstāsim šo sāpīgo jautājumu un parunāsim par spāniskās izcelsmes vēlētājiem.

-   Kas tad ir ar viņiem?

-   Kad nākošreiz uzrunāsi viņus, neuzsver tik ļoti nepieciešamību viņiem integrēties mūsu sabiedrībā.

-   Mūsu sabiedrībā?

-  Es pašlaik runāju kā angļu izcelsmes vēlētājs.

-   Viņu integrēšanās Amerikas sabiedrībā ir ļoti svarīga problēma, - Teits strīdējās jau ne pirmo reizi. - Tikai tā mēs varam paglābt sabiedrību no dalīšanas jūsējā, mūsējā vai viņējā. Vai tev nekad nav gadījies klausīties manas runas?

-  Labāk uzsver, lai viņi cenšas saglabāt savas paražas.

-   Es to arī darīju. Es viņiem tā sacīju. Vai tad nē? - Teits ar jautājumu griezās pie visiem klātesošajiem.

-   Viņš tā sacīja, - Tā bija Everija, kam piederēja šie vārdi. Edijs izlikās viņu neredzam.

-   Es tikai domāju, ka ir svarīgi pabrīdināt, lai tu nepa- saki, ka viņiem jāatsakās no savas kultūras un jāpieņem angloamerikāniskā.

-   Ja viņi šeit dzīvo, Edij, ja viņi kļūst par šis valsts pilsoņiem, viņiem jāpieņem šādas tādas paražas un pirmkārt - jāiemācās angļu valoda.

Edijs nebija iebiedējams.

-   Redzi, angliskā sabiedrība negrib ne dzirdēt, ka tajā ielauzīsies kaut kādi spāņi, tāpat kā spāņiem nepatīk, ja uz viņu kakla uzkrauj angliskās tradīcijas, ieskaitot viņiem nezināmu valodu. Vispirms gādā, lai tevi ievēlē, un tad spied uz integrāciju, labi? Un izvairies pieminēt narkotiku transportēšanas ceļu no Meksikas uz Teksasu.

-   Piekrītu, - pievienojās Džeks. - Kad būsi senators, varēsi darīt kaut ko lietas labā, bet kāpēc pašlaik vicināt narkotiku problēmu kā sarkanu karogu? Tas tikai dod iespēju visiem pēc kārtas kritizēt tevi vai nu par mīkstčaulī- bu, vai pārlieku stingrību.

Teits neticīgi iesmējās un plati ieplēta rokas.

-   Es cīnos par krēslu ASV senātā, bet man nedrīkst būt savs viedoklis, kā manā dzimtajā štatā cīnīties ar nelegālu narkotiku plūsmu?

-  Protams, ka tev drīkst būt savs viedoklis, - Džeks uzrunāja Teitu kā gražīgu bērnu.

-   Tikai neafišē savus plānus un nesaasini problēmu, ja vien tev kāds par to nejautā tieši. Un nu, kas mums ir ar Odesas publiku? - Edijs pārskatīja savas piezīmes.

Edijam vienmēr klāt bija piezīmes. Kamēr viņš tās kārtoja, Everija vēroja viņa rokas. Vai tiešām šie paši pirksti atstājuši skrambas un zilumus uz Fensijas miesas, vai arī meiča ieradusies pie viņa meklēt patvēruma pēc ciemošanās pie kāda cita kovboja, kurš tad ari viņu apstrādājis?

-   Dieva dēļ, pacenties nekur nenokavēt.

-   Es paskaidroju, kāpēc mēs šorīt uz brokastu uzrunu ieradāmies par vēlu. Kerola visu laiku bija centusies sazvanīt mammu un tēti, un beidzot viņai izdevās noķert tos

> 3

mājās. Viņi gribēja uzzināt, kā mums visiem šeit iet, un tad mums abiem pēc kārtas vajadzēja parunāt ar Mendiju.

Edijs un Džeks skatījās Everijā. Kā vienmēr, viņa sajuta abu vārdos neizteikto kritisko nostāju. Bet viņa taču bija centusies visiem spēkiem, lai šajā braucienā nesagādātu problēmas. Aiz spīts tagad viņa uzrunāja Džeku:

-   Doroteja RI un Fensija sūta tev mīļus sveicienus.

-   Nu ko, paldies.

Pieminējusi Fensijas vārdu, Everija vēroja Edija sejas izteiksmi. Viņa acis asi ieurbās Everijā, bet tad viņš atkal pievērsās Teitam.

-   Pirms esam nolaidušies, nonem šo kaklasaiti.

7 y

-   Kas tai vainas?

-   Draņķīgi izskatās, lūk, kas tai vainas.

Nu reiz Everija bija vienisprātis ar Ediju. Teita kalasaiti nevarēja nosaukt par skaistu, tomēr Edija netaktiskums Everijai nepatika vēl vairāk.

-   Klausies, samaini pret manējo, - piedāvāja Džeks un jau tvēra savas kalasaites mezglu. .

-   Nē. Tava ir vēl briesmīgāka, - Edijs runāja tieši, kā tas viņam bija raksturīgi. - Ņem manu.

-   Pie velna jūs abus ar visām jūsu kaklasaitēm, - Teits aizsvilās un atkrita lidmašīnas sēdekli. - Lieciet man mieru. - Atspiedis galvu pret atzveltni, viņš aizvēra acis, tā likdams saprast, ka nevēlas nevienu redzēt.

Everija iekšēji aplaudēja. Tā viņiem ari vajadzēja. Kopš nakts Hjūstonā, kad viņiem līdz tuvībai pietrūka tikai sprīdis, Teits vēl vairāk centās ievērot distanci. Ne vienmēr to bija viegli izdarīt, jo viņiem nācās izmantot vienu vannasistabu un reizēm pat gulēt vienā gultā. Visgrūtāk nācās noslēpt vienam no otra kailumu, kad vakaros vajadzēja izģērbties. Viņi izvairījās no pieskārieniem. Sarunājoties viņi bieži vien kļuva viegli uzbudināmi kā divi dzīvnieki, kuri pārāk ilgu laiku bijuši spiesti mitināties vienā būri.

Drīz vien Teita vienmērīgā elpa sajaucās ar lidmašīnas motoai dūkoņu. Viņš prata aizmigt gandrīz vai vienā mirklī, pagulēt tikai dažas minūtes un pamosties atspirdzis - prasme, kura apgūta Vjetnamā, kā Teits viņai stāstīja. Everijai patika vērot, kā viņš guļ, un viņa bieži naktī to darīja, kacl nervi bija pārāk saspringti, lai izdotos iemigt.

-   Dari kaut ko.

Edijs bija pārliecies šaurajai ejai starp lidmašīnas sēdekļiem un pamodinājis viņu no laiskajām pārdomām. Viņš un Džeks pašlaik skatījās Everijā pētoši kā izmeklētāji pratināšanas laikā.

-   Ar ko?

-   Ar Teitu.

-   Ko jūs gribat, lai es ar viņu daru? Izvēlēties viņa vietā kaklasaites?

-   Pārliecini viņu, lai ļauj man nolīgt to sabiedrisko at- tiecībfi kompāniju.

-   Vai tu nejūti, Edij, ka pūlies veltīgi? - viņa vēsi pajautāja.

Edijs uzbrūkoši pieliecās viņai cieši klāt.

-   Tu domā, ka es esmu nežēlīgs? Tad zini, ka tie puiši jau nu neņemtu vērā tavas muļķības.

-   Kādas muļķības? - Everija savukārt saniknojās.

-   Piemēram, tu nesauc Teitu pie telefona.

-   Ja tu runā par vakar vakaru, tad viņš jau bija aizmidzis, kad tu piezvanīji. Viņam bija jāatpūšas pēc nogurdinošas dienas.

-        Ja man ar viņu jārunā, tad jādara tas tieši tad, kad esmu piezvanījis, - Edijs vicināja roku Everijai deguna priekšā. - Vai saprati, Kerol? Un tagad, par tiem profesionāļiem… 1

-Teits viņus negrib. Viņš baidās, ka viņi padarīs viņu samākslotu un neīstu, un ari es tā domāju.

-  Tavu viedokli neviens nav jautājis. - iesaucās Džeks.

-  Ja man ir viedoklis par mana vīra vēlēšanu kampaņas gaitu, tad es to pateikšu, lai ko arī tas man maksātu, un jūs varat lasīties pie velna, ja jums tas nepatīk!

-   Vai tu gribi kļūt par senatora sievu vai nē?

Iestājās klusums. Ikviens no viņiem centās nomierināties. Pirmais samiernieciski ierunājās Edijs.

-  Dari kaut ko, lai izrautu Teitu no šī draņķīgā, nervozā stāvokļa, Kerol. Viņš sadedzinās sevi.

-   Ļaudis taču nezina, ka viņš ir sliktā noskaņojumā.

-   Bet mūsu darbinieki zina.

-   Džekam taisnība, - piekrita Edijs. — Viens otrs jau to ir pamanījis un komentējis. Tas demoralizē mūsu darbu. Viņi vēlas, lai viņu varonis ir pasaules augstākajā virsotnē un izstaro dzīvesprieku, nevis staigā apkārt nošļucis. Palīdzi uzmundrināt viņu, Kerol. - Beidzis savu uzrunu, Edijs atgāzās sēdeklī un turpināja šķirstīt piezīmes.

Džeks raudzījās viņā sarauktu pieri.

-   Tu esi tā, kas novedusi viņu šādā stāvoklī, un tu esi vienīgā, kas spēj viņu no tā izraut. Neizliecies, ka nezini to, kas labi zināms mums visiem

Pēc tādiem uzbrukumiem Everija jutās satriekta. Ko gan viņa var izdarīt? Neviens taču nezina, ka ne jau viņa ir vainojama.

Kļuva vieglāk, kad lidmašīna nosēdās un viņi izkapa. Everija savilka pūlim domāto smaidu. Ļaudis jau gaidīja viņus. Tomēr smaids pazuda, kad viņa pamanīja preses pārstāvju vidū Venu Lovdžoju. Viņš šajās dienās bija priekšā visur, kur brauca Teits Ratlidžs, un viņa klātbūtnē Everijas nervi saspringa kā stigas.

Tiklīdz bija iespējams, viņa paslēpās aiz pārējo mugurām, kur Vena kameras objektīvs nevarēja aizsniegt viņu. Tur, no sava novērošanas posteņa, viņa nepārtraukti uzmanīja, vai pūlī neparādās kas aizdomīgs. Šī publika pamatā sastāvēja no preses un televīzijas pārstāvjiem, Ratlidža atbalstītājiem un vienkārši ziņkārīgajiem.

Viņas uzmanību piesaistīja kāds nomaļus stāvošs, garš vīrs, bet tikai tāpēc, ka viņš šķila pazīstams. Vīrs bija ģērbies labi pašūtā rietumu stila kostīmā ar kovboju cepuri galvā, un sākumā Everiju viņu noturēja par vienu no naftiniekiem, kurus uzrunāt Teits šeit bija ieradies.

Viņa nekādi nevarēja atcerēties, kur un kādos apstākļos ir viņu redzējusi, bet bija skaidrs, ka šādi viņš nebija ģērbies. Everija noteikti būtu atcerējusies kovboju cepuri. Ber par to, ka šo vīru redzējusi nesen, viņa bija pilnīgi pārliecināta. Varbūt piknikā Hjūstonā? Pirms viņa paspēja precizēt laiku un vietu, vīrietis bija iejucis pūlī un izgaisis skatienam.

Everiju virzīja uz limuzīnu. Mēra sievai runājot, vārdu straume gāzās kā varena strūklaka. Everija centās pievērst uzmanību sievietes sacītajam, bet domas kavējās pie sirmā vīra, kurš pamanījās tik veikli pazust tieši mirkli pirms viņu skatieni sastapās.

Tiklīdz bija aizbraucis kandidāts, viņa svīta un preses šakāļi, labi ģērbtais kovbojs iznāca no telefona būdiņas. Nebija grūti lidostā sekot Teitam Ratlidžam. Viņš, tāpat kā vīrs, bija garš, bet, tā kā Teits vēlējās, lai visi viņu redz, kovbojs paslavēja sevi par prasmi iejukt pūlī un palikt neredzamam.

Priekš tik gara cilvēka viņš kustējās graciozi un brīvi. Viņa stāja izsauca jebkura ceļā pagadījušās cieņu un respektu. Mašīnu nomas birojā klerks uzvedās īpaši laipni. Vīrieša izskats liecināja, ka viņš pelnījis labu apkalpošanu. Viņš bija nolicis uz letes savu kredītkarti. Uz tās gan bija cits uzvārds, bet elektroniskā pārbaudes iekārta, kurai cauri izbrauca kartīti, liecināja, ka viss kārtībā.

Vīrs pateicās klerkam, kad tas iespieda viņam saujā mašīnas atslēgas'.

-   Vai jums vajadzīga arī šejienes karte, ser?

-   Nē, pateicos. Es zinu, uz kurieni braucu.

Vienā somā viņš nesa savas drēbes, rūpīgi salocītās, lai tās aizņemtu pēc iespējas mazāk vietas. Somu bez mazākās nožēlas varēja aizmest. Ja rastos nepieciešamība, tāpat varētu pamest arī sedanu.

Lidosta atradās pusceļā starp Midlendu un Odesu. Viņš devās uz rietumu pusē gulošo pilsētu, drošā attālumā sekojot limuzīnam, kurā brauca Ratlidži.

Viņš nedrīkst piebraukt pārāk tuvu. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka Kerola Ratlidža pūlī viņu sazīmējusi, kamēr Teits Ratlidžs spieda rokas saviem vietējiem atbalstītājiem. Neticami gan, ka Kerola viņu tādā attālumā būs pazinusi, tomēr darbā, kuru darīja viņš, neko nedrīkst novērtēt pārak zemu.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Karaliskā gulta.

-    Es neapskaužu Teksasas sievietes. Kā jebkurai šīs valsts sievietei, arī viņām nākas saskarties ar nopietnu problēmu - problēmu, kura prasa nekavējošu risinājumu. Risinājumu ikdienā. Piemēram, pienācīgu bērnu aprūpi.

Lai cik ari daiļrunīgs bija Teits, tiekoties pusdienās ar vietējo sieviešu komiteju, viņa domas nemitīgi kavējas pie milzīgās gultas viņu numurā Ādolfus viesnīcā.

Piezemējušies Lavfīldā, viņi steidza iekārtoties viesnīcā, atsvaidzinātics un laikus sagatavoties pusdienām. Tomēr piesātinātā dienas kārtība nebija šķērslis kādai uzmācīgai domai - šovakar viņam jāguļ vienā gultā ar Kerolu.

-    Daudzas korporācijas, no kurām vairums, man ar prieku jāsaka, atrodas šeit, Dalasā, ir parūpējušās par bērnudārziem savu darbinieku bērniem. Un tomēr, šādi mūsdienīgas un tālredzīgas domāšanas piemēri joprojām ir retums, tāpēc es gribu, lai kaut kas tiktu darīts šajā jomā.

Cauri aplausu šalkoņai Teits it kā dzirdēja viesnīcas administratora balsi: "Vai vēlēsieties vēl kaut ko, mister Ratlidž?"

Un tad viņam būtu vajadzējis atbildēt: "Jā, es labāk gribētu numuru ar divām atsevišķām gultām."

Aplausi pierima. Teits paildzināja jau tā garo pauzi, iedzerot malku ūdens. Acu kaktiņā viņš redzēja Kerolu, kura no savas vietas galda galā ziņkārīgi vēroja viņu. Viņa izskatījās daudz kārdinošāka nekā brīnišķīgais deserts, no kura viņš bija atteicies pusdienu nobeigumā. Vajadzētu atteikties arī no viņas.

»

-  Pienācīga samaksa par padarīto darbu, ta ir garlaicīga tēma, - viņš runāja mikrofonā. - Amerikas sabiedrībai ir apnicis par to klausīties, tomēr es to atkārtošu vēl un vēl, līdz mani pretinieki šajā jautājumā būs uzvarēti. Iznīcināti. Patriekti.

Atskanēja apdullinoši aplausi. Teits smaidīja un vairi- jās paskatīties uz kādas pirmajā rindā sēdošās sievietes īsajiem svārciņicm. Tur tiešām bija ko redzēt.

Kamēr viņi izmantoja īso atelpu un steigā gatavojās nākamajai tikšanās reizei, Teits caur nedaudz pavērtajām vannasistabas durvīm nejauši ieraudzīja savu sievu.

Viņa nēsāja pasteļkrāsas krūšturi un pasteļkrāsas zeķtu- ri. Viņai bija izaicinošs augums un slaidas kājas.

Viņa bija pieliekusies pie spoguļa un ar pūderslotiņu pūderēja degunu. Viņš bija sastindzis pie salātu trauka, aukstās gaļas un zaļajām pupiņām.

Tagad viņš nokrekšķējās un sacīja:

-   Es cīnīšos, lai apkarotu noziegumus pret sievietēm. Izvarošanas gadījumu skaits pieaug ar katru gadu, bet, lai cik skumji tas nebūtu, notiesāto un cietumā iesēdināto izvarotāju skaits ir niecīgs. Varmācība ģimenē pastāv, kopš pastāv pati ģimene. Par laimi, šis nozieguma veids beidzot ir nonācis līdz mūsu sabiedrības apziņai. Tas ir labi. Bet vai ir pietiekoši darīts, lai apturētu arvien pieaugošo varmācību? Misters Dekers apgalvo, ka izeja meklējama ģimenes centros. Lai panaktu varbūtējo izlīgumu, jā, es piekrītu. Bet es ari uzskatu, ka vispirms vajadzīga aktīva policijas rīcība. Ir jācīnās ar cēloni un tad jāgarantē drošība upuriem - visbiežāk sievietei un bērniem - lūk, kas ir pats svarīgākais. Un tad un tikai tad var griezties ģimenes centrā un meklēt samierināšanos.

Kad aplausi pieklusa, Teits ķērās pie pēdējiem savas runas punktiem. Tūdaļ pēc šīs tikšanās viņiem pēc saraksta jādodas uz General Motors rūpnīcu kaimiņpilsētiņā Ārlingtonā, lai tiktos ar strādniekiem, kad tiem notiks maiņa.

Tad viņi atgriezīsies viesnīcā, noskatīsies vakara televīzijas ziņas, pārlapos avīzes un ģērbsies oficiālām vakariņām, kas Teitam par godu tiek rīkotas Sautforkā. Un vēlu naktī viņi atgriezīsies savā karaliskajā gultā.

-  Gaidīšu jūsu atbalstu novembrī. Liels paldies.

Klausītājas, kājās stāvot, sveica Teitu ar ovācijām. Viņš deva Kerolai zīmi pievienoties viņam uz paaugstinājuma. Viņa nostājās līdzās vīram. Teits, kā visi gaidīja, apskāva viņas vidukli, [iet viņš pats nebija gaidījis trīsas, ko uzdzina tuvības sajūta ar šo smalko, sievišķīgo būtni. Viņa atmeta galvu un uzsmaidīja viņam. Tas bija apbrīna un mīlestības piestrāvots smaids.

Vai tiešām var tik ellišķīgi izlikties!

Pagāja gandrīz pusstunda, līdz Edijam izdevās atbrīvot viņus no klausītājām, kuras, pielūgsmes pārņemtas, negribēja ļaut viņiem iet. Kad viņi beidzot atstāja tikšanās halli, septembra saule aplēja viņus ar nokaitētu versmi.

-   Džeks sacīja, ka mani gaidot telefona saruna, - paskaidroja Edijs, kad bija pavadījis viņus līdz mašīnai. - Kaut kas nogājis greizi ar šīvakara programmu, bet nekas nopietns. Vēlāk mēs sekosim tev uz rūpnīcu. Ja tu nebrauksi tūlīt, nepaspēsi laikā. Vai zini, kur tas atrodas?

-   Pa 1-30 ceļu, ja? - Teits novilka žaketi un nometa uz īrētās mašīnas aizmugures sēdekļa.

-   Pareizi, - Edijs precizēja maršrutu. - Tu nevari nomaldīties, tikai nogriezies pa labi. - Tad viņš pievērsās Kerolai. - Es izsaukšu taksometru, lai tu vari aizbraukt atpakaļ uz viesnīcu.

-   Es braukšu līdzi Teitam. - Viņa iespraucās zem Edija rokas sēdeklī blakus Teitam.

-  Es domāju, ka…

-   Viss kārtībā, Edij, - uzsauca Teits. - Viņa var braukt man līdzi.

-   Viņa tur būs kā piektais ritenis. Nav jau dāmu klubs kā šeit.

-  Teits grib, lai es braucu, un arī es pati to gribu, - viņa neatlaidās.

-   Nu labi, - Edijs piekāpās, lai gan Teits skaidri redzēja, ka īpaši priecīgs viņš nav. - Mēs jūs ātri vien noķersim. - Viņš aizvēra aizmugures durvis Kerolas pusē, un viņi aizsteidzās.

-   Viņš nekad nepalaiž garām izdevību likt man sajust, ka esmu lieka, - sacīja Everija. - Brīnums, kā viņš ļāva tev precēties ar mani.

-   Viņam nebija tādas iespējas. Mēs taču nevarējām atrast, kur viņš atrodas, atceries?

-   Protams, ka es atceros, - viņa īgni atteica. - Es tikai iedomājos… ak, neraizējies. Es negribu runāt par Ediju.

-   Es zinu, ka tu viņu ne visai ieredzi. Reizēm viņa piesiešanās tiešām krīt uz nerviem. Un tomēr, intuīcija reti viņu pieviļ.

-   Es ticu viņa intuīcijai, - atbildēja Everija, - bet es neesmu pārliecināta, ka ticu viņam pašam.

-   Ko viņš tādu izdarījis, lai tu viņam neuzticētos?

Viņa novērsās un raudzījās ārā pa mašīnas logu.

-   Laikam jau neko. Ir nu gan karsti.

Saliekusies uz priekšu, cik vien atļāva drošības siksna, Everija novilka žaketi. Zem tās viņa valkāja zīda blūzīti. Un zem blūzītes krūtis piepildīja mežģīņotu, dzeltenu zīda krūšturi, kuru Teits jau bija redzējis pa vannasistabas durvju spi ugu.

-   Tu biji brīnišķīgs, Teit, - viņa paslavēja. - Tā nebija augstprātīga labvēlība vai pamācīšana. To viņas tev nepiedotu. Bet nu viņas ēda no tavas rokas. - Everija uzmeta viņam sāņus skatienu. - It īpaši tā viena, koši zilajā kleitā pirmajā rindā. Kādā krāsā bija viņas biksītes?

-   Viņai to nebija.

Tiešā atbilde izsita pamatu viņai no kājām. Tādu atbildi Everija nebija gaidījusi. Zobgalīgais smaids izdzisa. Viņa atkal novērsās un skatījās caur priekšējo stiklu.

Teits redzēja, ka viņa ir apvainojusies. Nu ko, spēlēts taču tika godīgi, vai ne? Viņam jau dienām sāp cirkšņos. Tad kāpēc viņam vienīgajam būtu jācieš? Uz pleca sēdēja velniņš un mudināja likt viņai justies tikpat nožēlojami, kā jutās viņš.

-   Es izvairījos runāt par abortiem. Vai ievēroji?

-Nē.

-   Es nezināju, ko par to teikt. Varbūt vajadzēja uzaicināt tevi par konsultantu. Tev taču ir vistiešākā pieredze šajā jautājumā.

Kad Everija paskatījās uz Teitu, viņas acīs mirdzēja asaras.

-   Es taču sacīju tev, ka man nekad nav bijis aborts.

-   Bet es nekad nevaru būt pārliecināts, kad tu melo un kad nē.

-   Kāpēc tu tā izturies, Teit?

Tāpēc, ka numurā mūs gaida karaliskā gulta, viņš nodomāja. Pirms es tajā liekos kopā ar tevi, man jāatgādina sev viss, par ko nicinu tevi.

Protams, viņš to nesacīja skaļi.

Pie automobiļu rūpnīcas vārtiem viņus sagaidīja delegācija. Teits novietoja savu mašīnu krietnu gabalu no ieejas, tāpēc viņam pietika laika sakoncentrēties un uzlikt sejai laipnības masku. Viņš jutās sapīcis, bet bija jācīnās līdz galam, kaut arī pašlaik viņš nejutās spējīgs smaidīt un solīt atrisināt darba cilvēku problēmas. Kā lai viņš to izdara, ja nespēj atrisināt pats savas laulības samezglojumus, ja nespēj izšķirties, ko darīt tālāk. Viņš negrib no savas sievas neko, izņemot to vienu, un to viņš gribēja ar katru savu muskuli, ar katru miesas šūnu.

-   Uzvelc žaketi, - viņš izrīkoja, lai gan pats bija palaidis vaļīgāk kaklasaites mezglu un uzrotījis piedurknes.

-   Es jau to darīju, - viņa ledaini atcirta.

-   Labi. Krūšu gali izspiežas cauri blūzei. Vai varbūt tā tu arī gribi?

-    Ej pie velna, - Everija saldā balstiņā noteica, kad Teits atvēra viņai durvis.

Viņam tomēr jātic viņai. Viņa ar apbrīnojamu cieņu bija pārcietusi Teita indīgos apvainojumus un nu nepiespiesti sarunājās ar sagaidītājiem. Edijs un Džeks ieradās tieši tajā laikā, kad mainījās maiņas un caur rūpnīcas vārtiem sāka plūst ļaužu straume. No darba nākošie saplūda ar tiem, kuri nupat bija piebraukuši. Teits sarokojās ar visiem, kurus spēja aizsniegt.

Ik reizi paskatījies uz Kerolu, viņš redzēja, ka viņa tikpat aizrautīgi apsveicinās ar strādniekiem. Viņa uzmanīgi uzklausīja ikvienu, kas alka izkratīt sirdi. Kā jau Edijs bija aizrādījis, ģērbusies dzeltena zīda tērpā, viņa izdalījās pūlī. Saule atmirdzēja viņas tumšajos matos ka spogulī. Viņas nevainojami skaistā seja neatgrūda ļaudis, gluži otrādi, pēc Kerolas tiecās gan vīrieši, gan sievietes.

Teits meklēja, kam piesieties, bet tā arī neko neatrada. Kerola sniedzās pēc melnajām, sastrādātajām rokām un draudzīgi paspieda ikvienu no tām. Viņas smaids neizdzisa ne uz mirkli, kaut arī pūlis bija trokšņains un karstums - neizturams.

Un viņa pirmā atradās pie Teita, kad viņam kaut kas trāpīja un viņš nokrita.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Everija gluži nejauši paskatījās uz Teitu mirklī, kad pēkšņi viņš instinktīvi satvēra pieri, sagrīļojās un nokrita.

-Nē!

Viņus šķira tikai daži jardi, bet pūlis bija blīvs. Šķita, ka paies vesela mūžība, kamēr viņa izlauzīsies tam cauri. Viņa saplēsa zeķes un nobrāza ceļgalus, kad nometās uz ietves blakus Teitam.

-Teit! Teit!

No ievainojuma deniņos sūcās asinis.

-   Sameklējiet taču kāds ārstu. Edij! Džek! Dariet kaut ko! Viņš ir ievainots!

-  Ar mani viss ir kārtībā,- viņš sakopoja spēkus un piecēlās sēdus, kā piedzēries sagrīļojās un, atbalstam satvēris Everijas roku, cieši turēja to un neatlaida.

Tā kā Teits varēja runāt un centās pieslieties sēdus, Everija redzēja, ka triēciens tikai aizskāris viņu un nav ievainojis galvaskausu. Viņa atbalstīja Teita galvu sev uz krūtīm. Uz blūzītes pilēja Teita siltās asinis, bet viņa to pat nemanīja.

-   Ak, Dievs! Kas te notika? - Edijam beidzot bija izdevies ar elkoņu palīdzību izlauzties cauri pūlim pie viņiem. - Teit?

-   Ar mani viss ir kārtībā, - viņš nomurmināja. Everija uzmanīgi atlaida viņa galvu. - Iedodiet kabatlakatu.

-   Ir izsaukta ātrā palīdzība.

-  Nav vajadzīgs. Man kāds iesita. - Viņš paskatījās apkārt, kā cauri kāju mežam kaut ko meklēdams. - Lūk, - viņš norādīja uz saplēstu alus pudeli, kas gulēja netālu uz ietves.

-  Sasodīts, kas to meta?

-   Vai tu redzēji viņu? - Everija bija gatava cīnīties ar ikvienu, kas ari tas nebūtu.

-    Nē, es nevienu neredzēju. Iedodiet kabatlakatu, - viņš atkārtoja. Edijs izņēma prasīto no kabatas. Everija paķēra to no Edija rokas un piespieda pie asiņojošā ievainojuma.

-   Paldies. Tagad palīdziet man piecelties.

-   Nezin vai tev vajadzētu celties, - Everija brīdināja.

-  Viss ar mani ir kārībā, - viņš nedroši pasmaidīja. - Tikai palīdzi man atraut pakaļu no zemes, labi?

-  Atradis īsto brīdi jokiem.

-  Piedod.

Kamēr Everija un Edijs palīdzēja viņam piecelties kājās, pieskrēja Džeks. Viņš cīnījās pēc elpas.

-   Dažiem strādniekiem nepatika tava programma. Policija viņus arestēja.

Stāvvietas tālākajā galā bija izcēlusies kņada. Ratlidža pretinieku piketa plakāti slējās augšup un atkal krita leja kā šķēpi viduslaiku cīņās. "Ratlidžs ir sarkanais pediņš" bija rakstīts uz viena plakāta. "Balsot par draņķa liberāli? Tad mēs paši būsim jukuši draņķi" vēstīja cits. "Ratlidžs ir nogribējies homītis" - tā uz trešā.

-  Ejam, - nokomandēja Edijs.

-   Nē, - Teita bālās lūpas dusmās un sāpēs bija cieši sakniebtas. - Es esmu ieradies šeit sarokoties un aicināt balsot par mani, un to es arī tagad darīšu. Pāris "varoņi", kas met ar pudelēm, neapstādinās mani.

-  Teit, Edijam taisnība, - Everija cieši satvēra viņa roku. - Nu jau tur darbs policijai.

Viņa bija pārdzīvojusi tūkstoš nāves, skriedama pie Teita. "Lūk, kur tas, no kā es gribēju viņu pasargāt, bet nepratu," viņa bija domājusi. Šis incidents lika apzināties, cik neaizsargāts patiesībā ir Teits. Kā gan viņa lai sargā viņu? Ja kāds patiešām gribēs viņu nogalināt, viņš to izdarīs. Ne Everija, ne kāds cits nav spējīgs Teitu pasargāt.

-   Sveiki, es esmu Teits Ratlidžs, un es kandidēju uz Savienoto Valstu senātu. - Teits stūrgalvīgi griezās pie vistuvāk stāvošā vīra. Tas paskatījās uz Teita pastiepto roku, tad neziņā palūkojās uz saviem darbabiedriem. Beidzot viņš saņēma Teita pastiepto roku.

-   Būšu priecīgs, ja jūs novembrī balsosiet par mani, - Teits uzsauca vīram un tad griezās pie nākošā. - Sveiki, es esmu Teits Ratlidžs.

Par spīti saviem padomdevējiem Teits virzījās cauri pūlim, ar labo roku sarokojoties, bet ar kreiso turot asins traipiem klāto lakatiņu pie deniņiem. Everija juta, ka vēl nekad nav viņu tik ļoti mīlējusi.

Un nekad nav par viņu tik ļoti baiļojusies.

-   Kā es izskatos?

Bailīgi aplūkojis sevi spogulī, Teits gribēja uzzināt viņas viedokli. Rūpnīcas priekšā viņš bija uzturējies, kamēr maiņu beigušie aizbrauca mājās, bet atbraukušie devās strādāt.

Tikai tad viņš ļāva Edijam un viņai iestumt viņu mašīnas aizmugures sēdeklī un steigties uz tuvāko medicīnas punktu. Džeks sekoja viņiem otrajā mašīnā. Dežurējošais ķirurgs uzlika rētai trīs šuves un uzlīmēja mazu, baltu, četrstūrainu plāksterīti.

Everija no uzgaidāmās telpas bija piezvanījusi Nelso- nam un Zī, jo zināja, ka, padzirdējuši ziņu raidījumā par uzbrukumu, vecāki raizēsies. Abi gribēja parunāt ar Teitu pašu. Viņš jokoja par ievainojumum, lai gan Everija redzēja, ka viņš ar pateicību pieņem no medmāsas sāpes remdējošu līdzekli.

Atgriežoties Ādolfus viesnīcā, vestibilā viņus gaidīja vesela armija reportieru. Viņi spiedās atbraucējiem virsū.

-   Pacenties, lai viņi redz asins traipus uz tava tērpa, - Edijs bija čukstējis ar lūpu kaktiņu.

Mirkli Everijai likās, ka viņa varētu Edijam acis izskrāpēt.

-  Tu tomēr esi draņķis.

-   Es tikai daru savu darbu, Kerol, - viņš laipni atteica. - Cenšos izspiest maksimālo labumu no ikvienas situācijas, pat visļaunākās.

Viņa bija pārāk saniknota, lai atcirstu kaut ko indīgu. Bez tam, viņi pašlaik lauza ceļu caur mikrofonu un videokameru biezokni uz liftu ieejām. Pie viņu numura durvīm Everija pēkšņi pagriezās pret Džeku un Ediju, kuri jau gatavojās sekot.

-  Teitam jāpaguļ, līdz iedarbojas zāles un pāriet sāpes. - Viņa paziņoja tādā balsī, ka iebildumi šķita lieki. - Es arī pieteikšu dežurantam, lai atslēdz mūsu telefonu.

-Teitam vajadzētu uzstāties ar paziņojumu.

-   Uzraksti to tu, - viņa sacīja Džekam. - Tu vienalga pierakstīji visu, ko viņš runāja. Tikai atceries, ko sacīja Teits, kad braucām uz šejieni. Viņam nav nodoma ierosināt lietu pret vīru, kurš meta ar pudeli, un, kaut arī Teits neieredz vardarbību, šo gadījumu viņš uzskata par sava veida pašizteiksmes līdzekli. Viņš arī nepārmet tiem dažiem piketētājiem, kas stāvēja ar plakātiem. Es ceru, ka tu to visu ietversi paziņojumā.

-        Ieradīšos pēc jums septiņos trīsdesmit, - Edijs pagriezās promiešanai. - Precīzi, - viņš vēl pār plecu valdonīgi uzsauca.

Teits kādu laiciņu pasnauda. Tad viņi noskatījās televīzijas ziņas, atsvaidzinājās dušā un saģērbās. Teits pašlaik aizgriezās no spoguļa un pievērsās Everijai.

-  Nu kā?

• Noliekusi sāņus galvu, viņa domīgi novērtēja Teita izskatu.

-  Gatavais švīts.

Pār ievainojumu skaisti krita matu šķipsna.

-   Plāksteris kopā ar smokingu dara tevi īpaši elegantu.

-      Nu, ļoti labi, - viņš nomurmināja un aptaustīja plāksteri. - Jo sāp pamatīgi.

Everija pienāca tuvāk un norūpējusies apskatīja Teitu.

-1 - Mēs nedrīkstam braukt.

-  Edijs ārdīsies kā traks.

-      Lai ārdās. Citi sapratīs tevi. Ja Maikls Džeksons kaut kāda vēdera vīrusa dēļ var atcelt koncertu, tā apbēdinot tūkstošus savu pielūdzēju, tad tu vari atcelt vakariņas un apbēdināt pāris simtus.

-       Bet vai Maikla Džeksona fani iemaksā katrs pa diviem simtiem ziedojuma? - Teits iebilda. - Viņš var atļauties atcelt. Es nevaru.

-   Vismaz paņem vēl vienu kapsulu.

Teits papurināja galvu.

-  Ja es braucu, man jābūt ar pilnīgi skaidru galvu.

-      Ak, Kungs! Cik tu esi stūrgalvīgs! Tāds pats tu biji ari pēcpusdienā, kad paliki un sarokojies ar vēlētājiem.

-Toties iznāca varens sižets vakara ziņu izlaidumam.

Everija saviebās.

-      Tagad tu man atgādini Ediju. Jā, tu kandidē uz senatora krēslu, bet tāpēc jau nav jākļūst par mērķi katram

ekstrēmistam, kuram ir iebildumi pret pastāvošo iekārtu. Ir muļķīgi riskēt ar dzīvību tikai tādēļ, lai iznāktu labs sižets vakara ziņu raidījumiem.

-   Paklausies, tikai tāpēc, ka es kandidēju uz senatora krēslu, es pats nenoķēru un nesamalu miltos to nelieti, kurš meta man ar pudeli.

-   Tad, lūk, kā tas ir patiesībā. Beidzot kandidāts saka, ko domā.

Viņi abi iesmējās, bet pēc mirkļa smiekli pieklusa. Teita skatienā redzēja neparastu siltumu.

-   Šī kleita man joprojām patīk vislabāk. Tu tajā izskaties burvīga.

-   Paldies. - Everijai mugurā bija melnais vakartērps, kurš Teitam jau agrāk bija ļoti paticis.

-   Es, hm, šo pēcpusdienu uzvedos kā idiots.

-  Tu pateici šo to aizvainojošu.

-   Es zinu, - viņš atzina un smagi nopūtās. - Es tā arī gribēju, daļēji tāpēc, ka…

Atskanēja klauvējiens. - Septiņi trīsdesmit, - Edijs sauca aiz durvīm.

Teits izskatījās sakaitināts. Everija, bezgala satriekta, piecēlās, paķēra savu vakarsomiņu un soļoja uz durvīm. Viņa burtiski vārījās. Nervi bija uzvilkti kā stīgas. Gribējās kliegt.

Un viņa arī gandrīz iekliedzās, kad pirmais cilvēks, ko viņa sazīmēja pūlī Sautforkā, bija Midlendas Odesas lidostā ievērotais vīrietis.

Rančo māja, kuru visi pazina no televīzijas seriāla "Da- lasa", bija spoži apgaismota. Tā kā šis bija īpašs vakars, nams bija pieejams visiem, un ikviens varēja tajā ienākt. Oficiālās vakariņas notika blakus piebūvē, šķūnim līdzīgā lielā celtnē, ķo bieži izīrēja līdzīgām viesībām.

m

Publika izrādījās interesantāka, nekā bija gaidīts. Atbraukuši, viņi uzzināja, ka sapulcējies milzums laužu. Daudzi par iespēju ierasties un noklausīties Teita runu bija gatavi maksāt pāri par divsimt dolāriem.

- Skaidrs, ka tas pēc kolosālā ziņu izlaiduma, - sacīja Edijs. - Visas vietējās telekompānijas un kabeļtīkli vakara ziņu raidījumus iesāka ar šo sižetu. - Viņš pašapmierināti uzsmaidīja Everijai.

Viņa paņēma Teitu zem rokas, tā liekot saprast, ka vīrs viņai ir svarīgāks par jebkuru ziņu izlaidumu un pat par vēlēšanām kopumā. Edija smaids tikai kļuva vēl platāks.

Everijai viņš patika ar katru dienu mazāk. Viņa nepiedienīgais flirts ar Fensiju jau bija pietiekošs iemesls, lai Everija neticētu Teita jaunības draugam.

Bet Teits Edijam uzticējās pilnībā. Tāpēc jau Everija nebija pastāstījusi par to, kā no Edija istabas iznāca Fensija. Viņa to neizdarīja pat tad, kad radās piemēroti apstākļi. Viņa juta, ka Teits pret viņu atmaigst, tāpēc negribējās to graut, stāstot par tā labāko draugu sliktas lietas.

Soļojot līdzās Teitam, Everija centās izlikties nemanām gan Edija piezīmi, gan visas citas raizes. Šovakar Teitam būs vajadzīgs viņas atbalsts. Ievainojums noteikti sāpēja, lai gan viņš centās to neizrādīt. Viņus aizrautīgi uzrunāja kāds vietējais atbalstītājs. Viņš noskūpstīja Everiju uz vaiga un spēcīgi spieda Teitam roku. Un mirklī, kad Everija smejoties atmeta galvu, viņa pūlī ieraudzīja garo, sirmo vīru.

Viņa paskatījās vēlreiz, bet tajā pat mirklī pazaudēja viņu. Viņa noteikti kļūdījusies. Vīram lidostā bija rietumnieku kostīms un kovboju cepure. Šis ģērbies uzvalkā. Droši vien sagadījušies divi līdzīgi cilvēki.

Joprojām cenšoties būt uzmanīga pret cilvēkiem, ar kuriem viņus iepazīstināja, Everija turpināja pētīt pūli, bet līdz vakariņām garo vīru vairs neieraudzīja. No gala galda nebija iespējams saredzēt, kas notiek milzīgās zāles tumšākajos stūros. Pat vakariņu laikā ļaudis klīda pa visu telpu. Lielākoties acīs spīdēja apžilbinošie televīzijas prožektori.

-  Neesi izsalkusi? - Teits pieliecās viņai tuvāk un noradīja uz šķīvi ar gandrīz neskarto ēdienu.

-  Pārāk daudz uztraukumu.

Patiesībā mocīja baiļu sajūta. Viņa jau gribēja brīdināt Teitu par draudošajām briesmām. Plāksteris uz deniņiem salīdzinājumā šķita tīrais nieks. Nākamreiz tā var vairs nebūt tikai tukša pudele. Nākamreiz tā būs lode. Nāvi nesoša lode.

-Teit, - Everija nedroši pavaicāja, - vai tu neesi ievērojis kādu garu, sirmu vīru?

Viņš aprauti iesmējās.

-   Vismaz kādus piecdesmit.

-Es runāju tikai par vienu. Viņš man likās pazīstams.

-   Varbūt viņš pieder pie tiem, kurus līdz šim slēpuši robi tavā atmiņā.

-  Jā, varbūt.

-   Paklausies, vai ar tevi viss kārtībā?

Uzspiedusi smaidu, viņa pieliecās viņam pie auss un čukstēja:

-   Kandidāta sievai jāaiziet uz tualeti. Vai tas neradīs nepatīkamas sekas?

-   Nc tik lielas, kā var gadīties, ja viņa neaiziet.

Viņš piecēlās un, pasniedzis Everijai roku, palīdzēja atstāt krēslu. Viņa atvainojās. Pie paaugstinājuma beigām zāles galā viesmīlis saņēma viņas roku 1111 pavadīja lejup pa grīļīgajiem pakāpieniem. Everija devas uz izeju un, cik vien neuzkrītoši iespējams, ar acīm meklēja pūlī vīru ar sirmajiem matiem.

Nonākusi līdz izejai, viņa jutās gan vīlusies, gan atvieglota. Viņa bija gandrīz pārliecināta, ka šis ir tas pats Rietumteksasā redzētais cilvēks. No otras puse, ir tūkstošiem garu teksasiešu ar sirmiem matiem. Dīvaino izbaiļu dēļ jūtoties mazliet muļķīgi, viņa pie sevis skumji pasmaidīja.

Viņas smaids sastinga, kad no mugurpuses kāds pienāca viņai cieši klāt un draudīgi nošņāca:

- Sveika, Everij.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Pusnaktī Makdonalda restorāniņš Komercielas un Gri- finstrītas stūrī Dalasas tirdzniecības centrā atgādināja zelta zivtiņu akvāriju. Tas bija spilgti apgaismots. Caur milzīgajiem logiem ikviens apmeklētājs bija skaidri apskatāms kā aktieris izgaismotas skatuves centrā.

Kasieris pieņēma pasūtījumu no kāda drūma izskata vientuļnieka. Kādā no nodalījumiem snauduļoja piesūcies žūpa. Divi iereibuši padsmitnieku pārīši šļakstīja viens otram virsū ketčupu.

Bez elpas pēc ātrā gājiena vairākus kvartālus no viesnīcas, Everija piesardzīgi tuvojās rcstorāniņam. Greznais tērps izcēla viņu naksnīgās stundas reto gājēju vidū. Katrā ziņā vientuļai sievietei gājiens šajā nakts stundā pa patukšajām ielām bija bīstams.

No ielas pretējās puses viņa pārskatīja patukšo, spoži apgaismoto ēdamzāli un tūdaļ ieraudzīja viņu, vientuļi sēžam kādā no nodalījumiem. Par laimi, nodalījums atradās tieši pie loga. Tikko ieslēdzās zaļā gaisma, viņa steidzās pāri platajai avēnijai. Augstpapēžu kurpēs soļi klaudzēja pret asfaltu.

-    Mm, mm, skaists putniņš, - melnādains jauneklis noklakšķināja mēli, skatīdamies viņas virzienā. Divi viņa drauģeļi ar ņirdzīgiem smiekliņiem un dunkām viens otram sānos izrādīja, ka ir vienisprātis. Uz stūra divas sievietes, viena oranžiem, otra ķiršsarkaniem matiem, cīnījās par piegulošās ādas biksēs ģērbta vīrieša uzmanību. Vīrietis bija atbalstījies pret luksofora stabu un garlaikotu skatienu nolūkojās, kā garām paiet Everija. Viņš noskatīja viņu kā plēsoņa savu upuri. Sieviete ar oranžajiem matiem neizturēja, iespieda rokas sānos un uzkliedza Everijai:

-  Ei, kucīt, aizvāc savu pakaļu no viņa, vai arī es tevi nožmiegšu.

Everija pagāja viņiem garām, izliekoties nedzirdam lamas, un pa ietvi aizsteidzās Makdonalda restorāniņa virzienā. Nonākusi pie loga, aiz kura sēdēja garais vīrietis, viņa pieklauvēja. Vens Lovdžojs pacēla acis no sava šokolādes krēma, paskatījās uz viņu un pasmaidīja. Viņš noradīja uz sēdvietu sev priekšā. Everija dusmīgi papurināja galvu un kategoriski norādīja uz netīro ietvi zem savām melnajām atlasa kurpītēm.

Viņš izbaudīja stāvokļa noteicēja saldmi. Everija nepacietīgi noskatījās, kā viņš nesteidzīgi izsoļo cauri restorā- niņam līdz durvīm, tad apiet ap stūri. Kad Vens pienāca, viņa jau dusmās mutuļoja.

-   Kas tev padomā, Ven? - Everija pieprasīja.

Tēlodams svēto nevainību, viņš sakrustoja kalsnās rokas uz krūtīm. - Man?

-Vai tad mums bija jāsatiekas tieši šeit? Nakts laikā?

-   Vai lu labāk gribētu, ka cs Ierodos pie tevis mājās? Mājās, kuras tu dali ar citas sievietes vīru?

Ieilgušajā klusuma pauzē viņš ierastām kustībām aizkūpināja zālīti, ievilka divus dziļus dūmus un piedāvāja arī Everijai. Viņa ar sitienu atgrūda Vena roku.

-Tu pat iedomāties nespēj, kādās briesmās iegrūdi mani, kad šovakar uzrunāji.

Viņš paliecās pret milzīgo loga rūti.

-  Klausos un esmu pati uzmanība.

-  Ak, Ven, - viņa satvēra deniņus un abām rokām sāka ma- ■ sēt tos. - Ir pārāk grūti paskaidrot, it īpaši šeit, šādos apstākļos.

Sievietes uz stūra skaļi apmainījās neķītrībām, bet vīrietis apspīlētajās ādas biksēs ar spalvu nazīti nevērīgi tīrīja nagus.

-   Es izlavījos no viesnīcas. Ja Teits pamanīs, ka esmu aizgājusi…

-   Vai viņš zina, ka tu neesi vina sieva?

> i

-   Nē! Un viņš nedrīkst to uzzināt.

-   Kā tas tā ir iznācis?

-Vajadzīgs ilgs laiks, lai paskaidrotu.

-   Man laika gana.

-   Bet man ne, - viņa iekliedzās un satvēra Vena noliesējušo roku. - Ven, tu nedrīksti nevienam stāstīt. Tas apdraud dzīvību.

-  Jā, Ratlidžs var tā saniknoties, ka ņems un nožmiegs tevi. ,

-   Tieši par Teita dzīvību cs runāju. Šī nav rotaļa, tici man. Pārāk daudz ir likts uz spēles. Tu man piekristu, ja es varētu paskaidrot, bet pašlaik nevaru. Man jāsteidzas atpakaļ uz viesnīcu.

-  Tas nu gan ir gājiens, Everij. Kad tu izdomāji ieņemt viņa sievas vietu?

-  Slimnīcā. Kļūdas dēļ mani noturēja par Kerolu Ratlidžu. Man izdarīja sejas plastisko operāciju, pirms es biju spējīga runāt un pasacīt, ka notikusi kļūda.

-   Kāpēc tu to neizdarīji, kad varēji?

Everija izmisīgi ķērās pie pēdējā salmiņa.

-   Paprasi Airišam.

-   Airišam! - Vens aizrijās ar marihuanas dūmu. - Ak tu, izvairīgais kuces bērns! Viņš zina?

-   Viņš uzzināja tikai nupat. Man vajadzēja kādam pastāstīt.

-   Tad tāpēc viņš nosūtīja mani šajā braucienā. Es jau brīnījos, kāpēc mums jāseko Ratlidžiem kā kādam sūda kara!pārim. Tātad Airišs gribēja, lai es tevi pieskatu.

-   Tā varētu būt. Es nezināju, ka viņš taisās tev par to pastāstīt. Es jau zaudēju valodu, kad ieraudzīju tevi H jūstonā. Tā bija drausmīga sajuta, kad es atvēru durvis un ieraudzīju tevi stāvam uz sliekšņa. Vai tā bija pirmā reize, kad tu pazini mani?

-   Dienā, kad iznāci no slimnīcas. Es ievēroju, ka misis Ratlidžas izturēšanās kameras priekšā ir ļoti līdzīga tavējai. Tas bija kā spoku filmā, kad es vēroju, kā viņa aplaiza lūpas, kā pamāj ar galvu, gluži kā to mēdzi darīt tu. Pēc dienas, kad ēs rančo filmēju jūs, biju jau gandrīz pārliecināts. Bet šonakt es biju pilnīgi drošs, ka nekļūdos, tāpēc izšķīros darīt zināmu, ka esmu atminējis tavu mazo noslēpumu.

-   Ak, Dievs!

-   Kas noticis?

Pāri Vena plecam Everija bija pamanījusi tuvojošos patruļpolicistu.

-  Nu labi, kas tad ir? - Teits aizkaitināti vaicāja brālim.

Džeks aizvēra sava viesnīcas numura durvis un noģērba žaketi.

-   Vai dzersi?

-   Nē, paldies. Kas noticis?

Brīdī, kad viņi ienāca Ādolfus viesnīcas vestibilā, Džeks bija satvēris brāļa elkoni un pačukstējis, ka grib runāt ar viņu zem četrām acīm.

-   Vai tūlīt? .

-  Jā, tūlīt.

Teitam šovakar nebija ne mazākās vēlēšanās runāt ar brāli aiz slēgtām durvīm. Vienīgais, ar ko viņš pašlaik gribēja palikt vienatnē un aprunāties, bija paša sieva. Kopš ierašanās Sautforkā viņas izturēšanās bija vairāk nekā dīvaina. Pirms tam viņa likās tik jauka.

Vakariņu laikā viņa bija ieminējusies par vīrieti ar sirmajiem matiem - acīmredzot kādu no viņas pagātnes, nejauši pagadījušos šajā banketā. Un tā šis vīrietis, lai kas arī viņš bija, noteikti ir saticies ar Kerolu, kad viņa devās uz tualeti, jo atpakaļ pie galda viņa atgriezās bāla un satriekta.

Atlikušo vakara daļu viņa bija tramīga kā stirna. Teits vairākas reizes pamanīja, ka viņa nervozi koda apakšlūpu. Kad viņa smaidīja, smaids iznāca samākslots un teatrāls. Teitam neiznāca laika noskaidrot, kas noticis. Viņš gribēja to izdarīt tagad - tūdaļ.

Tomēr, lai nevienu no kompānijas neaizvainotu, viņš nolēma vispirms izdabāt Džekam. Kad viņi gaidīja atveramies lifta durvis, Teits bija sacījis Kerolai:

-   Džeks grib piecas minūtes parunāt ar mani. - Viņš bija uzmetis brālim zīmīgu skatienu - Ne vairāk par piecām minūtēm.

-        Tagad? - viņa bija pajautājusi. - Tad es aizskriešu un nopirkšu kādu nieciņu, ko aizvest Mendijai. Es nebūšu ilgi. Satiksimies numurā.

Kad pienāca lifts, Kerola aizsteidzās. Teits brauca augšā kopā ar Ediju un Džeku. Edijs pasacīja ar labunakti un devās uz savu numuru, atstājot abus brāļus vienus pašus.

Teits ziņkāri gaidīja, kamēr Džeks izvelk no smokinga iekškabatas baltu aploksni un pasniedz to viņam. Uz tā ar roku bija uzrakstīts Teita vārds. Teits ar rādītājpirkstu atplēsa aploksni. Divas reizes pārlasījis vēstuli, viņš caur pieri paraudzījās uz brāli.

-   Kas tev to iedeva?

Džeks pašlaik no brendija pudeles pielēja sev nakts mēriņu.

-  Vai atceries dāmu - sievieti zilā tērpā, kas šīs pēcpusdienas tikšanās laikā sēdēja pirmajā rindā?

Teits ar zodu pamāja uz pudeles pusi.

-   Esmu pārdomājis.

Džeks pasniedza viņam glāzi. Teits pacēla vēstuli rokas stiepiena attālumā, vēlreiz pārlasīja to un vienā malkā izdzēra brendiju.

-   Kāpēc viņa lūdza tev to atnest? - viņš pajautāja brālim.

-   Laikam jau nosprieda, ka nebūs pieklājīgi, ja nesīs pati.

-   Pieklājīgi? - Teits pasmīkņāja, palūkojies uz nekautrīgajām frāzēm.

Nemaz nemēģinot slēpt uzjautrinājumu, Džeks pajautāja:

-   Vai drīkstu riskēt un minēt, par ko tur ir?

-   Par bingo.

-   Vai drīkstu izteikt priekšlikumu?

-Nē.

-  Nekas ļauns nenotiks, ja tu pieņemsi viņas ielūgumu. Patiesībā tas pat var nākt par labu.

-  Varbūt tev aizmirsies, ka es esmu precējies?

-   Nē, bet es arī neesmu aizmirsis, ka tava laulība pašlaik nav ne sūda vērta, bet tu jau negribēsi dzirdēt manu spriedumu ne par tavu sievu, ne laulību.

-  Pilnīgi pareizi. Es negribu to dzirdēt.

-   Neaizstāvies, Teit. Ari man no sirds rūp tavas intereses, un tu to zini. Izmanto šo ielūgumu. Es nezinu, kas notiek starp tevi un Kerolu. - Viņš vērīgi piemiedza vienu plakstiņu. - Bet es zinu, kas nenotiek. Jūs neguļat kopā un negulējāt jau ilgu laiku pirms aviokatastrofas. Nav pasaulē tāda vīrieša, pat tevi ieskaitot, kurš varētu optimāli efektīvi darboties, ja viņa draudziņš jūtas nelaimīgs.

-   Vai tu runā no pieredzes?

Džeks nodūra galvu un nedabīgi rūpīgi virpināja pirkstos glāzi. Teits izbrauca pirkstus cauri matiem un saviebās, kad nejauši bija aizskāris ievainojumu.

-   Piedod, tas nebija vajadzīgs. Piedod man, Džek. Tas tikai tāpēc, ka es neciešu, ja kāds jaucas manā personīgajā dzīvē.

-  Negribi nevienu ielaist savā teritorijā, mazais brāli.

-  Jā, un tas man ir ļoti svarīgi

-  Tas vēl tikai sākums. Kas notiks, kad tu iekļūsi senātā.

Teits piespiedās pie kumodes.

-   Ceru, ka nebūs tik briesmīgi. - Viņš klusējot pētīja paklāja vilnu. Pēc mirkļa viņa krūtīs ieburbuļojās klusi smiekli, tad tie pieņēmās spēkā un izlauzās uz āru.

-  Kas noticis? - Džeks neko smieklīgu viņu sarunā nesaskatīja.

. - Vēl gluži nesen ari Edijs piedāvājās sameklēt kādu sievieti, lai atbrīvotu mani no spriedzes. Kur jūs abi atrādāties, kad es biju jauns un vientuļš? Kur tad bija šādu lielisku savedēju pakalpojumi?

Ari Džeks greizi pasmaidīja.

-   Laikam jau es esmu pelnījis tavu izsmieklu. Biju tikai iedomājies, ka tev pēc tik ilgas atturības nevainīga pa- vāļāšanās salmos ar veselīgu, gribošu meiču nāktu likai par labu.

-   Var jau būt, bet nē, paldies. - Teits devās uz durvīm. - Paldies arī par dzērienu. - Uzlicis roku uz durvju roktura, viņš vēl ko atcerējās. - Vai esi pēdējā laikā zvanījis un runājis ar ģimeni?

-   Vai tu domā Dorotejas Rī dzeršanu?

-   Nē, es tikai tāpat pajautāju, - Teits atbildēja.

-  Neraizējies. Jā, es šodien runāju ar Doroteju Ri. Viņa stāstīja, ka viss esot lieliski, likai Fensija apdauzījusies, bet nezinot, kur.

-   Dievs tik to zina.

-   Varbūt arī Dievs zina, bet neviens cits jau nu gan ne.

-   Ar labunakti, Džek.

-   Paklau, Teit?

Viņš atgriezās.

-   Tā kā tevi tas neinteresē… - Teits sekoja Džeka skatienam uz vēstuli viņa rokā, - tad varbūt viņai patiks otrs, kaut arī ne tik labs?

Teits saburzīja vēstuli bumbiņā un pameta brālim, kurš to noķēra ar vienu roku.

-   Labu veiksmi.

Teits jau bija novilcis žaketi, noņēmis kaklasaiti un noraisījis smokinga jostu. Viņš atvēra numura durvis un uzsauca:

-   Kerol? Es zinu, ka biju projām ilgāk par piecām minūtēm, bet… Kerol?

Viņas šeit nebija.

Ieraudzījusi policistu, Everija aizgrieza galvu. Viņas tērpa spīdumiņi vizēja koši kā apzeltītās velves pie restorāna.

-  Dieva dēļ, nodzēs cigareti, - viņa čukstēja Venam. - Viņš vēl nodomās, ka…

-   Izbeidz, - viņas draugs neļāva pasacīt līdz galam un neķītri pasmaidīja. - Es taču nekad nevarētu atļauties šādas klases ieleni. - Divos pirkstos viņš nodzēsa izsmēķi un iestūma to krekla kabatā.

Kamēr policists karoja ar skaļo kompāniju, Everija ar" galvas mājienu norādīja, ka viņiem vajadzētu pazust ap stūri un doties Ādolfus viesnīcas virzienā. Venam šļūcošajā gaitā izdevās piemēroties viņas solim.

-   Ven, man vajadzīgs tavs solījums, ka neatklāsi nevienam, kas es esmu. Kādu vakaru nākošnedēļ, kad būsim atpakaļ mājās, es izkārtošu, lai Airišs, tu un es, mēs visi varētu satikties. Viņš tā vai tā gribēs dzirdēt, kā man gājis braucienā. Tad arī es tev visu paskaidrošu.

-   Kā tu domā, cik par šo informāciju man maksātu Dekers?

Everija apstājās kā zemē iemieta. Viņa no visa spēka sagrāba Vena roku.

-  Tu nedarīsi to! Ven, Dieva dēļ, tu taču nedarīsi to!

-   Es pagaidīšu. Varbūt tu man piedāvāsi kaut ko labāku. - Viņš atgrūda Everijas roku, aizgriezās un tad uzsauca pār plecu:

-   Uz redzīti, Everij.

Viņi jau atradās pie viesnīcas, tikai ielas pretējā pu^ē.

Everija metās pakaļ Venam, atkal satvēra viņa roku un pagrieza viņu apkārt.

-   Tu nezini, cik augsta ir likme, Ven. Es tevi lūdzu kā draugu.

-   Man nemēdz būt draugi.

-   Lūdzu, neuzsāc neko, kamēr man nav radusies iespēja tev visu paskaidrot.

Viņš atkal ar rāvienu atbrīvoja roku.

-   Es padomāšu par to. Tikai taviem paskaidrojumiem jābūt velnišķīgi pārliecinošiem, lai es atteiktos no savas naudiņas.

Everija noskatījās, kā viņš kā pastaigājoties aizsoļo pa ietvi līdzīgi cilvēkam, kam šajā pasaulē ne par ko nav jāraizējas. Kontrastā viņas pasaule šķita sagrūstam. Venam rokā atrodas visi trumpji, un viņš to apzinās.

Jūtoties kā salauzta, Everija šķērsoja ielu, lai atgrieztos viesnīcā. Npnākusi pie pirmā pakāpiena, viņa pacēla galvu.

Priekšā stāvēja Teits un cieši skatījās viņā.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Viņa sejā zvēroja niknums. Grīļīgi uzkāpusi pa kāpnēm, Everija tuvojās Teitam kā bezbailīgs noziedznieks, kurš saprot, ka spēlīte beigusies, un tomēr negrib atzīt savu vainu.

-   Lūk, kur viņa ir, mister Ratlidž, - uzmundrinoši uzsauca šveicars. - Es taču jums sacīju, ka viņai kuru katru mirkli vajadzētu atgriezties.

353

Tikai šveicara dēļ Teits centās, lai balsī neieskanētos dusmas.

S. B rauna Spoguļtēls- 12

-   Es jau sāku raizēties, Kerol. - Viņš satvēra Everijas delnu dzelžainā pitona tvērienā.

Tā viņš "pavadīja" viņu cauri vestibilam. Liftā viņi, ne vārda nesacīdami, turpinīja skatīties viens otrā. Dusmas auga. Atslēdzis numura durvis, Teits iestūma Everiju sev pa priekšu.

Noskanēja pēdējais, metāliskais atslēgas klikšķis. Neviens nesniedzās pēc elektrības slēdža. Nevienam tas pat prātā neienāca. Pietika ar atblāzmu, kas plūda no gliemežnīcas abažūra piesegtās naktslampiņas vannasis- tabā.

-   Sasodīts, kur tu biji? - Teits uzbruka bez kāda ievada.

-  Makdonaldā aiz stūra. Ja tu atceries, es banketa vakariņās gandrīz neko neēdu, tāpēc tagad biju izsalkusi Tad arī nolēmu, ka, kamēr tu runāsi ar Džeku, es…'

-   Kas tas bija par puisi?

Sākumā viņa gribēja izlikties, ka nav sapratusi jautājumu, bet tad pārdomāja. Acīmredzot Teits redzējis viņus kopā, tikai nav pazinis Venu. Kamēr viņa nevarēja izšķirties - sacīt skaidri un gaiši vai melot - Teits pats metās uzbrukumā.

-   Vai viņš bija narkotiku tirgonis?

Everijai pārsteigumā pat žoklis nokārās.

-   Narkotiku tirgonis?

-   Es zinu, ka reizēm jūs ar Fensiju smēķējāt marihuānu. Kaut nu Dievs dotu, ka tas ir tavs vienīgais netikums, tomēr senatora kandidāta sieva nedrīkst pirkt narkotikas uz ielas no nepazīstama tirgoņa. Ak, Kungs! Viņš taču varēja būt maskējies…

-    Tas bija Vens Lovdžojs! - Everija nikni iesaucās. Acīmredzot šis vārds Teitam neko neizteica. Viņa skatienā joprojām vīdēja tukša neizpratne. »

-   Vicleooperators no KTEX studijas. Viņš filmēja tavu vēlēšanu reklāmu, atceries?

Everija pagrūda Teitu malā un, paspraukusies garām, piegāja pie tualetes galdiņa un sāka ņemt nost dārglietas, ar spēku metot tās uz galda virsmas un ne nieka nebēdājot par vērtīgo lietiņu izturību.

-   Ko tu tur kopā ar viņu darīji?

-   Pastaigājos, - viņa vīzdegunīgi atcirta Teita atspīdumam spogulī. Pustumsā viņa stāvs šķita biedējošs, bet Everi ja bailēm neļāvās.

-    Uzskrēju viņam virsū Makdonaldā. Viņš kopā ar pārējo filmēšanas grupu ir apmeties blakus viesnīcā. Tā vismaz viņš stāstīja. - Melošana veicās vieglāk. Tātad viņa jau iemanījusies. - Un viņš neļāva man vienai nākt atpakaļ uz viesnīcu. Uzstāja, ka pavadīšot.

-   Gudrs zēns. Daudz gudrāks par tevi. Sasodīts, par ko gan tu domāji, tik vēlā naktī viena ejot ārā?

-   Es bi ju izsalkusi, - Everija jau pacēla balsi.

-   Tev neienāca prātā, ka maltīti var pasūtīt arī viesnīcā?

-   Man trūka svaiga gaisa.

-   Varēji atvērt logu.

-   Vai tad tevi uztrauc tas, ka es biju ārā? Tu taču atradies pie Džeka. Džeks un Edijs. Tie jau tev galvenie. - Runājot viņa vārdu ritmā šūpoja galvu. - Ja kaut kas ārkārtīgi svarīgs nav jāapspriež ar vienu, tad ar otru. Viens 110 viņiem vienmēr klauvē pie tavas istabas durvīm.

-   Nenovirzies no tēmas. Mēs pašlaik runājam par tevi, 11c Ediju un Džeku.

-   Kas par mani būtu ko runāt?

-   Kāpēc tu šovakar pēkšņi kļuvi tik nervoza?

.0 - Es nebiju nervoza.

Everija atkal mēģināja paiet Teitam garam, bet viņš neļāva, aizsprostojis viņai ceļu un satvēra aiz pleciem.

-   Kaut kas nav kārtībā. Es to zinu. Ko tu esi šoreiz sastrādājusi? Labāk pastāsti pati, pirms es neesmu uzzinājis no kāda cita.

-   Kāpēc tu domā, ka es esmu kaut ko sastrādājusi?

-Tāpēc, ka tu izvairies paskatīties man acīs.

-Jā, es izvairos skatīties tev acīs, bet tikai tāpēc, ka esmu nikna, nevis esmu izdarījusi kādu, kā tu saki, grēka darbu.

-  Kādreiz tādi gājieni tev bija parasta lieta, Kerol.

-   Nesauc mani par… - Everija apklusināja sevi pēdējā mirklī.

-   Kā lai es tevi nesaucu?

-   Nekā. - Everija nevarēja ciest, ka tiek saukta par Kerolu. - Nesauc mani par meli, - viņa palaboja sevi un izaicinoši atmeta galvu. — Un, tātad, tu visu uzzināsi no manis, nevis kāda cita. Vens Lovdžojs patiešām smēķēja ma- rihuanu. Viņš pat piedāvāja arī man. Es atteicos. Nu, vai es esmu izturējusi pārbaudi, mister Senator?'

Teits nikni šūpojās no purngaliem uz papēžiem.

-Tad neklīsti vairs apkārt.

-  Neturi mani tik īsā saitē.

-   Sasodīts, man nerūp tas, ko tu dari, - viņš rūca, satverdams Everijas plecus vēl ciešāk. - Vienkārši ir nedroši klaiņāt apkārt vienai pašai.

-   Vienai pašai? - Viņa skumji atkārtoja. - Vienai pašai? Mēs nekad neesam vieni paši.

-   Mēs tieši pašlaik esam vieni paši.

Tajā pašā brīdī viņiem abiem vienlaicīgi ienāca prātā, ka viņi stāv cieši krūti pret krūti. Abi elpoja vienlīdz uzbudināti un strauji. Abu uzkarsētās asinis strauji riņķoja, abi bija iekarsusi. Everija juta, ka nervi čukst kā līdz. baltkvēlei nokaitētas stieples, kuras pēkšņi nokritušas uz pielijušas ielas.

Viņa rokas apvijās Everijas augumam un saki āvās uz muguras. Viņš cieši piekļāva viņu sev pie krūtīm. Everija no iekāres kļuva gluži slābana. Tad viņu lūpas saskaņotā kustībā saki āvās alkainā skūpstā. Everija apvija rokas Teitam ap kaklu un ar visu augumu provocējoši piekļāvās viņam. Viņa plaukstas pārslīdēja viņas gurniem, spēcīgi, pat rupji, piespiežot viņu sev vēl ciešāk.

Viņu elpa bija skaļa. Un tikpat skaļi čaukstēja viņu vakartērpi. Viņu lūpas sakusa vienā veselumā, viņu mēles šķita pārāk alkatīgas, lai no tām vēl sagaidītu taktu.

Teits atstūma viņu pie sienas, kas nu kalpoja uzdevumam, ko līdz šim veica rokas, - turēja Everijas augumu piekļautu viņam. Nu viņa pirksti varēja cieši satvert viņas galvu, tā remdējot skūpsta badu.

Nu skūpsts bija kļuvis jutekliskāks. Tas pamodināja pirmatnēju dzirksti un uzbudināja Everiju ne mazāk kā pirmās liesmu mēles alu cilvēku. Skūpsts bija tik karsts, tas solīja tik daudz.

Everija uzbruka viņa iestērķelētā krekla aproču pogām. Viena pēc otras tās bez skaņas nokrita uz grīdas paklāja. Viņa plaši atrāva kreklu, atklājot Teita kailās krūtis-. Viņas pavērtās lūpas atrada krūts galiņu. Teits labsajūtā ievaidējās un, sataustījis pogas viņas kleitas aizmugurē, mēģināja tās atpogāt.

Pogas nepadevās viņa satraukumā trīcošajiem pirkstiem. Plīsa kleitas audums. Krelles izbira uz grīdas. Kleitas spīdumiņi nolija kā lietus. Nevienu tas neuztrauca. Viņš norāva kleitu viņai uz pleciem un uzspieda kaislu skūpstu izliekumam virs krūts, bet tad satvēra krūštura āķi.

Everiju pārņēma panika. Tūdaļ viņš visu sapratīs! Tomēr Teila acis bija aizvērtas. Pašlaik viņa maņu orgāns bija lūpas, nc acis. Viņš skūpstīja Everijas krūtis, ar mēli glāstīja krūšu galiņus, iesūca tos mutē.

Viņš gribēja viņu. Un Everijai savukārt bija vajadzīga šī viņa vēlme. Līdz šim viņa nebija spējusi sniegt pietiekoši.

Viņa pārvilka Teita krekla aproces viņam pār plaukstām, pat neatpogājusi aproču pogas, tad atbrīvoja viņu no krekla un palīdzēja viņa plaukstām paslīdēt zem kleitas apakšmalas. Viņš noglāstīja viņas ciskas, tad satvēra elastīgo apakšveļu un norāva to. Un tad viņa plauksta atradās uz viņas, pirksti iekšā viņā, un Everija iekārē smagi elsoja un vaidēja, brīžiem pat raudāja.

- Tu esi mana sieva, - viņš neskaidri nomurmināja, - tāpēc esi pelnījusi labāku pozu nekā ar muguru pret sienu.

Viņš atlaida Everiju un atkāpās. Dažu sekunžu laikā viņš atbrīvojās no kurpēm, zeķēm un biksēm, atstājot tās kaudzītē uz paklāja.

Everija ātri novilka kleitu, nometa kurpītes un metās gultā. Apteksne jau bija to atklājusi. Nostūmusi no spilvena šokolādes konfekti, viņa ieslīdēja palagos. Melnais, mežģīņotais zeķturis lika norauts ar pātagas plikšķini līdzīgu skaņu. Kad Teits iemetās viņai blakus gultā, viņa bija atbrīvojusies arī no zeķēm.

Everija nepretojās, kad Teits piekļāva viņu pie savām kailajām, spalvainajām krūtīm. Viņu mutes no jauna'sasta- pās dziļā, karstā skūpstā. Viņa loceklis jau bija cicts. Tas skāra viņas gludo vēderu un ielavījās tumšā apmatojuma trīsstūrīša dziļumos.

Viņš saņēma plaukstā viņas krūti, pacēla to, tad viegli pārbrauca ar īkšķi krūts galiņam un pieskārās tam ar mēli.

Nesajutis pretestību, viņš paplēta viņas kājas. ledobīte starp tām bija maiga, jutīgā un mikla. Kad Teita pirksts pieskārās tai, Everija izdvesa vairākas aprautas, asas elsas.

Un tad viņš pagrieza viņu uz muguras un ievadīja savu saspriegto locekli mitrajā, ovālajā atverē. Viņas miesa uzņēma viņu nedroši, jo viņš bija tik liels un tik ciets, un viņa bija smalka un maiga. Vīrietis un sieviete. Kā tas vienmēr mēdzis būt. Viņa spēks saplūda ar viņas vājumu; viņas vārums kļuva par viņas spēku.

Viņa apbrīnoja Teita valdonīgumu, kurš it kā nepazina iebildumu. Tas bija uzbrūkošs, bet salds. Viņa no tā baidījās, tomēr alka. Viņas augums izliecās pilnīgā atdevībā. Viņš kustējās ātrāk, dziļāk, spēcīgāk, Viņa pat neticēja, ka tas ir iespējams.

Bet viņš virs sievietes visiem spēkiem centās aizkavēt izvirdumu, paildzināt baudu, bet to prasīt no viņa miesas pašlaik būtu pārāk daudz. Pārāk ilgi tā atradusies iesprostota atturības krātiņā, pašuzspiestā cietumā.

Viņš ieslīga viņā vēl tikai dažas reizes un tad eksplodēja.

Istabā bija tik kluss, ka Everija dzirdēja Teita rokas pulksteņa tikšķus. Viņa roka atdusējās uz spilvena līdzās viņas galvai. Everija neuzdrošinājās paskatīties uz viņu, kur nu vēl pieskarties. Viņa gulēja un klausījās, kā normalizējas viņa elpošana. Cēlās un krita tikai krūtis, citādi viņš gulēja nekustīgi.

Tas bija beidzies.

Beidzot Everija pagriezās uz sāniem, sačubināja spilvenu zem vaiga un pievilka ceļgalus pie krūtīm. Viņai sāpēja, bet viņa nezināja - kas, kur un kāpēc.

Pagāja vēl dažas minūtes. Kad Everija sajuta uz viduk-

ļa Teita glāstu, viņa nodomāja, ka tas tikai iztēles auglis, tik ļoti viņa alkusi šī pieskāriena.

Viņa plauksta apgūlās viņas vidukļa izliekumā un ar vieglu uzspiedienu pagrieza viņu atkal uz muguras. Viņa ieskatījās Teitam sejā. Viņas acis bija milzīgas un ziņkāras, dziļas un bažu pilnas. .

- Es vienmēr esmu bijis godīgs, - Teits čukstēja.

Viņš pārvilka ar pirkstiem viņai pār vaigu, tad pār lūpām. Tie bija viņa bārdas rugāju saskrāpēti. No viņa maigā pieskāriena Everija, jūtu pārpilna, notrīcēja. Viņas lūpas pavērās, bet viņa nedrīkstēja izteikt skaļi to, ko juta sirdī.

Teits pielieca galvu un maigi noskūpstīja viņu. Pēc mirkļa vēlreiz, tikpat maigi. Viņa vaigs pret Everijas vaigu likās dedzinoši karsts. Instinktīvi, pāri plūstošu emociju mudināta, viņa pēkšņi pastiepa roku un noglāstīja plāksteri uz ievainojuma virs deniņiem. Tad viņas pirksti mīļi izslīdēja caur viņa matiem, bet pirksta nags nobrauca pār rētiņu uz zoda.

Ak, Dievs! Viņa taču mīl šo vīrieti.

* Viņa lūpas atkal pieskārās viņas mutei, mēle iespraucās

starp lūpām. Liegi, erotiski tā slīdēja iekšā, ārā, kā mīlējo- ties ar viņas muti. Everija izdvesa klusu, baudkāru vaidu. Teits pievilka viņu sev ciešāk, tik cieši, lai viņa vēl mīk-~ stais dzimumloceklis iegultos siltajā iedobē starp viņas kājām.

Viņš turpināja skūpstīt viņas lūpas, kaklu, plecus, līdz bija atradis krūtis. No viņa pirkstu rotaļas piebriedušos krūts galiņus tālāk jau uzmeklēja viņa lūpas*. Negausīgi, ka izsalkušais, viņš sūca tos. Everijas augums.zem viņa kaisli izliecās. Viņš skūpstīja viņas spazmās viļņojošo vēderu un jutīgo iedobi starp iegurņa kauliem.

Everija, kā apjēgu zaudējusi no skūpstiem, spēcīgi ieķērās viņa matos.

Viņa bija tik mikla, ka viņa pirksti iegāja viņa bez pretestības. Viņš atklāja viņas dziļu noslēpumus. Viņa pirksti glāstīja, masēja un kairināja.

Elpai aizraujoties, Everija izkliedza viņa vārdu. Viņas miesa atsaucās glāstiem. Pār augumu skrēja sīku trīsu viļņi. Viņa instinktīvi pievilka kājas pie zoda.

- Es atkal esmu ciets.

Viņa balsī skanēja izbrīns. Viņš nevilšus bija skaļi izteicis to, ko nupat atklājis un par ko bijis neizpratnē. Viņš nebija domājis, ka jau tik drīz atkal gribēs šo sievieti, pie tam ar tik mežonīgu iekāri.

Šoriez viņš iegāja viņā pārliecinošāk, bez pirmītējās steigas. Pilnīgi iegremdējies viņā, viņš maigi iekodās viņas kaklā. Everijas augums acumirkli atsaucās. Viņas iekšējie muskuļi cieši, elastīgi sakļāvās ap viņu. Ar klusu iekliedzienu Teits, kā apjēgu zaudējis, sāka griezt gurnus.

Viņa piekļāvās viņam. Katrs ritmiskais grūdiens nesa viņu tuvāk gaismai, kas mirguļoja tumšā tuneļa galā. Viņas aeū plakstiņi notrīcēja, Viņa steidzās - ātrāk, vēl ātrāk/

Un tad ap viņu eksplodēja apžilbinoša gaisma. Tā aprija viņu.

No Tfcita krūtīm izlauzās ilgs, piesmacis vaids. Viss viņa augums saspringa. Un tad viņš izvirda applaucējošu, nevaldāmu lavu, vēl un vēl, līdz bija pilnīgi iztukšots.

Ne vārda nesacījis, viņš atstāja Everijas miesu un novērsās, uzgriezdams viņai muguru un uzvilcis pār sviedru klātajiem pleciem palagu.

Everija vērās pretējā sienā un centās, lai Teits nesadzirdētu, kā viņa raud. Fiziski šis bi ja visbrīnišķīgākais sekss,

kādu vien varēja iedomāties. Tas tālu pārspēja visu, kas Everijai līdz šim bijis ar nedaudzajiem vīriešiem, ar kuriem viņai gadījusies tuvība. Jāatzīst, ka to viņai bijis smieklīgi maz. Tuvas attiecības prasa laiku, bet Everija gandrīz visu to ziedoja karjerai. Bez tam, šī reize atšķīrās no tām iepriekšējām ar to, ka Teitu viņa mīlēja.

Bet Teitam tas sākās un beidzās tikai kā fiziska izlādēšanās. Viņa dzinulis bija dusmas, ne mīlestība un pat ne aizraušanās. Jā, viņš bija novedis viņu līdz kulminācijai, bet tas bija tikai rūpīgi izpildīts pienākums un nekas vairāk.

Priekšspēle tika izpildīta tehniski izcilā līmenī, bet bezpersoniski. Viņi nebija nodevušies pašu piesātinātības izbaudīšanai, lai kā arī Everija alka izpētīt viņa atkailināto augumu, ieslīgt viņa acīs, viņa roku apkampienos, izzināt katru viņa mutes niansi. Netika čukstēti mīļi vārdi, nenotika atzīšanās mīlestībā. Viņš pat nebijā izrunājis viņas vārdu.

Bet viņš jau to nezināja.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

-Teit, vai drīkstu palūgt minūti tava laika?

Everija iespraucās pa līdz šim aizvērtajām durvīm, tā iztraucēdama apspriedi, kas norisinājās rančo lielajā darbistabā.

Džeks, kas bija runājis Everijas pārdrošās ielaušanās mirklī, sastinga ar žestā paceltu roku un puspavērtu muti.

- Kas noticis? - Teits nepārprotami izskatījās sapīcis.

' Edijs aizkaitināti rauca pieri. Džeks pie sevis klusām lādējās. Arī Nelsona sapīkums bija nepārprotams, bet viņš vismaz centās izturēties pieklājīgi.

-   Vai kas noticis? Kaut kas ar Mendiju?

-   Nē, Nelson, Mendija ir bērnudārzā.

-   Un Zī nevar tev palīdzēt?

-   Baidos, ka ne. Man jārunā ar Teitu pašu.

-Tu pārtrauci mūs tieši apspriedes vidū, Kerol, - viņš īgni iesaucās. - Vai tiešām tev kas tik ārkārtēji svarīgs?

-  Ja nebūtu svarīgi, es jūs netraucētu.

-   Varbūt tomēr būtu labāk, ja tu pagaidītu, kamēr mēs beidzam, vai arī nokārtotu to pati?

Viņa juta, ka no sašutuma vaigos saskrien asinis. Kopš viņi pirms dažām dienām pārbrauca mājās, Teits atkal saka vairīties no viņas, tomēr, neskatoties uz sarūgtinājumu, Everija nejutās īpaši pārsteigta. Teits tā ari nepārvācās uz viņas dzelteno guļamistabu, bet turpināja nakšņot darba kabinetā tai blakus.

Tuvības mirkļi nebija darījuši viņus tuvākus. Gluži otrādi - tic drīzāk padziļināja plaisu. Nākošajā rītā pēc mīlēšanās viņi vairījās viens otra acu. Runāts tika maz. Garastāvoklis bija nomākts, it kā būtu izdarīts kas negodīgs, bet neviena no grēka darbā iejauktajām pusēm negribētu atzīt savu vainu. Everija bija pieņēmusi Teita mājienu un izlikās, ka viņu platajā gultā nekas nav noticis, tomēr pūliņi izlikties vienaldzīgai darīja viņu viegli uzbudināmu un aizkaitināmu.

Teits par notikušo ieminējās tikai reizi, kad abi gaidīja portjē ierodamies pec bagāžas.

-   Mēs pagājušajā nakti nelietojām nekādus drošības līdzekļus, - viņš bija sacījis klusā, saspringtā balsī, caur logu vērodams Dalasas panorāmu.

-   Es neslimoju ar AIDS, - viņa dzēlīgi atcirta, velēdamās pabojāt viņa ārēji necaursitamo noslēgtības čaulu.

Viņš ātri atguvās.

-   Es zinu. Tas slimnīcā tiktu atklāts.

-  Vai tāpēc tu tik droši atļāvies šo tuvību? Tāpēc, ka es neesmu slima?

-   Es tikai raizējos, lai tu nepaliktu grūta, - viņš izmocīja atbildi.

Everija drūmi pašūpoja galvu.

-   Tev ir paveicies. Sajās mēneša dienās tu vari justies pilnīgi drošs.

Tāda īsumā bija saruna par viņu mīlas nakti, lai gan vārds "mīlas" paceļ notikušo tādos augstumos, kādu patiesībā nebija, vismaz priekš Teita nc. Everija jutās kā vienas nakts sieviete, bezmaksas prostitūta. Tajā vakarā viņam gana laba būtu ikviena karsta sievietes miesa. Un pagaidām viņš šķita pārsātināts. Kādu laiku Everija viņam nebūs vajadzīga.

Bet tas bija apvainojoši. Pamīlē vienreiz, nu labi, divreiz, un tad izmet ārā. Bet varbūt tā ir atmaksa par Kerolas neuzticību. Interesanti, domāja Everija, vai Teits neizdošanās gadījumā tikpat viegli atmetīs skurbinošo domu par senatora krēslu, kā nupat ir atteicies no mīlēšanās? Katrā ziņā viņš daudz vairāk laika velta darbam pie vēlēšanu kampaņas nekā attiecību normalizēšanai ar sievu, īdzīgi nodomāja Everija.

-   Labi, - tagad viņa uzsauca vīriem pie apspriedes galda. - Es pati tikšu galā.

Un viņa ar troksni aizcirta aiz sevis durvis. Nepagāja nc minūte, ka Everija aizcirta Vēl kādas durvis šajā namā - uz Fensijas guļamistabu.

Meiča sēdēja gultā un ugunsdzēsēju mašīnas krāsā lakoja nagus. Pelnutraukā uz naktsskapīša kūpēja cigarete. Blakus pelnutraukam rēgojās kārba ar aukstu dzērienu. Uz ausīm Fensija bija uzkabinājusi stereo austiņas. Žokļi mūzikas ritmā apstrādāja košļājamo gumiju.

Fensija noteikti nebija dzirdējusi noklaudzam durvis, jo austiņās apdullinoši dārdēja rokmūzika, tomēr meitene bija sajutusi vibrāciju, jo viņa atskatījās un ieraudzīja Everiju stāvam un noraugāmies viņā. Roka Everija turēja košļājamās gumijas ietinamo papīriņu.

Fensija iebāza lakojamo otiņu nagu lakas pudelītē un nostūma austiņas uz kakla.

-   Sasodīts, ko jūs darāt manā istabā?

-   Atnācu savākt savu īpašumu.

Bez mazākā brīdinājuma Everija piesoļoja tieši pie skapja un atvēra durvis.

-   Pie velna, vienu mirkli! - Fensija iebrēcās. Viņa nometa austiņas gultā un metās pie Everijas.

-   Šī pieder man, - sacīja Everija, noraudama no pakaramā blūzi. - Un šie svārki. Un šī, - Viņa noņēma no āķa jostu. Skapī vairāk neko neatradusi, Everija šķērsoja istabu un piegāja pie tualetes galdiņa, nokrauta ar saldumu un košļājamo gumiju ietinamajiem papīrišiem, smaržu pudelītēm un tik daudz kosmētikas, ka pietiktu nelielam kosmētikas veikaliņam.

Everija atvēra lakotu dārglietu lādīti un sāka rakņāties auskaros, rokassprādzēs, kaklarotās un gredzenos. Viņa atrada sudraba auskarus, par kuru pazušanu bija ziņojusi Teitam Hjūstonā, rokassprādzi un pulksteni.

Pulkstenītis nebija dārgs - ikdienas rotaslietiņa, bet to viņai bija nopircis. Teits un dāvinājis no sirds, kad viņi kamp;:- as brauciena laikā reiz klaiņāja pa kādu universālveikalu. Everija bija ievērojusi pulkstenīti, ieminējusies, cik tam skaista, zaļa krokodilādas siksniņa, un Teits tūdaļ pasniedza slavenības apžilbinātajai pārdevējai savu kredītkarti. Everijai pulkstenītis bija dārgs tāpēc, ka tas bija pirkts viņai, ne Kerolai. Un šorīt Everija pamanīja, ka pulkstenītis pazudis no viņas dārglietu kastītes. Tāpēc jau viņa iztraucēja vīru apspriedi, jo gribēja parunāt ar Teitu, bet, tā kā viņš liedza savu padomu, kā cīnīties ar Fensijas kleptomāniju, Everijai nācās ņemt iniciatīvu savās rokās.

-  Tu esi pretīga zagle, Fensij.

-   Es nezinu, kā jūsu mantas nokļuvušas manā istabā, - viņa augstprātīgi atcirta.

-  Tagad tu melo vēl pretīgāk.

-  Varbūt Mona…

-   Fensij! — iekliedzās Everija. - Tu jau nedēļām ložņā pa manu istabu un čiep manas mantas. Es zinu to. Neaizvaino mani un neliedzies. Un neceri, ka apmuļķosi mani. Tu esi aiz sevis atstājusi pietiekoši drošu pierādījumu.

Fensija nespēja atraut acis no ietinamā papīriša, kuru Everija pirms mirkļa bija turējusi rokā, bet kas tagad gulēja gultā.

-  Vai jūs grasāties nosūdzēt mani tēvocim Teitam?

-Un vai tu tiešām gribi, lai es to izdaru?

-   Sasodīts, nē.— Viņa atkal iemetās gultā un sāka nikni kratīt pudelīti ar nagu laku. - Pie velna, dariet, ko gribat. Tikai dariet to kaut kur citur, ne manā istabā.

Everija jau devās uz durvīm, kad viņa pārdomāja. Apgriezušies viņa pienāca pie gultas, apsēdās tajā. paņēma sudraba auskarus; iespieda Fensijai saujā un saspieda viņas pirkstus.

• - Paturi tos sev. Es tev tos tā vai tā būtu atdevusi. Vajadzēja tikai palūgt.

Fensija aizmeta auskarus, cik tālu vien spēja.

-   Man nav vajadzīga jūsu sasodītā labdarība. - Viņas skaistās, zilās acis dusmās satumsa un kļuva neglītas. - Pie velna, kas jūs tāda esat, ka uzdrošināties piedāvāt man savus nožēlojamos pārpalikumus. Man nav vajadzīgi nc jūsu auskari, ne visi pārējie draņķi.

Everija izturēja meičas dusmās izkliegto vārdu lavīnu.

-   Es ticu tev. Ne jau auskari vai kas cits no mantām tev ■ bija vajadzīgi, - viņa pamāja uz savu īpašumu. - Tu gribēji, lai tevi pieķer.

Fensija nicīgi pasmīkņāja.

-   Jūs pārāk ilgi esat sēdējusi saulē, Kerolas krustmāt. Vai tad nezināt, ka saule ir kaitīga jūsu plastmasas ģīmim? Ņems vēl un izkusīs.

-Tev neizdosies mani apvainot, - Everija klusā, mierīgā balsī atteica. - Tev nav pār mani tāda spēka, jo tu atrodies manā varā.

-   Ko jūs ar to gribat sacīt? - Fensija īgni pajautāja.

-Tu gribēji, lai es pievēršu tev uzmanību, un tas tev izdevās zogot. Gluži tāpat tu iegūsti savu vecāku uzmanību, darot lietas, kas, kā tev zināms, viņiem nepatīk.

-   Piemēram, drāžoties ar Ediju?

-   Piemēram, drāžoties ar Edi ju.

Fensiju pārsteidza tas, ka Everija bija atbalsojusi viņas bezkaunīgo jautājumu, tomēr viņa ātri atguvās.

-   Varu derēt, ka jūs gandrīz bikses pielaidāt, kad ierau- dzījāt mani iznākam no viņa viesnīcas numura. Nezinājāt taču, ka cs esmu Hjūstonā, jums tuvumā, vai ne?

-   Viņš ir par vecu priekš tevis, Fensij.

-   Mēs tā nedomājam.

-   Vai viņš aicināja tevi atbraukt uz Hjūstonu?

-   Varbūt jā, varbūt nē. - Viņa uzslacīja fiksatoru uz koši sarkanajiem nagiem un pakustināja pirkstus, lai labāk varētu apbrīnot savu darbiņu. Tad,meiča piecēlās no gultas, piegāja pie skapja un, izņēmusi bikini, pār galvu novilka halātu. Fensijas miesu klāja skrambas un zilumi.

Visraibākā bija izteiksmīgā sēžamvieta. Everija novērsās. Kaklā kāpa nelabums.

-   Man nekad agrāk nav bijis tāds mīļākais kā Edijs, - Fensija novilka sapņainā balsī un iekāpa bikini biksītēs.

-  Tiešām? Kāds tad viņš ir kā mīļākais?

-   Vai tad jūs nezināt?

Everija neatbildēja. Viņa nezināja, vai Kerola gulējusi ar sava vīra labāko draugu.

-   Viņš ir viskolosālākais. - Fensija uzvilka bikini krūšturi, tad pieliecās pie spoguļa, izvēlējās lūpukrāsu un pārvilka to pār lūpām. - Vai esat greizsirdīga?

-Nē.

Viņas saskatījās caur spoguli. Fensijas acīs vidēja skepse.

-   Vai tēvocis Teits joprojām nakšņo darbistabā?

-  Tā nav tava darīšana.

-   Man arī tas neinteresē, - Fensija ļauni pasmīnēja. - Ja vien jūs nedomājat nocelt man Ediju.

-  Izklausās, ka tu nedomā viņu kādam atdot.

-   Viņš arī neguļ ar citām. - Fensija saliecās viduklī uz priekšu, pārmetot par galvu matus, lai varētu izvilkt suku caur biezajām, tumsnēji blondajām cirtām.

-   Vai tu esi par to pārliecināta?

-  Esmu gan. Es neatstāju viņam enerģiju priekš citām.

-   Pastāsti man par viņu.

Fensija pārmeta matus uz vieniem sāniem un apveltīja Everiju ar draisku skatienu.

-   Nu man skaidrs. Jus neesat greizsirdīga, bet ziņkārīga gan.

-  Varbūt. Par ko gan jūs abi ar Ediju varat runāt?

-   Vai tad jūs daudz runājat ar čaļiem, ar kuriem drāžaties? - Fensija skaļi iesmējās. - Paklausieties, jums jau laikam nav zālītes, ko?

-Nē.

-   Skaidrs, ka nav, - viņa vīlusies nopūtās, izslējās taisni un atmeta atpakaļ matus. - Tēvocis Teits traks kļuva no dusmām, kad toreiz mūs pieķēra smēķējam. Interesanti, ka viņš trakotu, ja būtu pieķēris mūs ar to kovboju.

Everija nobālēja.

-   Es… es ar tādām lietām vairs nenodarbojos, Fensij.

-   Nē? Pie velna, patiešām? - Fensija izskatījās paliesi izbrīnījusies.

-Patiešām.

-   Ziniet, kad jūs pārbraucāt no slimnīcas, sākumā es domāju, ka jūs spēlējat teātri. Pēkšņi jūs bijāt kļuvusi par paraugsieviņu. Bet tagad es redzu, ka pēc lidmašīnas katastrofas jus patiešām esat mainījusies. Kas noticis? Varbūt nobijāties, ka nomirsiet un nonāksiet ellē?

Everija mainīja sarunas tēmu.

-   Edijs noteikti tev ir stāstījis kaut ko par sevi. Kur viņš uzauga? Kas ir viņa ģimene?

Fensija iespieda rokas sānos un skatījās uz Everiju neizpratnes pilnu skatienu.

-   Jūs ne sliktāk par mani zināt, kur viņš uzauga. Kaut kādā draņķa pilsētelē Penhcndla. Un viņam nav bijis ģimenes, atceraties? Izņemot vecmāmiņu, kura nomira, kamēr viņš ar tēvoci Teitu vēl bija armijā.

-  Ar ko viņš nodarbojās, pirms sāka strādāt pie Teita?

Fensija jau jautājumu krusā sāka zaudēt pacietību.

-   Paklausieties, mēs drāžamies, skaidrs? Mēs nepļāpājām. Un vēl es gribu sacīt, ka viņš ir noslēgts cilvēks.

-   Piemēram?

-   Viņam nepatīk, ka es jaucos viņa lietās. Kādu vakaru es parakņājos viņa atvilktnēs, jo gribēju sameklēt kreklu, ko uzvilkt, un tad viņš patiešām aizsvilās un pavēlēja, lai cs nekad vairs nelienu viņa mantās. Un es ari nelienu. Mums taču nevienam nepatīk, ja jaucas mūsu dzīvē.

-   Vai viņš nc reizi nav ieminējiēs, ko darījis laikā starp Vjetnamu un Teksasu?

-   Es viņam esmu jautājusi tikai vienu - vai viņš ir bijis precējies. Viņš teica, ka neesot. Stāstīja, ka ilgu laiku esot mēģinājis atrast sevi. Es noprasīju: "Vai tad biji pazaudējis?" Domāju to ka joku, bet viņa sejā parādījās tāda dīvaina izteiksme, un viņš nomurmināja apmēram tā: "Jā, kādu laiku biju sevi pazaudējis."

-   Ko, pēc tavām domām, viņš ar to gribēja sacīt?

-   Man ir aizdomas, ka pēc kara viņš sāka lietot narkotikas, - Fensija bezrūpīgi, gandrīz jautri atmeta.

-  Kāpēc?

-   Varbūt tāpēc, ka tēvocis Teits, lidmašīnai avarējot, izglāba viņa dzīvību. Man šķiet, ka Edijs izdzīvoja tikai tāpēc, ka tēvocis Teits stiepa viņu cauri džungļiem, līdz viņus savāca helikopters. Ja esat kādreiz redzējusi viņu kailu, noteikti būsiet pamanījusi rētu viņam uz muguras. Visai šaušalīga, vai ne? Viņš gan var priecāties, ka viņus nenoķēra kongi. Edijs esot lūdzies tēvoci Teitu, lai atstāj viņu un ļauj nomirt, bet tēvocis Teits neesot paklausījis.

-   Viņš taču nedomāja, ka Teits tā varētu izdarīt, - Everija iesaucās.

-   Nu, jūs jau zināt pilotu devīzi - "Labāk miris nekā kropls." Ediju varbūt tas sāpināja vairāk nekā daudzus citus. Tēvocis Teits kļuva par varoni, bet Edijs - tikai par vēl vienu upuri. Tas noteikti atstāja iespaidu uz viņa psihi.

-   Kā tu visu to zini, Fensij?

-   Jūs laikam jokojat. Vai tad neesat dzirdējusi, kā Vectētiņš ne vienreiz vien par to ir stāstījis?

-   Ja, protams, bet tu zini tik daudzas interesantas detaļas.

-  Ne vairāk kā jūs. Paklausieties, es eju uz peldbaseinu. Vai neiebilstai?

Nebēdājot par pieklājības normām, Fensija piegāja pie durvīm un plaši atvēra tās. Everija sekoja viņai.

-   Fensij, nākošajā reizē, kad vēlies kaut ko no manām lietiņām, vienkārši palūdz.

Meiča bolīja acis, bet Everija.neņēma vērā viņas nekaunību. Pieskārusies Fensijas plecam viņa piebilda:

-   Un uzmanies.

-   No kā?

-   No Edija.

-   Viņa sacīja, lai es uzmanos no tevis

Moteļa istaba bi ja lēta, netīra un mitra, bet Fensija, iecērtot zobus cepta cāļa stilbā, šķiet, ne protestēja, ne uztraucās par to. Dažu pēdējo nedēļu laikā viņa bija pieradusi pie šādām noplukušām istabelēm.

Viņa jau, protams, labprāt satiktos ar Ediju kādā elegantākā viesnīcā, bet Saidvinderas viesnīciņa atradās nomaļus pusceļā starp kampaņas štābu un rančo, tā ka bija piemērota vietiņa, kur abiem satikties pirms atgriešanās mājās. Motelis arī pelnījās galvenokārt uz šādu nelegālu mīlētāju rēķina. Istabas izīrēja uz vienu stundu. Apkalpojošais personāls izturējās diskrēti - neizrādīja ziņkārību un vispār nelikās redzam, kas ir numuru apmeklētāji.

Tā kā bija strādāts bez pusdienas pārtraukuma, tagad Fensija un Edijs varēja atļauties stundiņu pavadīt kopa. Kaili viņi abi sēdēja sajukušajos palagos, mielojās ar cepļu cāli un runāja par Kerolu Ratlidžu.

-   Lai tu uzmanoties no manis? Kāpēc?

-   Viņa sacīja, ka man nevajadzētu pīties ar vīrieti, kurš ir daudz vecāks. - Fensija ar zobiem noplēsa vēl vienu kumosu gaļas. - Bet man gan nešķiet, ka tas bija īstais iemesls.

Edijs nolika malā cāļa spārniņu.

-   Un kāds tad ir īstais iemesls?

-  īstais iemesls ir tāds, ka viņa ir traki greizsirdīga. Redzi, viņa grib but laba sieviņa tēvocim Teitam, ja gadījumā viņš uzvar vēlēšanās un pārceļas uz Vašingtonu. Bet ja nē, viņa grib paturēt rezerves variantu. Kaut arī viņa izliekas ka tas tā nav, es zinu. Krustmāte Kerola kāro pēc tevis. - Un Fensija rotaļīgi iebakstīja Edijam krūtīs ar cāļa stilbu.

Edijs neatbildēja. Viņš skatījās gaisā ar neko neredzošu skatienu un rauca pieri.

-  Tomēr man labāk patiktu, ja viņa par mums nezinātu, - viņš beidzot sacīja.

-   Nestrīdēsimies vairs par to, labi? Es tur neko nevaru līdzēt. Kad iznācu no tava numura, viņa jau rēgojās man priekšā, piespiedusi pie krūtīm to stulbo spainīti ar ledu, un blenza uz mani kā mēli norijusi.

-   Vai Teitam viņa ir pastāstījusi?

-   Šaubos. - Uz Fensijas kailā vēdera uzkrita zeltaini brūna maizes drupata. Viņa samitrināja ar mēli pirkstu, pacēla drupatu un nolaizīja to.

-   Es tev labāk pastāstīšu ko citu, - viņa noslēpumaini nočukstēja. - Man šķiet, ka viņa joprojām nav pie pilna prāta.

-   Kāpēc tu tā domā?

-   Viņa uzdod man muļķīgus jautājumus.

-   Kādus, piemēram?

-  Vakar es ierunājos par kaut ko, ko viņai vajadzēja labi atcerēties, pat ja būtu pārciesta kontūzija.

-   Par ko?

-   Nu, - Fensija stiepa vārdus un pārvilka pār lūpām ar gandrīz pilnīgi apgrauzto cāļa kaulu, - Reiz kāds cits rančo īpašnieks pirka no vectētiņa zirgus. Kad kovbojs ieradās tos apskatīt, tuvumā neviena nebija, un tad es pati ievedu viņu stallī. Viņš nebija īpaši mudināms.

-   Varu iztēloties, - Edijs novilka. - Bet kāds tam sakars ar Kerolu?

-   Viņa uzskrēja virsu, kad mēs drāzāmies kā divi truši. Sākumā es pārbijos, ka esmu pagalam. Red/i, tas notika pirms pāris gadiem, un tad man bija vēl tik tikko septiņpadsmit, bet Kerola vienā mirklī sapratās ar kovboju. Es tikai attapos, kad šī jau bija kaila un vāļājās salmos kopā ar mums. - Fensija teatrāli novaibstījās. - Apžēliņ, tas bija fantastiski. Kas par pēcpusdienu! Bet vakar, kad cs viņai par to ieminējos, izskatījās, ka šī tūlīt apvemsies. Vai gribi vēl cāli?

-   Nē, paldies.

Fensija iesvieda tīri apgrauzto kaulu atkritumu spainī un ķērās pie pēdējās cāļa kājiņas. Edijs dzelžainā tvērienā sagrāba viņas delnu.

-   Tu taču neizstāstīji viņai neko no maniem noslēpumiem, ko?

Fensija iesmējās un iebakstīja Edijam ar kailo kāju.

-   Es nezinu nekādus tavus noslēpumus.

-Tad ko tu ar Kerolu vēl runāji par mani?

-   Es tikai pateicu viņai, ka tu esi pats foršākais, kāds man jebkad bijis. - Fensija pieliecās un neķītri noskūpstīja viņu uz lūpām. - Tu taču esi, tu pats to zini. Tavs daikts ir kā no rūdīta tērauda. Un tevi ir vēl kaut kas aizraujošs, kaut kas gandrīz biedējošs.

Viņš izskatījās uzjautrināts.

-  Tiec galā ar savu cāli. Laiks braukt mājās.

Fensija nepaklausīgi apvija rokas Edijam ap kaklu un tvīksmi noskūpstīja viņu.

-   Es vēl nekad nebiju mīlējusies no mugurpuses.

-   Zinu.

Viņa asi atvirzījās no Edija.

-   Vai es labi to darīju?

-   Lieliski. Bet varu tev pateikt, ka sākumā tu biji pārsteigta.

-   Mīlu pārsteigumus.

Edijs satvēra Fensiju aiz-matiem un noskūpstīja. Abi kopa viņi nokrita piesviedrētajos palagos.

-   Nākošajā reizē, kad tava krustmāte Kerola sāks izprašņāt par mani, - viņš runāja, uzvelkot prezervatīvu, - atgādini, lai viņa uztraucas par sevi un nebāž degunu manas darīšanās.

Un viņš iegāja viņā.

-    Jā, Edij, jā, - viņa skandēja, dauzīdama Edijam pa muguru ar cāļa kājas kaulu, kas joprojām bija palicis saujā.

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

-   Sasodīts, - Vens Lovdžojs domīgi novilka. Viņš iesūca pēdējo dūmu 110 marihuānās cigaretes, kuru bija nosmēķējis līdz plankumainajiem pirkstiem. - Es esmu tikpat nemākulīgs šantāžā kā visā pārējā.

-   Tu draudēji viņai ai; šantāžu? - Airišs uzmeta vi- deooperatoram nicinājuma pilnu skatienu. - Par to gan tu aizmirsi ieminēties, kad stāstīji, ka esi saticies ar Everiju.

-       Ir jau labi, Airiš, - Everija mierinoši uzlika plaukstu uz pavecā vīra rokas. Viņa pasmaidīja un piebilda: - Vens bija noskaities, ka neesam dalījušies ar viņu mūsu noslēpumā.

-   Nejoko, par to. No šī noslēpuma man piemetušies hroniski gremošanas traucējumi. - Airišs piecēlās no dīvā- niņa, lai ielietu sev vēl vienu viskiju. Glāze tika piepildīta no pudeles, kas stāvēja uz virtuves galda.

-   Atnes man arī vienu! - uzsauca Vens. Tad viņš pievērsās Everijai. - Airišam taisnība. Tu esi sūdos līdz au1 sīm, un pati pat neapjēdz to.

-   Es visu saprotu.

-   Vai gribi pērienu?

-Nē.

-  Jēzus… Everij, tu esi traka. Kāpēc tu dari tādas muļķības?

-   Vai tu gribi to pasacīt viņam vai man to izdarīt pašai? - viņa jautāja Airišam, kad bija atkal apsēdusies viņam blakus uz dīvāniņa.

-   Šī taču ir tava spēlīte.

Kamēr Airišs un Vens sūca viskiju, Everija atkal izstāstīja savu neticamo stāstu. Vens klausījās uzmanīgi, ar neticību, ik brīdi palūkodamies uz Airišu, kurš apstiprināja Everijas sacīto, drūmi mājot ar iesirmo galvu.

-   Vai Ratlidžs kaut ko nojauš? - pajautāja Vens, kad Everija bija beigusi.

-  Neko, vismaz cik es pagaidām varu nojaust.

-   Un kurš starp viņiem ir šis nodevējs?

-   Pagaidām nezinu.

-   Vai viņš vēl ir mēģinājis sazināties ar tevi?

-   Jā. Vakar es saņēmu kārtējo uz mašīnas drukāto vēstuli.

-   Un kas tur rakstīts?

-   Apmēram 1as pats, kas pirmajā vēstulē, - viņa izvairīgi atbildēja, tomēr neuzdrošinoties paskatīties Airiša vērīgajās, zilajās acīs.

Kodolīgajā zīmītē, kuru Everija atrada savā veļas atvilktnē, bija rakstīts:

Tu esi gulējusi ar viņu. Labs darbiņš. Nu viņš ir atbruņots.

Kļuva šķebīgi ap dūšu, iedomājoties, ka kāda nezināma persona runā par to, kas noticis Ādolfus viesnīcā. Vai tiešām Teits runājis par mīlēšanos ar cilvēku, kuram viņš uzticas, bet kas tomēr nodod viņu? Vai varbūt šis cilvēks pazīst Teitu tik labi, ka sajūt katru viņa noskaņojuma izmainu niansi un veiksmīgi uzminējis tās iemeslu? Atliek tikai priecāties, ka svešinieks to noturējis par viltīgu gājienu un nav pamanījis Everijas iemīlēšanos.

-   Lai kas arī viņš ir, - nu Everija sacīja saviem draugiem, - viņš joporojām nav atteicies no sava nodoma. - Viņu sāka kratīt drebuļi. - Bet es nedomāju, ka slepkavos viņš pats. - Šo vārdu bija grūti izrunāt skaļi. - Tam noteikti ir nolīgts algotnis. Vai atnesāt kasetes, kuras es lūdzu?

Vens pamāja uz galdiņu telpas tālākajā galā. Tur viņš bija sakrāvis videokasetes, kad ieradās tikai dažas minūtes pirms Everijas.

-   Airišs man pateica tavu lūgumu, par kuru biji rakstījusi viņam.

-  Paldies, Ven. - Piecēlusies no dīvāniņa, Everija paņēma kasetes, piegāja pie Airiša televizora ar videomagnetofonu un ieslēdza to. Ielikusi magnetofonā vienu no kasetēm, viņa atgriezās uz dīvāniņa ar tālvadības pultlti rokā.

-   Vai te ir viss, ko safilmēji brauciena laikā?

-   Jā. No tavas ierašanās Hjūstonā lidz brīdim, kad atgriezies mājās.

-   Ja mēs gatavojamies skatīties neapstrādātas filmas, tad es ieliešu sev vēl vienu mēriņu.

-   Nākošreiz paņem pats savu pudeli, - nomurmināja Airišs, kad Vens virzījās uz virtuvi.

-   Ej pupās, Makeib.

Airišs neapvainojās, saliecās uz priekšu un atbalstījās ar elkoņiem uz ceļgaliem. Televīzijas ekrānā bija redzams Teits. Viņš nupat bija izkāpis no lidmašīnas. Blakus Teitam gāja Everija un Mendija, pārējā svīta turējās aizmugurē.

-   Bērns te ir, bet kur atrodas Teita vecāki?

-   Viņi brauca ar mašīnu. Zī atsakās lidot lidmašīnā.

-   Dīvaini, ja padomā, ka viņa ir Gaisa speķu virsnieka sieva, vai ne?

-   Nebūt nē. Nelsons lidoja ar bumbvedēju Korejā, bet viņa bija palikusi mājās ar mazo Džeku. Viņa taču baidījās palikt atraitnēs. Un Nelsona draugs un kolēģis - Teits mantoja viņa vārdu - pazuda jūrā, kad avarēja viņa lidmašīna.

-   No kurienes tu visu to zini?

-   Es aizgāju uz Teita biroju, kad zināju, ka viņa tur nebūs, un aizbildinājos, ka gribu visus fotoattēlus ielikt jaunos rāmjos. Un tad man izdevās iesaistīt sarunā Teita sekretāri un izprašņāt par attēlos redzamajiem ļaudīm. Pagaidi! Apturi!

Attapusies, ka ar tālvadības pulti pati var apstādināt lenti, Everija to izdarīja un, patinusi atpakaļ, palaida atkal.

-   Viņš taču arī bija Hjūstonas lidostā, kad mēs tur ieradāmies.

-   Kas? - unisonā noprasīja Airišs un Vens.

Everija atkal attina lenti. - Šī taču vēl ir Hobijas lidosta, vai ne, Ven?

-   Pareizi.

-   Lūk! Vai redzat garo vīru ar sirmajiem matiem?

-   Dzeltenā polo krekliņā?

-  Jā.

-  Kur? Es neredzu viņu, - Airišs kurnēja.

-  Un kas tad ir ar viņu? - noprasīja Vens.

Everija atkal attina lenti.

-   Vai šajā aparātā nevar apstādināt attēlu?

-   Sasodīts, var taču. - Airišs izrāva viņai no rokām pul- tīti. - Saki, kad apturēt. Es taču neredzēju to draņķi, kas…

-  Tagad!

Airišs nospieda pogu. Attēls uz ekrāna sastinga.

Everija pieliecās pie ekrāna un rādīja Airišam kādu vīru. Gandrīz iejucis pūlī, viņš stāvēja aizmugurē.

-   Viņš bija mūsu viesnīcā, - paziņoja Everija, redzētā pārsteigta. - Mēs steidzāmies uz tikšanos, un viņš vēl pieturēja mums lifta durvis.

Tāpēc jau Everija Midlendā bija viņu ievērojusi. Nupat vīrs bija redzēts Hjūstonā, lai gan tad viņa vēl nebija apjautuši, ka nosvīdušais vīrietis, kas iznāk no viesnīcas tre- nažieru zāles, ir tas pats vīrs kovboja kostīmā.

-   Nu un?

-   Nu, un viņš bija Midlendā. Viņš atradās lidostā, kad mēs nolaidāmies. Un cs redzēju viņu arī vēlāk, Dalasā, vakariņu laikā Sautforkā.

Vens un Airišs apmainījās rūpjpilniem skatieniem.

-  Sagadīšanās?

-  Vai tiešām jūs tā domājat? - Everija jau sadusmojās.

-  Nu labi, kāds traks Ratlidža atbalstītājs.

-   Es jau ari sev tā mēģināju iestāstīt, - viņa sacīja, - bet kopš brauciena mēdzu iegriezties kampaņas štābā gandrīz vai katru dienu, bet viņu vairs neesmu ne redzējusi, ne sastapusi. vStarp citu, brauciena laikā viņš mūs nc reizi neuzrunāja tieši. Viņš vienmēr uzturējās tālumā, pūlī.

-Tu izdari pārsteidzīgus secinājumus, Everij.

-   Beidz! - Iespējams, ka viņa vēl nekad nebija tik asi uzklieguši Airišam. Uzsauciens abus vīriešus pārsteidza. Everija gan centās nedaudz nomierināties. - Es zinu, ko tu domā, bet tu kļūdies.

-   Un ko tad es domāju?

-   Ka cs lecu uz galvas aukstā ūdenī, ka izdaru pārsteidzīgus secinājumus, pirms esmu savilkusi visus galus kopā, ka rīkojos emociju, ne prāta vadīta.

-   Zini, - Vens apsēdās ar saliektu muguru un piespieda glāzi ar viskiju pie iekritušā vēdera, - tādus gājienus tu jau ne reizi vien esi nostrādājusi.

Everija piespieda sevi nomierināties.

-   Apskatīsimies pārējās kasetes un tad pārliecināsimies, vai es kļūdos.

Kad pēdējā lente bija noskatīta un uz ekrāna parādījās snicdziņš, iestājās ilgs klusums, kuru traucēja tikai videomagnetofonā tinošās lentes švīkstoņa.

Everija piecēlās kājās un pagriezās pret viņiem. Viņa netērēja laiku, lai uzsvērtu, ka viņai bijusi taisnība. Vīrs vairāk vai mazāk bija pazibējis gandrīz vai katrā lentē.

-   Vai viņš kādam nojums šķiet pazīstams?

-   Nē, - sacīja Vens.

-   Viņš ir redzams katrā pilsētā, kur mēs viesojāmies, - Everija skaļā balsī prātoja, - un vienmēr slapstās aizmugurē, pūlī.

-   Neslapstās, vienkārši stāv, - palaboja Airišs.

-   Stāv un nenolaiž acu no Teita.

-   Tā gandrīz visu laiku blenzi arī tu, - Vens mēģināja

•pajokot. - Tu taču netaisies nožmiegt viņu. ♦

Everija drūmi palūkojās uz viņu.

-   Vai tev nešķiet mazliet dīvaini, ka vīrietis gandrīz vai pa visu štatu seko cilvēkam, kas kandidē uz senatora krēslu, nebūdams viņa vēlēšanu organizācijas komitejā?

Viņi skatījās viens otrā un izvairīgi raustīja plecus.

-    Ir gan dīvaini, - Airišs piekāpās. - Tomēr nevienā kadrā viņš nebija redzams ar pirkstu uz gaiļa.

-   Vai tu viņu manīji automobīļu rūpnīcā? - gribēja zināt Vens.

-Nē.

-Tas bija viens no lielākajiem un, iespējams, naidīgāk noskaņotajiem pūļiem, kurus uzrunāja Teits, - sacīja Airišs. - Vai tad tāda vietiņa nebūtu vispiemērotākā, lai īstenotu šādu mērķi?

-  Varbūt viņu iztraucēja pudeles sviedējs?

-   Bet tu sacīji, ka neredzēji Sirmos Matus rūpnīcā, - Vens piezīmēja.

Everija apjukusi kodīja lūpu. Tā notikumiem bagātā diena viņas atmiņās bija izplūdusi. Asi izcēlās tikai atsevišķi mirkļi, piemēram, Teits sēž slimnīcas ātrās palīdzības telpā, viņa kreklu iekrāsojuši asins traipi. Ievainojums laika gaitā bija sadzijis, mazā rēta kļuvusi gandrīz neredzama, to daļēji piesedza arī mati. Everija noskurinājās, iedomājusies, ka varēja būt daudz ļaunāk, ja Sirmie Mati…

-   Pagaidiet! Nupat atcerējos! - viņa iesaucās. — Pirms iziešanas no viesnīcas es pārlasīju dienas darba kārtību, - viņa uzbudināti centās atcerēties notikumu gaitu. - Brauciens uz auto rūpnīcu nebija ierakstīts, jo to noorganizēja vēlāk. Neviens, izņemot Ediju, Džeku un rūpnīcas priekšniecību nezināja, ka mēs uz turieni brauksim. Tātad, pat ja Sirmie Mati bija piekļuvis dienas plānam, viņš nevarēja zināt, ka Teits dosies uz Ārlingtonu.

-   Izklausās, ka jūs abi runājat par kaut kādu sasodītu indiāni, - ķildīgi iejaucās Airišs. - Paklausies, Everij, šī afēra kļūst pārāk bīstama. Pasaki Teitam Ratlidžam, kas tu esi, kādas tev ir aizdomas, un lasies no turienes pie velna.

-   Es nevaru. - Viņa ievilka trīcošu elpu un vēlreiz uzsvērti atkārtoja. - Es nevaru.

Viņi strīdējās ar Everiju vēl krietnu pusstundu, bet nc pie kādas jēgas nenpnāca. Everija uzskaitīja iemeslus, kāpēc viņa tagad nevar izstāties no spēles, un atvairīja abu vīru iebildumus, ka tad, kad viss būs galā, viņa kārtējo reizi paliks zaudētājos.

-  Vai tad jūs nesaprotat? Es esmu vajadzīga Teitam. Un arī Mendijai. Es nepametīšu viņus, līdz būšu pārliecināta, ka viņiem nedraud briesmas. Tāds ir mans galavārds.

Laiks bija paskrējis vēja spārniem. Viņa steidzīgi sāka gatavoties promiešanai un apkampa abus.

-   Man būs drošāka sajūta, ja zināšu, ka tu esi blakus, - viņa sacīja Venam. Airišs bija apsolījis, ka Vens filmēs Ratlidža vēlēšanu kampaņu līdz pat vēlēšanu beigām. - Esi kā acs manā pakausī. Uzmani pūli. Līdzko ieraudzīsi Sirmos Matus, nekavējoties ziņo man.

-   Tikai beigsim ar šiem indiāņu vārdiem, — Airišs ievaidējās. Viņš satvēra Everiju savās lāča skavās. - Tomēr es negribu atkal pazaudēt tevi.

Everija noskūpstīja viņu uz vaiga.

-   Nepazaudēsi.

-   Sargā savu asti, Everij, - uzsauca Vens.

-   Sargāšu, es apsolu.

Viņa ātri izgāja ārā un steidzās mājup, tomēr nepaspēja.

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

-  Ši aina kļūst jau pārāk pazīstama, - Teits nikni sagaidīja Everiju mirklī, kad viņa atvēra Mendijas guļamistabas durvis. - Es te staigāju pa istabām un, sasodīts, nezinu, kur tu esi.

Bez elpas Everija pārskrēja istabai un piesardzīgi noliecās pār gultas galu. Mendija gulēja, tomēr uz viņas vaigiem vīdēja asaru pēdas.

-   Zī man sacīja, ka viņai atkal bijuši murgi. Vai tiesa? - jautāja Everija. Teita māte bija sagaidījusi viņu jau vestibilā."

Teits bija vēl uzbildinātāks par māti. Viņa seja izskatījās izmocīta, mati sajukuši un nesukāti.

-  Tas sākās pirms kādas stundas, drīz pēc tam, kad viņa aizmiga.

-   Varbūt Mendija kaut ko atcerējās? - Everija ar cerībām palūkojās uz Teitu.

-   Nē, - viņš aprauti atteica. - Viņa pamodās pati no savas raudāšanas.

Everija atglauda Mendijas matus un nomurmināja:

-   Man vajadzēja būt šeit.

-  Pie velna, tev taisnība. Tev vajadzēja būt šeit. Mendija raudāja un sauca pēc tevis. Kur tu biji?

-   Man bija darīšanas. - Everiju kaitināja Teita balss pavēlošais tonis, tomēr pašlaik svarīgāka bija Mendija un nevis ķīvēšanās ar Teitu. - Es tagad palikšu pie viņas.

-  Tu nevari. Ir ieradušies cilvēki no Vīklija un Fostera kompānijas.

-   Kas?

-   Konsultanti, kurus mēs nolīgām kampaņas koriģēšanai. Mūsu tikšanos pārtrauca Mendijas murgu lēkme, bet viņu laiks ir dārgs. Jau tā esam likuši viņiem gaidīt pārak ilgi.

Teits izstūma Everiju no Mendijas guļamistabas un virzīja uz vienām no durvīm, kas veda uz vidus pagalmu. Everija atspiedās ar papēžiem grīdā.

-   Kas tev svarīgāks, Teit? Tavas meitas stāvoklis vai šie dūži? Lai taču viņi mazliet pagaida.

-Nemēģini pārbaudīt manu pacietību pašlaik, Kerol, - viņš izgrūda caur sakostiem zobiem. - Ne tu. bet es biju šeit un palīdzēju bērnam nomierināties.

Everija saprata, ka Teitam taisnība. Mocīja vainas apziņa. Viņa novērsās.

-  Es gan domāju, ka tu esi pret šo profesionālo konsultantu iesaistīšanu kampaņā.

-   Esmu pārdomājis.

-  Edijs un Džeks tev palīdzēja pārdomāt.

-  Viņiem bija savs viedoklis, bet gala lēmumu pieņēmu es. Lai vai kā, bet šie konsultanti ir šeit un gaida, lai varētu ar mums pārrunāt turpmāko kampaņas stratēģiju.

-  Pagaidi minūti, Teit, - viņa sacīja un mierinoši uzlika roku viņam uz krūtīm, neļaujot paspraukties garām.

-Ja tev tas nepatīk, vienkārši pasaki Viņiem. Līdz šim tava kampaņa balstījās uz tevi pušu - uz tavu personību un taviem uzskatiem. Un kas notiks, ja šie tā sauktie eksperti mēģinās izmainīt tevi? Vai tu nejutīsies pazemots, savu es pazaudējis? Pat paši labākie padomdevēji var kļūdīties. Lūdzu, nespied sevi darīt to, ko tu negribi.

Viņš nostūma Everijas plaukstu no savām krūtīm.

-        Ja mani varētu piespiest kaut ko darīt, Kerol, es jau sen būtu izšķiries no tevis. To darīt man ne vienu vien reizi ir ieteikuši.

Nākamajā rītā Everija izkāpa no vannas un, viegli apsējusi dvieli ap vidukli, nostājās pie spoguļa un sāka susināt matus. Pēkšņi viņai likās, ka caur pavērtajām durvīm guļamistabā pazib kāda kustība. Pirmā doma bija, ka atkal ienākusi Fensija. Everi ja spēji atgrūda durvis un sastinga.

-   Džek!

-   Piedod, Kerol. Es domāju, ka tu dzirdēji manu klauvējienu.

Viņš bija ienācis visai dziļi viņas istabā. Ja Džeks būtu klauvējis, Everija noteikti nebūtu viņu ielaidusi. Viņš meloja. Viņš nebija klauvējis. Nikna un uzbudināta, Everija savilka vannas dvieli ciešāk ap pleciem un vidukli.

-   Ko tu gribi, Džek?

-   Hm, zēni šo atstāja priekš tevis.

Nenovērsdams no viņas skatienu, Džeks iemeta gultā

mapīti ar papīriem. Viņa ciešais skatiens lika Everijai justies neomulīgi. Tas bija miesaskārs un arī dzēlīgs. Vannas dvielis atstāja Everijas plecus un kājas kailus. Vai viņš spēj saskatīt atšķirību starp viņas un Kerolas augumiem? Un vai viņš vispār zināja, kā izskatās Kerolas augums?

-   Kādi zēni? - viņa pajautāja, cenšoties nenodot, cik neomulīgi jūtas.

-   No Vīklija un Fostera kompānijas. Viņiem nebija izdevības nodot to tev vakar, jo tu pēkšņi pameti tikšanos un izskrēji ārā.

-   Es nepametu tikšanos, bet tikai aizgāju pārbaudīt, kā jūtas Mendija.

-   Un paliki pie viņas, līdz šie bija aizgājuši.

Everi ja netaisnojās un neapstrīdēja Džeka sacīto.

-  Tēv viņi nepatika, vai ne?

-   Ja jau tu jautā, tad atbildu - nē. Un es esmu pārsteigta, ka tev patika.

-   Kāpēc?

-  Tāpēc, ka viņi piesavinās tevis izdarīto.

-  Viņi strādā mūsu labā, ne pret mums.

-   Man gan tā nelikās, - iebilda Everija. - Viņi izklausījās despotiski un-uzspieda savu viedokli. Man šāda uzpūtīga augstprātība nav pieņemama, un es jutīšos pārsteigta, ja Teits to cietīs ilgu laiku.

Džeks iesmējās.

-   Redzot, kā tu uztver viņus pašus un viņu augstprātīgos padomus, tevi gaida grūti laiki, lai sagremotu šo. - Un viņš pamāja uz mapīti.

Ziņkāres pārņemta, Everija piegāja pie gultas, pacēla mapi un pāršķirstīja vairākas papīra lapas.

-  Saraksts, ko drīkst un ko nedrīkst kandidāta sieva.

-Tieši tā, misis Ratlidža.

Viņa aizcirta vākus un iemeta tos atpakaļ gultā.

Džeks atkal iesmējās.

-   Man ir patiess prieks būt par izsūtāmo zēnu. Vienīgi Edijs saniknosies, ja tu nepārskatīsi visu, kas tur ir

iekšā.

-   Edijs var lasīties uz elli. Un tu arī. Un ikviens, kurš grib padarīt Teitu par plastmasas robotu, kas tik vien prot, kā skūpstīt bērneļus un apmainīties rokasspiedieniem, kurš bārsta gludas frāzes, bet neprot pasacīt neko, ko būtu vērts uzklausīt.

-   Tu taču esi kļuvusi par varenu karotāju Teita dēļ, vai ne? Pēkšņi esi kļuvusi par viņa uzticamāko sabiedroto.

-  Tur nu tev pilnīga taisnība.

385

-   Pie velna, Kerol, kuru tu gribi apmuļķot?

S. Bruuna Spogultēls- 13

-   Es esmu viņa sieva. Un nākošreiz, kad gribēsi satikt mani, klauvē skaļāk, Džek.

Viņš kareivīgi paspēra soli Everijas virzienā. Viņa seju izkropļoja dusmas.

-   Spēlē teātri, kam vien gribi, bet kad mēs esam vieni paši…

-  Māmiņ, es tev kaut ko uzzīmēju, - vicinot rokā zīmēšanas papīra lapu, istabā teciņus ieskrēja Mendija.

Džeks nikni paraudzījās Everijā, tad apgriezās uz papēža un izsoļoja no istabas. Everija apsveica sevi, ka turējusies vareni, bet nu ceļgali saļodzījās. Viņa noslīga uz gultas malas un, piespiedusi sev cieši klāt Mendiju, noskūpstīja uz pieres. Sobrīt bija grūti pateikt, kura kuru mierina.

-   Māmiņ?

-   Ko tu uzzīmēji? Ļauj man paskatīties. - Everija atlaida bērnu un pētīja Mendijas krāsu triepienus. - Cik skaisti! - Everija iesaucās un pasmaidīja.

Dažu nedēļu laikā pēc vizītes pie doktora Vebstera Mendijas stāvoklis bija ievērojami uzlabojies. Meitenīte soli pa solim izkūņojās no čaulas, kurā līdz šim bija sevi icslodzījusi. Viņas intelekts darbojās radoši, mazais augumiņš kūsāja no enerģijas pārpilnības. Lai gan Mendijai vēl mazliet pietrūka pašpaļāvības, viņa tomēr nebija tik vāra 1111 viegli ievainojama kā agrāk.

-   Šis ir tētis. Un te Šeps. - meitēns čaloja, rādīdama tumši zilo plankumu papīra lapā.

-  Skaidrs.

-   Vai es varu dabūt košļājamo gumiju? Mona teica, lai palūdzu tev.

-  Vienu gabaliņu. Un nenorij. Atnes to man, kad negribi vairs košļāt.

Mendija skaļi noskūpstīja Everiju.

-   Es mīlu tevi, māmiņ.

-  Es ari mīlu tevi. - Everija atkal apkampa viņu un neatlaida, līdz Mendija atraisījās no apskāviena un devās pēc apsolītās gumijas.

Everija sekoja viņai līdz durvīm, aizvēra tās un tad nolēma arī aizslēgt. Mājā dzīvo tādi, kurus viņa nevēlas ielaist savā istabā.

Bet ir arī tādi, kuru dēļ durvis jāatstāj neaizslēgtas. Mendija. Un Teits.

Vens atvēra kārbu ar tunci un atgriezās pie savas video pults. Vēders beidzot bija noraidījis signālu smadzenēm, un paziņojis, ka dzīvības uzturēšanai beidzot kaut kas jāuzņem. Pats Vens tā bija iedziļinājies savā darāmajā, ka nemūžam nebūtu atcerējies par ēšanu. Un nu viņš ar puslīdz tīru karotīti stūķēja mutē eļļaino zivi.

Sakodis karoti mutē, Vens ar brīvajām rokām izņēma no aparāta kaseti un ielika jaunu. Šādā stāvoklī viņa locekļi darbojās veikli un saskaņoti kā astoņkājim.

Viņš ielika pirmo kaseti futrālī ar etiķeti un pievērsa uzmanību otrajai. Uz ekrāna vispirms parādījās krasu tabula, tad laika atskaite.

Beidzot Vens norija zivs kumosu, kuru līdz šim bija turējis mutē, aizkūpināja cigareti, iedzēra malku viskija, tad iebāza mutē vēl vienu kumosu tunča, atgāzās savā krēslā un uzlika kājas uz galda malas.

Viņš skatījās kādu dokumentālu filmu, kuru bija uzņēmis pirms vairākiem gadiem. Filma bija veltīta mazgadīgo pornogrāfijas problēmai. Šī nebija piegludinātā, izgraizīta versija, kāda tika rādīta televīzijā. Šī bija Vena personīgā kasete, tā, kas ietvēra visu viņa divpadsmit nedāļu laikā kopā ar producentu, reportieri un skaņu režisoru safilmēto materiālu. Šī bija tikai viena no lentēm viņa milzīgajā personīgajā bibliotēkā.

Pagaidām viņu neatstāja neskaidra nojauta, ka kāds no Ratlidžu kampaņas braucienā manītajiem ir redzēts jau kaut kad agrāk, bet tas nebija vīrs ar sirmajiem matiem, par kuru Everija bija tik ļoti bažījusies. Vens pat nebija pārliecināts, ko viņš īsti meklē, bet no kaut kurienes taču jāsāk. Viņš neapstāsies, kamēr nebūs atradis, lai kas arī būtu meklējamais. Kamēr viņam nav atkal jādodas kopā ar Ratlidžiem kampaņas braucienā, tā vai tā nekas prātīgāks nav darāms. Ja nu vienīgi zālītes smēķēšana.

Bet to vienmēr var paspēt.

-   Kur ir Edijs? - jautāja Nelsons no savas vietas vakariņu galda galā.

-   Viņam nācās aizkavēties, - paskaidroja Teits. - Viņš pieteica, lai sākam vakariņot un negaidām viņu.

-   Izskatās, ka mēs nekad vairs visi nesalasīsimies vakariņās, — Nelsons sarauca pieri. - Doroteja RI, kur ir Fensi- ja?

-   Viņa… viņa… - Dorotejai Rī nebija ne mazākas nojausmas, kur varētu atrasties meita.

-   Kad es braucu projām, viņa vēl palika štābā, - Teits traucās palīdzēt brāļasievai.

Džeks uzsmaidīja saviem vecākiem.

-  Viņa tagad tur raujas garas stundas, vai ne, māt?

Zī atturīgi atsmaidīja dēlam.

-   Viņa strādā nopietnāk, nekā es biju gaidījusi.

-  Tas tik tā sākumā, - norūca Nelsons.

Everija sēdēja preti Džekam. Viņa klusēja, lai gan šaubījās, vai Fensija visu laiku darbojas tikai štābā. Šķiet, ka tikai Everija manīja Fensiju un Ediju bieži atgriežamies kopā un tā pavēlāk.

Mendija palūdza, lai viņai uzsmērē sviestu uz maizītes. Kad Everija bija to izdarījusi un pacēla galvu, viņa pamanīja, ka Džeks vēro viņu un smaida tā, it kā viņus abus saistītu kāds neķītrs noslēpums. Everija steidzīgi novērsās un koncentrēti skatījās savā šķīvī, kamēr saruna visapkārt turpināja kūsāt.

Fensija ieradās pēc dažām minūtēm un iekrita krēslā. Viņas noskaņojums bija tikpat drūms kā sejas izteiksme.

-   Vai tev neatrastos kāds pieklājīgs vārds priekš mums visiem, jaunkundz? - bargi noprasīja Nelsons

-   Apžēliņ, atkal puķukāposti, - Fensija nomurmināja un pastūma trauku uz galda pretējo pusi.

-  Es necietīšu tādas runas, - nodārdināja Nelsons.

-  Ak, es aizmirsu, ka tev tas nepatīk, - meiča izsmējīgi atcirta.

Nelsona seja dusmās piesarka.

-   Un vēl vairāk es necietīšu tavu bezkaunību. - Viņš šaustīja Džeku un Doroteju Ri daudz izsakošiem skatieniem. Džeks nodūra galvu, bet Doroteja Rī tvēra pēc glāzes ar vīnu. - Uzvedies pieklājīgi. Apsēdies taisni un ēd vakariņas.

-   Nav jau nekā normāla, ko ēst, - Fensija sūdzējās.

-  Tev vajadzētu kaunēties par sevi, Frensīna.

-  Zinu, zinu, vecotēv. Tūlīt tu runāsi par bērniņiem, kuri Āfrikā mirst badā. Pietaupi savu sprediķi citai reizei, labi? Es eju uz savu istabu.

-   Tu paliksi tur', kur esi, - Nelsons uzbrēca. - Tu esi daļa no ģimenes, un šajā ģimenē pieņemts vakariņot visiem kopā.

-   Nevajag kliegt, Nelson, - Zī pieskārās viņa piedurknei.

Fensija piesarka. Viņa uzmeta vectēvam dumpīgu skatienu, nicinoši noskatīja vecākus, bet palika savā vietā.

It kā nekas nebūtu noticis, Nelsons uzsāka sarunu no punkta, kur tā bija pārtrūkusi, Fensijai ienākot.

-   Vīklija un Fostera kompānija Organizē Teitam vēl vienu braucienu.

Šī informācija bija domāta pie galda sēdošajām sievietēm, jo viņas par to vēl nezināja.

Everija palūkojās uz Teitu.

-   Es tikai šovakar par to uzzināju, - viņš it kā taisnojās, - un nepaspēju līdz vakariņām tev pastāstīt. Tu dabūsi brauciena plānu.

-   Kur mēs braucam?

-   Pa visiem štata nostūriem.

Zī noslaucīja lūpas salvetē.

-  Cik ilgi jūs būsiet projām? - viņa pavaicāja.

-   Mazliet vairāk par nedēļu.

-    Neuztraucies par Mendiju, Kerol, - sacīja Nelsons. - Vectētiņš par viņu parūpēsies. Parūpēsies taču, vai ne, Mendij?

Meitēns uzsmaidīja viņam un pamāja ar galvu. Bērnam nekad nebija iebildumu, ja vajadzēja vadit laiku ar vecvecākiem. Parastos.apstākļos arī Everija atstātu Mendiju bez bailēm, bet iepriekšējā naktī viņu atkal bija mocījuši murgi, jau otro reizi šajā nedēļā. Varbūt Mendija tūlīt būs izkļuvuši no to varas, tāpēc Everija ne par ko negribēja atstāt viņu vienu. Šī lieta jāpārrunā ar Teitu, pirms tiek pieņemts galējais lēmums.

Pēkšņi ēdamistabas durvīs parādījās Edijs. Mona, kas pašlaik vāca no galda otrā ēdiena traukus, pavēstīja, ka paglabājusi viņam siltu maltīti.

-  Tūdaļ atnesīšu, - viņa sacīja.

-   Neraizējies. - Edija skatiens pārslīdēja pie galda sēdošajiem, uz mirkli apstādamies pie katra. - Man nāksies paēst vēlāk.

Fensijas garastāvoklis ievērojami uzlabojās, saīguma pilnajās acīs iemirdzējās gaisma. Uzmestā lūpa savilkās smaidā. Apsēdusies krēslā taisni, meiča skatījās Edijā ar apbrīnu un iekāri.

-   Ļoti negribas sabojāt jums vakariņas, - viņš iesāka.

Nelsons noraidoši pavicināja roku.

-Tu izskaties sarūgtināts.

Everija nodomāja, ka tas ir vēl vāji teikts. Edijs burtiski dusmās vārījās.

-   Kas noticis? Esam noslīdējuši aptaujās?

-   Vai kas nepatīkams?

-   Baidos, ka jā, - Edijs atbildēja tieši uz Zī jautājumu. - Kopā ar mani ir atbraukuši Ralfs un Dērks, bet es pieteicu viņiem pagaidīt viesistabā, līdz būšu parunājis ar ģimenes locekļiem.

Ralfs un Dērks bija Vīklija un Fostera kompānijas pārstāvji. Sarunās viņu vārdi pazibēja itin bieži. Everija vienmēr šķebīgi nodrebinājās, padzirdot šos vārdus, jo parasti viņai nepatika tas, kas tika runāts tālāk.

-   Nu ko, - Nelsons nepacietīgi mudināja. - Labāk jau uzzināt sliktos jaunumus uzreiz.

-   Tas attiecas uz Kerolu.

Visu apkārtējo skatieni pievērsās starp Teitu un Mendiju sēdošajai Everijai.

-  Cilvēks, kas izdarīja viņai abortu, gatavojas to pavēstīt atklātībai.

trīsdesmit piektā nodaļa

Īpašība, kas visvairāk nepieciešama bumbvedēju pilotiem, ir spēja pārslodzē nesaluzt. Izturēja ari Nelsons. Everija vēlāk atmiņā uzslavēja pavecā vira izturēšanos šajos mirkļos pēc Edija šausminošā paziņojuma, kad likās, ka sirds apstāsies.

Viņa savaldība mirkli, kad šķita, ka viss sašķīdīs tūkstoš drumslās, Everijai daudz ko nozīmēja. Viņa likās pazaudējusi valodu, kustības spējas un spēju domāt. Prāts atteicās strādāt. Bija sajūta, ka zeme pazudusi zem kājām un viņa peld melnajā bezgaisa telpā bez drošības sajūtas, ko sniedz gravitācijas spēks.

Nelsons saglabāja apbrīnojamu elastīgumu. Viņš pastūma sāņus savu vakariņu šķīvi un piecēlās.

-   Manuprāt, šo sarunu vajadzētu turpināt viesistabā.

Edijs pamāja, ar nožēlu un satraukumu palūkojās uz

Teitu un izgāja.

Piecēlās arī Zī. Viņa izskatījās neparasti bāla, bet bija tikpat mierīga kā vīrs.

-  Mona, mēs šodien izlaidīsim desertu, - viņa sacīja. - Lūdzu, pieskati Mendiju, jo mēs kādu brīdi būsim aizņemti.

Doroteja Rī pasniedzās pēc vīna glāzes. Džeks to viņai atņēma un nolika atpakaļ uz galda, tad satvēra Doroteju Rī zem elkoņa, piecēla no krēsla un pastūma halles virzienā. Fensija, priecīgi atdzīvojusies, sekoja viņiem.

Kad viņi nonāca pie durvīm, Džeks uzrunāja meitu:

-  Tu te nepiedalīsies.

-   Nekas neiznāks. Tik aizraujošs vēl līdz šim te nekas nav noticis, - viņa ieķiķinājās.

-Tev tur nav nekādas daļas, Fensij.

-   Es ari piederu pie ģimenes. Vectēvs pats to nupat uzsvēra. Bez tam, es ari piedalos kampaņas darbā, tāpēc man ir visas tiesības piedalīties sarunā. Pat vairāk tiesību nekā viņai, - un Fensija pamāja uz māti.

Džeks izvilka no bikšu kabatas piecdesmit dolāru zīmi un iespieda to Fensijai saujā.

-  Sameklē sev kādu citu nodarbošanos.

-  Ej pie velna, - viņa nomurmināja.

Teita seja bija dusmās nobālējusi. Viņš rūpīgi kontrolētām kustībām salocīja salveti un nolika to blakus šķīvim.

-   Kerol?

Everija satrūkās un pacēla galvu. Pārmetumus, kuriem teju bija jāgāžas pār viņas galvu, aizvietoja niknuma uguns viņa acīs. Uzmanīgi pieturēdams Everiju zem rokas, Teits izveda viņu no ēdamistabas un pavadīja uz lielo viesistabu.

Vēl nebija satumsis. Viesistabā pavērās plašs skats uz rietumpuses rietošās saules staru iekrāsotajām debesīm. Ainava aizrāva elpu. Everija bieži te bija sēdējusi un baudījusi skatu, bet šovakar bezgalīgais plašums lika viņai justies vientuļai un pamestai.

Viesistabā viņu nesagaidīja neviena draudzīga seja. Vīrieši, kas pārstāvēja sabiedrisko attiecību kompāniju, izskatījās atklāti naidīgi noskaņoti.

Dērks bija garš, kalsnējs vīrs ar vienmēr tumšām noguruma ēnām zem acīm. Viņš atgādināja tipisku algotu slepkavu no gangsteru filmām. Un vēl radās sajūta, ka, ja Dērks mēģinās pasmaidīt, viņa seja sabirzis drumslās.

Ralfs bija pilnīgs Dērka pretstats. Apaļīgs, drukns un dzīvespriecīgs, viņš vienmēr jokoja, tiesa, ar jokiem jautrības vietā apkārtējos izraisot īgnumu. Nervozējot Ralfs mēdza šķindināt kabatā sīknaudu. Tā šķindēja arī pašlaik, patiesībā gandrīz zvanīja kā zvani.

Kā Everijai bija zināms, neviens no abiem nekad nebija nosaucis uzvārdu. Everijai šķita, ka tas tāpēc, lai radītu draudzīgu atmosfēru starp viņiem un klientiem, tomēr pagaidām šis triks nebija iedarbojies.

Nelsons uzņēmās iniciatīvu.

-  Edij, lūdzu, izskaidro, ko tieši tu domāji ar to, ko paziņoji ēdamistabā.

Edijs nedomāja runāt aplinkus. Viņš vērsās pie Everijas.

-   Vai tev ir bijis aborts?

Viņas lūpas pavērās, bet viņa nespēja izdabūt pār tām ne skaņas. Atbildēja Teits.

-  Jā, ir bijis.

Zī sarāvās, it kā viņas slaiko augumu būtu caururbusi bulta. Nelsona uzacis nosodoši saraucās. Džeks un Doroteja Rī kā apdulluši neticīgi vērās Everijā.

-   Un tu par to zināji? - Edijs uzklupa Teitam.

-Jā.

-   Un nevienam nestāstīji?

-Tur taču nevienam nav daļas, vai nc tā? - Teits sakaitināti atcirta.

-   Kad tas notika? - gribēja zināt Nelsons. - Vai nesen?

-   Nē. Tieši pirms lidmašīnas katastrofas.

-  Lieliski, - Edijs murmināja. - Maucība. Tas nu gan ir lieliski.

-   Varbūt tu izvēlēsies pieklājīgākus vārdus manas sievas priekšā, mister Paskal? - ieaurojās Nelsons.

-   Es atvainojos, Nelson, - kliedza arī Edijs, - bet vai jūs saprotat, kā tas ietekmēs kampaņu, ja kļūs zināms atklātībai?

-   Protams-, ka es saprotu, bet mums jābūt uzmanīgiem ar atbildes reakciju. Kāds pašlaik mums būs labums no karstgalvības? - Kad visi bija puslīdz nomierinājušies, Nelsons jautāja: - Kā jūs uzzinājāt par šo… šo grūtniecības pārtraukšanu?

-   Pie doktora strādājošā medmāsa šo pēcpusdienu piezvanīja uz štābu. Viņa vēlējās runāt ar Teitu. - stāstīja Edijs. - Viņš jau bija aizgājis, tāpēc klausuli paņēmu es. Un tā, māsa pastāstīja, ka Kerola atnākusi pie viņiem grūtniecības sestajā nedēļā un lūgusi palīdzību, lai grūtniecību pārtrauktu.

Everija atslīga pret dīvāna atzveltni un saņēma rokas virs vēdera.

-   Vai mums tas jāapspriež šo divu kungu klātbūtnē? - Viņa pamāja uz sabiedrisko attiecību kompānijas pārstāvju pārīti.

-   Izejiet ārā, - Teits norādīja abiem uz. durvīm.

-   Pagaidiet mirkli, - iebilda Edijs. - Viņiem jāzina viss, kas te notiek.

-  Ne par manu personīgo dzīvi.

-   Par visu, Teit, - iebilda Dērks. - Līdz pat dezodorantam, kuru jūs lietojat. Nekas nedrīkst mūs pārsteigt, atcerieties to. It īpaši nekas nepatīkams. Par to mēs jūs brīdinājām jau pašā sākumā.

Izskatījās, ka Teits tūdaļ eksplodēs.

-   Un ar ko tā medmāsa piedraudēja?

-  Pastāstīt masu informācijas līdzekļiem.

-   Vai ari?

-   Vai ari jums jāmaksā, lai viņa klusētu.

-   Šantāža, - piebilda Ralfs, ar monētām kabatā atskaņodams gluži vai melodiju. - Ne pārāk oriģināli.

-        Bet efektīvi, - Edijs atcirta. - Nu labi, manu uzmanību viņa izpelnījās. Un vai zini, ka tevis dēļ viss var sagrūt? - viņš uzklupa Everijai.

Noķerta pati savu melu slazdā, Everija bija spiesta paciest apkārtējo nicinājumu. Viņai arī nebija izvēles. Viņai gan bija vienalga, ko katrs par viņu domā, bet gribējās nomirt, iedomājoties, cik ļoti viņā vīlies jūtas Teits.

Edijs piesteidzās pie bāriņa un pielēja sev glāzi neatšķaidīta viskija.

-  Es gaidu jūsu priekšlikumus.

-  Un ko saka ārsts? - pajautāja Dērks.

-   Ši medmāsa pie viņa vairs nestrādā.

-   Tiešām? - Ralfs pēkšņi pārstāja šķindināt monētas. - Kā tā?

-   Es nezinu.

-  Noskaidrojiet.

Šo īso pavēli, piecēlusies kājās, bija devusi Everija. Viņa redzēja tika vienu ceļu attaisnot sevi Teita acīs, un tas bija - palīdzēt viņam izkļūt no šīm nepatikšanām.

-   Noskaidro, Edij, kāpēc viņa vairs nestrādā pie doktora. Varbūt viņš atlaidis māsu par neprofesionalitāti.

-   Viņš? Doktors taču bija sieviete. Vai tad tu to neatceries?

-   Tu gribi, lai es tev palīdzu, vai nē? - viņa atcirta pretī, mēģinot novērst apkārtējo uzmanību no šausmīgās, tikko pielaistās kļūdas. - Ja māsa ir atlaista, nezin vai viņa varēs veiksmīgi darboties kā naudas izspiedēja, vai ne?

-    Kerolas sacītajā ir zināma jēga, - iesaucās Ralfs, pārskriedams ar acīm apkārtējo drūmajām sejām.

-  Tu mūs iepini šajā jezgā, - Edijs uzrunāja viņu. - Ko tu iesaki? Uz nekaunību atbildēt ar nekaunību?

-  Jā, - viņa izaicinoši atbildēja.

Viņa gandrīz spēja sadzirdēt, kā telpā sēdošajiem intensīvi domājot griežas smadzeņu zobrati.

Klusumu pārtrauca Zī.

-   Un kas notiks, ja viņa piesavinājusies tavu slimības vēsturi?

-   To var viltot, it īpaši kopijas. Te man vienmēr būs virsroka.

-   Bet mēs nedrīkstam melot šādā jautājumā.

-  Sasodīts, kāpēc ne? - Dērks pieprasīja atbildi.

Ralfs iesmējās.

-   Meli ir daļa no mūsu darba, Teit. Ja jūs gribat uzvarēt, jums jāprot melot ticamāk, nekā to dara Rori js Dekers, tas arī viss.

-   Ja es kļūšu par senatoru, man tomēr no rītiem vajadzēs paskatīties uz sevi spogulī, - drūmi atteica Teits.

-   Man nebūs jāmelo. Un tev arī ne. Neviens par abortu nekad neuzzinās. - Everija nostājās Teitam priekšā un saņēma viņa rokas. - Ja mēs paziņosim, ka viņa melo, viņai nāksies atkāpties. Es gandrīz vai varu garantēt, ka neviena vietējā televīzijas studija viņu neuzklausīs, it īpaši, ja viņa ir atlaista no darba klīnikā.

Ja māsa aiznes savu iesniegumu Airišam - un pirmā izvēle noteikti kritīs uz KTEX, jo tai ir visaugstākais reitings - viņš nešauboties iemetīs to papīrgrozā. Ja viņa izvēlas citu studiju…

Everija pēkšņi pagriezās pret Ediju un pajautāja:

-   V'i medmāsa sacīja, ka viņai ir kāds liecinieks, kas viņas sacīto var apstiprināt?

'-Nē.

-Tad neviens normāls žurnālists viņu neuzklausīs.

-   Sasodīts, kā tu to visu zini? - no istabas pretējā stūra noprasīja Džeks.

-   Noskatījos kādā filmā.

-   Bulvāra prese nodrukās to bez kādiem lieciniekiem

-   Varbūt, - piekrita Everija, - bet viņiem taču neviens netic. Ja mēs izturēsimies ar cieņu un ignorēsim viņu skandalozos izlēcienus, lasītājs nospriedis, ka tie ir nekrietni meli.

-   Un kas notiks, ja informācija noplūdīs pie Dekera? Viņš izbazūnēs par to no Teksarkanas līdz Braunsvilai.

-   Un kas notiks, ja viņš tā izdarīs? - savukārt noprasīja Everija. - Tas ir pretīgs stāsts. Kurš gan noticēs, ka es uz kaut ko tādu esmu spējīga?

-   Bet kāpēc tu to izdarīji?

Everija pagriezās pret Zī. Tieši viņa bija uzdevusi šo vienkāršo jautājumu. Zī izskatījās sāpju pārņemta, kā jau māte, kas cieš par savu dēlu. Everijai ļoti gribējās atbildēt šai sievietei ar ko mierinošu, bet to viņa nevarēja.

-  Piedod, Zī, bet tā ir mana un Teita problēma. Tajā laikā man likās, ka tā ir pareizāk.

ZI riebumā noskurinājās.

Ediju neinteresēja šīs dilemmas sentimentālā puse. Viņš soļoja uz priekšu un atpakaļ pa paklāju.

-   Ak, Dievs! Kā Dekers nopriecāsies par šādu odziņu. Viņam jau tagad pietiek uzticamu atbalstītāju. Fanātiķu. Bail pat padomāt, ko viņš izdarīs, kad uzzinās par šo. Viņš pataisīs Kerolu par slepkavu.

-   Bet tas izskatīsies pēc apmētāšanas ar dubļiem, - iebilda Everija, - Jo viņš to nevarēs pierādīt, Viņam ir tikai aizdomas. Un tādā gadījumā vēlētāju simpātijas pār- sviedīsies mūsu pusē.

Dērks un Ralfs palūkojās viens uz otru un vienlaicīgi paraustīja plecus.

-    Viņai ir ārkārtīgi vērtīgi argumenti, Edij, - sacīja

Dērks. - Kad šī medmāsa piezvanīs nākošo reizi, nosauciet viņu par meli. Viņa noteikti ķersies pie salmiņa un pēc tam nobīsies.

Edijs kodīja apakšlūpu.

-  Nezinu. Tas ir riskanti.

-   Bet tas ir labākais, ko mēs varam iesākt, - Nelsons piecēlās no savas vietas un pasniedza Zī roku. - Jūs paši tālāk sašķirosiet šo netīro veļu. Es vairs par to nekad un neko negribu dzirdēt. - Ne viņš, ne Zī neuzskatīja par vajadzīgu, ārā ejot, palūkoties uz Everiju.

Doroteja Rī tuvojās bāriņam. Džeks tik nikni skatījās uz sava brāļa sievu, ka nepamanīja pats savējo un nemēģināja viņu apstādināt.

Acīmredzot līdz šim vakaram ģimenē neviens nebija zinājis ne par Kerolas grūtniecību, ne abortu. Šī notikumu gaita satrieca visus, pat.Everiju. Viņa taču pati neko tieši nebija zinājusi, bet, spekulējot uz to, ka arī pārējie neuzzinās, bija palikusi zaudētājos.

-  Nu, vai tev ir vēl kāds noslēpums krājumā?

Teits apmetās riņķī un atradās aci pret aci ar brāli. Everija vēl nekad nebija viņu redzējusi tik niknu. Dūrēs sažņaugtās rokas bija iespiestas sānos.

-   Aizveries, Džek!

-   Nav ko bāzt viņam muti ciet, - iekliedzās Doroteja Rī, nometusi degvīna karali uz bāriņa virsmas. - Džeks taču nav vainīgs, ka tava sieva ir padauza.

-   Doroteja Rī!

-   Un vai tad nav, Džek? Viņa apzināti nogalēja savu bērniņu, kamēr mans… mans… - viņas acis pielija asarām. Viņa uzgrieza klātesošajiem muguru.

Džeks ar troksni izpūta elpu, nokāra galvu un izmocīja:

-   Piedod, Teit.

Un, piegājis pie raudošās sievas un apskāvis viņas vidukli, izveda, no viesistabas. Neskatoties uz riebumu, ko Everija juta pret Džeku, viņa jutās aizkustināta par šādu cēlu žestu. Tāpat laikam jutās arī Doroteja Rī. Viņa uzlūkoja Džeku ar pateicību un mīlestību.

Dērks un Ralfs, vienaldzīgi pret ģimenes drāmu, bija sarunājušies savā starpā. Tagad Dērks pavēlošā balsi uzrunāja Everiju:

-  Jūs šajā braucienā nepiedalīsieties.

-   Es piekrītu, - iesaucās Edijs.

-  To noteiks Teits, - atcirta Everija.

Viņa seja bija vēsa un neko neizsakoša.

-  Tu paliksi mājās.

Asaras bija neizbēgamas, bet lai viņa ir nolādēta, ja izrādīs savu vājību Dērka, tāpat arī viņa sabiedrotā, aukstasinīgā ledus vīra Edija Paskala priekšā.

Lepni, bet ātri Everija izgāja ārā. Teits sekoja viņai, gaitenī noķēra un pagrieza ar seju pret sevi.

-  Tavai viltībai, šķiet, nekad nebūs gala, Kerol.

-  Es zinu, ka tas izskatās neglīti, Teit, bet…

-   Neglīti? - Viņš sarūgtināts skeptiski purināja galvu. - Ja jau tu to biji izdarījusi, tad kāpēc vienkāršāk nebūtu atzīties? Kāpēc stāstīt man, ka nekāda bērna nav bijis?

-   Tāpēc, ka es redzēju, cik ļoti tev tas sāp!

-   Muļķības. Drīzāk tu redzēji, cik ļoti tas apgrūtina tevi pašu!

-   Nē, - viņa izskatījās bēdu sagrauzta.

-  Nosauciet viņu par meli. Nav aculiecinieku, kas varētu to apstiprināt. Falsificēta slimības vēsture, - viņš citēja Everijas nesenos vārdus. - Pat ja tevi pieķertu pie rokas, tu atrastu spraudziņu, pa kuru izslīdēt ārā. Cik daudz vēl citu viltību tu slēp azotē?

-   Es izteicu šos priekšlikumus tikai, lai pasargātu tevi. Tevi, Teit.

-   Noteikti gan, - viņš ciniski saviebās. - Ja tu gribētu darīt kaut ko manā labā, tu nebūtu ķērusies pie aborta. Un, vēl labāk, tu nepieļautu grūtniecību. Vai varbūt tu iedomājies, ka bērns noderēs kā brīvbiļete uz Vašingtonu?

Viņš pēkšņi atlaida Everiju, atraudams rokas kā no pretīga rāpuļa.

-  Nestāvi man ceļā. Nespēju pat paskatīties uz tevi.

Viņš atgriezās viesistabā, kur gaidīja padomdevēji.

Everija atbalstījās pret sienu un, lai apslāpētu elsas, plaukstām aizspieda muti.

Otrajā mēģinājumā izpirkt Kerolas grēkus viņa tikai bija atgrūdusi Teitu vēl tālāk.

Nākošajā rītā pamodusies, Everija jutās vārga. Rokas un kājas trīcēja. Galvā dūca, bet acis no raudāšanas bija pietūkušas. Uzvilkusi vieglu halātu, viņa aizstreipuļoja uz vannasistabu.

Tiklīdz atvērās durvis, Everija šausmās bija spiesta atbalstīties pret sienu. Priekšā rēgojās ar viņas pašas lūpu- krāsu uz spoguļa uztriepts uzraksts.

Stulbā padauza. Tu gandrīz sagrāvi visu.

Bailes viņu uz mirkli paralizēja, bet tad stimulēja rīkoties. Viņa pieskrēja pie skapja un ātri saģērbās. Aizkavējusies tikai tik ilgi, lai notīrītu no spoguļa uzrakstu, viņa izmetās no istabas kā dēmonu vajāta.

Vajadzēja tikai dažas minūtes, lai Everija stallī apseglotu zirgu. Un tad jau viņa pilnos auļos brāzās caur plašajiem laukiem, strauji palielinot attālumu starp viņu un skaisto namu, kas slēpa tādas briesmas. Kaut ari saules pirmie stari jau sildīja, iedomājoties, ka kāds iezadzies viņas vannasistabā, kamēr viņa gulēja, uzmetās zosāda.

Varbūt Airišam un Venam bijusi taisnība? Varbūt viņa patiešām ir prātu zaudējusi, ja turpina piedalīties šajā šarādē. Viņa taču var samaksāt ar savu dzīvību par citas sievietes manipulācijām. Vai tad jebkāda reportāža ir vērta viņas dzīvības? Būtu prātīgāk pazust no šejienes, pirms viņa vēl nav atklāta.

Viņa taču var aizbēgt, doties uz kādu citu vietu, pieņemt cita cilvēka vārdu. Viņa ir pietiekoši gudra un attapīga. Žurnālistika nav vienīgā jomā pasaulē, kur iespējams izteikt sevi.

Bet šī doma bija dzimusi panikā un bailēs. Everija labi zināja, ka nekad neko tādu nedarīs. Viņa nepārdzīvos vēl vienu profesionālu izgāšanos, kur nu vēl šāda mēroga. Un ja vēl uz spēles tiek likta Teita dzīvība? Tagad viņš un Mendija Everijai nozīmē vairāk nekā jebkuri panākumi. Viņai jāpaliek šeit. Līdz vēlēšanām palikušas tikai dažas nedēļas, tā ka atrisinājums nav tālu.

Kā varēja spriest no uzraksta uz spoguļa, Kerolas nesenā, neaprēķināmā rīcība sadusmojusi un likusi panervozēt Teita ienaidniekam. Bet nervozi cilvēki pielaiž kļūdas. Viņai uzmanīgi iāvēro, vai viņš kaut kur sevi nenodos, un tajā pašā laikā jāuzmanās, lai nenodotu sevi.

Kad viņa atgriezās stallī, tas joprojām bija tukšs. Everija noņēma seglus, iebēra ērzelim auzas un nosukāja to.

- Es tevi meklēju.

Pārbijusies viņa nometa zirgu suku un atgriezās.

-Teit! - viņa piespieda plaukstu pie mežonīgi dauzošās sirds. - Nedzirdēju, kā tu ienāci. Tu mani pārbiedēji.

Viņš stāvēja staļļa durvīs. Seps, mēli izkāris, paklausīgi tupēja viņam pie kājām.

-    Mendija pieprasa, lai tu pagatavo viņai brokastīs franču grauzdiņus. Es viņai apsolīju, ka iešu un sameklēšu tevi.

-   Devos izjādē, - viņa paskaidroja to, ko Teits arī pats redzēja.

-  Kas noticis ar tavām izjādes biksēm?

-   Ko lūdzu?

-   Ar tām… - viņš nobrauca gar savām ciskām.

-  Galifē? - viņas džinsi un sporta kurpes katrā ziņā nebija tik smalkas. Pāri viņas gurniem vaļīgi nokarājās vienkārša kokvilnas krekla stērbeles. - Es tajās jūtos muļķīgi.

-   Nūja. - Viņš pagriezās, lai ietu.

-  Teit? - Kad viņš pagriezās, Everija nervozi aplaizīja lūpas. - Es zinu, ka visi ir nikni uz mani, bet tikai tavs viedoklis man ir svarīgs. Vai tu ienīsti mani?

Seps apgūlās uz staļļa vēsās cementa grīdas un, atbalstījis purnu uz priekšķepām, bēdīgi skatījās Everija.

-  Es labāk iešu atpakaļ pie Mendijas, - atteica Teits. - Vai nāksi kopā ar mani?

-  Jā. Es tūlīt būšu gatava.

Tomēr neviens no viņiem nepakustējās, lai atstātu stalli. Abi tikai stāvēja un skatījās viens otrā. Ja neskaita dažu retu pakava piesitienu pret grīdu vai zirga no- sprauslāšanos, stallī valdīja pilnīgs klusums. Caur logiem iespīdošās saules staros virpuļoja putekļi. Gaiss šķita sastindzis un biezs, tas patīkami smaržoja pēc salmiem, zirga miesas un seglu ādas. Un gaisotnē jauta iekāri.

Everijai pēkšņi šķita, ka drēbes žņaudz. Mali likās pārāk smagi galvai, bet āda pārāk plāna, lai, noturētu kā svina pielijušo miesu. Līdz sāpēm gribējās pieskriet pie Teita un apkampt viņa vidukli. Gribējās atbalstīt vaigu viņam uz krūtīm un sajust, kā, viņiem salejoties vienā veselumā, sitas viņa sirds. Viņa vēlējās, lai Teits atkal kaisli tvīktu pēc viņas, Kaut arī tā būtu tikai īslaicīga iekāre.

Kaisle mijās ar bezcerības sajūtu. Tā bija nepanesama kombinācija. Everija novērsās no Teita un pastiepa roku, lai noglāstītu ērzeļa samtaino purnu. Dzīvnieks pārtrauca ēst auzas un mīlīgi pabakstīja viņas plecu.

-   Nespēju tam noticēt.

Everijas skatiens atkal pievērsās Teitam.

-   Kam tu nespēj noticēt?

-   Viņš taču mēdza spļaut uguni, kad tik tu parādījies tuvumā. Tu pat gribēji, lai mēs ērzeli pārdodam ziepju fabrikai, bet tagad jūs abi te mīlināties. Kas noticis?

Viņa ieskatījās Teitam tieši acīs un klusām sacīja:

-   Viņš ir iemācījies uzticēties man.

Teits saprata zemtekstu. To nebija iespējams pārprast. Viņš ilgi izturēja Everijas skatienu, tad ar kājas purngalu iebakstīja milzīgajam sunim.

-   Ejam, Sep, - viņš uzsauca dzīvniekam, tad pagriezās

un pār plecu atgādināja Everijai: - Mendija gaida.

*

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

-   Esi nu mīļa meitiņa tētim, - Teits pietupās Mendijas priekšā un viegli papliķēja viņu. - Nepagūsi ne attapties, kad es būšu atpakaļ un atvedīšu tev dāvanu.

Parastos apstākļos Mendijas smaids būtu izraisījis arī Everijas smieklus, bet šorīt, Teita aizbraukšanas rītā, smiekli nenāca. Teits piecēlās.

-  Zvani man, ja jūti, ka viņa tikusi pāri krīzei.

-   Protams.

-   Vai arī ja rodas kādi sarežģījumi.

-Jā.

-   Visiem ir pieteikts, ka, ja tiek zvanīts sakarā ar Mendiju, tas nekavējoties jādara zināms man.

-  Ja kaut kas atgadīsies, es apsolu nekavējoties piezvanīt tev.

Ārā atskanēja Džeka mašīnas signāls. Viņš sēdēja pie stūres un nepacietīgi gaidīja brāli. Edijs jau sēdēja mašīnas aizmugurē un sarunājās pa nesen iegādāto mobilo telefonu.

-  Un par to lietu, - Teits ierunājās pieklusinātā balsī, - Edijs izdarīja, kā tu ieteici, un pieprasīja medmāsai neapstrīdamus tava aborta pierādījumus. Viņš pamatīgi izprašņāja viņu, lika saprast, kas notiks, ja viņa griezīsies ar savu pasaciņu pie preses vai Dekera cilvēkiem.

Viņš arī veica šādu tādu izmeklēšanu. Kā jau tu biji uzminējusi, medmāsa tikusi atlaista no darba un tāpēc vēlējās sariebt dakterei. Viņai vēl vairāk nekā mums. Edijs to izmantoja mūsu labā un piedraudēja ar tiesas darbiem. Un tā, pagaidām meiča ir iebiedēta.

-  Ak, es ļoti priecājos, Teit. Man būtu ļoti žēl, ja tā dēļ pār tevi savilktos mākoņi.

Viņš aprauti iesmējās.

-  Nezin, vai var būt vēl biezāki mākoņi, kā ir pašlaik.

-  Nezaudē drosmi, - Everija saņēma viņa piedurkni. - Novembris pienāks, pirms mēs vēl paspēsim attapties.

Bet līdz tam laikam viņa dzīvībai nemitīgi draudēs briesmas, un viņa pat nevar viņu brīdināt. Šī brauciena laikā Everija nevarēs sekot garajam vīram ar sirmajiem matiem. Varbūt vajadzētu ieminēties par to - vienkārši pateikt, ka Teitam var būt arī ienaidnieki.

-  Teit… — viņa iesāka, bet atkal atskanēja Džeka mašīnas taure.

-Jāiet. - Viņš pieliecās un atkal noskūpstīja Mendiju .uz vaidziņa. - Uz redzēšanos, Kerol. — Viņa nesagaidīja ne skūpstu, ne apkampienu, pat ne atskatīšanos pār plecu. Teits iekāpa mašīnā, un viņi aizbrauca.

-  Māmiņ, māmiņ, - Mendijai nācās saukt viņu vairākas reizes. Kad Everija beidzot atrāva acis no ceļa līkuma, kur skatienam bija pazudusi mašīna, un paskatījās lejup uz Mendiju, viņas smalkā sejiņa bija bezgala noskumusi.

-   Piedod. Kas noticis, mīļā?

-   Kāpēc tu raudi?

Everija noslaucīja no vaigiem asaras un piespieda sevi plati pasmaidīt.

-   Man ir skumji, jo tētis aizbrauca, bet vēl jau man esi palikusi tu. Vai palīdzēsi man pārvarēt skumjas, kamēr viņš būs projām?

Mendija kaismīgi māja ar galvu. Abas kopā viņas iegāja namā. Ja uz laiku nācies atstāt Teitu bez viņas atbalsta, vismaz jācenšas visiem spēkiem rūpēties par viņa meitu.

Dienas vilkāsi Everija vairumu laika pavadīja kopā ar Mendiju, tomēr pat visas viņas izdomātās rotaļas nespēja paātrināt stundu bezgala lēno ritumu. Viņa nebija pārspīlējusi, kad sen atpakaļ sūdzējās Teitam, ka grib nodarboties ar kaut ko noderīgu. Pie bezdarbības Everija nebija pieradusi. No otras puses, viņa pēkšņi bija kļuvusi apātiska un stundām spēja skatīties tukšumā un baiļoties par Teitu.

Katru vakaru Everija noskatījās televīzijas ziņas. Viņ^i vērīgi meklēja pūlī vīru ar sirmajiem matiem. Airišs noteikti raizējās, kāpēc šajā braucienā viņa nepavada Teitu, tāpēc Everija bija piezvanījusi viņam no telefona automāta un pastāstījusi par jezgu, kāda radās Kerolas reiz izdarītā aborta dēļ.

-   Visi Teita padomdevēji, sākot ar Ediju, ieteica viņam atstāt mani mājās. Tagad es esmu izstumtā.

-   Pat pats Ratlidžs ir tevi atstūmis?

-Zināmā mērā, jā. Viņš ir laipns, kā vienmēr, bet krietni atvēsis gan.

-   Esmu dzirdējis par politiskajiem ekspertiem, tādiem kā Vīklijs un Fosters. Viņi komandē, un Ratlidžs dzied viņu dziesmu, vai ne tā?

-   Jā, viņi komandē, Teits uzrūc viņiem, bet tad dzied viņu dziesmu.

-   Nu ko, es pieteikšu Venam, lai viņš pavēro, vai pie apvāršņa neparādās tas cilvēks, kurš tev liekas tik bīstams.

-   Es zinu, ka viņš ir bīstams. Piesaki, lai Vens man nekavējoties zvana, ja ierauga viņu.

-  Ja viņš ieraudzīs.

Acīmredzot viņš nebija ieraudzījis svešo, jo tā arī nepiezvanīja. Tomēr katrā KTEX ziņu izlaiduma bija redzams vismaz viens pūļa skats. Vens tādā veidā sula viņai ziņu, ka Sirmie Mati nesnaikstās pūlī un neuzglūn Teitam.

Tas gan Everijas uztraukumam bija mazs mierinājums. Viņa pati vēlējās atrasties līdzās Teitam un pieskatīt, pasargāt viņu no tiešām briesmām. Naktīs Everija murgoja, kā Teits mirst asiņainā nāvē, bet dienā, kad neatradās pie Mendijas, viņa bezmērķīgi klīda pa nama istabām.

-Joprojām grūtsirdības mākta?

Everija pacēla galvu. Viņai nedzirdot, viesistabā bija ienācis Nelsons.

-   Vai tad ir tik ļoti redzams ? - viņa pajautāja, sāji pasmaidījusi. .

-   Kā uz delnas. - Viņš apsēdās vienā no atpūtas krēsliem.

-  Jā, jāatzīst, kā pēdējā laikā cs neesmu bijusi īpaši labs sarunu biedrs.

-   Ilgojies pēc Teita?

Ģimenes'noraidošā attieksme lika dienām vilkties vēl lēnāk. Kopš Teita aizbraukšanas bija pagājusi nedēļa, bet likās, ka vesela mūžība.

-  Jā, Nelson, es ļoti ilgojos pēc viņa. Jums laikam grūti tam noticēt. Zī jau nu noteikti. Viņa pat vairās paskatīties uz mani.

Viņš skatījās Everijai tieši acīs, tik cieši un asi, ka Everija bija spiesta novērsties.

-  Aborts nav nekas tāds, kas darītu tev godu.

-  Es cerēju, ka neviens par to nekad neuzzinās.

-   Izņemot Teitu.

-  Nu viņam taču būtu jāzina, vai ne?

-  Tiešām? Vai tad bērns bija no viņa?

Ar atbildi viņa vilcinājās tikai mirkli.

-Jā.

-  Un tu vēl brīnies, kāpēc mēs esam nelaipni pret tevi? - viņš pajautāja. - Tu taču esi iznīcinājusi mūsu mazbērniņu. Es to nespēju piedot, Kerol. Tu zini, cik ļoti Zī mīl Teitu. Vai tad tu varēji cerēt, ka viņa glāstīs tevi par tavu nodarījumu?

-Nē.

-   Viņa zēniem ir bijusi laba māte, tāpēc nespēj pat iedomāties, ka kaut ko tādu var izdarīt. Godīgi sakot, arī es to nevaru.

Everija paskatījās uz foto albumu, kas atvērts gulēja viņai klēpī. Nelsonam ienākot, viņa bija skatījusies senu dienu attēlus.1 Zī izskatījās ļoti jauna un ļoti skaista, bet Nelsons Gaisa spēku formas tērpā vienkārši žilbināja. Džeks un Teits, vēl zēni, bija safotografēti dažādos vecumos. Visumā šī bija tipiska amerikāņu ģimene.

-  Zī laikam nebi ja viegli, kad jūs devāties uz Koreju?

-   Nebija gan, - viņš atbildēja un ērtāk iekārtojās krēslā. - Man nācās atstāt viņu vienu ar Džeku, kurš bija vēl gluži mazulis.

-  Teits piedzima pēc kara, pareizi?

-  Tūdaļ pēc kara.

-   Viņš vēl ir bijis gluži maziņš, kad jūs pārcēlaties uz Ņūmeksiku, - sacīja Everija, pētot albumu un cerot izvilināt no Nelsona vēl kādas ziņas papildus tiem skopajiem faktiem, kurus ar tādām pūlēm bija izdevies iegūt.

-   Tur mani nosūtīja Gaisa spēku pavēlniecība, - paskaidroja Nelsons. - Neapdzīvota vieta. Zī ciest nevarēja tuksneša smiltis un putekļus. Viņa ienīda arī manu darbu. Tajā laikā lidotāji izmēģinātāji bija kā lietas, kuras izmanto un tad izmet ārā.

-Arī jūsu draugu Braienu Teitu?

Viņa seja atmaiga, kā brīnišķīgus laikus atceroties. Tad viņš skumji pamāja.

-Tas bija kā tuva cilvēka zaudējums. Pēc tam es pametu izmēģinājumiidojumus. Tie vairs nepiesaistīja mani, un, ja darbu nedara ar sirdi, tad sagaidāms ātrs gals. Varbūt tieši tā notika arī ar Braienu. Bet es negribēju mirt. Bija vēl tik daudz darāmā. Un tā Gaisa spēki nosūtīja mani uz Leklendu. Tur vismaz varēja iedzīvoties. Laba vieta, kur audzināt zēnus. Mans tēvs jau bija kļuvis vecs. Pēc viņa nāves es atvaļinājos no Gaisa spēkiem un sāku nodarboties ar rančo darbiem.

-   Bet lidošanas jums joprojām pierūkst, vai ne?

-   Jā… sasodīts, jā, - viņš ar nožēlu balsī iesmējās. - Lai cik arī vecs es būtu, joprojām atceros, kāda sajūta bija tur, augšā. Nekas pasaulē nevar līdzināties tām izjūtām. Un tāpat kopīga alus iedzeršana un patriekšana ar citiem lidotajiem. Sievietes nespēj saprast, ko nozīmē tādi draugi-

-   Kā Braiens?

Viņš pamāja.

-   Braiens bija lielisks pilots. Pats labākais. - Nelsona smaids izgaisa. - Bet viņš zaudēja modrību un samaksāja par to ar savu dzīvību.

Nelsona skatiens noskaidrojās. Viņš atkal pievērsās Everijai.

-   Ikvienam ir jāsamaksā par kļūdām, Kerol. No tām var aizbēgt uz kādu laiku, bet nekad pavisam. Beigu beigas tās atkal noķers tevi.

Everija novērsās.

-   Vai jūs domājat, ka pēc aborta tas notiek arī ar mani?

-   Un tu tā nedomā?

-  Laikam jau domāju.

Nelsons saliecās uz priekšu un atbalstīja rokas uz ceļgaliem.

-  Tev jau ir nācies samaksāt par nodarīto ar kaunu. Es tikai ceru, ka Teitam nebūs jāmaksā par tavu kļūdu ar zaudējumu šajās vēlēšanās.

-   Es arī ceru.

Viņš mirkli pētīja Everiju.

-   Zini, Kerol, es daudzas reizes esmu aizstāvējis tevi, kopš tu esi ienākusi mūsu ģimenē. Es ne vienu reizi vien esmu uzstājis, ka nedrīkst tevi nosodīt, ja nav pierādījumu.

-   Un kāpēc jūs tā darījāt?

-   Ikviens ir pamanījis, cik ļoti tu esi izmainījusies, kopš pēc aviokatastrofas atgriezies mājās.

Everijas sirdsdarbība paātrinājās. Vai tiešām viņi visi ir sprieduši par šīm izmaiņām?

-   Jā, es esmu izmainījusies, un ceru, ka uz labo pusi.

-   Piekrītu, bet Zī netic, ka šīs izmaiņas ir paliesas. Viņa uzskata, ka tu tēlo, ka tavas rūpes par Mendiju ir mākslotas un tava negaidītā uzmanība pret Teitu ir likai sava veida taktika, lai saglabātu labas attiecības un viņš paņemtu tevi līdzi uz Vašingtonu.

-    Ne visai glaimojošs atzinums par vedeklu. Un kā jums šķiet? Vai jūs tam piekrītat?

-   Es domāju, ka tu esi skaista, gudra sieviete - pārāk gudra, lai saķertos ar mani. - Viņš bakstīja Everijas virzienā ar pirkstu. - Un labāk būtu, ja tu būtu patiesa un neizliktos. - Kādu mirkli likās, ka viņu pārņēmusi nelaba nojausma, bet tad viņš plati pasmaidīja. - Ja tu patiesi centies labot pagātnes kļūdas, es varu tevi likai uzteikt. Lai uzvarētu vēlēšanās, Teitam vajadzīga viņa ģimene, it īpaši sieva, kura par visiem simts procentiem stāv viņa pusē.

-    - Es par visiem simts procentiem cenšos balstīt viņa aizmuguri. Es gribu, lai viņš kļūst senators.

-   Neko labāku nevar pat vēlēties. - Viņš piecēlās no krēsla, devās uz durvīm, bet pie tām apstājās un atgriezās.

-   Uzvedies, kā senatora sievai.pieklājas, un ar mani tev nebūs nekādu problēmu.

Acīmredzot viņš bija parunājis ar Zī, jo vakariņu laikā Everija juta, ka šī sieviete pret viņu ir kaut nedaudz atmaigusi.

-   Vai tev sagādāja prieku šīvakara izjāde, Kerol? - viņa pajautāja, un izskatījās, ka interese ir neviltota.

-  Ļoti. Tagad, kad kļuvis vēsāks, var uzturēties ārā ilgāk. ' - Un tu jāji ar Spoku? Vai tas nav savādi? Tu taču šo dzīvnieku ciest nevarēji, un viņš tevi arī ne.

-   Šķiet, ka agrāk es no viņa baidījos. Tagad mēs esam iemācījušies viens otram uzticēties.

Tajā mirkli ēdamistabā ienāca Mona un pasauca Nelso- nu pie telefona.

-   Kas zvana?

-Teits, pulkvedi Ratlidž.

Everijai pārbrāzās vilšanās vilnis. Teits nav vēlējies parunāt ar viņu, tomēr no apziņas, ka tepat blakus telpā skan viņa balss, viņai krūtīs iekņudējās. Nelsons bija projām vairākas minūtes. Atgriezies viņš izskatījās neparasti iepriecināts.

-    Cienījamās dāmas, - viņš uzrunāja ne tikai Zī un Everiju, bet arī Doroteju Rī, Fensiju un Mendiju. - Kravājiet šovakar somas. Rīt mēs izbraucam uz Vēdfortu.

Katra no.viņām vēsti uzņēma atšķirīgi.

-   Vai mēs visas? - jautāja Zī.

-  Es taču ne. Vai tiešām arī es? - brīnījās Doroteja Rī.

Fensija pietrūkās no krēsla un neapslāpējamā priekā iegavilējās:

-   Ak, Dievs! Vajadzēja taču šeit beidzot notikt kaut kam labam un jautram!

Mendija vērās Everijā, kā gribēdama pajautāt, kāpēc visi šeit tik pēkšņi satraukušies.

Everija tikai pajautāja:

-   Rīt? Kāpēc?

Nelsons pirmajai atbildēja viņai:

-  Aptaujas. Teits ar katru dienu slīd zemāk.

-   Tad jau priekam nav īpaša iemesla, - piezīmēja Zī.

-  Teita padomnieki uzskata, ka vairāk sabiedrībā redzamai jākļūst visai mūsu ģimenei, - paskaidroja Nelsons, - lai ļaudis Teitā saskata caurmēra amerikāni. Un es, pirmkārt, priecājos, ka beidzot mēs kaut kur braucam visi kopā.

-   Tātad viņi ir pārdomājuši un vairs neslēps mani no ļaudīm? - pajautāja Everija.

-   Acīmredzot.

-   Es sakravāšu savas un Mendijas mantas. - Visas negatīvās emocijas aizslauclja apziņa, ka driz viņa būs kopā ar Teitu. - Cikos mēs izbraucam?

-  Tiklīdz visi būs gatavi. - Nelsons palūkojās uz Doroteju RI, kuru acīm redzami bija pārņēmusi panika. Viņas seja nobālēja. Viņa izmisīgi lauzīja rokas.

-   Mona, lūdzu, palīdzi Dorotejai RI savākt visas nepieciešamās mantas.

-   Vai man patiešām obligāti jābrauc? - viņa jautāja trīcošā balsi.

-   Tā man pateica, - Nelsona nelokāmais skatiens apstājās te pie Dorotejas Rī, te pie Fensijas, kura, atšķirībā no mātes, rādījās līksmi satraukta. - Domāju, ka man nav jāatgādina. Ikviena uzvedībai jābūt vislabākajai, absolūti priekšzīmīgai. Mēs tuvojamies kampaņas pēdējai, noslēguma fāzei. Visi Ratlidži tiks izlikti sabiedrības rūpīgai apskatei. Turpmāk mūsu dzīve ritēs kā zem palielināma stikla. Tātad attiecīgi uzvedieties un kontrolējiet katru savu soli.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Kad viņi ieradās Vēdfortā, tur lija.

Nelsons vadīja mašīnu taisnā ceļā uz pilsētas tirdzniecības centra viesnīcu, bet, tā ka braucienu pa kalnaino apvidu nemīlīgajās lietusgāzēs saraustīja daudzas neparedzētas apstāšanās, tas bija prasījis ilgāku laiku par paredzēto un Džeks, Edijs un Teits jau bija izbraukuši uz tajā vakarā paredzēto tikšanos ar vēlētājiem.

Ceļojumā nogurušais bariņš steidzīgi iekārtojās viņiem paredzētajos numuros. Mendija likās nogurusi un tāpēc kaprīza. Viņa dusmojās, čīkstēja un niķojās, un nekas nespēja viņu nomierināt - pat ne uz numuru nekavējoties atgādātā maltīte.

-   Mendij, neniķojies un ēd vakariņas, - Zī stingri noteica.

-   Neēdīšu, - mazais niķupods iespītējās un uzmeta lūpu. - Jūs visi apsolījāt, ka es varēšot satikties ar tētiņu. Es gribu pie tētiņa.

-   Viņš drīz vien būs šeit, - Everija jau kuro reizi paskaidroja

-   Nu nāc taču. Šis ir tavs mīļākais ēdiens, - Zī mēģināja pielabināties. - Palūk, pica.

-   Man tā negaršo.

Nelsons nepacietīgi palūkojās savā armijas laiku rokas pulkstenī.

-   Ir gandrīz septiņi. Ja negribam nokavēt, mums jādodas ceļā tūlīt.

-  Es palikšu ar viņu, - cerību izteiksmi sejā brīvprātīgi pieteicās Doroteja Rī.

-   Atradusies īstā bērna pieskatītāja, - Fensija nicīgi uzsauca mātei. - Paklausieties, lai tā mazā draņķe paliek badā.

-   Fensij, lūdzu, - Zī bija sašutusi. - Varbūt pietiks vienā reizē ar vienu grūti audzināmu bērnu. - Viņa pažēlojās par nogurumu un piedāvājās palikt pie Mendijas.

-   Paldies jums, Zī, - Everija iesaucās. - Tā būtu izeja. Nezin vai tādu bērnu šovakar var rādīt sabiedrībai. Nel- son, jūs brauciet tagad ar Doroteju Rī un Fensiju. Es būšu pēc kāda laiciņa.

Nelsons sāka protestēt.

-   Derks un Ralfs pieteica, lai…

-  Mani neinteresē, ko viņi saka, - Everija pretojās. - Teits taču negribēs, lai es atstāju Mendiju ar Zī, kamēr bērns ir tik niķīgs. Tiklīdz nolikšu viņu gulēt, izsaukšu taksometru. Pasakiet viņiem, ka ieradīšos, tiklīdz varēšu.

Un tā Nelsons, Doroteja Rī un Fensija atstāja Mendijas guļamistabu, vienu no trijām istabām Teita ģimenei paredzētajā numurā.

-  Un tagad, Mendij, - Everija runāja ar bērnu prātīgi kā ar lielu cilvēku, - ēd vakariņas, lai es varu tētim tevi palielīt un pastāstīt, cik labs bērns tu esi.

-   Es gribu savu pārsteigumu.

-   Ēd vakariņas, mīļā, - Zī lūdzās.

-Nē!

-  Tad varbūt tu vēlies siltu vanniņu?

-    Nē! Es gribu savu pārsteigumu. Tētis apsolīja, ka man būs pārsteigums.

-   Mendij, izbeidz, - Everija stingri uzsauca. - Un ēd vakariņas.

Mendija atgrūda paplāti ar maltīti. Tā grabēdama nokrita uz grīdas. Everija pielēca kājās.

-   Nu vienreiz pietiek. - Viņa izrāva Mendiju no krēsla, apgrieza otrādi un pāris reizes pamatīgi uzšāva pa dibenu. -Tādu uzvedību es necietīšu, jaunkundz.

Sākumā Mendija bija pārāk apstulbusi, lai reaģētu. Viņa raudzījās Everijā milzīgām, apaļām acīm. Tad saka trīcēt viņas apakšlūpa. Pa vaigiem ritēja milzīgas asaras. No pavērtās mutes izlauzās brēciens, kas pamodinātu pat mironi.

Piesteidzās Zī, bet Everija pastūma viņu sāņus un piekļāva Mendiju sev pie krūtīm. Bērna roķeles apvijās viņai ap kaklu, saraudātā sejiņa piespiedās plecam.

Everija mierinoši glāstīja bērna muguru.

-   Vai tad tev nav kauns par pērienu? Un tētis domā, ka tu esi laba meitene.

-  Es esmu laba meitene.

-Tikai ne šovakar. Šovakar tu esi ļoti niķīga, un tu pati to zini.

Raudāšana turpinājās vēl kādu brīdi. Kad tā pierima, Mendija pacēla asaru izvagoto sejiņu.

-  Vai tagad es varu apēst saldējumu?

-   Nē, tu nevari. - Everija atglauda no Mendijas vaigiem asaru samitrinātos matus. - Tu taču neesi to pelnījusi, vai ne? - Bērna apakšlūpa atkal sāka trīcēt, tomēr viņa piekrītoši pamāja.

-   Ja tu tagad labi uzvedīsies, es ļaušu tētim naktī pēc pārbraukšanas tevi pamodināt un pasniegt pārsteigumu. Sarunāts?

-  Es gribu saldējumu.

-    Man ļoti žēl, - Everija papurināja galvu, - bet par sliktu uzvedību gardums nepienākas. Vai saprati, ko māmiņa saka?

Mendija rūgti pamāja. Everija palīdzēja viņai iztraus- ties no klēpja.

-   Tagad iesim, nomazgāsimies vannā un uzvilksim pidžamu, lai tu un vecmāmiņa varētu doties gulēt. Jo ātrāk tu aizmigsi, jo ātrāk sagaidīsi ierodamies tēti.

Jau pēc divdesmit minūtēm Everija apsedza Mendiju ar sedziņu. Bērns bija tā noguris, ka aizmiga mirklī, kad galva pieskārās spilvenam. Arī Everija jutās nomocījusies. Incidents ar Mendiju bija izsūcis visus spēkus. Nebija noskaņojuma strīdēties ar Zī, kura, šķiet, dusmās trīcēja.

-Teits uzzinās, ka tu nopēri Mendiju.

-   Ļoti labi. Lai uzzina.

Everija jau devās uz blakus istabu, kad iezvanījās telefons. Tas bija Teits.

-   Vai tu beidzot brauksi vai nē? - viņš jautāja bez kāda ievada.

-   Jā. Es jau braucu. Bija problēmas ar Mendiju, bet nu jau viņa atrodas gultiņā. Sameklēšu taksometru un būšu tur pēc…

-Es esmu lejā, vestibilā. Pasteidzies.

Everija izdarīja visu, kas iespējams piecu minūšu laikā, lai savestu sevi kārtībā. Rezultāts nebija pats labākais, bet pietiekoši labs, lai, viņai iznākot no lifta, Teits skriešus mestos viņai pretī.

Viņas divdaļīgais kostīms bija žilbinoši elegants. Safīr- zilā zīda blūze vēl vairāk izcēla brīnišķīgo sejas krāsu. Mitrajā gaisā matu cirtas bija iztaisnojušās, tāpēc Everija izšķīrās atsukāt matus atpakaļ, tā liekot efektīgi izcelties brīnumskaistajiem zelta auskariem.

-   Sasodīts, kas jums tur notiek? - jautāja Teits, vadīdams viņu uz virpuļdurvīm. - Tēvs saka, ka Mendija niķojoties.

-Niķojoties? Viņa bija absolūti neciešama.

-   Kāpēc?

-   Viņa ir trīs gadus veca, tāpēc. Visu dienu viņai nācās pavadīt mašīnā. Es pilnīgi saprotu, kāpēc Mendija tā uzvedās, liet viena lieta ir saprast. Lai Zī dusmojas, bet es Mendiju nopēru.

Viņi jau bija nonākuši pie viesnīcas priekšā novietotās mašīnas. Teits pamāja uz aizmugures sēdekli.

-   Un kas notika tālāk?

-   Man beidzot izdevās pievērst sev viņas uzmanību, un tas iedarbojās.

417

Teits mirkli pētīja Everijas apņēmības pilno seju, tad pašūpoja galvu un skarbi pavēlēja:

S. Bniuna Spoguļtcls - 14

-   Kāp iekšā.

Viņš steidzīgi iedeva dzeramnaudu šveicaram, kurš bija pieskatījis mašīnu, apsēdās pie stūres un uzmanīgi izstūrē- ja uz brauktuves. Logu tīrītāji sparīgi darbojās, tomēr zaudēja cīņā ar spēcīgajām lietus šaltīm.

Teits brauca pa Meinstrītu ziemeļu virzienā, apbrauca iespaidīgo Tarantas tiesas namu, pārbrauca Trinītijas upes tiltam un turpināja ceļu ziemeļu virzienā uz Vēdfortu, kur slavenajos lopu laidaros kovboji un laupītāji bija veidojuši šī apvidus vēsturi.

-   Kāpēc tu brauci man pakaļ? Es taču varēju paņemt taksometru.

-  Man tā vai tā nekas prātīgs nebija darāms, tāpēc nolēmu, ka interesantāk būs pastrādāt par taksistu.

-  Un ko sacīja Dērks un Ralfs, kad tu brauci projām?

-   Neko. Viņi nezina.

-Ko!

-  Kad viņi attapsies, ka manis tur nav, būs jau par vēlu, lai protestētu. Bez tam es biju pārāk noguris, jo viņi nepārtraukti laboja manu runu.

Viņš vadīja mašīnu nekaunīgi ātri, bet Everija neaizrādīja bailes. Izskatījās, ka Teits nav noskaņots uzklausīt kritiku. Viņa noskaņojums nebija no labākajiem.

-  Kāpēc mēs visi tikām atsaukti uz šejieni? - Everija ce- rīja ar jautājumu izvilināt Teita īgnā noskaņojuma cēloni.

-   Vai tu seko aptaujām?

-Jā.

-   Tad tu sapratīsi, kas izsaucis stratēģijas maiņu. Pēc manu padomnieku uzskata, jāsper radikāli soļi. Mēs devāmies šajā braucienā ar mērķi celt vēlētāju entuziasmu un iegūt jaunus atbalstītājus, bet kopš brauciena sākuma cs jau trīs punktus esmu zaudējis.

-  Nelsons runāja kaut ko par uzskatu atšķirību.

Viņš nolamājās pie sevis.

-   Viņi jau tā domā.

-  Viņi?

-  Kurš gan vēl? Dērks un Ralfs. Viņi ir iedomājušies, ka ģimenes locekļu pulciņš man aiz muguras pārliecinās vēlētājus, ka es neesmu karstgalvis. Ģimenes cilvēka tēls iedvešot lielāku stabilitātes sajūtu. Pie velna, es nezinu. Viņi tikai turpina un turpina savu, līdz es vairs neko nesaprotu.

Teits iegrieza mašīnu stāvvietā pie Teksasieša Billija Boba. Šo vietu, kas tika daudzināta kā pasaulē lielākā slēgtā rodeo arēna, uz vienu vakaru bija noīrējusi Teita vēlēšanu komiteja. Vairākas kantrī mūzikas grupas bija piedāvājušās ziedot savu laiku un talantu, lai pulcinātu pēc iespējas vairāk ļaužu.

Teits novietoja mašīnu ar priekšgalu tieši pie centrālās ieejas. Mašīnai tuvojās kovbojs dzeltenā lietus apmetnī un pilošu kovboja cepuri galvā. Teits atvēra logu.

-  Šeit nedrīkst novietot mašīnu, mister.

-  Es esmu…

-Jumsjābrauc projām. Šeit nedrīkst novietot mašīnu.

-  Bet es esmu…

-   Pāri ielai ir stāvvieta, bet ļaužu pieplūduma dēļ tā varbūt būs jau pilna. - Viņš pārstūma smēķi no viena mutes kaktiņa uz otru. - Bet, tā vai tā, jūs nedrīkstat atstāt mašīnu šeit.

-  Es esmu Teits Ratlidžs.

-   Baks Bardins. Priecājos iepazīties ar jums. Bet, vienalga, jūs nedrīkstat novietoti mašīnu šeit.

Acīmredzot Baku politika neinteresēja. Teits paskatījās uz Everiju. Viņa diplomātiski pētīja savas plaukstas un kodīja lūpas, lai nesāktu pilnā kaklā smieties.

Teits mēģināja vēlreiz.

-  Es kandidēju uz senatora posteni.

-   Paklausieties, mister, vai nu jūs brauksiet projām, vai ari man nāksies pielietot spēku.

-   Laikam jau būs jābrauc.

Pēc dažām minūtēm viņi novietoja mašīnu dažus kvartālus tālāk starp kurpju remonta darbnīcu un maizes ceptuvi. Izslēdzis motoru, Teits palūkojās uz Everiju. Viņa skatījās garām Teitam. Tad abi vienlaicīgi neizturēja un sāka nevaldāmi smieties. Smieklu lēkme ilga krietnu brīdi.

-   Apžēliņ, - Teits pārvilka ar plaukstām sejai. - Kā cs esmu noguris un cik brīnišķīgi ir tā izsmieties. Laikam nāksies pasacīt Bakam Bārdiņām paldies.

Lietus gāzās straumēm un sitās pret mašīnas priekšējo stiklu. Ielas šādā slapjā darbdienas vakarā šķita tukšas kā izslaucītas, visas tirgotavas bija slēgtas, bet neona reklāmas meta mašīnā šaudīgas, sārti zilas svītras.

-   Vai jums klājās tik šausmīgi, Teit?

-   Jā. Šausmīgi. - Viņš izklaidīgi nobrauca pār stūres ādas apvalka šuvuma vietu. - Es ar katru dienu vairāk zaudēju nekā iegūstu. Mana pēdējās nedēļas kampaņa šeit nes tikai zaudējumus. Izskatās, ka Dekers atkal sāk gūt virsroku. - Viņš no visa spēka uzsita ar plaukstu pa stūri.

Everija šobrīd neredzēja neko, izņemot vienīgi Teitu. Viņa uzmanīgi klausījās viņā, jo zināja, ka viņam par visu vairāk vajadzīgs kāds, kas prot mēmi uzklausīt. Un viņš varē ja nestāstīt par nogurumu. Rūpju un pārmocīšanās rievas bija iegriezušās lūpu kaktiņos un ap acīm.

-   Es nekad neesmu šaubījies, ka man liktenis lēmis kalpot šim štatam ASV senātā. - Viņš pagrieza galvu un palūkojās uz Everiju. Viņa piekrītoši pamāja, bet nesacīja ne vārda. Šobrīd viņš neciestu banalitātes.

-   Es pat nepiedalījos vēlēšanās uz apakšpalātu un gāju tieši uz augstāko izvēlēto mērķi, bet tagad es sāku šaubīties. Varbūt esmu uzklausījis tikai to, ko gribēju dzirdēt. Varbūt esmu saslimis ar lielummāniju?

-   Neapšaubāmi. - Viņa pasmaidīja, kad Teits izbrīnījās par šādu vaļsirdību. - Bet nosauc man vienu politiķi, kuram tādas nav. Ir vajadzīga milzīga drosme, lai apzinātos, kādu atbildību par tūkstošiem ļaužu likteņu uzņemas politiķis, Teit.

-Tātad mēs visi esam briesmīgi pašapzinīgi?

-  Tev piemīt veselīga paškritika. Par pašapziņu nav jākaunas vai jāatvainojas. Spēja būt par līderi ir dāvana, tāpat kā mūziķa vai matemātiķa talants.

-   Bet neviens neapsūdz matemātiķus par tieksmi uzkundzēties citiem.

-Tavs godīgums neļaus tev kādam uzkundzēties, Teit. Ideāli, kurus tu sludini, priekš tevis nav tikai vēlēšanu kampaņas lozungi. Tu pats tiem tici. Tu neesi tikai vēl viens Rorijs Dekers. Viņš pūš miglu. Viņa solījumi ir tukši. Pienāks laiks, kad vēlētāji to sapratīs.

-  Tu joprojām domā, ka es uzvarēšu?

-   Protams.

-  Tiešām?

-  Tiešām.

Mašīnā iestājās neparasts miers un klusums, tikai lietus vēl turpināja sisties pret jumtu un skaloties pāri priekšējam stiklam. Teits pastiepa roku un uzlika plaukstu Everijai tieši uz krūts, satverdams to saujā.

Everijas acis aizvērās. Kā neredzamas stīgas vilkta, viņa tik tikko jūtami pavirzījās Teita virzienā. Kad viņa atkal atvēra acis, Teits atradās daudz tuvāk. Viņš bija pavirzījies savā sēdeklī uz vidu, viņa skatiens rūpīgi pētīja Everijas seju.

Tad viņa roka apvijās Everijai ap kaklu. Kad saskārās viņu lūpas, abus vienlaicīgi aizrāva kaisle. Viņi skūpstījās kā ārprāta pārņemti, viņu rokas cīnoties meklēja otra miesu. Viņš glāstīja Everijas krūtis, pārbraucot pieguloši pašūtajai žaketei, tad atkal atgriezās pie krūšu maigā izliekuma, mēģinot cauri smalkajam audumam izjust viņas miesu. Everija glāstīja viņa matus, kaklu, plecus, tad pievilka viņu pie sevis, bet pati atkrita krēslā mašīnas stūrī.

Viņš atpogāja divas podziņas uz viņas kreisā pleca un tad cīnījās ar rindu āķīšu. Kad izdevās atpogāt žaketi, ie- dobītē starp viņas krūtīm ieslīdēja zelta medaljons, kas tagad glabāja viņa un Mendijas attēlus. Neona reklāmas izgaismoja uz viņas miesas naksnīgu varavīksni. Ūdens straumes meta daudzkrāsainas ēnas pār viņas krūtīm, kas nu bija atbrīvojušās no krūštura žņaugiem.

Viņš pieliecās un skūpstīja to izliekumu, tumšāko vidus aplīti. Viņa mēle caur mežģīnēm glāstīja viņu, spēcīgi, alkatīgi, ar iekāri.

-   Teit, - viņa ievaidējās, kad kaisle no pieskārieniem krūtīm izplūda pa visu augumu. - Teit, es gribu tevi.

Viņš neveikli atbrīvoja bikses un vadīja viņas roku lejup. Viņas pirksti noglāstīja viņa locekli visā tā garumā. Kad viņas pirksts maigi pieskārās tā galam, viņš paslēpa seju starp viņas krūtīm un tik vien spēja, kā izdvest mīlas pilnus, kaislīgus, nesakarīgus vārdus.

Viņa rokas paslīdēja zem viņas šaurajiem svārkiem. Viņa palīdzēja novilkt viņas biksītes. Viņu lūpas sakusa aizrautīgā, kaislīgā skūpstā, kamēr viņi paši meklēja vietu, kur iekārtoties šaurajā mašīnas sēdeklī.

-   Sasodīts, - viņš nolamājās. Viņa balss skanēja sausi un raupji.

Pēkšņi viņš apsēdās un uzvilka viņu sev klēpī un, turot plaukstās viņas vidukli, uzsēdināja tieši uz saspringtā locekļa. Everija viņam palīdzēja ieiet viņā. No abu lūpām lauzās prieka kliedzieni, kas pēc dažām minūtēm pārvērtās baudas elsās.

Viņu lūpas meklēja un atrada, viņu mēles darbojās ātri un drudžaini. Viņš gan knaibīja viņas miesu, gan glāstīja to. Viņš iespieda šeju viņas krūtīs un ar mēles galu kairināja krūts galiņu, tad paņēma to mutē.

Everijas elpa kļuva drudžaina un ātra. Viņa nolieca galvu Teitam pār plecu. Un tad viņai iestājās garš, bezgala garš orgasms, kas saplūda ar viņa kulmināciju.

Viņi nekustējās piecas minūtes. Abi bija pārāk vārgi. Tad Everija atbrīvoja klēpi no viņa un sāka meklēt uz mašīnas grīdas biksītes. Ne vārda nesakot, Teits pasniedza viņai kabatlakatu.

Everija kautrīgi paņēma to un sacīja:

-   Paldies.

-   Vai ar tevi viss kārtībā? Es nenodarīju tev pāri?

-   Nē. Kāpēc tu tā jautā?

-Tu… tu man likies tik maza.

Pēc ilga, daudz izsakoša skatiena viņa pirmā novērsa acis.

Kad Everija bija noslaucījusies un uzvilkusi bezcerīgi saburzītās drēbes, viņa nolaida mašīnas saulsargu un ar izbailēm aplūkoja savu atspīdumu mazajā spogulītī uz tā.

Frizūra bija sajukusi. Savēlušās matu cirtas apņēma galvu kā ērkšķu vainags. Viens auskars bija pazudis. Rūpīgi ievilktās lūpu līnijas izsmērējušās pa visu seju.

-   Es izskalos pēc grausta.

Teils iztaisnoja augumu un iebāza biksēs izlidušo kreklu. Viņa kaklasaite bija atraisījusies, bet žakete karājās uz viena pleca. Viņš cīnījās ar bikšupriekšas rāvējslēdzi un divreiz izlamājās, līdz beidzot izdevās to aizvērt.

-   Dari, ko vien vari, - viņš sacīja, pasniegdams Everijai auskaru, uz kura, kā izrādās, bija sēdējis.

-   Es centīšos.

Ar kosmētikas palīdzību viņa centās' at jaunot sapostīto krāsojumu un kaut cik sakārtot frizūru.

-   Cerams, ka par matiem vainu varēs novelt uz vēju.

-   Ko mēs vainosim par sakodītajām lūpām? - viņš pieskārās viņas lūpu kaktiņam. - Vai sāp?

Viņa, kā nožēlojot, paraustīja plecus un kautrīgi pasmaidīja. Viņš atbildēja ar smaidu, tad izkāpa no mašīnas un, apskrējis tai, atvēra viņas pusē durvis.

Kad viņi nonāca skatuves aizkulisēs, Edijs nepacietīgi soļoja uz priekšu un atpakaļ, bet Ralfs skandināja sīknaudu abās kabatās vienlaicīgi. Toties Teits un Everija, pēc skata šausmīgi, vēja appūsti un lietus līdz ādai izmērcēti, izskatījās neparasti laimīgi.

-   Kur, pie velna, jūs bijāt? - Edijs bija tā pārskaities, ka lāgā nespēja teikumu izveidot.

Teits atbildēja abrlnojami savaldīgi:

-   Es aizbraucu pakaļ Kerolai.

-   To jau ZI mums pastāstīja. Mēs zvanījām uz viesnīcu, - sacīja Ralfs. Viņš vairs neskandināja sīknaudu. - Vai jūs esat jukuši? Viņa sacīja, ka jūs esot izbraukuši jau pirms stundas. Kur bijāt tik ilgi?

-   Nebija vietas, kur novietot mašīnu, - Teits īsi paskaidroja. Viņam šī pratināšana jau sāka apnikt. - Kur ir Džeks un pārējie?

-Cenšas nomierināt publiku. Vai dzirdi?

Edijs pamāja zāles virzienā, kur skanēja pūļa kāju dauzīšana un vienbalsīga skandēšana: „Mēs gribam Teitu! Mēs gribam Teitu!"

-   Tad jau viņi vēl jo vairāk priecāsies redzēt mani, - Teits mierīgi secināja.

-   Te ir tava runa, - Edijs centās iespiest Teitam <saujā vairākas lapas, bet viņš atteicās tās ņemt.

Piesitis sev pie deniņiem, viņš sacīja:

-   Mana runa ir šeit.

-  Tikai nemēģiniet atkal pazust, - Ralfs pavēloši brīdināja. - Ir muļķīgi, ja neviens no mums nezina,-kur jūs kuro reizi atrodaties.

Dērks nebija pasacījis ne vārda. Viņa tumsnējā seja no dusmām satumsa vēl vairāk. Niknums gan nebija vērsts uz Teitu, bet Everiju. Kopš viņa un Teits aizelsušies atsteidzās, viņš nebija acu nolaidis no viņas. Everija pašpārliecināti bija izturējusi viņa drūmo skatienu. Kad Dērks beidzot ierunājās, viņa balss no niknuma trīcēja.

-Turpmāk, misis Ratlidža, kad jums sagribas drāzties, izmantojiet tam savu laiku, ne mūsējo.

Teits, izgrūdis mežonīgu skaņu, metās virsu Dērkam. Nabaga vīrs tiktu notriekts no kājām, ja neatsistos pret aizmugures sienu. Teita roka kā dzelžaina skava sagrāba Dērka rīkli, bet ceļgals iespēra kājstarpē. Dērks, negaidījis sitienu, sāpēs ievaidējās.

-   Teit, vai tu esi pilnīgi sajucis prātā? - iekliedzās Edijs.

Viņš centās atvilkt Teita roku no Dērka rīkles, bet dzelžainais tvēriens nebija izkustināms. Teita seja tagad atradās tikai kādas collas attālumā no Dērka, viņa sejas izteiksme likās neparasti mierīga, pat tukša un vienaldzīga kā cilvēkam, kas izšķīries izdarīt slepkavību. Turpretī Dērka seja strauji kļuva arvien zilāka.

-  Teit, lūdzu, - Everija izmisīgi uzlika plaukstu viņam uz pleca. - Neņem viņu vērā. Mani neuztrauc, ko viņš tur sarunāja.

-        Dieva dēļ, Teit, - Edijs izmisīgi mēģināja iespraukties starp abiem vīriešiem. - Laid viņu vaļā. Tagad nav īstais laiks. Ak, Kungs… padomā!

-   Ja tu kādreiz, - Teits lēnam runāja trīcošā balsī, - ja tu kādreiz vēl līdzīgā veidā apvainosi manu sievu, es tevi vienkārši nožņaugšu, vai saprati, kuces bērns? - Viņš vēlreiz iespēra ar ceļgalu Dērkam kājstarpē. Vīrs, kura mazās ačeles no bailēm bija izspiedušās, māja ar galvu, cik vien ļāva Teita roka, kas joprojām žņaudza viņa rīkli.

Pakāpeniski Teita tvēriens atslāba. Dērks saliecās vidukli un klepodams un rīstīdamies satvēra kājstarpi. Ralfs steidza viņu atbalstīt. Teits atglauda no pieres matus, pagriezās pret Ediju un ledainā balsī sacīja:

-   Ejam.

Un viņš pastiepa roku Everijai.

To satvērusi, viņa sekoja Teitam uz skatuvi.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Mendija uzstāja, ka grib apmainīt naktskreklu pret Teita nupat uzdāvināto T-krekliņu, lai gan bija jau krietni pāri pusnaktij, drīzāk jau tuvu brokastlaikam.

-   Tagad tu esi Dalasas kovboju komandas līdzjutēju kapteinis, - sacīja Teits, uzvilkdams to viņai pār galvu.

Mendija apbrīnoja skaistos, sudrabotos burtus uz jaunā krekla, tad valdzinoši uzsmaidīja Teitam

-   Paldies, tētiņ.

Plati nožāvājusies, viņa satvēra Vinniju Pūku un nolika vaigu uz spilvena.

-   Aug un mācās. Klust par īstu sievieti.

-   Kā man šī piezīme būtu jāsaprot? - pajautāja Everija, kad viņi bija iegājuši guļamistabā blakus viesistabai.

-  Viņa paņēma dāvanu, bet neiedomājās noskūpstīt mani.

Everija iespieda rokas sānos.

-   Vai man nevajadzētu brīdināt sieviešu kārtas vēlētājas, ka aiz feminista maskas slēpjas pretīgs šovinists?

-   Lūdzu, nedari to. Man vajadzīgas ari sieviešu balsis.

-   Manuprāt, šovakar viss noritēja ļoti labi.

-  Tu domā, kopš brīža, kad es uznācu uz skatuves.

-   Un pirms tam arī. - Viņas neuzkrītošais mājiens lika Teitam pacelt galvu. - Paldies, ka aizsargāji manu godu, Teit. t

-  Tev nav jāpasakās man par to.

Viņi ilgi skatījās viens otrā, tad Everija novērsās un sāka izģērbties. Viņa iegāja vannasistabā, ātri nomazgājās dušā, uzvilka peņuāru un atbrīvoja vannasistabu Teitam.

Apgūlusies gultā, Everija klausījās tekoša ūdens šalkoņu. Teits tīrīja zobus. No iepriekšējiem kopīgajiem braucieniem viņa atcerējās, ka Teits nekad ncuzkar mitro dvieli uz pakaramā, bet vienmēr nomet blakus izlietnei.

Kad viņš iznāca no vannasistabas, Everija pagrieza galvu, lai paķircinātos par nelāgo ieradumu, bet tā arī nepateica ne vārda.

Viņš bija kails. Viņa roka atradās uz elektrības slēdža. Viņš skatījās Everijā. Viņa piecēlās sēdus, viņas acīs redzēja mēmu jautājumu.

-   Agrāk, - viņš čukstēja, - es spēju izstumt tevi no savām domām. Nu vairs nevaru. Nezinu, kāpēc. Nesaprotu, ko tagad tu dari tādu, ko nedarīji pagātnē, tomēr es nespēju ignorēt tevi un izlikties, ka tevis nav. Es nekad tev nepiedošu abortu un melus, bet pēc tā, kas šovakar ar mums notika mašīnā, man būs vieglāk to aizmirst. Un kopš nakts Dalasā es jūtos kā narkomāns, kas atklājis jaunu narkotiku. Es gribu levi, ļoti un vienmēr. Ar šo iekāri cīnoties,, es jūku prātā. Ar to nav iespējams dzīvot. Dažās pēdējās nedēļās ir bijis tik maz prieka gan man, gan cilvēkiem ap mani. Un tā, kamēr tu esi mana sieva, cs izmantošu savas laulātā drauga tiesības. - Viņš mirkli klusēja, tad pajautāja: - Vai tev ir kas, ko teikt šajā jautājumā?

• - Jā.

-   Un tas būtu?

-   Izslēdz gaismu.

No viņa lieliskā auguma atplūda spriedze. Lūpu kaktiņos iezagās smaids. Viņš izslēdza gaismu, ieslīdēja gultā un ieskāva viņu savās rokās.

Šķita, ka viņas peņuārs izkusīs zem viņa glāstiem. Everija vēl nebija Sagatavojusies tam, kad jau gulēja zem viņa kaila. Viņa pirksti baudīja viņas miesu. Ik pa brīdim viņa lūpas atstāja Everijas muti, lai sameklētu kaklu, krūtis, plecus, vēderu.

Viņas augumu caurstrāvoja kaisle, tā izplatījās pa visu miesu līdz pat roku un kāju pirkstu galiem, kur jauta spēcīgu pulsāciju. Viņa izjuta katru Teita šūnu - no matu cirtām, kas krita pār viņa uzacīm un kutināja viņas ādu ik reizi, kad viņš skūpstam nolieca galvu, līdz viņa spēcīgajām kājām.

Kad viņš nolaidās uz viņas, gatavs ieiet viņā, Everija paildzināja gaidas, paberzējot seju gar viņa krūšu spalvām. Viņas lūpas apbēra skūpstiem Teita krūšu galiņus. Un kā apbalvojums skanēja viņa baudas vaidi.

Atkal viņu mutes alkaini atrada viena otru. Viņa skūpsti bija karsti, saldi un dziļi, un tāds bija arī viņas augums.

Mendija sēdēja Teitam uz pleciem un spiedza, kad viņš streipuļoja, kā krist gatavodamies. Bērns abām rokām tā ieķērās tēva matos, ka viņš ievaidējās.

-   Klusu, jūs abi! - Everija apsauca. - Jūsu dēļ mūs izmetīs no viesnīcas.

Pēc brokastīm apakšstāva restorānā viņi pa garo gaiteni gāja ņo lifta uz savu numuru. Kad Mendija kļuva nemierīga, viņi bija atstājuši Nelsonu un Zī dzeram kafiju. Atturīgā ēdamzāle nebija īstā vieta enerģijas pārpilnam bērnam.

Teits pasniedza Everijai viņu numura atslēgu. Viņi iegāja iekšā. Viesistaba bija cilvēku pilna.

-   Sasodīts, kas te notiek? - uzsauca Teits un nolika Mendiju zemē.

Edijs bija rūpīgi lasījis rīta avīzi. Tagad viņš pacēla acis un paņēma rokā smalkmaizīti, kuru bija turējis iekostu zobos.

-    Mums vajadzēja satikties, bet jums vienīgajiem ir viesistaba.

-  Jūtieties kā mājās, - Teits sarkastiski uzaicināja.

Viņi jau arī tā jutās. Paplātes ar sulu glāzēs, kafiju un

uzkodām rotāja galdu. Fensija sakrustotām kājām sēdēja gultā, mielojās ar vcģi un šķirstīja modes žurnālu. Doroteja Rī sūca no glāzes kaut ko līdzīgu "Asiņainajai Meri jai" un tukšu skatienu vērās logā. Džeks, ar pirkstu aizspiedis ausi, runāja pa telefonu. Ralfs blenza televizorā. Dērks ar vērtējošu aci kā profesionāls uzpircējs izpārdošanā pārskatīja Teita skapi.

-   Par tavu vakardienas uzstāšanos ir laba recenzija, - Edijs paslavēja, košļādams saldo kumosu.

-L >i.

-   Es ievedīšu Mendiju blakus istabā, - Everija uzlika rokas bērnam uz pleciem un stūma viņu uz durvīm.

-Nē, jūs palieciet, - Dērks uzsauca, novērsies no skapja.

-   Neļaunosimies par vakardienu, labi? Mēs visi bijām kā uzvilktas atsperes. Tagad mākoņi izklīduši.

Šis vīrs bija neciešams. Everijai gribējās iecirst pliķi nekaunīgajā, pieglaimlgajā sejā. Viņa palūkojās uz Teitu. Izlikdamies neredzam kampaņas ekspertu, viņš sacīja:

-  Labāk paliec.

Džeks nolika klausuli.

-   Viss nokārtots. Teitam piektajā kanālā pulksten piecos būs intervija tiešajā pārraidē. Mums viņš šeit vajadzīgs ne vēlāk kā četros trīsdesmit.

-   Lieliski! - iesaucās Ralfs un saberzēja rokas. - Vai ir kādas ziņas no Dalasas studijām?

-  Sarunas ir pieteiktas.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Tie bija Nelsons un Zī. Viņiem līdzi ienāca kāds Everijai svešs virietis. Fensija izlēca no gultas un apkampa abus vecvecākus pēc kārtas. Kopš ierašanās Vēdfortā viņa jutās pacilātā garastāvoklī.

-   Labrīt, Fensij, - Zī kritiski noskatīja meičas^džinsu minisvārciņus un koši sarkanos kovboju zābaciņus, bet nesacīja neko.

-  Kas tas tāds? - pajautāja Fensija, pamājusi uz vīrieti, kurš vilcinājās uz durvju sliekšņa.

-   Frizieris, kuru mēs izsaucām, - Dērks paspēra dažus soļus un iestūma apmulsušo vīru dziļāk istabā. - Sēdieties, Teit, lai viņš var ķerties pie darba. Kamēr viņš griezīs matus, mēs varam aprunāties. Kaut ko īsti konservatīvu, - viņš pieteica frizierim, kurš aplika Teita kaklam zili svītrotu auduma gabalu un sāka sukāt viņa matus.

-  Te būs, - Ralfs pabāza Teitam zem deguna žūksni papīra lapu. - Apskatieties.

-  Kas tās ir?

-  Šīsdienas runas.

-  Es jau esmu uzrakstījis šīsdienas runas.

Neviens neklausījās viņā.

Iezvanījās telefons. Džeks pacēla klausuli.

-   Kanāls Četri, - viņš pavēstīja apkārtējiem, ar plaukstu apklājis klausuli.

-   Zī un Nelson, lūdzu, sameklējiet, kur apsēsties, un ķersimies pie darba. Pietiek gulēt.

Iejuties savā elementā, Dērks uzņēmās iniciatīvu. - Kā jau Edijs informēja, vakar vakarā mums bija kolosāls apgrozījums, un kampaņas kasē iebira krietns žūksnis dolāru. Dievs mūsu liecinieks, tic mums ir ļoti vajadzīgi. Kad brīdis būs palaists garām, atbalstītāji vairs nemaksās.

- Kaut arī mēs vēl esam zem kritiskās robežas, mēs nedrīkstam izrādīt, ka domājam padoties, - sacīja Ralfs un pašķindināja kabatā sīknaudu.

Dērks pamāja. - Nekas dižs jau nav, bet labāk kā nekas.

-   Paklausieties, Teit, - Ralfs turpināja, it kā viņa kolēģis neko nebūtu sacījis, - pat zaudējot jūs nedrīkstat izrādīt, ka padodat ies.

-   Bet man ne prātā nenāk zaudēt, - Teits palūkojās uz Everiju un pamirkšķināja ar aci.

-   Jā… nē… nu, protams, ka ne, - Ralfs sastostljās un neveikli iesmējās. - Es tikai gribēju teikt, ka…

-   Jus esat par maz nogriezis, - Dērks īgni aizrādīja frizierim. - Es taču teicu konservatīvo stilu.

Teits atgrūda friziera satraukumā trīcošās rokas.

-   Ko tas nozīmē? - Viņš rādīja uz rindkopu vienā no viņam uzrakstītajām runām. Atkal neviens nelikās viņu dzirdam.

-   Paklausieties, kas te, - Edijs bija lasījis avīzi. - Dekers nosaucis tevi par demagogu, Teit.

-   Manuprāt, viņš ir nobijies.

Ar šiem vārdiem Nelsons bija piesaistījis sev Dērka uzmanību.

-   Nelson, es vēlos, lai jūs uz skatuves Teita šīvakara runas laikā izskatītos izcili. Militārie kontrakti nodrošina viņus ar darbu. Tā kā jūs esat bijušais lidotājs, tas būs mūsu trumpis.

-   Vai man un Mendijai jābrauc? - pajautāja ZI.

-   Es ar lielāko prieku paliktu pie Mendijas, - piedāvājās Doroteja RI.

-   Brauks visi. - Dērks saviebās, ieraudzījis Dorotejas RI plaukstā tukšu glāzi. - Un ikviens lai sāpošās, cik labi vien iespējams. Amerikas lepnums. Tas attiecas arī uz jums, jaunkundzīt. Nekādus minisvārciņus.

-   Kaut tev visu mūžu būtu kulakā jāsit.

-   Frcnsīna Ratlidža! - nodārdēja Nelsona balss. - Ja tu vēl lietosi tādus izteicienus, nekavējoties tiksi aizsūtīta mājās.

-    Piedod, - viņa nomurmināja, - bet kas viņš ir, šis ēzeļa pakaļa, ja var noteikt, ko man ģērbt.

Dērks nelikās dzirdam to un pagriezās pret Everiju.

-   Ar jums apģērba jautājumos problēmu parasti nav, bet nevelciet šodien neko pārāk uzkrītošu. Mēs tiekamies ar darba cilvēkiem, kuri pārtiek no algas. Teit, priekš jums es šodien izvēlējos pelēko uzvalku.

-   Neaizmirsti atgādināt viņam par kreklu, - piezīmēja Ralfs.

-  Ak jā, velciet zilu kreklu, ne baltu. Balts ne visai labi izskatās televizora ekrānā.

-   Visi mani zilie krekli ir netīri.

-   Es taču pieteicu, lai jūs katru dienu sūtītu tos uz veļas mazgātavu.

-  Nu, aizmirsu. - Viņš pēkšņi apmetās apkāct un izrāva no friziera rokām šķēres. - Es negribu īsākus matus. Šādi ir labi.

Balsī, kādā varētu sarunāties ar Mendi ju, Dērks sacī ja:

-   Pārāk gari, Teit.

Vienā mirklī Teits pietrūkās no krēsla.

-   Kas to ir teicis? Vēlētāji? Rūpnīcas strādnieki? Kanāla Pieci skatītāji? Vai jūs viens pats?

Everija vēlējās aplaudēt. Atšķirībā no visiem pārējiem, viņu nebija apstulbinājusi apkārtējā kņada. Viņa bija vērojusi Teitu. Jo ilgāk viņš lasīja Ralfa sagatavotās runas, jo drūmāks kļuva. Everija juta, ka Teits kuru katru mirkli var eksplodēt, un viņa nebija kļūdījusies.

Viņš norāva kaklam apsieto auduma gabalu. Nogrieztās matu šķipsnas aizlidoja pa gaisu. Parakņājies kabatā, viņš izvilka piecdesmit dolāru banknoti, iespieda to frizierim saujā un aizstūrēja viņu līdz durvīm.

-   Liels paldies, - viņš uzsauca un aizvēra aiz nabaga apjukušā vīra durvis.

Atgriezies istabā, Teits izskatījās ne mazāk satumsis kā zemie lietus mākoņi, kas karājās pie debesīm.

-   Nākošo teizi, Dērk, es pats jums paziņošu, kad man būs vajadzīgs frizieris, ja vispār uzskatīšu, ka jums par to jāzina, par ko, godīgi sakot, es ļoti šaubos. Un vēl man patiktu, ja jūs nerakņātos manā drēbju skapī un vispār pajautātu man atļauju, pirms bāžat degunu manas ģimenes mājoklī.

-   Vienkārši nebija citas vietas, kur mēs visi varētu sapulcēties, - paskaidroja Edijs.

-    Pie velna, tas mani neinteresē, Edij, - Teits iekliedzās, pieskrējis pie drauga, kurš bija uzdrošinājies pārtraukt viņu. - Šajā viesnīca ir vairāki simti istabu. Tomēr, tā kā jūs visi jau esat šeit, - paķēris uz kumodes nomestas papīra lapas, viņš eksplodēja, - es gribētu zināt, kā man jāsaprot šis te?

Ralfs pieliecās un izlasīja pāris rindiņas.

-Tas ir jūsu viedoklis par jauno izglītības likumprojektu.

-   Absurds! Pilnīgas muļķības! Lūk, kas tas ir! - Viņš no visa spēka iegāza ar plaukstu pa papīra lapām. - Pie- gludinātas, nolaizītas, banālas muļķības.

Zī piecēlās no krēsla.

-   Es ievedīšu Mendiju blakus istabā, lai skatās televizoru. - Un, saņēmusi bērnu pie rokas, viņa aizgāja.

-   Es gribu čurāt, vecmāmiņ.

-   Labi, labi, mīļā. Fensij, varbūt tu arī gribi nākt mums līdzi.

-   Ko tu, vecmāmiņ, nē. Par desmit miljoniem zaļo tu mani nedabūsi projām no šejienes, - viņa uzsauca no savas sēdvietas gultas vidū, tad izvilka svaigu košļājamās gumijas tāfelīti un iemeta mutē pie tās, kuru jau bija zelējusi.

Kad durvis aiz Zī un Mendijas aizvērās, Ralfs nedroši uzsāka taisnošanos:

-   Mēs tikai domājām, Teit, ka jūsu nostāja dažos punktos jāmīkstina.

-  Neaprunājoties ar mani? - Teits pieprasīja atbildi, no augšas uzlūkodams augumā daudz mazāko viru. - Tā ir mana nostāja, - viņš sita sev pa krūtīm. - Mans viedoklis.

-  Jūs kāpjat uz augšu aptaujās, - vīrs prātīgi aizrādīja.

-   Es kāpu aptaujās arī, pirms biju jūs nolīdzis par saviem padomdevējiem, bet, kopš tas noticis, esmu noslīdējis.

-  Tapec, ka neklausāt mūsu padomiem.

-   Tā gan, - Teits stūrgalvīgi papurināja galvu. - Manuprāt, tas ir tāpēc, ka pārāk daudz esmu jūs klausījis.

Edijs piecēlās kājās.

-  Uz ko tu tēmē, Teit?

-   Ne uz ko, sasodīts. Es tikai esmu nonācis pie secinājuma, ka man nav vajadzīgi padomnieki, kas manā vietā izvēlas kreklus un uzvalkus vai gādā man frizierus. Es negribu, lai kāds liek man vārdus mutē. Es negribu, lai kāds sadomā mīkstināt manu nostāju, līdz tā kļūst tik mīksta, ka nav vairs pazīstama. Ļaudis, kas bija gatavi atdot par mani savas balsis, kas atbalstīja manu nostāju, nu nodomās, ka esmu sajucis prātā, vai. vēl sliktāk, ka esmu nodevis viņus.

-  Tu pārspīlē.

Teits pagriezās pret brāli.

-   Ne jau tavus matus viņi mēģina apgraizīt, Džek, - viņš kaismīgi iesaucās.

-   Bet varētu, - Džeks bija iekarsis ne mazāk par Teitu.

-   Es esmu visā šajā tikpat dziļi kā tu.

-Tad tev jāsaprot, cik man ir svarīgi nepazaudēt pašam savu es.

-  Tu to neesi pazaudējis.

-   Ne velna! Kas bija vainas manam ģērbšanās stilam? - viņš pamāja uz drēbēm, kuras bija vilcis brokastu laikā. - Vai tiešām tu domā, ka šiem rūpnīcas strādniekiem kaut ko nozīmē tas, kādas krāsas krekls man mugurā? Sasodīts, nē! Viņi grib zināt, vai es nostājos par stingru aizsardzības programmu vai arī par aizsardzības budžeta apcirpšanu, jo mana balss senātā nozīmēs, vai viņiem turpmākajos gados būs vai nebūs darbs.

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu, tad izbrauca pirkstus cauri matiem, kurus, kā Everija nopriecājās, frizieris nebija paspējis apgriezt pārāk īsus.

-   Paskatieties, puiši, šeit es esmu, - viņš ieplēta rokas.

-   Šī ir mana biļete uz viņu sapratni. Šāds es parasti griezos pie Teksasas vēlētājiem. Izmainiet mani, un viņi mani vairs nepazīs.

-  Mēs negribam jūs izmainīt, Teit. - Dērks taisnojās. - Tikai uzlabot.

Viņš uzsita Teitam uz pleca. Teits viņa roku nokratīja.

-   Džentlmeņi, es gribētu aprunāties ar savu ģimeni bez svešinieku klātbūtnes.

-   Ja ir kaut kas, ko apspriest …

Teits pacēla roku un apklusināja iebildumu.

-   Lūdzu, esiet tik laipni.

Abi padomnieki negribīgi virzījās uz durvīm. Pirms iziešanas Dērks uzmeta Edijam daudz izsakošu skatienu.

-   Kerol, vai tu, lūdzu, neielietu man tasi kafijas?

-   Protams. - Kad viņa bija piecēlusies, Teits atlaidās atpūtas krēslā. Everija atnesa viņam kafijas tasi un pati apsēdās uz klubkrēsla polsterēta roktura. Teits vienā rokā paņēma kafijas tasi, bet otru nevērīgi uzlika uz viņas ceļgala.

-   Nu ko, - sacīja Edi js, - tā bija varena runa.

-   Es mēģināju klausīt tavam padomam, Edij. Pret savu pārliecību es piekritu, ka viņi tiek nolīgti. - Teita skatiens bija atklāts, tāda pat arī valoda. - Man viņi nepatīk.

-   Es parunāšu ar viņiem. Palūgšu mazliet atlaist skrūves.

-   Pagaidi, - Teits uzsauca, kad Edijs devās uz durvīm. - Tas neko nemainīs. Viņi neklausīs.

-   Labi. Es pateikšu, ka līdz šī brauciena beigām mēs gribam redzēt krasu kāpienu aptaujās.

-   Ar to vēl nepietiek.

-   Ko tad tu iesaki?

Teits uzlūkoja pēc kārtas visus istabā sēdošos.

-   Atdod viņiem līgumu.

-   Atlaist viņus? - iesaucās Džeks. - Mēs nevaram to darīt.

-   Kāpēc ne? Mēs taču paši viņus nolīgām, vai ne?

-   Tu nedrīksti tā vienkārši padzīt tādu kompāniju kā Vīklijs un Fostcrs. Mēs vairs nekad nevarēsim izmantot viņu pakalpojumus.

-   Nedomāju, ka tas bus liels zaudējums.

-   Tu nedrīksti to darīt, - Džeks stūrgalvīgi atkārtoja.

-   Teit, es lūdzu tevi rūpīgi apdomāt visu, - Edijs lūdzās.

-   Esmu apdomājis. Man viņi nepatīk. Un man nepatīk tas, ko viņi cenšas panākt.

-    Un tas būtu? - kareivīgi izslējies, Džeks izsmējīgi jautāja.

-   Un tas būtu - pārveidot mani tā, kā viņiem patīk, un būt nemierā ar mani tādu, kāds esmu. Nu labi, varbūt mani vajag mazliet pielabot. Varbūt man vajadzīgs kāds privātskolotājs, kas iemāca labas manieres. Bet cs negribu atdot viņiem savu esību Un, katrā ziņā, es jau nu negribu, lai man norāda, ko runāt, it īpaši, ja es tam nepiekrītu.

-   Tu esi tikai stūrgalvīgs, - iebilda Džeks. - Tieši tāds tu biji bērnībā. Ja es pieteicu, ka tu kaut ko nedrīksti darīt, tad tu darīji tieši to, lai man iespītētu.

Teits izpūta dziļu elpu.

-   Džek, es vienmēr esmu uzklausījis tavu padomu, un tas vienmēr ir bijis pareizi darīts. Un es negribu tevi vainot, ka pieņēmām šādu lēmumu…

-   Bet tieši to tu dari, vai ne?

-  Tas bija arī mans lēmums, - Teits pacēla balsi. - Bet tagad es esmu pārdomājis.

-       Tik viekārši, - Edijs uzsita knipi. - Kad līdz vēlēšanām palikušas tikai dažas nedēļas, tu gribi mainīt zirgus uz pārceltuves.

-   Nē, sasodīts. Tieši viņi grib to darīt. - Teits pielēca no krēsla un rādija uz durvīm, pa kurām bija aizgājuši abi tie, par kuriem pašlaik tika runāts.

-   Viņi gribēja liekt un locīt Teitu Ratlidžu, līdz vēlētāji mani vairs nepazīs, vismaz tie, kas atbalstīja sākumā. Es būšu pārdevis sevi gluži kā Dekers. Draņķis pēdējais. Ar divām sejām un dubultmorāli.

Tomēr viņa vārdi atdūrās pret Edija un Džeka klusēšanas sienu.

Tad Teits vērsās pie Nelsona:

-Tēt, palīdzi man viņiem to ieskaidrot.

-   Kāpēc tu lūdz manu palīdzību tagad? Tu jau atļāvies zaudēt savaldību. Nekad neeksplodē, Teit. Pierādi savu taisnību citādi. #

-   Kā?

-   Uzvarot.

-Turot muti un klausot viņu padomus?

-Jā, kamēr tas neapkauno tavu cieņu.

-   Tieši tā pašlaik ar mani ir noticis. Es labāk zaudēju vēlēšanās, bet palieku, kaš esmu, nekā uzvaru ar apziņu, ka man ir nācies pārkāpt principus, par kuriem es stāvu un krītu. Ja neviens no jums man nepiekrīt, tad atvainojiet.

-  Es esmu Edija pusē, ja kādu interese mans viedoklis, - iesaucās Fensija.

-   Nevienu tas neinteresē, - Džeks apklusināja meitu.

-   Un tu, Kerol?

Viņa līdz šim bija atturējusies iesaistīties vārdu cīņā un nedomāja to darīt, ja Teits neprasīs viņas viedokli. Tagad, kad tas bija noticis, viņa pacēla galvu un uzlūkoja viņu ar agrāk neredzētu tuvības un vārdos neizteiktas divu mīlētāju savstarpējas izpratnes pilnu skatienu.

-   Lai kādu lēmumu tu pieņemsi, Teit, es esmu ar tevi. Vienmēr un visur.

-   Tiešām? Kopš kura laika? - Džeks pagriezās pret Teitu. - Tu runā par kompromisiem. Gulēšana ar viņu ir vislielākais kompromiss, kādā tu jebkad esi ielaidies, mazo brāli.

-   Pietiek. Džek, - uzsauca Nelsons.

-  Tēt, tu zini ne sliktāk par mani, ka…

-   Pietiek! Kad spēsi kontrolēt pats savas sievas rīcību, varēsi sākt kritizēt Teitu.

Džeks palūkojās uz tēvu, tad uz brāli un sakumpušu muguru izmetās no istabas. Doroteja Rī piecēlās no savas vietas un grīļīgā gaitā sekoja viņam.

-   Tu laikam iziesi nākošais, - Teits sapringtajā klusumā sacīja Edijam.

Edijs greizi pasmaidīja.

-Tu taču ļoti labi zini. Atšķirībā no Džeka es neuztveru visu šo kā personīgu problēmu. Manuprāt, tu kļūdies, bet… - viņš daiļrunīgi paraustīja plecus. - To mēs uzzināsim vēlēšanu dienā. - Viņš uzsita draugam pa muguru. - Zini, es labāk iešu un pavēstīšu sliktās ziņas mūsu bijušajiem konsultantiem. - Viņam uz karstām pēdām sekoja Fensija.

Zī ieveda Mendi ju. Gaisotnē joprojām jauta naidīgumu.

-   Dzirdēju, kā jūs te klaigājāt, - viņa sacīja.

-    Bija dažas lietas, ar kurām mums vajadzēja likt skaidrībā, - paskaidroja Nelsons.

-  Ceru, ka tu nenosodi manu lēmumu, tēl.

-   Kā jau tu sacīji, tas ir tavs lēmums, un es ceru, ka tu esi gatavs dzīvot saskaņā ar to.

-   Tas bija vajadzīgs manai sirdsapziņai.

-Tad beidz atvainoties par to, kas jau izdarīts.

-   Es apsolīju Mendijai, ka mēs iesim pastaigāties, - Zī pārtrauca nepatīkamo sarunu. - Cerams, ka vairs nelīs.

-  Es iešu jums līdzi, - Nelsons paņēma bērnu klēpī. Viņa humora sajūta acīm redzami bija atgriezusies. - Man vajadzīga ritarosme. Un mēs arī nebūsim dusmīgi, ja līs, vai ne, Mendij?

-   Paldies, ka atbalstīji mani, - Teits sacīja Everijai, kad viņi beidzot bija palikuši vieni. - Ne vienmēr tu biji tāda.

-   Ko Džeks arī neaizmirsa atgādināt.

-   Viņš bija sarūgtināts.

-   Vēl vairāk, Teit. Viņš nicina mani.

Izskatījās, ka Teitam negribas par šo jautājumu runāt. Varbūt viņš,, tāpat kā Everija, zināja, ka Džekam nepatika Kerola, kaut arī viņš alka pēc viņas. Varbūt Teits izlikās šo nelaimīgo faktu neredzam izmisīgā cerībā, ka reiz tas viss beigsies.

-   Kāpēc tu tā darīji? - viņš jautāja. - Kāpēc nostājies manā pusē? Vai uzskatīji to par sievas pienākumu?

-   Nē, - viņa apvainojās. - Es nostājos tavā pusē tāpēc, ka uzskatīju - tev ir taisnība. Man, tāpat kā tev, nepatika ne viņi paši, ne viņu rakņāšanās mūsu dzīvē, ne viņu padomi.

Viņai vēl bija ienācis prātā, ka cilvēki no Viklija un Fostera kompānijas kaut kā var būt saistīti ar Teita noslepkavošanas plāniem. Tas bija vēl viens iemesls, kāpēc Everija labprātāk redzēja viņus ejam.

Pēc nesenajām, karstajām diskusijām istabā pēkšņi bija iestājies klusums. Paradoksāli, bet bez lielā laužu pulka telpa šķita nevis lielāka, bet mazāka. Šī klusā vientulība viņus nospieda.

Everija iespieda rokas gurnos.

-Zini.es… .

-   Labi, ka tētis un mamma aizveda Mendiju pastaigāties.

-   Labi gan.

-   Viņai patiks svaigā gaisā.

-   Un tas tev ļaus netraucēti pārlasīt runas.

-Hm.

-   Lai gan neesmu pārliecināta, ka pašlaik tev gribētos to darīt.

-   Negribas gan. Es esmu apmierināts ar šis dienas kārtību.

-  Tas ir labi.

Viņš mirkli pētīja savus zābakus, tad pacēla acis "un noprasīja:

-  Kā tev šķiet, vai līs?

-   Es, hm… - viņa uzmeta logam garāmslīdošu skatienu. - Nedomāju gan, nē. Man…

Teits pastiepa rokas, pievilka Everiju sev klāt un noskūpstīja uz kakla.

-  Teit?

-   Hm?

Viņš aizveda Everiju līdz dīvānam.

-   Es domāju, ka pēc vakardienas tu negribēsi…

-Tu nepareizi domāji.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

-  Būcl!

Fensija atlēca no durvīm mirklī, kad Edijs ienāca viesnīcas numurā. Viņš pat nesarāvās.

-   Kā tu tiki iekšā?

-   Piekukuļoju apteksni.

-   Kādā veidā?

-  Ar tēvoča Teita kules turētāju.

-  Tu esi ķerta.

-   Vai tev nepatīk, ka esmu šeit?

-   Kas tas? - Edijs rādija uz galdu lielā loga priekšā. Tas bija baltu galdautu pārklāts un servēts divām personām.

-   Pusdienas. Krabju salāti kopā ar avokado.

-Tev vispirms vajadzēja pajautāt, Fensij.

-   Vai tad tu neesi izsalcis?

-Tas nav svarīgi. Man ir tikai viena minūte laika.

Viņš apsēdās uz gultas malas un pacēla telefona klausuli. Izvilcis no krekla kabatiņas papīra lapiņu un ieskatījies tajā, viņš uzgrieza numuru.

-   Misteru Džordžu Maloni, lūdzu.

Fensija nostājās gultā uz ceļiem un no mugurpuses piekļāvās Edija mugurai.

-   Misters Malone? Šeit Edijs Paskals. Zvanu sakarā ar Ratlidža vēlēšanu kampaņu. Jūs zvanījāt mums? - Edijs nolieca galvu sāņus, jo Fensija bija pārliekusies viņam pār plecu un iekoda auss ļipiņā.

-  Diemžēl mistera Ratlidža dienaskārtība ir ļoti piesātināta. Kas jums bija padomā? Cik cilvēku? Jā.

•Fensija skūpstīja viņa kaklu un viegli iekodās ādā. Edijs aizklāja klausuli ar plaukstu.

-   Izbeidz, Fensij. Es esmu aizņemts.

Fensija uzmeta lūpu un iztrausās no gultas. Viņa piegāja pie spoguļa, uzčubināja matus, saliecās viduklī un atglauda biezās cirtas. Atkal iztaisnojusies, viņa atguva drosmi, jo pamanīja, ka Edijs vērojis viņas apaļos gurnus.

Un tā Fensija lēnām tuvojās viņam un collu pa collai cēla uz augšu jau tā īsos svārciņus.

-  Cik drīz jums tas jāzina?

Kamēr Edijs mierīgi turpināja sarunu, viņa uzlika plaukstas uz ciskām. īkšķi pieskārās rudajam trīsstūrim kājstarpē. Fensija noglāstīja to pāris reizes, tad novilka biksītes un pavicināja tās Edija deguna priekšā.

-   Es parunāšu ar misteru Ratlidžu un sazināšos atkal ar jums, cik ātri vien būs iespējams. Jebkurā gadījumā, mani iepriecina jūsu ieinteresētība šajā jautājumā. Pateicos par ielūgumu.

Viņš nolika klausuli, par izbailēm Fensijai paspraucās viņai garām un iegāja vannasistabā, kur sasukāja matus un nomazgāja rokas.

-   Pie velna, kas tev lēcies? - viņa uzstājīgi pieprasīja, iegājusi vannasistabā.

-Nekas. Es steidzos, tas arī viss.

-   Tu esi nikns, jo tēvocis Teits lika tev atlaist tos divus ēzeļus,ja?

-   Nc nikns, vienkārši sliktā garastāvoklī.

-Tad neliec man tādēļ ciest.

-   Nu nē, taču. - Viņš sakārtoja kaklasaites mezglu un pārbaudīja aproču pogas.

-   Tad nu gan izcēlās pamatīga scēna šorīt, vai ne? Nekad nebiju redzējusi tēvoci Teitu tik iekarsušu. Viņš ir kolosāls šādā garastāvoklī. Man šausmīgi patīk vīrieši, kuri iziet no rāmjiem. - Viņa no mugurpuses apvija rokas Edija viduklim un piespieda plaukstas bikšupriekšai. - Potenciāli varmākas ir tik seksīgi.

-   Man pašlaik nav laika priekš tevis, Fensij. - Viņš nokratīja Fensijas plaukstas un atgriezās guļamistabā.

Fensija atslīga gultā un vēroja, kā Edijs savā diplomātā šķiro papīrus. Cik viņš izskatās skaists, šādi pieri koncentrējoties saraucis.

Iedvesmas pārņemta, Fensija atbalstīja muguru pret gul- tasgalu, pār galvu novilka balto kokvilnas svīteri un nometa to uz grīdas, kur jau gulēja mazās biksītes. Tad, ģērbusies tikai īsajos minisvārciņos un sarkanajos kovboju zābakos, viņa klusām pasauca Edija vārdu. Viņš pagriezās. Fensija lēnām pārvilka mēli pār apakšlūpu un nočukstēja:

-  Vai tu kādreiz esi mīlējis kovboju meiču?

-  Patiesību sakot, esmu gan, - viņš mīlīgi čukstēja. - Pagājušajā naktī. Pakaļā. Vai varbūt tu neatceries?

Fensijas plati ieplestās kājas sakļāvās zibenīgi kā atsperes slazda žokļi. Viņa aiztrausās līdz gultas malai, paķēra svīteri un uzrāva to pāri galvai, nikni grūžot rokas piedurknēs.

Kad viņa atkal uzlūkoja Ediju, viņas acīs bija asaras.

-  Tas nebija visai smalkjūtīgi.

-   Pagājušajā naktī tev tā nelikās.

-  Ne to es domāju, - viņa iekliedzās.

Edijs mierīgi aizvēra savu diplomātu un paņēma žaketi.

-   Vārds smalkjūtīgi tavā mutē skan dīvaini. - Viņš devās uz durvīm.

Fensija noķēra viņu un satvēra aiz piedurknes.

-.Kāpēc tu pret mani esi tik ļauns?

-  Es steidzos, Fensij.

-  Tātad tu neesi nikns?

Viņš paspraucās viņai garām.

-  Es neesmu nikns.

-  Vai mēs vēlāk redzēsimies?

-   Mītiņā šo pēcpusdienu. - Viņš aptaustīja kabatu, lai pārliecinātos, vai ir paņēmis istabas atslēgu, un tad pasniedzās pēc durvju roktura.

Viņa piespiedās ar muguru pret durvīm.

-   Tu zini, ko cs domāju. Vai mēs vēlāk redzēsimies? - Un pavedinoši smaidot, Fensija nobrauca ar plaukstu pār viņa bikšupriekšu.

-   Jā, es zinu, ko tu domā. - Viņš pastūma sāņus viņas roku un, par spīti visiem meičas pūliņiem aizkavēt viņu, atvēra durvis. - Bet pagaidām pacenties neiekļūt nepatikšanās.

Tiklīdz durvis aiz viņa bija aizvērušās, Fensija skaļi nolamājās. Viņa taču bija ieplānojusi pusdienas intīmā atmosfērā un tad ātru, bet karstu pamīlēšanos vai arī, ja Edija dienaskārtība atļautu, ilgu un laisku pēcpusdienu un nesteidzīgu mīlēšanos.

Te nu bija, viņa rūgti nodomāja. Šeit visi runā tikai un vienīgi par vēlēšanām. Viņa ir nogurusi un riebums pārņem, jau dzirdot vien vārdu vēlēšanas. Cik viņa būs priecīga, kad tās beigsies un Edijs beidzot varēs visu sevi veltīt tikai viņai vienai.

Fensija atkal atspieda muguru pret gultasgalu un ieslēdza televizoru. Rādīja kādu no kārtējām ziepju operām. Zem atlasa palagiem ņurcījās mīlētāju pārītis. Saniknota un greizsirdīga, viņa spieda tālvadības pulti. Džeraldo Ri- vera vadīja trokšņainu diskusiju starp fundamentālistu sludinātāju un kādu transversītu. Vēl citā kanālā pulciņš mājsaimnieču ošņāja trauciņus ar zemesriekstu sviestu. Fensija atgriezās pie ziepju operas.

Jā, viņa kaisli mīl Ediju, tomēr jāatzīst, ka daļēji viņa pievilcība izskaidrojama ar to, ka viņš ļoti atšķiras 110 pārējiem. Fensija pazina puišus, kuru smadzenes drāžoties burtiski izžuva. Virs viņiem varētu iegrūt mājas jumts, bet viņi to nejustu, iekams nesasniegtu orgasmu.

Bet ar Ediju tā nebija. Fiziski viņš to darīja lieliski, bet viņa apziņa vienmēr atradās ārpus viņa miesas. Pat visintīmākā tuvība viņā neizraisīja emocijas. Viņš visu to darīja gandrīz vai kā no malas.

Tomēr Edija dzelžainā paškontrole satrauca Fensiju. Tā atšķīrās no visa iepriekš izbaudītā un ieintriģēja.

Bet reizēm Fensijai gribējās, lai Edijs noraudzītos viņā ar apbrīnu, ar mīlas reibuma apmiglotu skatienu, gluži kā ziepju operas mīlētājs pašlaik noraudzījās savā žilbinošajā skaistulē. Viņa acis liecināja par neizmērojamu mīlu, bet lūpas maigi skūpstīja viņas pirkstus.

Ja izdotos sagūstīt Edija Paskala sirdi, tas būtu varens gājiens. Kā Fensiju priecētu apziņa, ka Edijs nespēj acis atraut no viņas, ka tās alkaini seko katram viņas solim.

Viņa būtu laimīga, ja Edijs ieķertos viņā līdz ausīm.

Viņa būtu laimīga, ja Edijs izturētos pret viņu tā, kā tēvocis Teits izturas pret krustmāti Kerolu.

Doroteja Rī sāka uzbrukumu brīdī, kad viņas sēdēja limuzīnā un gaidīja pievienojamies vīriešus. Vienā brīdī viņa vēl sēdēja un rāmi raudzījās ārā pa logu uz vējā plandošiem sarkaniem, baltiem un ziliem karogiem, bet jau nākamajā uzšņāca Everijai kā aizkaitināta kaķene:

-  Tev taču tas sagādāja baudu, vai ne?

Mendija bija piespiedusi galviņu Everijai pie krūtīm. Bērns, brīvdabas mītiņa nogurdināts, bija kļuvis gražīgs, tāpēc viņām nācās atgriezties limuzīnā, lai gan programma vēl nebija galā. Mendija tūdaļ aizmiga. Doroteja Rī, kas pavadīja viņas atceļā uz limuzīnu, bija sēdējusi tik klusu, ka Everija gandrīz vai aizmirsa par viņas klātbūtni.

-  Atvaino, ko tu sacīji? - Everija izklaidīgi pavaicāja.

-   Es sacīju, ka tev tas sagādāja baudu.

Everija nesaprata neko, tāpēc viņa papurināja galvu.

-   Kas sagādāja baudu?

-   Nostādīt Džeku muļķa lomā šorīt.

Vai viņa ir piedzērusies? Everija palūkojās tuvāk. Gluži otrādi, izskatījās, ka viņa izmisīgi grib iedzert. Viņas skatiens bija skaidrs, bet tajā vīdēja liesma, kā tas mēdz būt ārprātīgajiem. Pirkstos Doroteja Rī virpināja mitru salveti.

-   Kādā veidā tad es nostādīju Džeku muļķa lomā? - pajautāja Everija.

-  Nostājoties Teita pusē.

-  Teits ir mans vīrs.

-   Un Džeks ir manējais!

Mendija pamodās, bet, pāris reizes pavirinājusi acis, acumirklī iemiga atkal. Doroteja Ri pieklusināja balsi.

-  Tas nav atturējis tevi no mēģinājumiem nolaupīt man viņu.

-   Es neesmu mēģinājusi viņu tev nolaupīt.

-   Pēdējā laikā varbūt nē, - Doroteja Rī atteica un izslaucīja ar salveti mitrās acis, - bet pirms katastrofas gan.

Everija nesacīja neko.

-   Un pats pretīgākais ir tas, - Doroteja Rī turpināja, - ka patiesībā tu viņu nemaz negribi. Tiklīdz viņš sāka pievērst tev uzmanību, tu viņu atraidīji. Tu nebēdāji, ka tavs atraidījums iedragā viņa pašcieņu. Tu tikai gribēji sariebt Teitam, tāpēc flirtēji ar viņa brāli.

Everija nevarēja apstrīdēt smago apsūdzību, jo viss, ko Doroteja Rī sacīja, acīmredzot bija taisnība. Kerola noteikti bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem ielaidās romānā ar pašas vīra brāli vai vismaz lika saprast, ka viņa tam ir pieejama. Vislielāko prieku viņai sagādāja nesaskaņas ģimenē. Varbūt tas viss ietilpa Kerolas plānos, kā saindēt Teita dzīvi.

-   Attiecība uz Džeku man nav nekādu nolūku, Doroteja Rī.

-   Tāpēc, ka viņš neatrodas uzmanības centrā. - Viņas roka satvēra Everijas delnu kā spīlēs. - Viņš nekad nav uzmanības centrā un nekad nav tur atradies. To tu zināji. Tad kāpēc neliki viņu mierā? Kā tu uzdrošinies tik ļauni manipulēt ar cilvēkiem.

Everi ja atbrīvoja delnu no dzelžainā tvēriena.

-   Bet vai tu esi pacīnījusies ar mani, lai pati iegūtu viņa uzmanību?

Doroteja Rī nebija gatava pretuzbrukumam. Viņa kā apstulbusi blenza Everijā.

-   Ko?

-   Vai tu kādreiz esi cīnījusies par Džeka uzmanību vai arī tikai diendienā dzer līdz apjēgas zudumam un ļauj visam ritēt savu gaitu?

Dorotejas Rī seja sāka konvulsīvi raustīties. Piesārtušās acis kļuva vēl sarkanākas un mitrākas.

-  Tā gan tev nevajadzēja runāt.

-   Pārāk ilgi te visi par to ir klusējuši. Ikviens ģimenē novēršas un izliekas neredzam tavu slimību.

-   Man nav nekāda sli…

-   Tu esi slima, Doroteja Rī. Alkoholisms ir nopietna slimība.

-   Es neesmu alkoholike, - vina iekliedzās asaru aiz-

> 7 »

žņaugtā balsī un sāka taisnoties, gluži kā to gadiem bija darījusi viņas māte. - Es iedzeru vienu otru mēriņu…

-   Nē, tu dzer, lai apreibinātos, un tādā reibumā tu vadi savu dzīvi. Tu žēlo pati sevi, vāļājies piedzērusies un tad brīnies, kāpēc tavs vīrs kāro pēc citām. Paskaties uz sevi. Tu esi izjukusi. Vai kāds brīnums, ka Džeks ir pazaudējis par tevi interesi.

Doroteja Ri taustījās pēc durvju roktura.

-    Es netaisos te sēdēt un klausīties šos apvainojumus. ■- Nē, tu paklausīsies gan. - Everija. gluži it kā viņas

būtu samainījušās lomām, satvēra Dorotejas Rī delnu un nelaida viņu ārā. - Ir pēdējais laiks tev uzklausīt patiesus vārdus. Pamosties beidzot. Tavu vīru tev nenolaupīja. Tu pati viņu atgrūdi.

-   Nav taisnība! Es zvēru, ka tas nebija iemesls, kāpēc viņš aizgāja.

-Aizgāja?

Doroteja Rī skatījās viņā neizpratnes pilnu skatienu.

-   Vai tad'tu neatceries, Kerol? Tas notika drīz vien pēc tavas apprecēšanās ar Teitu.

-   Es… protams, ka es atceros, — Everija stostījās. Viņš bija projām kādus…

-   Sešus mēnešus, - Doroteja Rī skumji pabeidza teikumu. - Visgarākie seši mēneši manā mūžā. Es nezināju, kur viņš ir un ko dara, es nezināju, vai viņš atgriezīsies.

-  Tomēr viņš atgriezās.

-   Viņš stāstīja, ka viņam vajadzējis pabūt vienatnē, lai tiktii skaidrībā ar dažām problēmām. Viņam bijis tik daudz nepatikšanu.

-   Kādu, piemēram?

Doroteja Rī bezpalīdzīgi pavicināja roku.

-   Ak, tas, ko Nelsons gaidīja no advokātu biroja, Teita vēlēšanu kampaņa, mana dzeršana, Fensija.

-  Doroteja Rī, Fensijai ir vajadzīga māte. . Viņa skumji iesmējās.

-  Tikai ne es. Viņa neieredz mani.

-   Kā tu to zini? Kā tu zini, ko viņa jūt, ko pārdzīvo? Vai esi kaut reizi parunājusi ar meitu?

-   Es mēģināju, bet viņa ir neciešama.

S. Bmih* Spoguļiem - 15 ' 449

-  Viņa uzskata, ka neviens viņu nemīl. - Everija strauji ievilka elpu. - Un baidos, ka meitenei ir taisnība.

-   Es mīlu viņu, - Doroteja Rī protestēja. - Es viņai vienmēr esmu devusi visu, ko vien viņa vēlējās.

-   Tu atmeti viņai skaistas spēļu mantiņas, lai meitene netraucētu tavai dzeršanai. Tu sēroji par diviem bērniem, kurus nelaidi pasaulē, vienlaicīgi ziedodama vienīgo, kurš tev bija.

Doroteja Rī bija ieminējusies par zaudētajiem bērniem tad, kad gaismā nāca Kerolas aborts. Vēlāk Everija detaļas uzzināja no Fensijas, tā ka tagad bija saprotams, kāpēc šī sieviete ir tik nelaimīga. Everija pārliecās pār mašīnas sēdekli, lai piesaistītu Dorotejas Rī uzmanību.

-   Ar meiteni notiks nelaime. Tu viņai esi vajadzīga. Tāpat viņai ir vajadzīgs arī tēvs, kāds, kas prot pasniegt izpalīdzīgu roku. Ja Džekam nebūtu tik ļoti jāuztraucas par tavu dzeršanu, varbūt viņš varētu atlicināt vairāk laika un uzmanības tēva pienākumiem. Es nezinu, bet ir skaidrs, ka, ja tu kaut ko ātri nedarīsi, viņa turpinās uzvesties kā līdz šim, turpinās bezkaunīgos izlēcienus, tikai lai piesaistītu apkārtējo uzmanību. Tā kādu dienu viņa aizies pārāk tālu un nodarīs sev ļaunu.

Doroteja Rī atglauda taisno malu šķipsnu un ieņēma aizstāvības pozīciju.

-  Fensija vienmēr ir bijusi īsta sodība, un mēs ar Džeku nespējam tur neko iesākt. Viņa ir personība, pie tam ietiepīga. Pusaudža vecums, tas arī viss.

-   Tiešām? Pusaudža vecums? Bet vai tu zini, ka vienu vakaru viņa pārnāca mājās vienos zilumos. Viņu bija piekāvis puisis, ar kuru Fensija iepazinās bārā. Tā nu tas bija, - Everija uzsvēra. Doroteja Rī sākumā neticēja, bet tad kļuva balta kā krīts.

-   Es varbūt esmu diletante psiholoģe, bet esmu pārliecināta, ka Fensija uzskata - neko labāku viņa ari nav pelnījusi. Viņa domā, ka nav mīlestības vērta, jo neviens jau viņu nekad nav mīlējis, neskatoties uz visiem paņēmieniem, kurus viņa izmēģinājusi, lai piesaistītu jūsu uzmanību.

-   Nav tiesa, - Doroteja Rī purināja galvu, stūrgalvīgi noliedzot dzirdēto.

-   Baidos, ka tomēr ir. Un tas vēl nav viss. - Everija nolēma mest visu piesardzību pie malas. Jāglābj taču meitene. - Viņa guļ ar Ediju Paskalu.

-   Es tev neticu, - Doroteja Rī iegārdzās. - Viņš ir pietiekoši vecs, lai būtu Fensijas tēvs.

-   Es pirms pāris nedēļām redzēju viņu iznākam no Edija viesnīcas numura. Tas notika Hjūstonā.

-  Tas vēl nenozīmē, ka…

-Tas bija rītausmā, Doroteja Rī. Pietika paskatīties uz meiteni, lai kļūtu skaidrs, ar ko viņa visu nakti nodarbojusies. Un man ir pilnīgs iemesls ticēt, ka šis romāns joprojām turpinās.

-  Viņš neuzdrošinātos.

Tas bija skumjš secinājums, un vēl skumjāk bija tas, ka Doroteju Rī uztrauca nc pašas meitas, bet ģimenes drauga morāle.

-  Tas tā ir.

Dorotejai Rī bija vajadzīgs krietns brīdis, lai sagremotu uzzināto, tad viņa, acis ļauni piemiegusi, pievērsās Everijai.

-   Un tu arī esi labā, ja met akmeņus uz manu meitu.

-Tu nesaprati mani. Es nenosodu Fensijas morāli, bet

uztraucos par viņu. Vai tu domā, ka tāds vīrietis kā Edijs interesētos par viņu citādi kā tikai viena iemesla dēļ? Viņa un Teita draudzības vārdā viņš taču neļaus šim attiecībām turpināties vai pāraugt nopietnākās jūtās. Nē.

Mani satrauc kas cits. Fensija ir iedomājusies, ka mīl viņu. Un, ja viņš meiteni pamet, viņa būs vēl zemākās domās par sevi.

Doroteja Rī nicīgi iesmējās.

-   Ja gribi zināt, mana meita ir ļoti augstās domās par sevi.

-   Vai tāpēc viņa ķer katru garāmgājēju un ļauj viņiem iet viņai pāri? Vai to viņa cer sagaidīt no vīriešiem, kuriem ļauj ar sevi darīt visu, kas viņiem ienāk prātā? Vai tāpēc viņa cenšas savaldzināt vīrieti, par kuru skaidri zina, ka nespēs viņu iegūt? - Everija papurināja galvu. - Fensija nebūt nav sajūsmā par sevi. Viņa šausta sevi par to, ka neviens viņu nemīl.

Doroteja Rī pacēla izplūkāto salveti un klusām sacīja:

-   Man nekad nav bijis varas pār viņu.

-   Tāpēc, ka tev nav varas pašai pār sevi.

-Tu esi cietsirdīga, Kerol.

Everijai sagribējas apkampt šo sievieti un nomierināt. Viņai gribējās pasacīt:" Nē, es neesmu cietsirdīga. Neesmu. Es to saku tev tevis pašas labā."

Bet tā vietā viņa atbildēja tā, kā to būtu darījusi Kerola:

-   Man vienkārši apnicis uzklausīt pārmetumus par tavu neizdevušos laulības dzīvi. Esi Džekam kārtīga sieva, ne čīkstu lc.

-  Kāds no tā būs labums? - viņa nomākti nopūtās. - Džeks ienist mani.

-   Kāpēc tu tā domā?

-  Tu zini, kāpēc. Viņš domā, ka es ar viltu ievilināju viņu laulībā. Bet es patiešām domāju, ka gaidu bērnu. Man aizkavējās mēnešreize.

-   Ja Džeks tevi ienīstu, - Everija strīdējās pretī, - vai viņš visu šo gadu laikā nebūtu sarāvis laulību? Vai viņš būtu atgriezies pēc sešu mēnešu prombūtnes?

-  To viņam Nelsons lika, - Doroteja Rī skumji nočukstēja.

Tiesa, Džeks vienmēr darīja, ko tēvs viņam pavēlēja. Pie sievas viņu saistīja pienākums, ne mīlestība. Viņš bija darba zirgs, bet Teits - tīrasiņu eksemplārs. Tāda apziņa jebkuru piespiedīs nicināt sevi. Varbūt Džeks izplānojis, kā atgūt virsroku pār brāli un vecākiem, kuru mīlulis bija Teits.

Tagad Everija raudzījās uz Doroteju Rī no cita skatupunkta un atzina, ka varbūt arī viņa saktu dzert, ja nokļūtu laulībā, kur nav mīlestības, savienībā, kuru satur tikai patriarhāls likuma burts. Un it īpaši demoralizējoši šāda situācija varēja iedarboties uz Doroteju Rī, kura, ka izskatās, ļoti mīl savu vīru.

-   Paņem, - Everija izvilka no maciņa sausu salveti un pasniedza to Dorotejai Rī. - Izslauki acis un uzliec svaigu lūpukrāsu.

Tieši mirklī, kad viņa beidza, durvis atvērās un limuzīnā ietrausās Fensija. Viņa apsēdās uz viena no atliecamajiem sēdekļiem ar seju pret abām sievietēm.

-   Sasodīts, man šīs kampaņas muļķības jau līdz kaklam. Paskatieties, ko tas draņķa vējš izdarījis ar maniem matiem.

Doroteja Rī nedroši palūkojās uz Everiju, bet tā saglabāja vienaldzīgu sejas izteiksmi.

-Tev nevajadzētu lietot šādus vārdus, Fensij.

-   Kāpēc tad tā?

-Tāpēc, ka dāmai tas nepiestāv, lūk, kāpēc.

-        Dāmai? Pareizi gan, māt, - viņa bezkaunīgi pavīpsnāja. - Tu tikai turpini sevi maldināt. Labāk iedzer kādu mēriņu, kamēr ir iespēja. - Viņa izlobīja košļājamo gumiju un iemeta mutē. - Cik vēl ilgi šis te vilksies? Vai šajā grabažā ir radio?

-  Varbūt tomēr nevajag, Fensij, - iebilda Everija. - Mendija pamodīsies.

Meitene klusām nolamājās un sasita kopā sarkano zābaciņu papēžus.

-   Tev tomēr šādā pasākumā vajadzētu ģērbt kaut ko piemērotāku, - sacīja Doroteja Rī, palūkojusies uz savas meitas kailajām, slaidajām ciskām.

Fensija izstiepa rokas un atbalstījās uz sēdekļa atzveltnes.

-   Tiešām? Bet zini, man, paldies Dievam, nav nekā piemērotāka.

-   Kad atgriezīsimies viesnīcā, es pārskatīšu visu, ko tu esi paņēmusi līdzi, un…

-   Ne velna tu nepārskatīsi, - Fensija iebrēcās. - Sasodīts, es nēsāšu to, kas man pašai labāk patīk. Bez tam, es jau tev sacīju, ka man nav nekā…

-   Kā būtu, ja jūs šo pēcpusdienu aizietu iepirkties? - pēkšņā priekšlikuma nepārprotami apstulbinātas, viņas abas skatījās Everijā. - Es esmu pārliecināta, ka tu noteikti atradīsi kaut ko tādu, kas ir vienlaicīgi moderns un piemērots situācijai. Es, protams, nevaru iet, bet jūs abas varat paņemt taksometru un aizšaut uz tirdzniecības centru, kamēr Teits sniedz interviju. Patiesibu sakot, - viņa piebilda, sajutusi, ka abas svārstās, - es varētu iedot jums pirkumu sarakstu priekš manis, ja jau braucat.

-   Kurš te teica, ka mēs braucam? - Fensija piekasīgā balsī noprasīja.

-   Bet vai tad tu negribi, Fensij? - to jautāja Doroteja Rī.

Fensija uzmeta mātei ašu skatienu. Doroteja Rī runāja klusām, gandrīz vai kā nokaunējusies. Fensija izskatījās bezgala pārsteigta. Viņas acīs vīdēja neticība un ari ziņkāre. Aiz klusēšanas fasādes Everija jauta agrāk nepazītu aizkustinājumu.

-   Patiešām, kāpēc mums neaizbraukt? - Doroteja Rī nedroši skubināja. - Veselu mūžību neko tādu kopā neesam darījušas. Pie reizes es arī varētu nopirkt jaunu kleitu, tikai tev jāpalīdz izvēlēties.

Fensijas lūpas iepletās, it kā viņa gribētu piedāvājumu noraidīt. Tomēr pēc mirkļa svārstīšanās viņa pavīpsnāja savu "nedodu ne sprāgušas mušas" grimasi un piekāpās:

-   Tiešām, ja tu gribi, es varu arī aizbraukt. Kāpēc gan ne?

Palūkojusies pa logu, viņa pamanīja Ediju, kurš veda pārējos uz gaidošajiem limuzīniem.

-  Tā vai tā nekas prātīgāks darāms nav, - viņa nopūtās.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

-   Sveicināti, mister Lovdžoj.

Vens saliektu muguru darbojās ap savu kameru. Izdzirdējis balsi, viņš pacēla galvu un nokratīja no sejas garos matus.

-Ā, sveika, Ev… hm, misis Ratlidža.

-   Priecājos jūs atkal redzēt.

-  Es tāpat. - Viņš ielika kamerā tukšu kaseti un uzmeta aparātu plecā. - Pirmajā brauciena nedēļā man jūsu pietrūka, bet nu redzu, ka ģimene atkal apvienojusies.

-Jā, misters Ratlidžs vēlējās, lai mēs esam viņam blakus.

-  Skaidrs, - Vcns daudznozīmīgi palūkojās uz viņu. - Vai tas nav mīļi? .

Everijas atbildes skatiens bija nosodošs. Lai gan viņa šodien bija redzējusi Vēnu ik pa brīdim un viņi bija samā- jušies, līdz pat šim mirklim viņiem nebija radusies izdevība parunāt. Pēcpusdiena paskrēja vienā jūklī, it īpaši pēc sarunas ar Doroteju Rī.

-   Kā klājas, - Vens noprasīja.

-   Kampaņas braucienā? Nogurdinošs darbs. Šodien nācās spiest tūkstošiem roku, un tas tikai daļa no tā, ko ir izdarījis Teits. - Everija īpaši nebrīnījās, ka iepriekšējā vakarā pēc ierašanās Vēdfortā viņš izskatījās tik rtoguris. Tomēr publikas priekšā viņam vienmēr vajadzēja izskatīties svaigam un žirgtam.

Šī bija pēdējā uzstāšanās reize šodien. Kaut arī oficiālā banketa daļa bija beigusies, pie paaugstinājuma drūzmējās ļaudis, kas bija uzgavilējuši Teitam un nu gribēja paspiest viņam roku, tikties ar viņu personīgi. Everija juta Teitam līdzi. Smagā diena joprojām nebeidzās, bet viņa arī nopriecājās par iespēju p'aiet sāņus un uzmeklēt Vēnu.

-   Dzirdēju, ka viņš patriecis tos Vīklija un Fostera mai- tasputnus.

-  Ziņas ātri izplatās.

-   Paskals jau izlaida paziņojumu šajā jautājumā. Ja tu gribi zināt manas domas, Ratlidžs patrieca viņus tieši laikā. Šo dēļ gandrīz vai nebija iespējams pie viņa piekļūt. Tas bija kā drātēšanās ar čuguna futrāli uz diņķa, parastā prezīša vietā.

Everijai tikai cerēja, ka neviens nav atradies tuvumā un noklausījies šo salīdzinājumu. Tā Vēris varbūt varētu sarunāties ar saviem darba kolēģiem, bet nezin vai ar topošā kongresmeņa sievu. Everija steidzīgi mainīja sarunas tēmu.

-  To, ko safilmēji rančo, pašlaik rāda televīzijā.

-   Esi kaut ko skatījusies?

-   Lieliski nofilmēts, mister Lovdžoj.

Pēc Vena šķībajiem zobiem varēja nojaust, ka viņš smaida.

-   Paldies, misis Ratlidža.

-   Vai esat manījis šeit kādu pazīstamu? - Everija pajautāja, neuzkrītoši pārlaizdama acis ļaužu burzmai.

-   Ne šovakar. - Vens īpaši uzsvēra otro vārdu, kas lika Everijai atkal uzlūkot viņu. - Bet pēcpusdienā vienu otru pazīstamu seju manīju gan.

-   Tā? — Viņa rūpīgi bija uzmanījusi pūli, bet sev par lielu atvieglojumu Sirmos Matus neredzēja. Acīmredzot Vens gan redzējis. - Kur? Šeit viesnīcā?

-  Rūpnīcā un pēc tam Kcrsvelas gaisa spēku bāzē.

-   Skaidrs, - viņa baiļpilnā balsī novilka. - Vai pirmo reizi šī brauciena laikā?

-   Mhm, - viņš nokrekšķējās un apstiprinājumam pamāja ar galvu. - Nu ko, jums būs mani jāatvaino, misis Ratlidža. Pienākums sauc. Reportieris jau signalizē, tā ka mums jāšķiras.

-   Ak, atvainojiet, ka aizkavēju jūs, mister Lovdžoj.

-   Nekāda vaina. Prieks bija pakalpot. - Aizgājis dažus soļus no Everijas, Vens atkal pagriezās, - Misis Ratlidža, vai jums kādreiz ir ienācis prātā, ka kādu šeit interesējat jūs pati un ne tikai, hm, jūsu vīrs?

-   Es?

-   Vienkārši tāda doma iešāvās prātā. Bet varbūt ir vērts paprātot, - Vena acis raidīja brīdinājumu. Pēc mirkļa viņš jau bija iejucis cilvēkos.

Everija stāvēja nekustīgi, bet no galvas neizgāja drebuļus uzdzenošā doma. Viņa nepievērsa uzmanību ļaužu burzmai, troksnim un kņadai, un tāpat ari kādam, kas no telpas pretējā stūrā bija vērojis viņu un prātojis, kas gan var būt kopīgs un tik ilgi pārrunājams viņai un noplukušajam videooperatoram.

-   Džek?

-Hm?

-   Vai tu esi pamanījis manu jauno frizūru?

Pirmo reizi kopš neatminamiem laikiem Doroteja RI aplūkoja sevi spoguli. Jaunībā, kad viņa bija vispopulārākā meitene Lampasas visdusskolā, greznošanās bija viņas iemīļotākais laika kavēklis. Nu, skatoties spoguli, atlika secināt, ka gadu gaitā palicis maz ko apbrīnot.

Džeks bija atlaidies viesnīcas istabas gultā un lasīja avīzi.

-  Jā, skaista, - viņš mehāniski atbildēja.

-   Mums ar Fensiju šodien tirdzniecības centrā gadījās iet gar kosmētikas preču salonu. Tu jau zini, tas ir tāds iestādījums, kur visas modistes ģērbušās melnā un nēsā katrā ausi pa vairākiem auskariem.

Džeks kaut ko neskaidru noņurdēja.

-   Un pēkšņi es saku Fensijai:" Zini, man kaut kas jāpamaina." Un tā mēs iegājām, un viena no meitenēm uztaisīja man frizūru, sejas kosmētiku un manikīru.

-Hm.

Skatoties spoguli, Doroteja RI pagrieza galvu uz vienu, tad otru pusi.

-    Fensija ieteica, ka man vajadzētu apgriezt mazliet īsākus matus, te uz pieres. Viņa sacīja, ka tas darīšot mani jaunāku. Kā tev.šķiet?

-   Man šķiet, ka ar Fensijas padomiem vajadzētu uzmanīties. •

Dorotejas Ri no jauna atdzimusī pašapziņa nedaudz sašķobījās, tomēr viņa apspieda kārdinājumu pieiet pie bāriņa un ieliet glāzi dzīvinošā šķidruma.

-   Es… es esmu pārstājusi dzert, Džek, - viņa nočukstēja.

Džeks nolaida avīzi un pirmo reizi šajā vakarā tā kārtīgi paskatījās uz viņu. Jaunajā griezumā mati bija īsāki, uz- bužinātāki un cirtaināki, darot Doroteju Rī skaistāku. Izveicīgi'uzliktā kosmētika notušēja dziļās, alkohola pārmērīgas lietošanas rezultātā iegriezušās rievas un bija atdevusi ādai kādreizējo veselīgo sejaskrāsu.

-   Kopš kura laika?

Jaunatgūtā drosme Džeka skepses ietekmē noplaka, tomēr viņa apņēmīgi izslēja galvu.

-   Kopš šī rīta.

Džeks salocīja avīzi un nometa to uz grīdas, tad pasniedzās pēc gultas galam piestiprinātās naktslampiņas slēdža un norūca:

-Ar labunakti, Doroteja Rī.

Viņa piegāja- pie gultas un atkal ieslēdza lampiņu. Džeks pārsteigts skatījās viņā.

-   Džek, šoreiz es to domāju nopietni.

-Tu katru reizi domāji nopietni, kad solīji, ka beigšot dzert.

-   Šoreiz ir citādi. Esmu nolēmusi griezties pēc palīdzības kādā no slimnīcām, kur tu jau gribēji mani ievietot. Pēc vēlēšanām. Es taču saprotu, ka nebū.; labi, ja vēlēšanu laikā kāds no Teita ģimenes tiks ievietots slimnīcā, kur ārstē alkoholiķus.

-Tu neesi alkoholiķe.

Viņa skumji pasmaidīja.

-       Esmu, Džek, jā, esmu. Tev jau sen vajadzēja piespiest mani to atzīt. - Viņa izstiepa roku un nedroši pieskārās viņa plecam. - Es tev nepārmetu, jo tikai pati esmu atbildīga, ka kļuvu tāda.

Tad viņas skaistais'zods, pārcietis tik daudz postošas dzeršanas un bēdu, izslējās lepnā leņķī. Viņas sejā pavīdēja kādreizējās skaistumkaralienes žilbinošie vaibsti, vaibsti, kuri lika Džekanr iemīlēties viņā.

-   Es negribu vairs būt nekam nederīga dzērāja.

-  To mēs paskatīsimies.

Viņa balss neskanēja pārāk optimistiski, bet vismaz viņa bija piesaistījusi viņa uzmanību, un tas jau kaut ko nozīmēja. Viņš taču gandrīz nekad nav viņu uzklausījis, bet, patiesību sakot, viņa jau arī nerunāja neko tādu, ko būtu vērts uzklausīt.

Un tā, Doroteja Rī, akurāti rokas klēpī saņēmusi, sēdēja viņam blakus uz gultas malas.

-   Mums jākļūst tuvākiem Fensijai.

-   Labu veiksmi, - viņš pasmīkņāja.

-   Es taču saprotu, ka mēs nevaram turēt viņu saitē. Viņa jau ir pārāk pieaugusi.

-   Un pārāk attālinājusies no mums.

-   Varbūt. Es gan ceru, ka nē. Es gribu, lai viņa zina, ka man rūp, kas ar viņu notiek. - Viņas lūpas pavērās vieglā smaidā. - Mēs abas kopā šo pēcpusdienu pastaigājāmies. Viņa palīdzēja man izvēlēties jaunu kleitu. Un vai ievēroji to, kuru viņa šo pēcpusdienu bija uzvilkusi? Vienlaicīgi moderns jauniešu stils, bet priekš Fensijas standartiem - visai konservatīvi. Pat Zī paslavēja. Fensijai vajadzīga stingra roka. Tikai tā viņa jutīs, ka mēs viņu mīlam. - Brīdi klusējusi, Doroteja Ri uzmeta viņam nedrošu skatienu. - Un es gribu arī tev palīdzēt.

-   Man palīdzēt? Ko?

-  Atbrīvoties no vilšanās sajūtas.

-   Vilšanās sajūtas?

-    Galvenokārt attiecībā uz Kerolu. Tev nav nekas jāātzīst vai jānoliedz, - viņa steidzīgi turpināja. - Es runāju pilnīgi mierīgi un esmu skaidrā prātā, bet es arī zinu, ka tava kaisle uz viņu nebija tikai manu alkohola apreibināto smadzeņu iztēle. Vai jūs aizgājāt tālāk vai nē, tas man nav svarīgi. Es nevaru tev pārmest par to, ka kļuvi man neuzticīgs. Bija reizes, kad es glāzīti mīlēju ne mazāk par tevi, varbūt pat vairāk. Es zinu, ka tu mīli Kerolu, nu labi, esi aizrāvies. Bet viņa tevi ir izmantojusi un nodarījusi pāri, tāpēc es gribu tev palīdzēt tikt tam pāri. Un es gribu palīdzēt tev tikt pāri rūgtumam, tādam kā šorīt, kad Teits nostājās pret tevi un atteicās no konsultantiem.

Saņēmusi drosmi, viņa šoreiz pieskārās Džeka sejai. Viņas roka tikai mazliet trīcēja.

-   Es jau nu gan zinu, cik tu esi brīnišķīgs vīrietis. Tu vienmēr esi bijis mans varonis, Džek.

Viņš nicīgi pasmīkņāja.

-  Tad nu gan varonis.

-   Man - jā.

-   Ko tas viss nozīmē, Doroteja Rī?

-   Es gribu, lai mēs atkal viens otru mīlētu.

Viņš ilgi skatījās savā sievā, un šim skatienam bija daudz lielāka nozīme nekā visiem iepriekšējo gadu skatieniem.

-  Šaubos, vai tas var kādreiz atkārtoties.

Bezcerība viņa balsī biedēja Doroteju Ri, tomēr viņa uzsmaidīja Džekam.

-    Mēs abi kopā par to pacīnīsimies. Ar labunakti, Džek.

Viņa izslēdza gaismu un apgūlās blakus vīram. Viņš nereaģēja, kad viņa aplika roku viņa plecam, bet arī neat- grūda to un neaizgriezās, kā parasti bija darījis.

Bezmiegs bija kļuvis par normu, kopš Kerola atgriezusies no slimnīcas. Tomēr no šīm nomoda naktīm bija arī savs labums. Tas bija labākais laiks pārdomām. Tuvumā neviena nebija, ne drūzmas, ne trokšņu, kas tikai rada jucekli galvā. Klusums nes atklāsmi.

Te acīm redzami trūkst loģikas. Jo, lai cik arī reizes tika analizēti fakti, hipotēzes "loģika" vienmēr noveda pie absurda iznākuma.

Kerola nav Kerola.

Visādi jau varēja izskaidrot visus šos "kā", "kāpēc" un "no kurienes", tomēr visa tā bija par maz un atlika tikai viens secinājums - ka Kerola Navarro Ratlidža ir aizvietota ar kādu citu. Vienīgais, kas vēl varētu attaisnot viņas esības krasu izmainīšanos, būtu totāls atmiņas zudums. Tas varbūt izskaidrotu, kāpēc viņa atkal iemīlējusies pašas vīrā, bet tā ir par maz, lai attaisnotu izmaiņas raksturā. Viņas pašreizējai uzvedībai ir loģiska jēga tikai tādā gadi jumā, ja viņa ir pilnīgi cita sieviete.

Kerola nav Kerola.

Bet kas tad viņa ir?

Mokošs jautājums, jo tik daudz kas likts uz spēles. Gadiem lolotais plāns pienācis tik tuvu piepildījumam… ja vien to neizjauks kāds viltnieks no malas. Visi elementi atrodas darbībā. Par vēlu griezties atpakaļ, pat ja rastos tāda vēlme. Tā gan nav. Salda atriebība reizēm prasa rūgtus zaudējumus, bet tāpēc jau no tās nav jāatsakās.

Līdz mirklim, kad tā tiks īstenota, jāpieskata šī Kerola, šī krāpniece. Viņa šķiet pietiekami nekaitīga, bet piesardzības nekad nevar būt par daudz. Un tomēr, kas viņa ir un kāpēc sagribējusi pieņemt citas sievietes identitāti, ja patiešām tas tā ir. Te nu slēpjas mikla.

Tiklīdz viņi atgriezīsies mājās, jāsāk meklēt atbildes uz visiem šiem jautājumiem. Varbūt viņai degunpriekšā jāizmet vēl viena ēsma un tad jāpaskatās, kā viņa reaģēs, pie kā skries. Jā, te vajadzīga vēl viena vēstule. Nedrīkst uztraukt viņu, ļaut saprast, ka viņa ir atmaskota. Partneris šajā jautājuma, protams, piekritīs. No šī mirkļa katram Kerolas solim jāatrodas zem palielināmā stikla. Viņiem jāuzzina, kas viņa patiesībā ir.

Bet sākumā jānoskaidro, kas tieši ir 398. reisa aviokatastrofā bojā gājusī… un kas izdzīvojusī.

-  Labs rīts.

-Sveiks, Džek. Sēdies.

Teits norādīja brālim uz krēslu brokastu galda pretējā pusē un deva viesmīlim zīmi ieliet viņam kafiju.

-  Tu nevienu vairāk negaidi?

-   Nē. Kerola un Mendija šorīt pagulēja ilgāk, un, kad viņas pamodās, es jau biju apģērbies. Kerola sacīja, lai es negaidot viņas un nākot vien lejā. Man gan ļoti nepatīk brokastot vienatnē, tāpēc priecājos, ka tu esi šeit.

-  Tiešām? - Tad Džeks uzsauca viesmīlim: - Trešā numura brokastu koplektu. Tikai pieskatiet, lai cūkgaļa būtu sabrūnināta, un dārzeņu vietā uzlieciet kukurūzas biezputru, lūdzu.

-   Protams, mister Ratlidž.

-   Atmaksājas, ja ir tāds slavens brālis, - Džeks pavīpsnāja, kad viesmīlis bija aizgājis. - Labāka apkalpošana garantēta.

Teits atgāzās krēslā, rokas, viegli dūrēs savilktas, abpus šķīvim uz galda atbalstījis.

-   Vai negribi paskaidrot, ko nozīmēja tava asprātība?

-   Kāda asprātība? - Džeks iebēra kafijā divas porcijas cukura.

-   Kad jautāji, vai es patiešām priecājos, ka tu brokasto kopā ar mani.

-   Es tikai iedomājos, ka pēc vakardienas…

-   Vakardiena bija vienkārši lieliska.

-   Es runāju par sarunu ar Dērku un Ralfu.

-   Tātad tu joprojām jūties apvainots par to, ka es viņus patriecu?

-   Šī ir tava kampaņa, - Džeks paraustīja plecus.

-  Šī ir mūsu kampaņa.

-   Ne velna.

Teits jau gribēja strīdēties, kad parādījās viesmīlis ar Džeka brokastīm. Teits pagaidīja, kamēr viņi atkal bija vieni, tad noliecās pār galdu un klusā, samiernieciskā intonācijā sacīja: .

-  Es negribēju noniecināt tavu viedokli, Džek.

-   Bet tā tas izskatījās. Ne tikai man, bet arī visiem pārējiem.

Teits bija galvu nodūris savā šķīvī, bet dakšiņu vairs nepacēla.

-  Es atvainojos, ja tu to ņēmi pie sirds, tomēr viņu taktika nestrādāja manā labā. Es uzklausīju tevi, Ediju un tēvu, bet…

-   Bet paklausīji Kerolai.

Teitu pārsteidza ļaunums, ar kādu Džeks to pateica.

-  Kāds viņai ar to sakars?

-  To tu man pasaki.

-   Viņa ir mana sieva.

-  Tā ir tava problēma.

Teits tomēr negribēja strīdēties ar brāli, it īpaši ne par savām laulības problēmām. Viņš runāja par lietu.

-   Džek, vēlēšanu biļetenos ir mans vārds, un tāpēc es atbildu par to, kā rit kampaņa. Man, Teitam Ratlidžam, būs jāatbild par to, kā esmu ievēlēts kongresā, ja tas notiks'.

-   Es to saprotu.

-Tad strādā ar mani, ne pret mani, - sarunā iekaisis, Teits pastūma ēdiena šķīvi sāņus un abam rokām atspiedās pret galdu. - Es taču viens nevaru tikt ar to galā. Sasodīts, vai tev šķiet, ka es nesaprotu, cik uzticīgs tu esi mūsu kopējai lietai?

-  Vairāk par jebkuru pasaulē. Es gribu, lai tevi ievēlē.

-   Es to zinu, Džek. Tu esi mans brālis. Es mīlu tevi un augstu vērtēju tavu neatlaidību un spēju ziedot sevi. Tu tik daudz dari, lai man būtu vieglāk. Es taču lieliski saprotu, ka pats sēžu baltā zirgā, kamēr jūs atrodaties lejā un mēžat stalli.

-  ESk nekad neesmu alcis sēdēt baltā zirgā, Tcit. Es tikai gribu, lai pienācīgi tiktu novērtēts tas, ko es daru patiešām labi - mēžu šo stalli.

-   Vairāk nekā tikai labi, - iesaucās Teits. - Man žēl, ka vakar mūsu domas dalījās, tomēr man reizēm jārīkojas tā,. kā liek mana intuīcija, par spīti tam, ko tu vai kāds cits*iesaka. Un vai tu gribētu, lai es esmu citādāks? Vai es būtu šī augstā krēsla vērts, ja spētu pārdoties tikai tāpēc, lai iegūtu lētu popularitāti, pat ja pats justu, ka tas nav labi?

-   Laikam jau nē.

Teits skumji pasmaidīja.

-   Pēdējā laikā esmu secinājis, ka tieši es rādu pasaulei savu pliko pakaļu, Džek.

-  Tikai negaidi, ka es locīšos un skūpstīšu to, kad būšu pārliecināts, ka tev nav taisnība.

Abi brāļi vienlaicīgi iesmējās, bet Džeks pirmais atkal kļuva nopietns. Viņš pamāja viesmīlim, lai aiznes ēdiena traukus un no jauna ielej kafiju.

-Teit, ja jau esam sākuši noskaidrot lietas…

-  Hm?

-  Man ir radies iespaids, ka tavas un Kerolas attiecības ir uzlabojušās.

Teits uzmeta brālim īsu skatienu, tad atkal novērsās.

-  Zināmā mērā.

-   Nu, tas… tas, šķiet, ir labi. Vismaz tik ilgi, kamēr tu jūties laimīgs. - Viņš virpināja pirkstos tukšu cukura paciņu.

-Tad nu saki vien tālāk, ko domāji.

Džeks noklepojās un nemierīgi pagrozījās krēslā.

-    Es nezinu, vai tur kas slēpjas… - viņš nobrauca plaukstu pār pēdējos gados plānākiem kļuvušajiem matiem. -Tu varbūt domāsi, ka es esmu sajucis.

-   Mēģini vien teikt.

-  Ar viņu notiek kaut kas dīvains.

-   Ko tu ar to gribi sacīt?

-   Nezinu. Sasodīts, tu taču guli ar viņu. Ja jau tu neko neesi pamanījis, tad es noteikti kļūdos. - Viņš brīdi klusēja, gaidot no brāļa mutes apstiprinājumu vai noliegumu, bet nesagaidīja nc vienu, ne otru. - Vai ievēroji, kā viņa vakar sarunājās ar to puisi no televīzijas?-

-   Kādu puisi no televīzijas?

-  Ar to, kurš filmēja mūs rančo.

-   Viņu sauc Vens Lovdžojs. Viņš KTEX studijai filmē manu kampaņas braucienu.

-    Jā, es zinu. - Džeks plati ieplēta rokas un aprauti iesmējās. - Man tikai likās dīvaini, ka Kerola tā vakardienas jampadrača laikā atrada laiku un jēgu tik ilgi sarunājies ar viņu. Nokāpusi no skatuves, viņa taisnā ceļā devās pie šī operatora. Viņu gan nevarētu nosaukt par Kerolas tipu.

Teits ātri novērsās.

-   Es tikai gribēju sacīt… - Džeks stomījās, - ka viņš nav… pie velna, tu taču saproti, ko es domāju.

-   Es saprotu, ko tu domā, - Teits klusām sacīja.

-   Nu ko, laikam labāk jāiet augšā un jāpasteidzina Doroteja Rī un Fensija. Edijs grib, lai desmitos trīsdesmit visi ir pilnā gatavībā un sakravā jušies, un sapulcējas vestibilā prombraukšanai. - Iedams garām brālim, Džeks draudzīgi uzsita viņam pa plecu. - Mēs jauki pabrokastojām.

Teits turpināja vērties pa logu neko neredzošu skatienu. Kerola vakar vakarā atkal runājusi ar Venu Lovdžoju? Kāpēc?

Viņš nepastāstīja brālim, ka viņa jau reiz ir sarunājusies ar videooperatoru. Lai cik arī veikli viņa toreiz visu izskaidroja, uz ietves pie Ādolfus viesnīcas notikušās sarunas iemesls likās neticams.

Tātad viņa tajā reizē melojusi. Teits to bija nojautis, bet tad viņš viņu noskūpstīja, un viņa atbildēja ar skūpstu, un Teits aizmirsa, par ko strīds sācies. Starp viņiem viss veidojās tik labi. Un kāpēc gan vajadzīja pie apvāršņa parādīties šim tumšajam mākonim?

Viņu intīmās attiecības vēl nekad nav bijušas tik lieliskas. Tās bija mazliet neķītras, bet tādas tās bijušas vienmēr, tikai tagad šis neķītrais sekss notika ar dāmu, un tāpēc tas bija vēl jo lieliskāks. Viņa vairs nesteidzinā- ja priekšspēli. Viņa vairs mīlēšanās laikā nelietoja padibeņu žargonu. Viņa nekliedza, kā tas notika kādreiz, kad viņa tēloja orgasmu. Tagad viņas.elpa kļuva strauja un nevienmērīga, un Teitam tas likās daudz seksīgāk. Un viņš varēja apzvērēt, ka viņas orgasmi bija neviltoti. Tagad viņu mīlestībā parādījās kas jauns, kaut kas intriģējošs, gandrīz vai kā darot ko aizliegtu. Teits baidījās no vienveidības un atkārtošanās, bet katra reize šķita kā pirmā. Viņš viņā vienmēr atklāja kaut ko jaunu, agrāk neapjaustu.

Agrāk viņa nekad nebija kautrīga, viņa bez mulsuma staigāja Teita priekšā bez drēbēm. Tagad viņa labprātāk uzvilka peņuāru, lai iekārdinātu viņu, nevis darīja to kaila. Vakar no rīta, kad viņi mīlējās uz viesistabas dīvāna, viņa bija uzstājusi, lai Teits vispirms aizvelk žalūzijas. Teits nosprieda, ka šīs kautrības cēlonis ir gandrīz nemanāmās rētas uz viņas miesas.

Meitenīgā kautrība viņu uzbudināja vēl vairāk. Viņa pavedināja viņu ar atturību. Viņš vēl nebija gaismā redzējis to, ko tumsā bija skāris rokām un lūpām. Sasodīts, bet šī noslēpumainība lika viņam gribēt viņu vēl vairāk.

Vakar visu dienu Teits bija domājis par viņu. Augstā tonī ritošo sarunu un bezkaislīgo frāžu laikā galvā nemitīgi lavījās erotiskas domas. Ik reizi, kad viņu skatieni satikās, viņi, šķiet, domāja vienas domas - kaut ātrāk paskrie- tu laiks un viņi atkal varētu būt kopā un likties gultā.

Viņam bija izveidojies neparasts paradums - viņš vienmēr gribēja zināt, kur viņa atrodas un ko dara. Viņš vienmēr vēlējās atrasties līdzās viņai, pieskarties, noglāstīt. Bet vai tiešām viņa spēlē spēli? Vai tiešām viņas kautrība ir tikai kārtējais pavedināšanas triks? Un no kurienes viņai radusies šī neizskaidrojamā interese par videooperatoru?

No otras puses, Teits gribēja atbildes uz šiem jautājumiem nekavējoties. Bet, ja atbildes nozīmē atteikšanos no pašreizējās harmonijas un saskaņas intīmajā dzīvē, tad viņš ir gatavs mūžīgi dzīvot bez atbildēm.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Zinnija Ratlidža stāvēja un skatījās fotogrāfijās, kas ierāmētās karājās pie sienas virs veclaicīgā galdiņa. Viņai patika šis kabinets tieši fotogrāfiju dēļ. Viņa varētu vērties tajās stundām, un nekad viņai neapniktu, lai gan, protams, viņa nekad to nedarīja. Atmiņas, skatoties uz attēliem, bija saldi sāpīgas.

Izdzirdējusi aiz muguras atveramies durvis, viņa pagriezās.

-   Sveicināta, Zī. Vai es jūs nepārbiedēju?

Zī steidzīgi aizmiedza acis, lai noslēptu acīs sanesušās asaras un aizklātu svešam skatienam emocijas, kas slēptas sirds visdziļākajā nostūrī.

-   Sveika, Kerol. Tu tiešām pārsteidzi mani. Es gaidīju Teitu.

Viņiem bija ieplānots satikties šajā kabinetā un tad kopā doties papusdienot. Tās būtu tādas īpašas pusdienas - tikai viņiem diviem.

-  Tāpēc jau viņš mani atsūtīja. Diemžēl man jāsaka, ka nāku ar sliktām ziņām

-   Viņš nevar tikt? - Zī izskatījās nepārprotami sarūgtināta.

-   Par nožēlošanu, nevar.

-  Ceru, ka vismaz nekas ļauns nav atgadījies?

-   Ne īpaši. Vienkārši Hjūstonas Policijas departamentā notiek nopietnas sarunas

-   Es zinu. Visās avīzēs par to bija rakstīts.

-Jā. Un šorīt situācija sasniedza kulminācijas punktu. Edijs nolēma, ka Teitam jādodas uz turieni un jāiesniedz paziņojums. Pēdējās aptaujas rāda, ka Teits beidzot ir izkļuvis no lejupslīdes. Pašlai! viņš atpaliek no Dekera vairs tikai par pieciem punktiem. Un tā šī svārstīgā situācija Hjūstonā dod Teitam lielisku iespēju izklāstīt dažas savas galvenās idejas ne tikai par strādnieku un darba devēju attiecībām un pretrunām, bet arī par likumprojektu realizēšanu dzīvē. Viņi atlidos ar privātu reaktīvo lidmašīnu pēc dažām stundām, bet par jūsu kopīgajām pusdienām nevar būt nc runas.

-  Teitam, tāpat kā viņa tēvam, ļoti patīk lidot, - Zī sapņaini pasmaidīja. - Viņam patiks šis brauciens.

-   Es jau nu esmu slikta aizstājēja Teitam, bet varbūt varu sastādīt jums kompāniju?

Piedāvājums izrāva Zī no pārdomām.

-Tu domā, ka mēs varētu kopā papusdienot?

-   Vai tas būtu tik šausmīgi?

Zī noskatīja vedeklu no galvas līdz kājām, bet neko īpaši kritizējamu tā ari neatrada. Kerola kopš atveseļošanās bija pamatīgi izmainījusi savu ārieni. Viņa joprojām ģērbās ar izdomu, tomēr tagad galvenais uzsvars tika likts uz stilu, ne jutekliskumu.

Kerolas kliedzošā āriene vienmēr bija kaitinājusi Zī. Viņa priecājās, ka nu vedekla no tās atteikusies. Tomēr aiz nevainojamās ārienes noteikti slēpjas tā pati bezgaumīgā sieviete, kāda viņa bija pirmajā tikšanās reizē.

-   Es tomēr atteikšos.

-   Kāpēc?

-   Nekad nevar zināt, ko to izstrādāsi, Kerol, - Zī iespieda rokassomiņu padusē,

-   Kāpēc jūs tomēr negribat papusdienot ar mani?

Everija bija aizstājusies priekšā durvīm un neļāva Zī

iziet no kabineta.

-   Es sirdī biju noskaņojusies pusdienot kopā ar Teitu, - Zī paskaidroja. - Es saprotu, kāpēc viņš nevarēja tikt, tomēr jūtos sarūgtināta un neredzu iemeslu izlikties, ka tas tā nav. Šajos laikos mēs tik maz esam kopā, tikai viņš un

es.

-   Un tas jūs kaitina, vai ne?

Zī smalkais augums vienā mirklī saspringa. Ja Kerola vēlas paskaidrojumus, Zī ir gatava viņai tos dot.

-   Ko tu ar to domā?

-   Jūs nevarat izturēt, ka Teits pavada vairāk laika ar mani. Mūsu attiecību dēļ jūs kļūstat greizsirdīga, ar katru dienu greizsirdīgāka.

Zī iesmējās, klusām bet nicinoši.

-  Tas nu gan tev patiktu, Kerol, vai ne? Tu labprāt domātu, ka es esmu tikai greizsirdīga, tomēr tev ir zināms, ka jau no paša sākuma es pretojos tavām laulībām ar manu dēlu.

-  Tiešām?

-   Neizliecies, ka tu to nezini. Teits zina. Un es esmu pārliecināta, ka jūs abi par to esat runājuši.

-    Jā, esam. Un, ja arī nebūtu, es tāpat justu, cik ļoti jums nepatīku. Jūs neprotat īpaši labi slēpt savu nepatiku, Zī.

Zī pasmaidīja, bet tas bija skumjš smaids.

-  Tu būtu pārsteigta, ja zinātu, cik labi es protu noslēpt to, ko domāju vai jūtu. Es tur esmu varens profesionālis.

Kerolas jautājošais skatiens saasinājās. Tas darīja Zī uzmanīgu. Ledainu sejas izteiksmi pavecā sieviete sacīja:

-   Tu esi papūlējusies salāpīt jūsu visai pajukušās attiecības. Nelsons par to priecājas. Es ne.

-   Kāpēc ne? Es zinu, ka jūs vēlaties, lai Teits būtu laimīgs.

-   Pilnigi pareizi. Bel viņš nebūs laimīgs, kamēr tu turi viņu savos nagos. Saproti, Kerol, es zinu, ka visa tava mīlināšanās ir tikai kārtējā mahinācija, tikpat neīsta kā tu pati.

Zī ļauni nopriecājās, kad redzēja, kā zenrrūpigi uzliktās kosmētikas Kerolas seja nobāl. Tik tikko dzirdamā balsī Kerola jautāja:

-   Neīsta? ko jūs ar to domājat?

-   Drīz pēc tavām precībām ar Teitu es ievēroju, ka starp jums radusies plaisa. Tad es nolīgu privātdetektīvu. Riebīgi, jā. Es nekad neesmu jutusies pazemotāka, bet man tas bija jādara, lai aizsargātu manu dēlu.

Detektīvs bija pretīgs tips, bet savu darbu viņš paveica spīdoši. Kā tu jau, bez šaubām, būsi nojautusi, viņš pagādāja man biezu mapi ar datiem par to, kas tu biji, pirms iestājies darbā Ratlidžu advokātu birojā.

Zī juta, ka ceļas asinsspiediens. Viņa it kā pārsūknēja ienaidu no šīs sievietes, kura kā rūdīts KGB aģents ar vēsu aprēķinu pratusi apžilbināt Ratlidžu vīriešus un piemuļķot Teitu, iekvēlinot viņā mīlestību.

-   Domāju, ka man nevajag detalizēti atklāt šis mapes pretīgo saturu, vai ne? Dievs vien zina, kas tajā ir iekšā. Es tikai pateikšu tev, ka tur ir attēli no tavas striptiza dejotājas karjeras. Vienas no tavām daudzajām karjerām. - Un viņa delikāti paraustīja plecus.

-  Tavi daudzie skatuves pseidonīmi bija spilgti, bet bez iztēles izvēlēti. Detektīvs beidza rakņāties, vēl neticis līdz vārdam, kāds tev dots pēc piedzimšanas. Tas arī nav svarīgi.

Likās", ka Kerola kuru katru mirkli sāks vemt. Viņa norija siekalas. Tas atbalsojās tukšajā, klusajā kabinetā, kur pašlaik atradās tikai divas sievietes. Teita sekretāre bija aizgājusi papusdienot.

-  Vai vēl kāds zina par šo… šo mapi? Teits zina?

-   Neviens,'- atbildēja Zī, - lai gan ne vienu vien reizi es esmu jutusi kārdinājumu parādīt to viņam. Pēdējo reizi vēl pavisam nesen, kad jutu, ka viņš atkal iemīlas tevī.

Everijai aizrāvās elpa.

-  Tiešām?

-   Jā, man par milzīgu nožēlu. Katrā ziņā, viņš ir aizrāvies ar tevi, varbūt pats pret savu veselo saprātu. Viņš ir iekritis slazdā ar šo jauno Kerolu, kas uzradusies pēc lidmašīnas katastrofas. Varbūt nākamreiz tu pieņemsi Fēnik- sa izskatu, kas atdzimst no pelniem.

Zī nolieca galvu uz sāniem un kādu brīdi uzlūkoja savu ienaidnieei.

-   Tu esi neparasti gudra, jauna sieviete. Tu fantastiski prati pārvērsties no izvirtīgas striptīza dejotājas dāmā, kas ir pietiekoši apburoša, lai kļūtu par senatora sievu. Acīmredzot tas bija pamatīgi jāizplāno, daudz kas jāiemācās un jāieliek milzīgs darbs. Tu pat izvēlējies uzvārdu, kas skaisti skanēja Alamo sienās - spāņu uzvārdu. Ļoti piemērots uzvārds, lai iepatiktos senatora kandidātam no Teksasas.

Bet vēl neticamākas ir šīs pēdējā laika izmaiņas, jo šoreiz šķiet, ka, salīdzinot ar Kerolu pirms katastrofas, tu esi noticējusi pati sev. Es pat varētu nodomāt, ka tu esi kļvusi patiesāka, vismaz pret Teitu un Mendiju. - Zī noraidoši pašūpoja galvu. - Bet neviens cilvēks pasaulē nespēj tik krasi izmainīties, lai cik arī gudrs viņš būtu.

-   Kā jās varat zināt, ka mani nav izmainījusi mīlestība uz Teitu? Es cenšos būt tā sieviete, kas viņam vajadzīga, kādu viņš grib.

Neiecietīgi paskatījusies uz viņu, Zī piesteidzās pie durvīm.

-   Es zinu tikpat labi kā savu vārdu, ka tu neesi tā sieviete, par kuru gribi tikt uzskatīta.

-   Un kad jūs plānojat izstāstīt par mani?

-   Nekad.

Kerola pārsteigumā sarāvās.

-   Kamēr vien Teits ar tevi būs apmierināts un laimīgs, es nesagraušu viņa ilūzijas. Mapīte paliks mūsu abu noslēpums. Bet sāc tikai darīt viņam pāri, Kerol, un es zvēru, ka iznīcināšu tevi.

-  To darot, jūs iznīcināsiet arī Teitu.

-   Es neatmaskošu tevi publiski. Pietiks, ja parādīšu mapi Teitam. Viņš nepieļaus ielasmeitai, kaut arī atmetušai veco nodarbošanos, audzināt viņa meitu. Tas arī man būs grūti izdarāms, bet man nav izvēles. Reti mums tiek dota iespēja izvēlēties.

Kerolas sejā parādījās dziļš izmisums. Viņa cieši satvēra Zī delnu.

-  Jūs nedrīkstat to stāstīt Teitam. Lūdzu, Zī, lūdzu, nestāstiet. Tas viņu nogalinās.

-  Tikai šī iemesla dēļ es līdz šim neesmu to darījusi. - Zī atbrīvojās no jaunākās sievietes tvēriena. - Bet, tici man, Kerol, ja es atkal redzēšu, ka viņš cieš jūsu nemitīgo ķildu dēļ, ja viņš būs nožēlojamā stāvoklī, es parādīšu viņam mapi, lai ko tas arī maksātu.

Ceļā uz durvīm viņa vēl piebilda:

-   Esmu pārliecināta, ka tu meklēsi dosjē, kas savākts par tevi. Nepūlies to iznicināt. Kopijas glabājas bankā manā privātseifā, kuru atvērt varu tikai es vai, manas nāves gadījumā, Teits.

Everija atslēdza ārdurvis ar savu atslēgu un iegāja mājā.

-   Mona? Mendij?

Viņas atradās virtuvē. Everija piespieda Mendijai savu auksto vaigu. Visu ceļu no Sanantonio viņa bija braukusi mašīnā ar atvērtiem logiem. Pēc sadursmes ar Zī viņas vaigi bija deguši kā ugunīs. Aukstais gaiss pasargāja no nelabuma, kas kāpa kaklā ik mirkli, kad viņa iedomājās par Kerolas Navarro pagātni.

-   Vai zupa garšīga, mīļā?

-   Mhin, - Mendija atteica un iestrēba karoti vistas zupas ar nūdelēm.

-  Es negaidīju, ka kāds pārbrauks uz pusdienām, bet, ja vēlaties, kaut ko ātri pagatavošu.

-  Nē, paldies, Mona. Es neesmu izsalkusi.

Nometusi mēteli, Everija apsēdās uz viena no krēsliem

pie galda.

-   Es neatteiktos no tases tējas, ja tas tev nesagādā grūtības.

Viņa nervozi lauzīja rokas, tad satvēra bālajos pirkstos kalpones atnesto tasi.

-   Vai jūtaties labi, misis Ratlidža? Vaigi deg kā ugunīs.

-  Viss kārtībā. Esmu vienkārši nosalusi.

-   Ceru, ka nebūsiet saķērusi gripu. Pašlaik plosās epidēmija.

-   Viss ir kārtībā, - viņa atkārtoja un tik tikko manāmi pasmaidīja. - Izdzer līdz galam savu augļu kokteili, Mendij, un tad es tev pirms miega palasīšu pasaciņu.

Viņa centās atbildēt bērna nemitīgajai pļāpāšanai, kas nepārprotami liecināja, ka Mendijas veselība uzlabojas, bet domas nemitīgi atgriezās pie Zī un mapes, kurā viņa savākusi dosjē pret Kerolu.

-  Lieliski, viss izēsts! - Everija paslavēja divas tukšās bļodiņas, ko Mendija bija pacēlusi un rādīja viņai, tad izdzēra savu tēju un veda bērnu uz guļamistabu. Tur Everija atšņorēja Mendijas kurpītes, iecēla viņu gultā un apsedza ar segu. Pati viņa apsēdās blakus gultiņai ar lielu bilžu grāmatu rokās.

No šādas pašas grāmatas viņas tēvs, būdams vēl dzīvs, bija lasījis viņai. Grāmatā bija daudz skaistu ilustrāciju - galvenokārt jaunavas gariem, viļņainiem zelta matiem. Un šīs jaunavas, pārvarot neiedomājamas briesmas, no ciešanām glāba skaisti, drosmīgi varoņi. Šīs atmiņas, kā viņa guļ zem biezās segas vai sēž tēvam klēpī, kā tēva balss ieaijā viņu miegā, bija visdārgākais, kas saistīja Everiju ar bērnību.

Tie bija neaprakstāmi mirkļi, kad tētis atradās mājās un veltīja viņai uzmanību. Princesēm tēva lasītajās pasakās vienmēr bija mīloši tēvi. Labais vienmēr uzvarēja ļaunos tumsas spēkus.

Var jau būt, ka tieši tāpēc šīs saucas par pasakām. Tās palīdz aiziet no dzīves īstenības, kur tēvi pazūd mēnešiem ilgi un ļaunais tik bieži svin uzvaru.

Kad Mēndija bija aizmigusi, Everija izslīdēja no istabas un klusām aizvēra aiz sevis durvis. Mona vakaros parasti pāris stundas pavadīja savā istabā, kur skatījās pa televizoru kārtējo ziepju operu un atpūtās pirms vakariņu gatavošanas.

Mājā neviena cita vairs nebija, tomēr Everija pa flīzēm klāto grīdu zagās uz pirkstgaliem. No Mendijas istabas viņa devās tieši uz mājas spārnu, kur mita Zī un Nelsons. Viņa necentās izvērtēt - ir pareizi vai nav tas, ko viņa pašlaik grib darīt. Tā bija spocīga ielašanās svešā pasaulē, un citos apstākļos kaut kas tāds šķistu neiespējams. Bet pašreizējā situācija spieda viņu to darīt.

Zī un Nelsona guļamistabu Everija sameklēja bez grūtībām. Tā bija ļoti patīkama istaba, kuru žalūzijas pasargāja no spilgtās rudens saules gaismas. Ziedu aromāts asociējās ar Zi.

Vai tiešām Zī glabātu šādu eksplozīvu dokumentu mapi šajā izsmalcinātāja karalienes Annas stila rakstāmgaldā? Un kāpēc gan ne? Tas izskatījās nevainīgs kā jauna mūķene. Kurš gan iedomāsies to piesmiet? Nelsons rančo darbus pārvaldīja no sava masīvā rakstāmgalda lielajā darba kabinetā. Viņam nav ne mazākā iemesla pārbaudīt sievas ārēji tik nevainīgo rakstāmgaldu.

Everija paņēma no tualetes galdiņa nagu vīlīti un iebāza to smalkajā, zeltītajā slēdzenītē rakstāmgalda augšējā atvilktnē. Viņa.pat necentās slēpt sava nozieguma pēdas. Zī jau to gaida. Viņa pati to sacīja.

Slēdzenīte nebija no stiprajām. Dažu sekunžu laikā Everija jau bija atvērusi atvilktni. Iekšā atradās dažas nelielas rakstāmlietu kastītes ar Zī iniciāļiem, pastmarku albums, adrešu grāmatiņa un divas nelielas, melnas Bībeles. Uz vienas zeltītiem burtiem iegravēts Džeka, uz otras - Teita vārds.

Mape atradās atvilktnes dziļumā. Everija izņēma to un atrāva metāla skavas.

Piecas minūtes vēlāk viņa,- bāla un trīcoša, atstāja istabu. Viss viņas augums raustījās kā paralītiķei. Vēderā krājās nelabums. Nevainīgā tēja vēderā pēkšņi bija pārvērtusies par neizsakāmi pretīgu, šķebinošu dziru. Viņa steidzās uz savu istabu un aizslēdza aiz sevis durvis. Atspiedusi pret tām muguru, viņa cīnījās pēc malka svaiga gaisa.

Teit, ak, Teit. Ja viņš reiz ieraudzīs šīs mapes saturu…

Viņai nepieciešama vanna. Ātri. Nekavējoties.

Everija nometa kurpes, norāya svīteri un atvēra vannas- istabas durvis.

Viņa vaidēja.

Cenšoties atbrīvoties no pretīgās ainas, viņa abām plaukstām aizspieda muti, tomēr no rīkles krampjaini lauzās vēmas. Atraujot vannasistabas durvis, vēlēšanu plakāts sarkanajā auklā nošūpojās, atgādinot cilvēka ķermeni karātavās.

Ar sarkanu krāsu uz Teita pieres bija uzkrāsots košs lodes caurums. Krāsa bija notecējusi pār viņa seju, atgādinot asinis, kas derdzīgi neiederējās platajā smaidā. Pāri plakātam trekniem burtiem bija uzrakstīts: "Vēlēšanu diena!"

Everija aizbultēja vannasistabas durvis un sāka vemt.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

-   Tas bija drausmīgi. Tik pretīgi.

Everija sēdēja, noliekusies pār brendija glāzi. Airišs bija uzstājis, ka dzēriens palīdzēs viņai nomierināties. Pirmie, negribētie malki izdedzināja tukšajā vēderā krāteri, bet Everija paturēja glāzi, jo viņas nervozajiem pirkstiem bija vajadzīga nodarbošanās.

Visa šī smirdošā afēra ir pretīga, - paziņoja aizkaitinātais mājas saimnieks. - Es savas domas šajā jautājumā neesmu mainījis. Vai tad es tevi nebrīdināju? Nebrīdināju?

-   Jā, jā, brīdināji, tikai beidz malt vienu un to pašu.

-  Un kas tevi prasīja? - Airišs dusmīgi pagriezās pret Venu. Viņš sūca zālīti, bet Airišs bija pārāk sadusmots, lai pamanītu, ka tā nav parasta cigarete.

-  Everija prasīja. Viņa piezvanīja un pieteica diegt uz šejieni, ko kājas nes. Nu un es diedzu ari.

-   Es domāju, kas prasīja tavu viedokli?

-       Vai jūs abi, lūdzu, nebeigtu? - Everija trakās dusmās iekliedzās. - Un, Ven, vai lu nenodzēstu savu draņķi? Man kļūst nelabi no tās smakas.

Viņa piespieda pirkstus pie lūpām, it kā atkal gatavotos vemt.

-  Tas plakāts pārbiedēja mani. Viņš patiešām domā to izdarīt. Es jau tā arī domāju līdz šim, bet šis…

Viņa nolika glāzi ar brendiju uz kafijas galdiņa un salīgi saberzēja rokas. Mugurā Everijai bija svīteris, bet nekas nespēja viņu sasildīt.

-   Kurš tas ir, Everij?

Viņa papurināja galvu.

-   Es nezinu. Ikviens no viņiem. Es nezinu.

-   Kurš varēja iekļūt tavā istabā?

-   Kopš es no rīta aizbraucu un pusdienlaikā atgriezos - jebkurš. Mona jau saka, ka vajadzētu mājā ierīkot virpuļ- durvis. Nemitīgi kāds ejot iekšā un ārā, bet, vēlēšanām tuvojoties, tas notiek visu cauru diennakti.

-   Kā tu zini, ka kāds neizsekoja tevi ceļā uz šejieni?

-   Es visu laiku skatījos spogulītī un braucu līkumu līkumiem. Bez tam, kad es izbraucu, mājās neviena nebija.

-   Vai nevar kaut ko secināt no mapītes, ko atradi vecas sievietes rakstāmgaldā?

Everija atbildēja uz Vena nesmalkjūtīgo jautājumu, drūmi papurinot galvu.

-   Viņa ir savādniece, - Vens secināja.

-   Kas tev liek tā sacīt?

-   Es daudz esmu viņu safilmējis. Viņa vienmēr smaida, māj cilvēkiem, bet lai es esmu nolādēts, ja noticēšu, ka viņa ir tik laimīga.

-   Es zinu, ko tu domā. Viņa ir ļoti noslēgta un maz runā. Vismaz līdz šodienai.

-  Pastāsti mums par Kerolu Navarro, - palūdza Airišs. - Viņa mums ir svarīgāka par Zī Ratlidžu.

-  Kerola, vai kāds bijis viņas oriģinālais vārds, izrādās staigule. Viņa dejojusi viszemākās klases naktsklubos…

-   Mauku mājās, - iestarpināja Vens.

… un viņai bijis milzums pavedinošu iesauku. Vienu reizi viņu arestēja par publisku neķītrību, citreiz - par prostitūciju, bet abas reizes apsūdzība tika izbeigta.

-  Tu esi tik pārliecināta par visu to?

-  Varbūt arī.privātdetektīvs bija draņķis, bet savu darbu viņš padarījis pedantiski. Viņa sagādātajā informācijā man nebija grūti uzmeklēt dažas vietas, kur Kerola strādājusi.

-   Kad tu to izdarī ji? - Airišs gribēja zināt:

-   Pirms braukšanas uz šejieni. Es pat aprunājos ar dažiem cilvēkiem, kuri viņu pazinuši - dejotājām, kādreizējiem viņas saimniekiem un tamlīdzīgi.

-   Vai viņi nenoturēja tevi par viņu ?

-  Gandrīz visi. Es uzdevos par viņas sen atpakaļ pazudušo māsīcu un tā izskaidroju līdzību.

-   Un ko viņi varēja pastāstīt par Kerolu?

-  Viņa sarāva visas saiknes. Neviens nezina, kas ar vi-, ņu notika. Kāds narkotiku tirgonis par divdesmit dolāriem pastāstīja man, ka viņa gribējusi izbeigt nakts dzīvi, iestāties biznesa skolā un papildināt sevi. Tas ir viss, ko viņš atcerējās. Pēc tam, kad Kerola atstājusi skatvi un beigusi darbu klubā, viņš viņu vairs nekad neesot redzējis.

-  Tas ir tikai pieņēmums, bet es domāju, ka Kerola tiešām izmainījās, veikli ielavījās Ratlidžu juridiskajā birojā un, tur iekļuvusi, redzēja, ka nav grūti ievilināt Teitu laulības ostā. Vai atceries, Airis, to reportāžu, ko es pirms pāris gadiem veidoju par prostitūtām? - viņa pēkšņi pajautāja.

Kamēr strādāji Detroitas studijā? Protams, ka es to

atceros. Tu vēl atsūtīji man kaseti. Bet kas tam kopīgs ar šo lietu?

-To sieviešu uzskati sakrīt ar Kerolas uzskatiem. Vairums no viņām uzsver, ka ienīstot vīriešus. Iespējams, ka Kerola bija tāda pati.

-  To tu nezini.

-   Nē? Padomā, kā viņa izturējās pret Džeku. Viņa flirtēja ar viņu, lai sagrautu viņa laulību, bet man ir iespaids, ka starp viņiem nekas nebija. Ja tā nav ļaunprātība, tad es nezinu, kas tas ir. Nestrīdēsimies, es pateikšu, ka viņa nebija īpaši draudzīgi noskaņota pret vīriešiem, tāpēc apņēmās sagraut dzīvi vienam, kura nākotne šķita īpaši spoža,

* vienlaicīgi pati pakāpjoties uz augšu.

-   Vai viņa nebaidījās, ka šis viens var kādreiz atklāt viņas tumšo pagātni?

Par to arī Everija pati bija domājusi.

-   Vai tad tu nesaproti, ka tas tikai pielietu eļļu ugunī? Teits patiešām justos pazemots, ja atklātu, kas viņa sieva bijusi pirms laulībām.

-   Viņam jābūt pamatīgam stulbenim, ja tik vienkārši ir iekritis,-nomurmināja Vens.

-   Tu nespēj iedomāties, kāda viņa bija aprēķinātāja, - Everija steidza aizstāvēt Teitu. - Viņa darīja visu, ko vien viņš varēja vēlēties, viņa izlika slazdu, pati sevi piedāvādama ēsmas vietā. Viņa bija skaista, enerģiska un seksuāli iekārojama. Bet bez tā visa kāds, kas labi pazina Teitu, mācēja manipulēt ar Kerolu tā, ka viņš viņu ne tikai iekāroja, bet ari iemīlējās.

-  Tas, kurš grib viņu nogalināt?

-   Pareizi, - Everija sacīja un drūmi pamāja Venam, kurš balsī bija pasacījis viņas hipotēzi. - Tas cilvēks noteikti sajuta, tāpat kā Zī, ka Kerola ir noskaņota pret Teitu.

S. Brauna Spoguļiēls 16 481

-   Kad Teits viņu bildināja, vai tad viņai ar to nepietika?

-   Es īsti nesaprotu, - viņa atzinās. - Mana teorija nav bez baltajiem plankumiem. Varbūt sabiedriska darbinieka atraitnes stāvoklis ir vilinošāks nekā senatora sievas gods.

-   Tāds pats statuss, bet netraucē vīrs, - Airišs precizēja.

-   Hm, varbūt arī viņa nebija pārliecināta, ka Teits iekļūs senātā. Vai arī viņas sabiedrotais piedāvāja izdevīgākus finansiālos noteikumus. Jebkurā gadījumā, ja viņi bija precējušies, viņas pienākumos ietilpa padarīt Teita dzīvi nožēlojamu - darbiņš, ko viņa arī centīgi darīja.

-   Bet kāpēc kādam vajadzēja padarīt viņa dzīvi nožēlojamu? - jautāja Airišs. - Es vienmēr atgriežos pie šī jautājuma.

-   Es nezinu. - Evcrijas balsī ieskanējās kluss izmisums. - Ak, Dievs! Kaut es to zinātu!

-   Un ko tu secini no pēdējā uzraksta? - pajautāja Airišs.

Viņa izbrauca pirkstus cauri matiem.

-   Acīmredzot viņi gatavojas to īstenot vēlēšanu dienā. Izvēlētais ierocis būs kāds šaujamais.

-   Es darītu tāpat. Gluži manas domas. - Vens ērmoti piebilda.

Airišs aizkaitināti paskatījās uz viņu, tad pievērsās Everijai.

-   Es nezinu. Šoreiz simbolisms liekas pārāk acīm redzams.

-   Ko tu ar to domā?

-   īsti nezinu, - viņš atzinās, kodīdams apakšlūpu, tad izklaidīgi paņēma Everijas glāzi ar brendiju un iedzēra pamatīgu malku. - Un kāda viltība slēpjas aiz iepriekšējām zīmēm? Vai nu viņš pārbauda tavu drosmi, vai ari ir visdraņķīgākais kucesbērns, kādu man jebkad gadījies sastapt.

-   Varbūt viņš kļuvis pārāk pašpārliecināts, jo nu jau nekas vairs nav apturams, - Vens drūmi piebilda. - Tas gāzīsies kā lavīna, lai kas ari notiktu. Viss jau ir sagatavots.

-   Piemēram, Sirmie Mati? - pajautāja Everija. Vens paraustīja plecus.

-   Kā ar materiālu, ko šodien safilmēji Hjūstonā. Manīji

vinu?

>

-   Nē. Kopš Vēdfortas šis nav rādījies. Nav redzēts, kamēr Everija dzīvo pa mājām. - Viņa acis bija aizmiglojusi marihuāna, bet skatiens šķita pietiekoši saprātīgs, lai Airišs tālāk neprašņātu.

-  Labi, jus abi divi. Kas ir tāds, ko es nezinu?

Everija aplaizīja lūpas.

-   Kā Vens saka, ir iespējams, ka Sirmie Mati seko man, ne Teitam.

Airiša galva uz resnā kakla neticamā ātrumā pagriezās pret operatoru.

-  Kas tev liek tā domāt?

-Tā ir tikai tāda ideja. Mazliet fantastiska, bet…

-   Visās kasetēs viņš novēro Teitu, - Everija prātīgi iebilda.

-Grūti pateikt. Tu vienmēr stāvi viņam cieši blakus.

-   Everij, - Airišs saņēma viņas plaukstu, novilka uz dīvāna un notupās viņas priekšā. - Paklausies tagad mani. Tev jāinformē varas iestādes.

-Es…

-   Es teicu: paklausies. Klusē un uzklausi mani. - Viņš sakārtoja domas. - Tu esi pārgudra, mazulīt. Es zinu, kāpēc tu gribēji to izdarīt. Kolosāla doma. Vienreizēja iespēja dzīvē iekarot sev vārdu un pie reizes izglābt dažas dzīvības. Bet tagad jau situācijas kontrole slīd ārā no rokām. Ari tava dzīvība atrodas briesmās. Un, kamēr tu tā turpināsi, briesmās būs arī Ratlidža dzīvība. Un arī meitenītes. - Tā kā likās, ka Everija viņu saprot, Airišs nosēdās viņai blakus uz dīvāna un turpināja spiest viņas plaukstas. - Piezvanīsim FIB.

-   Federāliem? - Vens novaibstījās.

-   Man ir čoms vietējā birojā, - Airišs turpināja spiedienu, ignorējot Venu. - Viņš parasti strādā kā slepenais un meklē narkotikas, ko iesūta no Meksikas. Šis nav viņa lauciņš, bet viņš vismaz var ieteikt, kam zvanīt tālāk. Viņš arī pasacīs, ko mums darīt.

Airišs vēl nebija beidzis, kad Everija noraidoši kratīja galvu.

-   Airiš, mēs nevaram. Vai tad tu nesaproti, ka, ja uzzinās FIB, uzzinās daudzi. Vai tev neliekas, ka radīsies aizdomas, ja Teitu pēkšņi aplenks bruņoti zēni vai slepenā dienesta aģenti tumšās saules brillēs? Tad viss nāks gaismā.

-   Lūk, lūk, vai ne? - Airišs dusmīgi iekliedzās. - Tu negribi, lai uzzina Ratlidžs! Un tu negribi, ka viņš uzzina tāpēc, ka tad tev būtu jāatstāj siltā vietiņa gultā blakus viņam.

-  Nē, tas tā nav! - viņa kliedza pretī. - Varas orgāni var pasargāt viņu no briesmām ārpus ģimenes loka, bet viņi ir bezspēcīgi, ja ienaidnieks meklējams pašā ģimenē. Un, kā mums zināms, cilvēks, kas vēlas viņa nāvi, ir kāds no tuviniekiem, kāds, kurš izliekas, ka mīl viņu. Mēs nevaram brīdināt Teitu par briesmām, neatklājot ienaidniekam, ka esam viņam uz pēdām.

Viņa ievilka dziļu elpu.

-        Bez tam, ja tu izstāstīsi šo fabulu aģentiem, viņi nospriedīs, ka tu esi vai nu melis, vai jucis. Un, ja viņi pat notic, kas gan ir neiespējami, padomā, ko viņi darīs ar mani.

-   Un ko viņi darīs ar tevi? - Vens gribēja zināt.

-   īsti nezinu, bet, kamēr viņi apsvērs, ko darīt tālāk, Teits būs neaizsargāts.

-   Un ko tad tu plāno darīt? - jautāja Airišs.

Viņa aizklāja seju plaukstām un sāka raudāt.

-   Es nezinu.

Vens piecēlās un uzvilka nodilušo motociklista vējjaku.

-   Man jāiet pastrādāt.

-   Pastrādāt?

Vens uz Airiša jautājumu atbildēja, vienaldzīgi paraustot plecus.

-   Skatu cauri kasetes no manas bibliotēkas.

-   Kāpēc?

-  Kaut kāda nojauta liek to darīt.

Everija pieskārās viņa rokai.

-   Paldies par visu, Ven. Ja tu redzi vai dzirdi…

-   Es tev darīšu zināmu.

-   Vai tev vēl ir tā pastkastītes atslēdziņa, ko iedevu*? - pajautāja Airišs.

-  Jā, bet kāpēc man tā būtu vajadzīga? Kad esmu pilsētā, es taču redzu tevi katru dienu darbā.

-   Varbūt tev rodas vajadzība kaut ko atsūtīt man, kad esi ārpus pilsētas kopā ar Ratlidžiem. Kaut ko, ko tu nevari man sūtīt uz studiju.

-   Pielēca. Sveiki.

Tiklīdz durvis aiz Vena bija aizvērušās, Airišs nočukstēja lūpu kaktiņā:

-   Sasodītais narkotiķis. Kaut mums būtu sabiedrotais, uz kuru var vairāk paļauties.

-   Nenovērtē Venu pārāk zemu. Arī mani viņš nokaitināja, bet viņš tomēr ir liels dārgums. Viņš ir mūsu draugs, un. Dievs mans liecinieks, draugu nekad nevar būt par daudz.

Everija palūkojās rokas pulkstenī, Teita dāvanā. Kopš izdevās atgūt pulkstenīti no Fensijas, Everija nebija to noņēmusi no rokas.

-   Jāiet. Ir jau vēls. Teits mani izprašņā, kad pārnāku vēlu, un man jau sāk pietrūkt ticamu paskaidrojumu. Cik tad daudz var iepirkties? - Viņas neveiksmīgais mēģinājums pajokot nogrima kā ūdenī iemests akmens.

Airišs apkampa viņu un neveikli nobrauca ar milzīgo roku pār viņas matiem. Everija apskāva viņa plecus.

-   Tu mīli viņu, - sacīja Airišs. Tas pat nebija jautājums. Everija pamāja. - Ak, Kungs… - viņš nopūtās. Elpa noglāstīja viņas matus. - Kāpēc vienmēr visam dzīvē jāsa- pinas tik sasodīti sarežģītā mudžeklī?

Everija cieši aizmiedza acis. Pār viņas vaigiem ritēja karstas asaras.

-   Es viņu mīlu tik ļoti, ka sirds iesāpas, Airis.

-   Es zinu, ka tas ir.

Everiju pārāk nomocīja pašas nožēlojamais stāvoklis, lai viņa vēl justu līdzi Airišam un viņa nelaimīgajai mīlestībai uz Everijas māti.

-   Ko lai es iesāku? Es nevaru viņam pastāstīt un nevaru arī viņu aizsargāt. - Everija, meklējot pie Ariša spēku, vēl ciešāk apkampa viņu un neveikli noskūpstīja uz deniņiem.

-   Rozmarija, lai viņai vieglas smiltis, nosistu mani, ja zinātu, ka es ļauju tev pakļaut sevi tādām briesmām.

Everija uzsmaidīja viņa asaru samitrinātajam kreklam.

-   Droši vien. Viņa paļāvās, ka tu mūs pieskatīsi.

-   Šoreiz es esmu viņu piekrāpis. - Viņš apskāva Everiju. - Es tik ļoti baidos par tevi, Everij.

-   Kad šodien ieraudzīju plakātu ar lodes caurumu pierē, ari es mazliet nobijos par sevi. Viņš joprojām uzskata mani par savu sabiedroto. Dievs lai man stāv klāt, kad viņš atklās patiesību.

-   Tu nepārdomāsi un neļausi man zvanīt varas iestādēm?

-   Tagad ne. Līdz brīdim, kad varēšu parādīt ar pirkstu un sacīt: "Šis ir…"

Airišs atkāpās soli un pacēla uz augšu Everijas zodu.

-   Līdz tam brīdim var būt jau par vēlu.

Bet šis brīdinājums bija lieks. Everi ja arī pati to jau zināja. Varbūt jau ir par Vēlu cerēt uz veksmīgu žurnālistes karjeru un kopīgu nākotni ar Teitu un Mendiju, tomēr viņai jāmēģina. Pie durvīm Everija vēlreiz apkampa Airišu un, pasacījusi ar labunakti, noskūpstīja viņa piesārtušo vaigu un izgāja ārā tumsā.

Bija tik tumšs, ka neviens no viņiem nepamanīja ielas pretējā pusē stāvošo mašīnu.

ČETRDESMIT TREŠA NODAĻA

Spontānais brauciens uz Hjūstonu un tikšanās ar neapmierinātajiem policistiem atnesa necerētu guvumu, jo Teits pacēlās aptaujās par veseliem trīs punktiem. Beidzot viņš bija panācis senatoru Dekeru.

Dekers, sajutis spiedienu, savās runās kļuva arvien ne- kaunīgāķs. Viņš zīmēja Teitu kā bīstamu liberāli, kurš apdraud "tradicionālos ideālus, kas visiem amerikāņiem un it īpaši mums, teksasiešiem ir bezgala dārgi".

Tagad Dekeram būtu īstais laiks savā bruņojumā iekļaut faktu par Kerolas Ratlidžas abortu. Tas pamatīgi sašķobītu Teita izredzes un pagrieztu sacensību Dckera labā. Bet, lai kādu taktiku pret izspiedēju medmāsu arī izmantoja Edijs, tā darbojās efektīvi. Kad kļuva skaidrs, ka De- kers par incidentu neko nezina, Ratlidžu namā visi kā viens kopā atviegloti nopūtās.

Tomēr Dekeram bija labas attiecības ar pašreizējo prezidentu, kurš braukāja pa štatu un vāca balsis sevis atkārtotai ievēlēšanai. Ratlidža aizstāvji baidījās, ka prezidenta parādīšanās var izjaukt iegūto līdzsvaru.

Un tā, pašlaik prezidents štatā cīnījās pats par savu izdzīvošanu.- Manifestācijas, kurās-viņš sēdēja uz paaug- stinājuma kopā ar Dekeru, bieži ievilkās līdz vakara vienpadsmitajai stundai, novedot izmisumā publiku, it īpaši neitrālos vēlētājus. Rezultātā prezidenta sparīgais kampaņas brauciens drīzāk nāca Teitam par labu, nekā kaitēja viņam. Kad Teksasā ieradās otrs kandidāts uz prezidenta krēslu, sabiedrības atbalsts Teitam pat vēl cēlās.

Pēc nogurdinoša, bet veiksmīga divu dienu brauciena pa septiņām štata pilsētām, Teita štābā ikviens dzīvoja pirmsvēlēšanu reibonī. Kaut arī Dekeram joprojām bija neliels pārsvars oficiālajās aptaujās, pašlaik šķita, ka spēku samērs mainās. Valdīja uzskats, ka Teita Ratlidža stāvoklis ar katru brīdi izskatās cerīgāks. Optimisms uzkāpa augstākajā punktā kopš priekšvēlēšanām, kurās Teits uzvarēja. Ikviens juta pacēlumu.

Izņemot Pensiju.

Viņa klīda pa štāba daudzajiem kabinetiem, panīka kādā brīvā krēslā, smīnēja par pacilāto atmosfēru un īgnu, aizvainotu skatienu vēroja katru Edija soli.

Jau vairāk kā nedēļu viņi nebija atradušies divvientulī- bā. Ikreiz, pametis acis Pensijas virzienā, viņš skatījās viņai cauri kā tukšai vietai. Ikreiz, kad Fensija norija lepnumu un tuvojās Edijam, viņš atgaiņājās, dodams viņai kādu muļķīgu uzdevumu! Fensiju pat nosēdināja pie telefona un pavēlēja apzvanīt balsotājus un piekodināt piedalīties aptaujās un balsot vēlēšanu dienā. Vienīgais, kāpēc viņa piekrita darīt, šo pazemojošo darbu, bija iespēja neizlaist no skatiena Ediju. Vienīgā alternatīva bija palikt mājās un neredzēt viņu vispār.

Edijs nemitīgi atradās kustībā, kā pieredzējis seržants izkliedza pavēles un zaudēja savaldību, kad tās netika izpildītas pietiekoši ātri vai viņam pa prātam. Šķita, ka viņš pārtiek no kafijas, gāzēta sodas ūdens un aukstām uzkodām. Viņš no rita pirmais ieradās štābā un pēdējais vakarā aizgāja, ja aizgāja vispār.

Svētdienā pirms vēlēšanām Ratiidži pārcēlās uz. Palacio Del Rio, divdesmit divu stāvu viesnīcu Rivervokā, Sanan- tonio komerciālajā centrā. Šeit arī viņi pēc divām dienām sagaidīs vēlēšanu rezultātus.

Teita ģimene iekārtojās greznā numurā divdesmit pirmajā stāvā. Pārējiem ierādīja istabas turpat tuvumā. Televizoriem pieslēdza videomagnetofonus, lai sīkākai analīzei varētu ierakstīt visus ziņu raidījumus un vēlēšanu gaitās komentārus. Tika ievilktas ari papildu telefona līnijas. Pie liftiem tika novietoti miesassargi, kas rūpējās gan par ģimenes, gan paša kandidāta drošību.

Divdesmit stāvus zemāk strādnieki drapēja banketu zāli ar sarkanu, baltu un zilu drānu. Pie aizmugures sienas tika novietoti milzīgi Teita attēli. Paaugstinājumu zāles galā izdekorēja ar drānām un karogiem, bet malās novietoja podus ar baltām krizantēmām sarkanā un zilā celofāna papīrā. Pie griestiem daudzkrāsainus balonus saturēja milzīgs tīkls, gatavs kuru katru mirkli pasprukt vaļā.

Un tā, tās svētdienas pēcpusdienā cauri kņadai, ko radīja pakalpīgais viesnīcas apkalpojošais personāls, pedantiskie televīzijas darbinieki un darbīgie telefonisti, Edijs izmisīgi centās panākt, lai Teita numura viesistabā viņu kāds sadzirdētu.

.- No Longvjū jūs lidojat uz Teksarkanu, pavadāt tur ilgākais pusotru stundu, tad dodaties uz Vičitas ūdenskritumiem, Ēbileinu un atpakaļ mājās. Jums jāierodas… -Tētiņ?

-   Teit, Dieva dēļ, - Edijs nolaida mapi, no kuras bija lasījis maršruta plānu, un izverda savu neapmierinātību kā bojāta mašīna indīgas izplūdes gāzes.

-   Klusu, Mendij, - Teits pielika pirkstu pie lūpām. Apspriedes laikā bērns bija sēdējis viņam klēpī, bet pacietību bija zudusi jau sen.

-Teit, tu klausīsies vai nē?

-  Es klausos, Edij. Longvjū, Vičitas ūdenskritumi, Ebi- leina un mājās.

-Tu aizmirsi Teksarkanu.

-  Tūkstoškārt atvainojos. Jācer tikai, ka tu un pilots ne- aizmirsīsiet. Vai augļu grozā vēl ir kāds banāns?

-Jēzus… - Edijs novaidējās. - Pēc divām dienām tevi vēlēs senātā un tev prātā tikai banāni. Tu esi neciešams!

Teits klusējot paņēma no Everijas rokam banānu, nomizoja to un pasniedza Mendijai.

-   Bet tu esi pārāk saspringts. Atslābinies, Edij. Tu padarīsi visus apkārtējos trakus.

-   Āmen, - Pensija drūmi novilka no savas vietas, kur viņa sēdēja klubkrēslā un skatījās televizorā filmu.

-    Kad tu uzvarēsi vēlēšanās, tad es atslābināšos, - Edijs atkal pētīja savu mapi. - Pat neatceros, kur mēs palikām. Ak jā, tu ieradīsies Sanantonio rītvakar septiņos trīsdesmit. Es parūpēšos, lai ģimene vietēja restorānā var pavakariņot. Tad tu varēsi doties atpūsties.

-   Vai es drīkstēsit pačurāt un iztīrīt zobus? Es domāju, starp Vakariņām un došanos atpūsties.

Visi apkārtējie iesmējās. Edijam gan Teita joks nešķita pārāk smieklīgs.

-  Otrdien no rīta mēs brauksim uz tavu vēlēšanu iecirkni Kervilā balsot, tad atgriezīsimies šeit un gaidīsim rezultātus.

Teits atņēma Mendijai banāna mizu, jo viņa berzēja gar to pirkstu un nosmērējās.

-   Es tā vai tā uzvarēšu.

-Nekļūsti pārāk pašpārliecināts. Aptaujas rāda, ka tu joprojām atpaliec no Dekera'par diviem punktiem.

-   Atceries, kur mēs atradāmies, kad sākām, - pelēkajām acīm zibot. Teits viņam atgādināja. - Es uzvarēšu.

Ar šādu optimistisku noti apspriede beidzās. Nelsons un Zī devās uz savu istabu atpūsties. Teitam vēl bija jāpastrādā pie runas, ar kuru šovakar uzstāties baznīcā spāniski runājošai publikai. Doroteja Rī bija pierunājusi Džeku doties ar viņu pastaigā pa Rivervoku.

Fensija nogaidīja, līdz visi bija aizgājuši, tad sekoja Edijam uz viņa istabu dažas durvis atstatu no komandpunkta, kā tika saukts Teita numurs. Kad viņa bija klusām pieklauvējusi, atskanēja Edi ja sauciens:

-   Kas tur ir?

-   Es.

Viņš atvēra durvis un, pat nepieturējis tās Fensijai, devās tieši pie drēbju sapja, no kurienes izņēma svaigu kreklu.

-   Kāpēc tev jāģērbj krekls? - Viņa pavedinoši pieliecās tuvāk Edijam un ar mēles galiņu pakairināja vienu krūts galiņu.

-   Nezin vai būs pieklājīgi grozīties štābā bez krekla. - Edijs iebrauca abas rokas iestērķelētajās piedurkņu aprocēs, uzvilka kreklu un sāka pogāt ciet.

-Tu tagad dodies uz turieni?

-   Pareizi.

-   Bet ir taču svētdiena.

Viņš pavilka uz augšu vienu uzaci.

-  Tikai nestāsti man, ka tu esi sākusi ievērot Tā Kunga dienu.

-   Es šorīt biju baznīcā tāpat kā tu.

-  Un tā paša iemesla dēļ, - viņš piebilda. - Jo es pieteicu, ka visiem jāiet. Vai tad neievēroji televīzijas kameras, kas filmēja, kā Teits aizlūdz par saviem vēlētājiem?

-   Es patiešām lūdzos.

-  Nu ja, protams.

-   Lūdzos, lai tavs daikts sapūst un nokrīt, - viņa nikni iesaucās. Edijs tikai pasmējās. Kad viņš sāka bāzt krekla stērbelēs biksēs, Fensija mēģināja viņu apstādināt.

-   Edij, - viņa žēli činkstēja, - es neatnācu uz šejieni cīnīties ar tevi. Es nožēloju to, ko nupat pasacīju, jo gribu būt kopā ar tevi.

-Tad nāc man līdzi uz štābu. Esmu pārliecināts, ka tur darba pāri galvai.

-   Es nedomāju darbu.

-   Piedod, bet līdz vēlēšanu beigām tikai tas mums var būt dienas kārtībā.

Viņa samierinājās pat ar tādu apvainojumu.

-Tu jau nedēļām atgrūd mani. Kāpēc tu tā dari?

-   Un tev vēl jājautā? - Edijs izbrauca suku cauri gaišajiem matiem — Es cenšos, lai tavu tēvoci Teitu ievēlē Savienoto Valstu Kongresā.

-   Izdrāzt es gribētu to Savienoto Valstu Kongresu!

-   Par to es esmu pārliecināts, - viņš savilka sāju smaidu. - Ja tev būtu iespēja, tu ikvienam kongresmenim pataisītu zilas olas. Un tagad, Fensij, lūdzu, atvaino mani.

Viņš pastiepa roku pēc durvju roktura. Fensija aizšķērsoja ceļu un atkal lūdzās:

-   Paliec, Edij. Nu kaut brītiņu. Mēs varētu pasūtīt kādu alu, parunāt, pasmieties. - Viņa grozīja gurnus un glaudās Edijam klāt. - Pamīlēsimies.

-   Kāds tam sakars ar mīlestību? - viņš ņirgājās.

Fensija satvēra Ēdija roku un pagrūda to sev zem svākiem.

-Es jau esmu mikla.

Edijs atrāva roku, pacēla Fensiju un nostatīja sev aiz muguras.

-   Tu vienmēr esi mikla, Fensij. Papriecājies kaut kur citur, bet man tagad ir svarīgākas lietas darāmas.

Fensija paskatījās uz skapja durvīm un tad satvēra pirmo priekšmetu, kas pagadījās pie rokas. Tas izrādījās stikla pelnutrauks. Fensija meta to no visa spēka, bet pelnut- rauks tikai atsitās pret durvīm un nesaplīsis nokrita uz grīdas paklāja. Tas Fensiju satracināja vēl vairāk.

Viņu nekad neviens vēl nav tik apkaunojoši atraidījis. Neviens na.v atteicis Fensijai Ratlidžai, kad viņa ir iekarsusi. Viņa izmetās no Edija istabas, bet savā uzturējās tikai tik ilgi, lai pārģērbtos cieši piegulošā svīterī un vēl ap- spiestākās džinsu biksēs, tad aizsteidzās uz viesnīcas garāžu un iesēdās savā mustangā.

Lai iņa ir nolādēta, ja vēl pīsies ar šīm sasodītajām vēlēšanu cīņām.

-  Tas esmu es. Vai kas noticis?

-   Sveiks, Airiš. - Vens izberzēja asinīm pieplūdušās * acis un novietoja ērtāk pie auss telefona klausuli. - Es tikai pirtns mirkļa ienācu. Ratlidžs šovakar uzstājās meksikāņu baznīcā ar runu.

-  Es zinu. Kā tur gāja?

-   Viņš šiem patika labāk par karstajiem meksikāņu piparu pīrāgiem.

-  Vai Everija tur bija?

-   Visi bija, izņemot to skuķi, Fensiju, un visi šķīsti kā kristāliņi.

-   Vai Everija runāja ar tevi?

-    Nē. Viņiem apkārt bija milzums parunāt gribošu meksikāņu.

-  Un kā ar Sirmajiem Matiem? Vai ir parādījies?

Vens apsvēra, vai ir lietderīgi stāstīt Airišam patiesību, un beidzot izšķīrās.

-  Jā, viņš tur bija.

Airišs pie sevis nolamājās.

-   Vai tad viņš starp tie meksikāņiem neizcēlās kā baltais zvirbulis?

-   Viņš atradās ārpusē un spaidījās tāpat kā mēs visi pārējie.

-   Izlikās par žurnālistu?

-   Pilnīgi pareizi.

-   Vai tu piekļuvi viņam tuvumā?

-  Garš tips. Ļauna seja.

-  Ļauna?

-   Barga. Tāds zina, ko grib.

-  Slepkavnieciska.

-   Mēs jau tikai minam.

-   Jā, bet man viņš nepatīk, Ven. Varbūt tomēr vajadzītu piezvanīt FIB, nesakot Everijai.

-  Viņa nekad tev to nepiedos.

-  Toties paliks dzīva.

Abi vīri kādu brīdi klusēja, kairs savās domās iegrimis, apsverot iespējas un tā arī ne pie kāda secinājuma nenonākot.

-   Rīt tu paliec tepat. Nav vajadzības braukt līdzi Ratli- džiem.

-   Es izdomāju, - sacīja Vens, kad Airišs beidzot bija pārtraucis klusēšanu, - ka aizšaušu uz lidostu, kad viņš rītvakar pārbrauks. Preses paziņojumā sacīts, ka viņš ieradīsies septiņos trīsdesmit.

-Labi. Tad arī mēģini sazināties ar Everiju. Viņa sacī- ja, ka esot grūti piezvanīt no viesnīcas.

-   Labi.

-   Vēlēšanu rītā vispirms atnāc uz televīzijas studiju. Tad es nosūtīšu tevi uz Palacio Del Rio. Es gribu, lai tu visu dienu turies Everijai ciešā tuvumā. Ja pamani-kaut ko aizdomīgu, vienalga ko, pie velna viņas iebildumus, zvani pogainajiem.

-  Es neesmu muļķis, Airiš.

-   Un tieši tāpēc, ka tev rit ir brīvdiena, - Airišs sacīja draudīgā balsī, - neej arā un neapreibinies vai ko tamlīdzīgu.

-   Neiešu. Man ari šeit pietiek ko darīt.

-   Jā? Kas tāds?

-   Es joprojām caurskatu lentes.

-  Tu jau agrāk par to ieminējies. Ko tu meklē?

-   Pateikšu tev, tiklīdz būšu atradis.

Viņi atvadījās. Vens paspēja laikā aizskriet līdz vannas- istabai un tad atkal nosēdās pie monitora, kur dažu pēdējo dienu laikā bija pavadījis vai katru brīvo brīdi. Caurskatā- mo kasešu skaits pamazām ruka, tomēr ne pietiekoši ātri. Vēl stundām nāksies sēdēt un skatīties.

Tam, ko viņš meklēja, nebija pat sejas vai nosaukuma.

Kā jau Vens bija sacījis Airišam, viņš zinās, ko meklē, tikai tad, kad būs atradis. Pilnīgi varēja gadīties, ka šī ir veltīga laika šķiešana.

Viņš muļķīgi jutās, kad uzsāka šo nodarbi, un iespējams, ka tikpat muļķīgi jutīsies, kad pabeigs to. Un, ievilcis marihuanas dūmu, Vens ielika aparātā kārtējo kaseti.

Airišs saviebās, kad ar piespiešanos bija iztukšojis glāzi antacīda. Tad viņš noskurinājās un atraugājās. Nu jau būtu laiks pierast pie šī draņķa, jo dzerts taču galoniem. Everija par to nezināja. Neviens nezināja. Viņš arī negribēja, lai kāds uzzina par hroniskajām grēmām, jo nevēlējās tikt aizvietots ar kādu jaunāku darbinieku, kamēr vēl bija iespēja saņemt pilnu algu.

Viņš bija nostrādājis pietiekoši ilgu laiku, lai zinātu, ka vadošajos amatos var strādāt tikai nelieši. Pirmais, kas vajadzīgs šādā darbā, ir cietsirdība. Šie kundziņi valkāja dārgus apavus, trīsrindu uzvalkus ar vesti un aiz neredzamas sienas slēpās no cilvēcības. Viņiem bija nospļauties par novecojuša darba zirga vērtīgajiem sakariem vai gadiem ilgajā darbā iegūto pieredzi.

Viņi sešos un desmit minūtēs pieprasa kādu dramatiska sižeta video, lai reklāmdevējiem labāk varētu pārdot ko- merclaiku, bet viņi nekad neiejaucās, ja gadījās iet garām degošai mājai, kurā kliedza degoši cilvēki. Viņi nekad neatlika pusdienas, pat ja tajā laikā .kāds terorists draudēja apšaut visus savus ķīlniekus. Viņi nekad negāja par lieciniekiem, ja viens cilvēks bija izturējies pret otru zvēriski nežēlīgi.

Viņi darbojās paši savā sterilajā biznesā. Airišs no šīs sterilitātes bija pasargāts, un tas bija brīnišķīgi. Viņš to nespētu izturēt. Viņš tikai gribēja, lai viņu ciena par to, ko viņš dara.

Kamēr vien ziņu raidījumu reitingā KTEX ieņēma pirmo vietu, viņš varēja justies drošs, bet, ja viņu reitings noslīdēs, tic nelieši, aci nepamirkšķinot, sāks atbrīvoties no nevēlamajiem. Un vecs vīrs ar kuņģa čūlu un noslieksmi kašķēties pirmais tiks izmests ārā.

Tāpēc arī Airišs slēpa savas grēmas un zāļu pudeles.

Viņš izslēdza gaismu vannasistabā un iešļūca guļamistabā. Tur viņš apsēdās platajā gultā un uzvilka modinātājpulksteni. Tās bija ierastas darbības. Tāpat ar ierastu kustību viņš atvēra atvilktni un pasniedzās pēc rožukroņa.

Pat piedraudot ar spīdzināšanu, neviens nepiespiestu .viņu atzīties, ka šāds ir viņa ikvakara rituāls. Viņš nekad negāja uz dievkalpojumiem un mesām. Baznīca viņam bija vieta, kur notiek izvadīšanas un laulības, kur pulcējas baptisti.

Bet Airišs lūdza Dievu katru vakaru. Tas bija viņa rituāls. Šovakar viņš kvēli aizlūdza par Teitu Ratlidžu un viņa mazo meitiņu. Viņš izlūdzās aizstāvību Everijai, viņš lūdza Dievu sargāt viņas dzīvību, lai kādas nelaimes nāktu pār citiem.

Un visbeidzot, kā katru vakaru, viņš lūdza par Rozma- rijas Danielsas dvēseli. Viņš izlūdzās Tam Kungam piedošanu par to, ka mīlējis šo sievieti, cita vīrieša sievu.

ČETRDESMIT CETURTA NODAĻ A

Teits atvēra sava numura durvis un izbrīnīts noskatīja trīs vīrus, kuri stāvēja tieši aiz viņa sliekšņa.

- Mister Ratlidž, es atvainojos, ka traucēju jūs, - iesāka viens no formas tērpā ģērbtajiem policistiem. - Vai jums ir pazīstama šī jaunā sieviete?

-   Teit ? - Everija pajautāja, pievienodamās viņam pie durvīm. - Kas…? Fensij?

Meiča bi ja saīgusi. Viens policists turēja viņu zem rokas, tomēr bija grūti pasacīt - lai neļautu aizbēgt vai lai pieturētu un neļautu nokrist. Fensija bija atbalstījusies pret viņu un izskatījās nepārprotami apreibinājusies.

-  Kas noticis? - pie durvīm bija pienācis Edijs un tūdaļ ieraudzīja notiekošo. - Ak, Kungs! - viņš noskurinājās.

-   Vai jūs, lūdzu, nepateiktu viņiem, kas es esmu, un lai viņi, pie velna, laiž mani vaļā. - Fensija kareivīgi piepra- sīja. ^

-   Šī ir mana brāļameita, - Teits pusbalsī informēja policistus. - Viņu sauc Frensīna Ratlidža.

-  Tā arī rakstīts viņas autovadīšanas tiesībās, bet mums vajadzēja noticēt viņas godavārdam, ka viņa ir jūsu radiniece.

-  Vai bija nepieciešams vest viņu uz šejieni bruņotā apsardzībā?

-   Vai nu šurp, vai cietumu, mister Ratlidž.

-  Par ko tad viņu apsūdz? - jautāja Everija.

-   Ātruma pārsniegšana, braukšana reibuma stāvoklī. Viņa drāzās pa apvedceļu ar deviņdesmit piecām jūdzēm stundā.

-  Deviņdesmit astoņām, - Fensija nekaunīgi pārlaboja.

-   Paldies jums, oficieru kungi, ka nogādājāt viņu šeit, drošībā. Es to saku arī viņas tēva un mātes vārdā.

Fensija nokratīja policista roku.

-Jā, milzīgs paldies.

-   Cik mums maksās, lai šī lieta nenāktu atklātībā? - Edijs jautāja vienam no policistiem.

Uzrunātais policists nicinoši pavīpsnāja. Otrs vispār ignorēja Ediju un runāja tikai ar Teitu.

-   Kā mēs saprotam, jūs negribētu, lai šis incidents nāktu atklātībā tieši tagad.

-  Tas būtu labi.

-   Nu ko, pēc jūsu runas Hjūstonā, kad jūs nostājāties likuma sargu pusē, mēs ar kolēģi nospriedām, ka vismaz tā mēs varētu jūs atbalstīt.

-   Liels jums paldies.

-   Labu veiksmi vēlēšanās, mister Ratlidž. - Viņi salutēja un aizsoļoja pa paklājiem klāto gaiteņa grīdu uz liftu, pie kura durvīm dežurēja lempīgi drošībnieki.

Everija aizvēra aiz viņiem durvis. Nu bija palikuši tikai viņi četri. Mendija gulēja blakus istabā. Numurā iestājās ļaunu vēstošs klusums - klusums pirms vētras.

-   Fensij, kur tu biji? - Everija klusām pajautāja.

Fensija aizlika plaukstās aiz galvas un neveikli sagriezās dejas piruetē.

-   Dejoju. Brīnišķīgi pavadīju laiku, - viņa trallināja un mirkšķināja ar skropstām Edijam. - Protams, te nevienam to nesaprast, jo jūs visi esat tik veci, tik pareizi, tik…

-Tu, mazā, stulbā padauza, - Edijs iesita viņai pliķi pa seju. Sitiena spēks notrieca meiteni zemē.

-   Fensij! - Everija nometās ceļos. Fensija bija sitiena apdullināta. No sasistās lūpas sūcās asinis.

-   Edij, pie velna, kas ar tevi notiek? - Teits satvēra viņa roku.

Edijs atgrūda Teitu un noliecās par Fensiju.

-   Vai tu gribi visu sagraut? Vai saproti, kas notiktu, ja tie divi pogainie neiedomātos tevi atvest uz šejieni? Tava bērnišķīgā muļķība varētu mums maksāt vēlēšanu i/nākumu, - viņš kliedza.

Teits sagrāba viņu aiz apkakles un atrāva no Fensi-

jas.

-   Atjēdzies, ko tu dari!

-   Viņa dabūs.

-   Tikai ne no tevis! - Teits uzkliedza. Viņš tik spēcīgi pagrūda Edija plecu, ka tas aizstreipuļoja atmuguriski. Tad Edijs atguva līdzsvaru, dzīvnieciski ierēcās un metās Teitam virsū.

-   Tūlīt izbeidziel, jūs abi! - Everija pielēca kājās un nostājās starp viņiem. - Jūs sagāzīsiet šo viesnīcu mums uz galvām. Tad tik būs avīzēs virsraksti.

Abi vīrieši stāvēja un blenza viens uz otru kā vērši, kas pirms cīņas kārpa kājām zemi, bet nu vismaz viņi vairs nekliedza viens uz otru. Everija atkal noliecās pār Pensiju un palīdzēja viņai piecelties. Meitene joprojām bija tik apdullusi, ka paklausīja nepretojoties. Viņa tikai no sāpēm un nožēlas šņukstēja.

Teits viegli noglauda Fensijas vaigu, tad brīdinoši pacēla pret draugu pirkstu.

-  Nekad, nekad vairs neuzdrošinies pacelt roku pret kādu no šīs ģimenes.

-   Piedod, Teit, - Edijs izbrauca pirkstus caur izjukušajiem matiem. Viņa balss skanēja klusu, savākti, auksti. Ledus vīrs atkal bija atguvies.

-   Ši ir viena no manas dzīves jomām, kur tavs padoms netiek prasīts, - Teits nikni turpināja. Viņa seja bija dusmās saviebta.

-   Es taču sacīju, ka atvainojos. Ko vel man iesākt?

-  Tu vari beigt gulēt ar viņu.

Pārsteigti bija visi. Edijam.un Fensijai nebija ne jausmas, ka Teits to zina. Everija viņam bija stāstījusi par savām aizdomām, bet tad viņa vēl nebija pārliecināta. Sievietes bija tā apjukušas, ka nespējā pasacīt 11c vārda. Edijs devās uz durvīm.

Pirms iziešanas ārā viņš vēl apstājās un sacīja:

-   Manuprāt, mums visiem vajadzīgs laiks, lai varētu nomierināties.

Everija uzlūkoja Teitu ar mīlestību un cieņu, jo viņš tomēr tik ātri bija izšķīries aizstāvēt Fensiju. Viņa uzlika roku Pensijai uz pleca.

-   Iesim, es pavadīšu tevi līdz istabai.

Kad viņas nonāca tur, Everija pagaidīja, kamēr meitene nomazgājas dušā. Kad Fensija iznāca no vannasistabas ar matiem, atsukātiem no saskrāpētās sejas, un garu, naktskreklam līdzīgu T-kreklu, viņa izskatījās jauniņa un nevainīga kā bērns.

-   Es sagatavoju ledu tavai lūpai, - Everija pasniedza viņai plastmasas maisiņu ar ledus kubiciņieni un veda meiteni uz saklāto gultu.

-  Paldies. To jūs labi izdomājāt.

Fensija atspieda muguru pret gultas galu un piespieda ledus maisiņu pie apakšlūpas. Beigusi asiņot, tā tomēr bija tumša un pietūkuši. Viņa aizvēra acis. Asaras spraucās caur skropstām un ritēja lejup pa vaigiem. Everija apsēdās uz gultas malas un saņēma viņas roku.

-  Tas kuces bērns, kā es viņu neieredzu.

-   Nezin vai, - Everija klusām iebilda. - Tu tikai bi ji iedomājusies, ka mīli viņu.

Fensija ieplēta acis.

-   Iedomājusies, ka mīlu viņu?

-   Manuprāt, tevi saistīja pati doma, ka mīli viņu. Ko gan tu patiesībā zini par Ediju? Pati stāstīji, ka gandrīz vai neko. Es domāju, ka tu gribēji viņu mīlēt, lai gan patiesībā šis romāns bija tev nepiedienīgs un tam nebija nākotnes.

-  Un kas jūs esat? Diletante psiholoģe?

Fensija prastu ikvienu izvest no pacietības, bet Everija tikai atteica.

-   Eš tikai cenšos būt tavs draugs.

-   Jūs cenšaties mani atrunāt no viņa, lai varētu dabūt sev.

-   Vai tu patiešām tā domā?

Meitene ilgi skatījās uz viņu un, jo ilgāk viņa skatījās, jo vairāk viņas acis pildījās asarām. Beidzot Fensija nokāra galvu.

-   Nē. Ikvienam ir redzams, ka jūs mīlat tēvoci Teitu. - Viņa nošņaukājās. - Un viņš jūs arī.

Tad Fensija iekoda lūpā.

-   Ak, Dievs… - viņa šņukstēja. - Kāpēc mani kāds nevar tā mīlēt. Kāpēc visi pret mani izturas kā pret pēdējo draņķi, kā pret tukšu vietu? - Slūžas bija atrautas, un viss Fensijas žēlums pret sevi varenā straumē gāzās ārā. - Edijs tikai izmantoja mani, lai varētu izlādēties, vai ne? Un es cerēju, ka varbūt viņš grib kaut nedaudz vairāk par to, ko es pratu viņam sniegt gultā. Man jau nu vajadzēja sajust, - Fensija piebilda ar rūgtumu balsī.

Everija apkampa meiteni. Fensija mirkli pretojās, bet tad ļāvās, piekļāvās Everijas plecam un izraudājās. Kad raudāšana pierima, Everija nedaudz atstūma viņu.

-Tu zini, kam šobrīd Vajadzēja atrasties manā vietā?

Fensija noslaucīja plaukstā mitro seju.

. - Kam?

-Tavai mātei.

-  Jūs jokojat, vai ne?

-   Nē. Tev viņa ir vajadzīga. Un vēl vairāk, - Everija saspieda Fensijas ceļgalu, - tu esi vajadzīga viņai. Viņa tik ļoti cenšas labot pagātnes kļūdas. Kāpēc gan nedot viņai tādu iespēju?

Mirkli padomājusi, Fensija drūmi pamāja.

. - Protams, kāpēc gan ne, ja tas ļaus vecenītei justies svarīgākai.

Everija uzgrieza Pensijas vecāku istabas numuru. Klausuli pacēla samiegojies Džeks.

-   Vai Doroteja Rī jau guļ? Varbūt viņa varētu atnākt uz Fensijas istabu?

-   Kaut kas slikts atgadījies?

Everija paskatījās uz Fensijas lūpu un sameloja:

-   Nē, tikai tāda sieviešu papļāpāšana.

Nepagāja ne minūte, kad pie durvīm atskanēja Dorotejas Rī klauvējiens. Viņa bi ja halātā.

-   Kas noticis, Kerol?

-   Ienāc. •

Ieraugot Fensijas lūpu, Doroteja Rī sastinga, tad piespieda roku pie krūtīm.

-   Ak, mans bērns, kas ar tevi noticis?

Fensijas apakšlūpa ietrīcējās. Viņa izstiepa rokas un klusā, trīcošā balsī iesaucās:

-   Māmiņ.

-   Es atstāju viņas raudam vienu otras apkampienos, - pēc dažām minūtēm Everija stāstīja Teitam. - Varbūt tas ir pats labākais, kas varēja notikt.

-   Šķiet, ka es.nekad neesmu redzējis Ediju rīkojamies tik neloģiski. - Kamēr Everija bija projām, Teits bija izģērbies un palicis vienās apakšbiksēs. Tā viņš kailām krūtīm staigāja pa istabu un joprojām vīstīja dūres.

-Viņš ir apņēmības pilns panākt tavu ievēlēšanu, un, kad notiek kaut kas, kas to apdraud, viņš zaudē savaldīšanos.

-   Bel sist sievietei, - Teits neticīgi pajautāja un pašūpoja galvu.

-   Kad tu uzzināji, ka viņš gul ar Fensiju?

-   Pirms dažām nedēļām.

-   Viņš pats pastāstīja?

-   Nē. Bija dažas zīmes, kās par to liecināja.

-   Vai tu runāji ar viņu par to?

-   Ko: gan es būtu varējis pateikt? Viņš ir pieaudzis cilvēks. Un Fensija arī. Dievs vien zina, vai viņš nepiespieda, viņu ar varu vai arī nepavedināja ar viltu.

-   Domāju, ka nē. - Everija nopūtās. - Tomēr, neskatoties uz pieredzi seksa jomā, Fensija ir viegli ievainojama, Teit. Viņai Edija dēļ sāpēja sirds.

-   Nesaproti mani nepareizi. Es neaizstāvu…

-   Paklausies!

Everija pacēla roku un apklusināja Teitu. Tad viņi abi metās uz Mendijas guļamistabu, un atrāva durvis. Bērns mētāja rokas un sita plaukstas pret segām. Mazā sejiņa bija sašķobīta un sviedriem klāta. Viņa raudāja, lūpas trīcēja- '

-   Māmiņ, māmiņ, - Mendija vairākas reizes sauca.

Everija instinktīvi izstiepa rokas, bet Teits satura viņas

plecu un atturēja.

-Nevajag. Tas vienreiz jāpārdzīvo.

-  Ak nē, Teit, lūdzu.

Viņš stūrgalvīgi papurināja galvu.

-   Mums jāiztur.

Tā Everija nosēdās vienā gultas malā, Teits - otrā. Abi viņi kopā ar bērnu pārdzīvoja baismīgo elli, abi kopā ar Mendiju gāja tai cauri.

-   Nē, nē, - plati ieplestu muti Mendija tvēra pēc elpas. -Es neredzu māmiņu! Es netieku ārā!

Everija palūkojās uz Teitu. Viņš bija piespiedis pirkstus pie lūpām un deguna, skatiens pie moku plosītās meitas.

Tad pēkšņi Mendija piecēlās gultā sēdus, tik strauji, it kā atsperes mehānisms būtu uzmetis viņas galvu 110 spilvena. Viņas krūtis strauji cēlās un krita. Acis - plaši ieplestas. Tās nemirkšķinājās, tātad bērns vēl atradās murgu varā.

-  Māmiņ!, - viņa kliedza. - Atbrīvo manu siksnu. Man bail. Atbrīvo manu siksnu!

Tad acu plaksti notrīcēja un, lai gan elpa vēl bija saraustīta, tā vairs neatgādināja elsošanu kā pēc jūdzēm gara skrējiena, it kā katrs elpas vilciens būtu pēdējais.

-   Es esmu pie māmiņas, - viņa nočukstēja. -.Es tagad esmu pie māmiņas. - Tad viņa atkrita spilvenos un tajā mirklī pamodās.

Kad Mendijas skatiens noskaidrojās, viņa; skatījās te uz Ev.eriju, te Teitu. Un tad viņas mazais, saspringtais augumiņš meklēja patvērumu Everijas rokās.

-   Māmiņ, tu iznesi mani. Tu iznesi mani no dūmiem.

Everija cieši apskāva Mendiju. Viņa cieši aizmiedza

acis un klusībā pateicās Dievam par šī viņai tagad tik tuva un dārga kļuvušā bērna glābšanu. Kad Everija atkal atvēra acis, viņas skatiens sastapās ar Teita skatienu. Viņš pastiepa roku un ar delnas ārpusi noglāstīja viņas vaigu, tad uzlika roku uz savas meitaš galviņas.

Mendija notupās uz ceļiem un paziņoja:

-   Es esmu izsalkusi. Vai varu dabūt saldējumu?

Atvieglojuma smieklus smiedamies, Teits satvēra Mendiju rokās un uzmeta viņu augstu virs galvas.

-.Nu, protams, ka vari. Kādu tu gribi?

Teits pasūtīja saldējumu un pie reizes palūdza arī apmainīt Mendijas piesvldušos palagus. Kamēr Viņi gaidīja gardumu, Everija pārģērba Mendijai naktskreklu un izsukāja matus. Teits vēroja viņas abas.

-   Man parādījās slikts sapnis, - Mendija prātīgi stāstīja, ar citu suku sukādama lācīša Pūka kažoku. - Bet es vairs nebaidos, jo māmiņa ir blakus un sargā mani.

Kad saldējums bija notiesāts, viņa atkal kļuva miegaina. Teits un Everija apsedza bērnu un apsēdās gultas kājgalī, kamēr viņa iemiga. Viņi zināja, ka doktoram Vebste- ram bijusi taisnība. Turpmāk Mendijas miegu nekas vairs netraucēs. Kad viņi izgāja no Mendijas guļamistabas, viens otru apskāvuši, Everija izplūda asarās.

, - Tas ir beidzies, - Teits nočukstēja un un noskūpstīja Everiju uz deniņiem. - Ar viņu viss būs kārtībā.

-  Paldies Dievam.

-  Tad kāpēc tu raudi?

-   Esmu nomocījusies, - Everija atzinās un klusām iesmējās. - Es gribu ilgi pagulēt karstā vannā. Ir sajūta, ka viss šis murgs iklzis divdesmit gadus.

Viņa bija palīdzējusi Fensijai pārciest krīzi un tad Mendijai murgus. Bet Teits nezināja, kādu Everijai nācās pārciest uztraukumu meksikāņu baznīcā, kad viņa reportieru drūzmā bija pamanījusi liktenīgo svešinieku.

Kad viņi atgriezās drošībā limuzīnā, viņa bija piekļāvu- sies Teitam, satvērusi viņa roku un piespiedusi tvirto rokas muskuli pie savām krūtīm. Tas, ko Teits noturēja par pēkšņu mīlestības uzplūdu, patiesībā bija nežēlīgas bailes.

Kad pēc pusstundas Everija iznāca no vannasistabas, viņas āda no ziepēm bija kļuvusi valga un smaržīga. Viņai aiz muguras spīdēja gaisma, un cauri naktskreklam Teitam pavērās brīnišķīgs skats uz viņas auguma siluetu.

-   Vai joprojām esi nomocījusies? - viņš pajautāja.

Istabā valdīja krēsla. Gulta jau bi ja atklāta. Everija sajuta to tikai zemapziņā, jo viņas acis bija pievērstas Teitam. Viņa mati bija skaisti sajukuši. Guļamistabas vientuļās naktslampiņas gaismā tie mirdzēja. Spalviņas uz krūtīm. skaisti savijās, tālāk apņemot nabu un pazūdot zem bikšu atraisītās jostas.

-   Ne pārāk, - viņa piesmakušā balsī atbildēja. - Ne pārāk, ja tev bez gulēšanas vēl kas padomā.

Teits tuvojās viņai.

-   Man padomā ir samīlēt manu sievu.

Nonācis pie viņas, Teits vienu roku apvija viņai ap kaklu, bet otru bez mazākās svārstīšanās ieslidināja zem viņas naktskrekla, lai piekļūtu krūtīm. Nenovērsdams no viņas skatienu, Teits glāstīja krūts galiņu.

-   Es nedomāju tikai kopošanos ar sievieti, kuru nejaušības pēc esmu apprecējis, - viņš čukstēja, joprojām ar īkšķi glāstīdams viņas krūts galiņu. - Es gribu sacīt, ka mīlēšu savu sievu.

Viņš pievilka Everijas galvu sev tuvāk un klusējot ieskatījās viņai dziļi acīs. Tad viņš ar lūpām pieskārās viņas mutei. Šis bija citāds skūpsts. Atšķirība bija tikko manāma, tomēr vienlaicīgi milzīga. Everija tūdaļ to sajuta. Fiziski viss notika kā vienmēr, kad viņa mēle maigi un reizē valdonīgi ielauzās viņas mutē, tomēr šoreiz tas notika daudz intīmāk. Tā bija vairāk došana nekā ņemšana.

Jau pēc mirkļa viņi atradās gultā. Teits kails gulēja virs viņas, un viņa lūpas sekoja Everijas naktskreklam, kas lēnām, collu pa brīnišķīgai collai slīdēja lejup.

Kad Everijas augums bija kails, viņš uzlika plaukstu viņai uz vēdera. Viņa pleci atradās starp viņas gurniem, un viņš dedzīgi skūpstīja maigo miesu.

-   Es nekad nespēju iedomāties, ka atkal spēšu iemīlēt tevi, bet pēc tā, ko tu esi darījusi Mendijas labā un manā labā, - viņš piebilda, - es būtu nolādēts, ja nemīlētu tevi vairāk nekā jebkad.

Viņš palika rokas zem viņas gurniem un pacēla tos uz augšu. Viņa pavērtās lūpas glāstīja viņas zīdaino ādu, skūpstīja tumšas sprodziņas, kairināja tās ar degunu, kairināja ar elpu.

Ieķērusies Teita matos, Everija izlieca augumu, piedāvājot pavērstos gurnus viņa alkainajai mutei. Viņa lūpas sameklēja zīdaino maigumu, viņa mēle nesa viņai vienu orgasmu pēc otra.

Tad viņa pagriezās un atdarīja par gūto baudu. Viņas lūpas sakļāvās ap viņa locekli un maigi sūca to. Mēles galiņš savāca saldos pilienus, kas tur jau bija sakrājušies.

Teits piesauca bezvārda dievus, kad viņa paņēma viņu pilnīgi. Viņš kliedza un vaidēja, un tad viņi gulēja, laimīgi un piepildīti.

Vēlāk naktī, kad abi bija pasnauduļojuši, Teits pievilka viņu pie savām krūtīm un noskūpstīja. Viņš kairināja viņas plecu un nesacīja ne vārda, kā gaidot viņas piekrišanu iet tālāk.

Viņa tikai ņurrāja kā samiegojusies kaķene un ļāvās. Un viņu augumi atkal sakusa ritmiskā kustībā.

Teits glāstīja viņas krūtis, saņēma tās plaukstā un kairināja krūšu galiņus.

Viņa iespieda gurnus Teita ķermeņa izliekumā un glāstīja viņa miesu. Teits labsajūtā ieelsojās un pievilka viņu vēl ciešāk sev klāt.

Un tad viņus kā silts smaržīgs pavasara lietus bez vētras, bez zibeņošanas, apņēma prieks - attīrošs, skaidrs un devīgs.

Viņas ritmiskās kustības pārauga orgasmā, aizraujot līdzi Teitu. Viņa augums saspringa. Viņa elpa uz dažām brīnišķīgām sekundēm apstājās, un tad viņš izvirda straumi dzīvības sēklas.

Kad tas beidzās, viņu augumi atslāba, tomēr tie joprojām dega kā ugunīs. Tad Everija pagrieza galvu pret viņu. Viņu alkpilnās mutes sakusa ilgā, nesteidzīgā skūpstā.

Un tad viņi aizmiga.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Tā kā pēc dienaskārtības viņiem bija jāizbrauc agri no rīta, Everija bija priecīga, ka pamodusies pirms Teita. Viņa atraisījās no viņa skavām. Nebija viegli atbrīvot matus no viņa pirkstiem, bet beigu beigās tas izdevās.

Izkāpjot no gultas, Everija vēl pār plecu atskatījās uz viņu. Viņš miegā izskatījās tik skaists, viena kāja izlīdusi no segām, bārdas rugājiem noaugušais zods atdusas uz spilvendrānas. Laimes sajūtas pārņemta, atcerēdamās iepriekšējo nakti, Everija nolūkojās viņā, bet tad uz pirkstgaliem aizzagās uz vannasistabu.

Ūdens krāni tos atgriežot iesvilpās. Everija saviebās no trokšņa. Teitam ir dārga katra miega minūte. Priekšā gaida smaga diena. Daudzas stundas viņam jāpavada lidmašīnā, starplaikos uzstājoties ar runām, izdalot rokas spiedienus un tā pelnot balsis.

Šī diena, diena pirms vēlēšanām, noteikti ir vissvarīgākā visā viņa kampaņā. Šodien vienaldzīgie, tomēr jebkuru vēlēšanu iznākuma svarīgākās personas, beidzot izšķirsies, par ko atdot savas balsis.

Everija nostājās zem spēcīgās ūdens strūklas. Saziepējusi matus, viņa to pašu darīja arī ar augumu. Uz tā vēl redzēja Teita kaislīgās mīlas atstātās zīmes. Uz gurna vīdēja viegla kodiena pēdas. Karstais ūdens dzēla Teita ūsu saskrāpētās krūtis. Everija pie sevis smaidīja, kad pēkšņi ūdens siena tika pāršķelta

-Teit!

-   Labrīt.

-   Kas par…

-   Iedomājos, ka varu nomazgāties kopā ar tevi, - viņš lēnām runāja un pavedinoši, baudkāri smaidīja. - Ietaupīsies laiks. Ietaupīsies viesnīcai karstais ūdens.

Everija notrīcēja, par savu kailumu nokaunējusies līdzīgi Ievai, kad Dievs ieraudzīja viņas grēku. Karstā ūdens strūklas pēkšņi šķita ledainas un asas, tās durstīja miesu līdzīgi ledus adatām. Viņas seja pazaudēja krāsu, lūpas nozilēja. Acis šķita iegrimstam acu dobumos, kas nu likās milzīgi un atgādināja dziļas alas. Viņa notrīcēja..

Teits neizpratnē nolieca galvu uz sāniem.

-   Tu izskaties tā, it kā būtu ieraudzījusi spoku. Vai cs nobiedēju tevi?

Viņa rija siekalas, viņas mute vērās vaļā un ciet kā sausumā izmestai zivij, bet pār lūpām nenāca ne skaņa.

-   Kerol? Kas noticis?

Teits meklēja izskaidrojumu. Viņš noskatīja viņas kailo, drebošo augumu no galvas līdz kājām. Kad Teita neizpratnes pilnais skatiens vēlreiz nomēroja viņas augumu, Everijai pamira sirds. Viņš skatīja viņas krūtis, vēderu, gurnus - vietas, kuras ļauts skatīt tikai mīļa cilvēka, vīra acīm.

Viņš ieraudzīja apendicīta operācijas rētu, gandrīz nesaskatāmu bez operācijas galda spožajām gaismām. Everija jau bija par to iedomājusies, bet tagad viss kļuva skaidrs - Kerolai nekad nav izdarīta apendicīta operācija.

-   Kerol? - viņa balsi atbalsojās acīs redzama neizpratne.

Lai gan aizsardzības žests veda strupceļā. Everija ar vienu plaukstu aizklāja rētu, bet otru lūdzoši pastiepa pret Teitu.

-Teit, es…

Viņa skatiens, ass un nāvējošs kā divi zobeni, ieurbās Everijas acīs.

-   Tu neesi Kerola, - viņš klusām sacīja, kamēr prāts vēl apkopoja apsūdzošos faktus. Tad acīm redzamais uzgula viņam ar nepanesamu smagumu, un viņš atkārtoja: - Tu neesi Kerola.

Viņa rokas pāršķēla dušas strūklu sienu, sagrāba viņas vidukli un izrāva sausumā. Viņa paslīdēja uz slapjajam flīzēm, no viņas lūpām izlauzās mokpilns kliedziens, vairāk dvēseles nekā miesisku sāpju dēļ.

-  Teit, beidz, es…

Viņš piespieda viņas slapjo, kailo augumu pie sienas un uzgula tam ar visu savu svaru. Viņa plaukstas cieši sakļā- vās tieši zem Everijas zoda.

-  Pie velna, kas tu esi? Kur ir mana sieva? Un kas esi tu? . .

-  Nekliedz, - Everija iešņukstējās. - Mendija izdzirdēs.

-   Tad runā, sasodīts, - viņš pieklusināja balsi, bet viņa acis joprojām niknumā zvēroja un pirksti arvien ciešāk saki āvās ap viņas kaklu - Kas tu esi?

Everijai tā trīcēja lūpas, ka viņa tik tikko spēja parunāt.

-   Everija Danielsa.

-   Kas?

-   Everija Danielsa.

-   Everija Danielsa? Televīzijas…?

Viņa pamāja.

-Kur ir.Kerola? Kas…?

-   Kerola gāja bojā lidmašīnas katastrofā, - Everija mēģināja paskaidrot. - Es izglābos. Mūs sajauca tāpēc, ka bijām lidmašīnā samainījušās vietām. Es glābdamās iznesu no lidmašīnas Mendiju, tāpēc viņi nodomāja, ka…

Viņš saspieda plaukstās Everijas mitro galvu.

-   Kerola ir gājusi bojā?

-  Jā, - viņa dabūja pār lūpām. - Jā. Es jūtu. tev līdzi.

-   Katastrofā? Viņa gāja bojā katastrofā? Un tu gribi sacīt, ka visu šo laiku esi dzīvojusi ar…

Everija atkal klusējot pamāja ar galvu.

Viņas sirds plīsa, skatoties, kā Teits mēģina aptvert neaptveramo. Tad viņš lēnām atlaida viņu un atkāpās.

Everija paķēra no pakaramā halātu, uzvilka to un steidzīgi sasēja jostu. Tad viņa aizgrieza krānus, ko gan tajā pašā mirklī nožēloja. Iestājās apdullinošs klusums, gaisā virmoja vienīgi neticība un aizdomas.

Un šajā klusumā Teits izmeta vienīgo jautājumu:

-   Kāpēc?

Bija pienākusi diena, kad jānoslēdz rēķini. Viņa zināja, ka tāda agri vai vēlu pienāks, tikai negaidīja, ka tas notiks šodien. Viņa tam nebija gatava.

-  Tas ir sarežģīti.

-   Man nospļauties par to, cik tas ir sarežģīti, - Teita balss niknumā vibrēja. - Stāsti tūlīt, pirms es neesmu pasaucis policiju.

-   Es precīzi nezinu, kad tieši tika pieļauta kļūda, - Everija izmisīgi skaidroja. - Es pamodos slimnīcā, ietīstīta apsējos no galvas līdz kājām, nespējīga runāt. Visi mani uzrunāja kā Kerolu. Sākumā es neko nesapratu, jo cietu neaprakstāmas sāpes. Es biju pārbiedēta, apjukusi, zaudējusi orientācijas spēju. Pagāja vairākas dienas, līdz sali

ku mozaīku gabaliņu pa gabaliņam un apjautu, kas noticis.

-  Un, kad tu to apjauti, tu neko nesacīji. Kāpēc?

-   Es nevarēju. Atceries? Es taču nespēju runāt, sazināties. - Kā sapratni lūdzot, Everija satvēra Teita roku. Viņš pieskārienu nokratīja. - Teit, es gribēju tev darīt to zināmu, pirms manu seju pārtaisīja par Kerolas seju, bet tas nebija iespējams. Katru reizi, kad es sāku raudāt, tu domāji, ka tas notiek bailēs no gaidāmās operācijas. Tā tas bijā, bet es arī raudāju tāpēc, ka man lika laupīta mana identitāte un uzspiesta sveša. Un es nebiju spējīga par to paziņot.

-   Jēzus… tas taču atgādina fantastiku. - Viņš izbrauca pirkstus cauri matiem, tad attapās, ka joprojām ir kails, paķēra dvieli un apsēja to ap gurniem. - Bet tas notika jau pirms daudziem mēnešiem.

-   Man vajadzēja kādu laiku uzņemties Kerolas lomu.

-  Kāpēc?

Viņa atmeta galvu un skatījās griestos. Līdzšinējā izskaidrošanās bija sīkums salīdzinājumā ar to, kas sekos.

-  Tas varbūt izklausīsies…

-   Mani neinteresē, kā tas izklausīsies, - viņa izskats kļuva draudīgs. - Es gribu zināt, kāpēc tu tēloji manas sievas lomu.

-  Tāpēc, ka kāds grib tevi nogalināt!

Everijas steidzīgā atbilde Teitu pārsteidza. Viņš joprojām bija noskaņots kareivīgi, bet nu viņa galva atsprāga kā pēc negaidīta sitiena pa žokli.

-   Ko?.

-   Kad es gulēju slimnīcā, - viņa sāka stāstīt, - kāds ienāca manā palātā.

-   Kas viņš bija?

513

-    Es nezinu. Uzklausi mani, pirms apber ar jautaju-

S. Brauna Spoguļtels- 17

miem. - Viņa ievilka dziļu elpu, bet vārdi turpināja velties pār lūpām. - Es biju saitēs ievīstīta, gandrīz neko neredzēju. Kāds mani uzrunāja kā Kerolu un brīdināja no pirmsnāves grēksūdzes. Viņš sacīja, ka plāns joprojām paliek spēkā un tu nenodzīvosi tik ilgi, lai ieņemtu vietu senātā.

Teits mirkli palika nekustīgs, tad viņa lūpu kaktiņā iezagās smīns, kas drīz pārauga naidpilnos smieklos.

-   Un tu cerēji, ka es tev noticēšu?

-  Tā ir patiesība!

-   Vienīgā patiesība ir tāda, ka tev būs jāiet cietumā. Tūlīt. - Viņš pagriezās un devās pie telefona.

-  Teit. nē! - Everija satvēra viņu aiz rokas un pagrieza pret sevi. - Es tev nepārmetu, ka tu esi par mani tādās domās.

-  Tu pat nespēj aptvert, cik slikti cs par tevi domāju.

Apvainojums sāpēja, bet pagaidām viņai nācās to izlikties nemanām.

-  Es tev nemeloju. Zvēru, ka nemeloju. Kāds plāno nogalināt tevi, pirms tu ieņem vietu senātā.

-   Bet es jau vēl neesmu uzvarējis vēlēšanās.

-   Bet viss rāda, ka uzvarēsi.

-Tu nevari nosaukt, kas ir šī noslēpumainā persona?

-  Pagaidām ne, bet cs ccnšos to noskaidrot.

Viņš mirkli pētīja Everijas godīgo seju, tad pasmīkņāja.

-   Es vienkārši nespēju noticēt, ka stāvu šeit un klausos tavās muļķībās. Visus šos mēnešus tu esi dzīvojuši melos, un tagad tu gribi, lai es noticu, ka absolūts svešinieks ielavījies tavā palātā un iečukstējis tev ausī, ka viņš gribot mani nogalināt? - Teits pašūpoja galvu, it kā gribēdams salīdzināt viņas nekaunību un pats savu lētticību.

-   Ne jau svešinieks,. Teit. Kāds no tev tuviem cilvēkiem. Kāds no ģimenes.

Viņa žoklis nokārās. Viņš skatījās E'verijā ar absolūtu neticību.

-   Vai tu esi…

-   Padomā! Tikai tuvinieki tiek ielaisti reanimācijas palātā.

-   Tu apgalvo, ka kāds no manas ģimenes plāno mani nogalināt?

-   Es zinu, ka tas izklausās absurdi, bet tā tas ir. Es to neizdomāju. Un arī nenosapņoju. Man tiek rakstītas zīmītes.

-  Zīmītes?

-   Jā, tās atstāj vietās, kas pieejamas tikai Kerolai, un tas vēsta, ka plāns joprojām paliek spēkā. - Viņa piesteidzās pie skapja, atvēra vienas ceļasomas rāvējslēdzi un atnesa Teitam visus pierādījumus, ieskaitot kampaņas plakātu ar lodes brūces zīmējumu pierē.

-   Tās ir uzdrukātas ar rančo rakstāmmašīnu, - .viņa paskaidroja.

Teits katru no vēstulēm pētīja ilgi un pamatīgi.

-  Tādas tu varēji pagatavot arī pati gadījumam, ja es tevi pieķeru un tev vajag, uz ko novelt vainu.

-  Nē, - viņa iekliedzās. - Tādā veidā Kerolas sabiedrotais…

-   Pagaidi mirkli, pagaidi. - Teits aizmeta papīrus sāņus un pacēla abas rokas. - Paliek jau interesantāk. Tātad Kerola un iespējamais slepkava darbojušies kopā, pareizi?

-Pilnīgi pareizi. No brīža, kad viņa satikās ar tevi, varbūt pat agrāk.

-   Kāpēc gan Kerolai butu vajadzīga mana nāve? Viņai nebija ne mazākās jēgas par politiku.

-  Šī lieta nav saistīta ar politiku, Teit.Te valda personīgi motīvi. Kerola nolūkoja tevi, lai kļūtu tava sieva. Viņa kļuva tieši tāda, kādu tu viņu vēlējies. Viņas partneris mā- cija viņai uzvesties un rīkoties tā, lai tu viņā iemīlētos. Kas jūs abus iepazīstināja?

-   Džeks, - Teits viegli paraustīja plecus. - Tas notika, kad viņa ieradās mūsu birojā un pieteicās darbā.

-   Tā nevar būt sagadīšanās, ka viņa meklēja darbu tieši jūsu advokātu birojā.

-   Viņai bija nevainojamas ieteikuma vēstules.

-    Par to es esmu pārliecināta. Tās viņi noteikti pagādāja-

-    Viņa prata rakstīt uz mašīnas, kas sagaž visu tavu teoriju.

-  Es zinu, ka nekļūdos.

. - Jādomā, ka tu vari to pierādīt., - Teits atteica, patiesība domādams pretējo. Viņš bezrūpīgi sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Man tas nav jādara, bet to var Zī.

Viņš jutās nepārprotami satriekts. Rokas nokrita gar sāniem.

-   Mana māte?

-   Viņai ir vesels dosjē par Kerolu Navarro. Es to esmu redzējusi. Domādama, ka es esmu Kerola, Zī piedraudēja atmaskot mani, ja es padarīšot tevi nelaimīgu.

-   Kāpēc lai viņa to darītu?

-   Viņai likās, ka tu atkal iemīli savu sievu. - Everija zīmīgi uzlūkoja viņu. - Pēc pagājušās nakts arī man ir iemesls tā domāt.

-   Aizmirsti par pagājušo nakti. Kā tu labi zini, tas viss bija farss. - Un viņš dusmīgi novērsās.

Everija klusējot pārcieta sirdssāpes. Pagaidām uzmanība jākoncentrē uz daudz svarīgākām lietām.

-        Pat ja tu nesaprati, kas patiesībā bija īstā Kerola, to saprata Zī. Viņa nolīga privātdetektīvu, kurš parakņājās Kerolas pagātnē.

-   Un ko viņš tur atrada?

-   Es labāk nevēlētos par to runāt, jo…

-   Ko viņš tur atrada? - Teits apmetās riņķī un cieši uzlūkoja Everiju. - Dieva dēļ, tikai nepaliec tagad pārmēru jūtīga.

-   Viņa bija striptīza dejotāja. Viņa arī vairākas reizes ir arestēta par prostitūciju. - Everija nevilšus stiepa roku pēc viņa plaukstas. Teits to paslēpa aiz muguras. - Tev nav jānotic tam, ko es nupat sacīju, - Everija pacēla balsi, jo viņu jau sāka kaitināt šis stulbais, stūrgalvīgais, vīrišķīgais pašlepnums.

-   Paprasi mātei, lai viņa parāda detektīva savāktos datus. Viņa tos glabā, lai izmantotu pret Kerolu, ja justu, ka tas nepieciešams. Un tev nevajadzētu būt tik loti pārsteigtām, Teit, jo tu nicināji mani, uzskatīdams par Kerolu. Nicināji par krāpšanu, par lava bērna iznīcināšanu aborta ceļā, par narkotiku lietošanu. Mēnešiem es esmu cietusi tava naida triecienus, domātus šai sievietei.

Teits brīdi domāja un kodīja apakšlūpu.

-   Labi, sarunas pēc pieņemsim uz brīdi, ka tev taisnība attiecībā uz šo naivo slepkavības plānu. Vai tu gribi apgalvot, ka nostājies ļaunuma ceļā tikai tāpēc, ka tev ir tik brīnišķīgi laba sirds? Kāpēc tu nebrīdināji mani jau pirms mēneša, pie pirmās izdevības?

-   Vai tu tad būtu man noticējis, ja jau netici tagad?

Teitam nebija ko atbildēt, tāpēc Everija atbildēja viņa

vietā:

-   Nē, tu nebūtu man noticējis, Teit. Es biju bezpalīdzīga. Man nebija spēka aizstāvēt sevi un vēl mazāk - tevi. Bez tam es nevarēju pieļaut risku. Kad šis cilvēks, lai kas viņš bija - ir- saprastu, ka uzticējis savus plānus Everijai Daniclsai, televīzijas ziņu reportierei, cik ilgi, pēc tavām domām, man būtu lemts dzīvot?

Viņa plakstiņi samiedzās, un viņš lēnām sāka māt ar galvu.

-   Manuprāt, es tagad saprotu, kāpēc Everija Danielsa, televīzijas ziņu reportiere, savērpa visu šo šarādi. Tu darīji to, lai iegūtu sižetu, vai ne?

Viņa aplaizīja lūpas. Tas liecināja par vainas apziņu un nervozitāti. Tā bija arī grēksūdze.

-  Bet ne tikai, tomēr es atzīstu, ka sākumā tas tā bija. - Viņa atkal pastiepās pēc Teita rokas un šoreiz to satvēra. - Bet ne tagad, Teit. Vairs ne, kopš brīža, kad iemīlēju… Mendiju. Un tad jau es vairs nevarēju atkāpties. Un nevarēju tā.vien- kārši aiziet un atstāt kamolu neatšķetinātu.

-   Un cik ilgi tad tu domāji izlikties par manu sievu? Vai cerēji, ka mēs tā mīlināsimies pa tumsu līdz mūža galam? Un man nekad nebūtu lemts ieraudzīt tevi kailu? Cik ilgi tu domāji dzīvot melos? Mūžīgi?

-   Nē. - Viņas plauksta noslīdēja no Teita rokas. Viņa izmisumā saguma. - Es nezinu. Es gatavojos tev pastāstīt, tikai…

-  Kad?

-   Kad zināšu, ka Mendija ir atļabusi un tu atrodies drošībā.

-  Tātad mēs esam atgriezušies pie slepkavības sižeta?

-   Beidz! Nerunā par to tik vieglprātīgi, - viņa iesaucās. - Draudi ir reāli. - Viņa palūkojās uz plakātu. - Un neapstrīdami.

-   Tad pastāsti man, ko tu turi aizdomās? Tu dzīvo ar manu ģimeni kopš brīža, kad pārbrauci no slimnīcas. - Viņš atkal pašūpoja galvu un atkal rūgti iesmējās, pats savu lētticību apjautis. - Ak, Kungs! Tagad taču viss kļūst skaidrs. Robi atmiņā. Seps. Ērzelis. Viss kļūst skaidrs. Vīns noklepojās. - Un kā es varēju to visu neredzēt.

■ - Tu neskatījies. Jūs ar Kerolu jau sen bijāt zaudējuši tuvību.

Par šo tēmu Teits nevēlējās runāt, tāpēc viņš uztvēra iepriekšējo pavedienu.

-   Ko tu turi aizdomās? Kas grib mani nogalināt? Mani vecāki? Brālis? Mans labākais draugs? Doroteja Rī? Nē, pagaidi… Pensija! Lūk, kas! - Viņš uzsita knipi. - Pirms pāris gadiem, kad es neaizdevu viņai savu mašīnu, viņa trakoti apvainojās, tāpēc arī grib tagad mani nogalināt.

-   Beidz jokot par tādām lietām, - Everija izmisumā purināja galvu.

-   Visa šī afēra ir viens liels joks, - viņš pieliecās viņai cieši klāt. - Netīrs, pretīgs joks, ko ar mums visiem ir izspēlējusi kaut kāda kuce ar milzu godkāri. Skaidrs, ka es esmu bijis akls un kurls idiots, bet vismaz tagad es visu saredzu skaidri kā dzidrā ūdenī.

Vai tik tu jau nenostrādāji kādu pamatīgu kļūdu pirms gada? Kaut kāds apgalvojums, pirms bija pārbaudīti visi fakti? Jā, šķiet, ka tieši tu biji tā. Un šo shēmu tu izdomāji, lai reabilitētu sevi un atgrieztos starp saviem kolēģiem kā augstas klases reportiere. Tev bija vajadzīga sensācija, un tāpēc, kad radās šāda izdevība, tu, protams, nelaidi to garām.

Viņa papurināja galvu, ievaidējās un bez īpašas pārliecības nočukstēja:

-Nē.

-   Es tevi augstu vērtēju, Everija Danielsa. Tu gribi panākt savu, nerēķinoties ar visu pārējo, vai ne? Šoreiz tu pat tā dēļ pārdevi savu miesu. Un iespējams, ka tas nenotiek pirmo reizi. Vai tu gulies apakšā katram no saviem intervējamajiem? Vai tā viņi tiek atalgoti par savu noslēpumu izpaušanu?

Everija savilka halātu ciešāk ap augumu, bet tas neko nelīdzēja. Viņu. kratīja spēcīgi drebuļi - tik ledains bija Teita apvainojums.

-  Es nepārdevu.sevi, Teit. Viss, kas notika starp mums, bija patiess.

-   Muļķības.

-Bija! ,

-   Es drāzu krāpnieci.

-   Un tev tas patika.

-   Acīmredzot tāpēc, ka to tu proti he sliktāk kā spēlēt visu šo teātri!

Viņas dusmas izšķīda šajā apvainojumu krusā. Acis pie lija asarām.

-  Tev nav taisnība. Lūdzu, tici man, Teit. Tev jāuzmanās. - Viņa rādīja uz plakātu. - Viņš to izdarīs. Vēlēšanu dienā. Rit.

Nelokāmā neticībā Teits kratīja galvu.

-Tu nekad nepārliecināsi mani, ka kāds no manas ģimenes gatavojas ietriekt man lodi pierē.

-  Pagaidi! - viņa iekliedzās, kaut ko atcerējusies. - Ir kāds garš virs sirmiem matiem. Viņš seko tev no pilsētas uz pilsētu. - Everija steidzīgi uzskaitīja vietas un laikus, kur pūlī re- dzējusi Sirmos Matus. - Venam ir kasetes, kas to pierāda.

-  Tam operatoram no KTEX? - Teits pasmaidīja nožē-. las pilnu smaidu. - Tātad parādās skaidrība arī par viņu. Un kas vēl ir iesaistīts tavā spēlītē?

-   Airišs Makeibs.

Everija pastāstīja par viņu attiecībām un kā Airišs, identificējot līķi, sajaucis Kerolu ar viņu.

-   Pie Airiša atrodas Kerolas dārglietas, ja gribi tās atpakaļ.

-   Un kā ar medaljonu? - Teits jautāja, pamādams uz viņas krūtīm.

-  Tas ir mana tēva dāvināts.

-  Ļoti gudri, - Teits skopi paslavēja. - Tu .cieni savu tēvu un veikli noslēp man, ka esi tikusi pie medaljona.

-  Uzklausi mani, Teit. Ja es dabūšu no Vena kasetes, tu varēsi paskatīties un varbūt pazīsi to vīru. - Everija pastāstīja, kā viņi nonākuši pie secinājuma, ka nolīgts profesionāls slepkava.

-  Jūs, kā izrādās, esat varens trio, un ikviens kāro vareni iedzīvoties uz Ratlidžu ģimenes rēķina.

-  Tā nav.

-Nē? '

-   Nē.

Pēkšņs klauvējiens pie durvīm lika viņiem abiem satrūkties.

-   Kas tur ir? - Teits uzsauca.

Tas izrādījās Edijs.

-   Pēc divdesmit minūtēm satiekamies lejā uz īsu apspriedi pie brokastu galda un tad dodamies uz lidostu.

Teits palūkojās uz Everiju un dažus mirkļus izturēja viņas izmisuma pilno skatienu.

-   Vai jums viss kārtībā? - pajautāja Edijs.

Viņa saņēma plaukstas zem zoda un klusējot lijdza Teitu neko neteikt.

-   Lūdzu, Teit, - viņa nočukstēja. - Lai arī tev nav iemesla man uzticēties, bet tev tas jādara.

-   Viss ir kārtībā, - Teits negribīgi atsaucās caur durvīm. - Redzēsimies ēdamzālē. Pēc divdesmit minūtēm.

Everija atvieglojumā saļima uz dīvāniņa.

-  Tu nedrīksti teikt neko, Teit. Zvēri, ka nesacīsi par šo nevienam ne vārda. Nevienam.

-   Kāpēc gan lai es uzticētos tev vairāk nekā savai ģimenei un saviem partneriem?

Viņa piesardzīgi atbildēja:

-  Ja tas, ko es tev pastāstīju, ir patiesība, tad tava klusēšana glābs tevi no nāves. Ja tas viss ir viltīga spēle, tava klusēšana glābs tevi no publiska kauna un izsmiekla. Jebkurā gadījumā, atmaskojot mani kā krāpnieci, tu šobrīd kļūsti zaudētājs. Tāpēc arī es lūdzu, lai tu nestāsti nevienam.

Teits uzmeta viņai ledainu skatienu.

-   Viltībā tu ncatpalicc no Kerolas.

-   Kā tu vari tā domāt!

-   Man vajadzēja saprast. Man vajadzēja nojaust, ka izmaiņas tevī, viņā, ir pārāk brīnišķīgas, lai būtu patiesas. Piemēram, kā tu pēc pārbraukšanas mājās sāki izturēties pret Mendiju.

-   Viņa ir tik ļoti atlabusi, Teit. Vai tad es neesmu pelnījusi, lai tu mani labāk vērtētu, kaut vai par to, kā es mīlēju viņu?

-   Un kā es tevi vērtēšu, kad tu promejot salauzīsi viņas sirsniņu?

-  Arī mana sirds salūzis.

Viņš izlikās nedzirdam.

>

-Tagad cs saprotu, kāpēc tu tik pēkšņi sāki interesēties par vēlēšanām, kāpēc tu tik daiļrunīgi izteici savu viedokli, kāpēc… - Viņš palūkojās uz Everijas lūpām. - Kāpēc tik daudz kas bija citādi. - Kādu brīdi šķita, ka viņš cīnās ar neredzama magnēta spēku, kas velk viņu pie Everijas. Tad viņš rupji nolamājās un novērsās.

Everija metās pakaļ Teitam, it kā baidīdamās, ka viņš viņu varētu nelaist ārā no vannasistabas.

-   Ko tu gribi darīt?

-   Pagaidām, sasodīts, neko. Tik tālu nu es esmu. Tu un tava zemiskā spēle netraucēs uzvarēt man vēlēšanās un nesagraus manu vecāku un atbalstītāju ticību.

-   Un kā ar mani?

-   Es nezinu, - viņš godīgi atbildēja. - Ja es atmaskošu tevi, tad vienlaicīgi nostādīšu sevi un savu ģimeni muļķa lomā. - Viņš satvēra Everiju aiz matiem un atlieca viņas galvu. - Un ja tu apkaunosi mūs, es tevi nogalināšu.

Viņa ticēja viņam.

-   Es nemeloju, Teit. Viss, ko es tev pastāstīju, ir patiesība.

Teits pēkšņi viņu atgrūda.

-   Es izšķiršos no tevis, kā biju plānojis izšķirties no Kerolas. Tavs sods būs līdz mūža beigām palikt par misis Ratlidžu, šķirteni.

-  Tev jāuzmanās. Kāds mēģinās tevi nogalināt.

-   Everija Danielsa ir mirusi un apglabāta pirms daudziem mēnešiem. Un viņa tā ari paliks mirusi un apglabāta.

-   Uzmanies no gara auguma vīrieša sirmiem matiem. Turies no viņa tālāk.

-  Un nebūs karjeras televīzijā. Nebūs satriecošas reportāžas un sensacionālu panākumu. - Viņš nicīgi skatījās Everija. - Tu visu to darīji velti, Everija Danielsa.

-   Es to dariji tāpēc, ka mīlu tevi.

Viņš aizcirta durvis Everijai deguna priekšā.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

Vena meklējumiem pienāca beigas vēlēšanu dienas priekšvakarā. Vairākas sekundes viņš cieši skatījās krāsu monitora ekrānā, nespēdams noticēt, ka beidzot ir atradis to, ko visu šo laiku meklēja.

Rītausmā apjēdzis, ka caur dzīvokļa nokvēpušajiem logiem iespiežas pirmie gaismas stari, viņš mazliet nosnaudās, jo visu nakti bija nosēdējis pie video, skatīdams cauri kaseti pēc kasetes. Viņš pagulēja kādu stundu, tad izdzēra krūzi stipras kafijas un atgriezās pie aparatūras. Grīda apkārt galdam bija nosēta ar ietinamajiem papīriem, tukšām sodas ūdens kārbām, tukšām cigarešu paciņām, un pāri visam smakoja vairāki līdz malām pilni pelnutrauki.

Vens nekārtību nebija pamanījis. Tā viņu neuztrauca. Nebija arī svarīgi, ka četrdesmit astoņas stundas viņš nav ēdis ne kumosa un nav mazgājies. Apņēmība izskatīt videolentes bija pārvērtusies apsēstībā. Un tad neprāts pārauga misijā.

Viņš beidza deviņos trīsdesmit vakarā, kad sēdēja un skatījās kaseti, kas filmēta pirms trīs gadiem. Viņš tad strādāja kādai televīzijas studijai Vašingtonas štatā. Viņš pat neatcerējās studijas pazīšanās burtus, bet viņš atcerējās, kāds bija uzdevums. Viņš bija izlietojis četras kasetes, katrā divdesmit minūtes neapstrādāta materiāla. Reportieris šīs astoņdesmit minūtes saspieda piecu minūšu sižetā vakara ziņu izlaidumam. Tas bija viens no tiem materiāliem, kurus skatoties cilvēki notrīc un drūmi pakrata galvas, lai gan nebeidz gremot popkornu.

Lai pārliecinātos, ka nav kļūdas, Vens noskatījās visas astoņdesmit minūtes vairākas reizes. Būdams pilnīgi drošs, viņš ielika tukšu kaseti un sāka kopēt vissvarīgākos, visapsūdzošākos kadrus.

Tā kā kopēšana nevarēja notikt paātrināti, viņam palika krietnas divdesmit minūtes laika. Viņš pārmeklēja apkārtējo drazu un beidzot atrada garu, salocītu cigareti. To aizdedzinājis, Vens paņēma telefona klausuli un uzgrieza P:i- lacio Del Rio numuru.

-  Jā, man jāparunā ar misis Ratlidžu. Jā, Teita Ratlidža sievu.

-   Man žēl, ser, - saldā balstiņā atbildēja komutatora operatore. - Es nevaru jūs savienot, bet ja jūs nosauktu savu uzvārdu un numuru…

-   Nē, jūs nesapratāt, man jārunā personīgi ar Ev… hm, ar Kerolu Ratlidžu.

-   Es paziņošu viņu drošības dienestam, kas…

-   Paklau, kuce, šis ir svarīgi, vai saprati? Steidzami. Neparedzēts gadījums.

-   Saistībā ar ko, ser?

-   Es nevaru tev stāstīt. Man jārunā ar misis Ratlidžu personīgi.

-   Man ļoti žēl, ser, - atkārtoja nesatricināmā operatore. -Es nevaru jūs savienot, bet ja jūs atstātu savu…

-   Sūdu muša!

Viņš nometa klausuli, tad pacēla to un uzgrieza Airiša numuru. Ļāvis signālam nopīkstēt trīsdesmit reizes, Vens meta mieru.

-   Kur, ellē, viņš iekritis?

Kamēr kasete vēl kopējās, Vens staigāja pa istabu un prātoja, kā informēt Airišu un Everiju par atradumu. Skaidrs, ka kasete jānodod Everijai tieši rokās, bet kā to lai izdara? Ja nav iespējams izlauzties līdz viņai pat pa telefonu. tad nav ko cerēt šovakar piekļūt tuvumā un nodot kaseti tieši rokās. Bet viņai tā pirms rītdienas jāredz.

Kasetes kopija bija gatava, bet Vens vēl nebija atradis savas dilemmas risinājumu. Vienīgā saprātīgā rīcība būtu sameklēt Airišu. Gan jau viņš dotu padomu, ka rīkoties.

Un tā telefona līnija starp Vena dzīvokli, KTEX ziņu redakcijas kabinetu un Airiša māju gluži vai nokaisa, bet ar bosu parunāties joprojām nebija izdevies. Vens nodomāja aizvest sasodīto kaseti Airišam uz mājām. Tur viņš viņu arī varētu sagaidīt. Jābrauc gan cauri visai pilsētai, bet nu un tad? Šī kasete taču ir svarīga.

Tikai sasniedzis sava dzīvojamā kvartāla automašīnu stāvvietu, Vens atcerējās, ka viņa furgoniņš atrodas remontdarbnīcā. Venu mājās pārveda kāds kolēģis, kad viņi bija beiguši filmēt Ratlidžu atgriešanos Sanantonio lidostā.

- Nolādēts, un ko tagad?

Pastkastīte. Ja nekādā citā ceļā nav iespējama sazināšanās, jāizmanto pastkastīte. Tā Venam bija pieteikts. Viņš atgriezās dzīvoklī un papīru kaudzē sameklēja lapiņu, uz kuras bija uzrakstīts pastkastītes numurs. Tad Vens ielika kaseti polsterētā aploksnē ar adresi, uzvilka žaketi un, paķēris nesamo, izgāja no dzīvokļa.

Līdz tuvākajam veikaliņam, kurā atradās arī pastkastīte, bija tikai divu kvartālu gājiens, bet pat tas Venam likās bezgala apgrūtinoši.

Viņš nopirka cigaretes, sešas kārbas alus un pietiekoši pastmarku, lai sūtījums sasniegtu adresātu. Ja nepietiks, Airišs starpību piemaksās. Vens iemeta paciņu pastkastītē. Uzraksts uz tās vēstīja, ka sūtījumus izņem pusnaktī. Tātad kasete rīt no rīta var jau atrasties Airiša rokās.

Bet līdz tam laikam Vens bija nodomājis zvanīt viņam katras piecas minūtes, līdz izdosies sazināties. Kopijas sūtīšana pa pastu bija tikai lielākai drošībai.

Kur tas vecais nelga vazājas tik vēlā stundā, ja nav ne mājās, ne televīzijas studijā? Agrāk vai vēlāk taču viņam jāuzrodas. Tad divatā varēs izlemt, kā brīdināt Everiju par nu jau patiešām reālajām briesmām Ratlidža dzīvībai.

Pa ceļam dzerdams alu no kārbas, Vens lieliem soļiem gāja atpakaļ uz savu dzīvokli. Tur viņš nometa žaketi un, no jauna ieņēmis vietu krēslā pie ekrāna, ielika vienu no kasetēm, kurā bija atklājies noslēpums, un sāka to skatīties.

Kad kasete bija pusē, Vens pasniedzās pēc telefona un uzgrieza Airiša numuru. Pēc piektā pīkstiena atskanēja klikšķis, un līnija atslēdzās. Uzmetis skatienu telefona aparātam, Vens ieraudzīja cimdotu roku, kas bija nospiedusi pogu. Vena skatiens pa roku pārvietojās uz laipni smaidošu seju

-   Ļoti interesanti, mister Lovdžoj, - viesis sacīja klusā balsi un pamāja uz mirgojošo ekrānu. - Es visu laiku nevarēju atcerēties, kur agrāk esmu jūs redzējis.

Tad tieši pret Vena pieri pacēlās pistoles stobrs. Atskanēja šāviens.

Airišs iedrāzās pa ārdurvīm un pie sestā zvana paķēra telefona klausuli. Tieši tajā mirklī zvanītājs savu klausuli nolika.

-   Sasodīts!

Viņš bija aizkavējies ziņu redakcijā, gatavodamies priekšā gaidāmajai, ellišķīgajai rītdienai.

Tika pārbaudīta un vēlreiz pārbaudīta darba kārtība, precizēti uzdevumi. Airišs pārliecinājās, vai ikviens zina, kad un kur jāiet un kas jādara. Šī bija viena no dienām, kādas Airišs mīlēja. Bet šī bija arī diena, kad grēmas mocīja īpaši nežēlīgi, dedzinot vēderā ellišķīgām ugunīm. Nevajadzēja mājupejot badaini notiesāt to šķīvi ar gaļu un čili mērci.

Airišs izdzēra glāzi antacīda un atgriezās pie telefona. Viņš uzgrieza Vena numuru, bet, kad signāls bija nopīkstējis pāris dučus reižu, nolika klausuli. Ja Vens atkal sācis pļēgurot, viņš viņu nogalinās. Viņš taču rit no rīta vajadzīgs skaidrs kā stikliņš.

Venam kopā ar reportieri jādodas uz Kervilu filmēt, kā Ratlidži nodod savas balsis, un tad līdz dienas beigām jānoenkurojas Palacio Del Rio un jāgaida viņi atgriežamies.

Airišs nedomāja, ka kāds būs tik stulbs un mēģinās izdarīt slepkavību pašā vēlēšanu dienā, bet, kā likās, Everija bija pārliecināta,.ka tam jānotiek tieši tad. Ja ļaužu burzmā vīdošais Vens kaut nedaudz mazinās viņas satraukumu, tad Airišs tieši to arī vēlas. Lai viņš tur rēgojas, labi saskatāms un viegli pieejams, ja rodas tāda vajadzība.

Sazināties ar Everiju pa telefonu bija neiespējami. Airišs jau no rīta bija mēģinājis viņai piezvanīt, bet viņam paskaidroja, ka misis Ratlidža nejūtoties labi. Vismaz tāda bija Ratlidža komandas versija, kad izrādījās, ka viņa nepavada Teitu viņa pēdējā braucienā pa Teksasas ziemeļiem.

Nākamajā mēģinājumā sazvanīt Everiju Airišam paskaidroja, ka ģimene vakariņojot. Jūtoties nobažījies, Airišs ceļā mājup bija piestājis pie pasta un pārbaudījis pastkastīti. Tā izrādījās tukša, kas Airiša raizes nedaudz mazināja. Viņš nosprieda, ka labas ziņas ir arī tas, ka nav nekādu ziņu. Ja viņš būs vajadzīgs Everijai, gan jau viņa mācēs viņu atrast.

Airišs sagatavojās gulētiešanai, noskaitīja lūgsnu un tad vēlreiz mēģināja sazvanīt Venu. Joprojām neviens necēla klausuli.

Everija pavadīja vēlēšanu dienas priekšvakaru mokošā satraukumā. Teits bija kategoriski paziņojis, ka viņa nebrauks līdzi pēdējā kampaņas braucienā. Pie tā ari viņš palika, neņemot vērā viņas lūgumus.

Kad viņš atgriezās sveiks un vesels, Everiju pārņēma tāda atvieglojuma sajuta, ka ceļgali saļodzījās. Kad viņi devās vakariņās, pienāca Džeks un pajautāja:

-   Vai tevi joprojām moka krampji?

-   Kas?

-  Teits stāstīja, ka tu šodien neesot varējusi braukt līdzi tāpēc, ka tev esot mēnešreize.

-  Jā gan, - viņa noslēpa Teita melus. - Es jau 110 paša rīta jutos nelāgi, bet tagad jau viss ir kārtībā.

-  Gādā tikai, lai tu justos labi rit no rīta. - Ne jau viņas veselība uztrauca Džeku, bet tas, kā viņas klātbūtne vai prombūtne ietekmēs vēlēšanu iznākumu. - Tev rīt jābūt žilbinošai.

-  Es centīšos.

Džeku izbrīnīja arī Doroteja Rī, kura jau veselu nedēļu nebija pieskārusies alkohola glāzei. Izmaiņas viņā bija acīm redzamas. Viņa vairs neizskatījās iebiedēta un trausla. Gluži otrādi, viņa cītīgi rūpējās par savu izskatu. Daudz pašpārliecinātāka nekā agrāk, viņa reti atstāja Džeku ārpus savas redzamības, pie tam nekad, kad tuvumā atradās Everija. Acīmredzot viņa joprojām Everija saskatīja draudu, tomēr tagad bija gatava cīnīties par savu vīru.

Pateicoties Teita šarmantajai uzvedībai, Everija cerēja, ka neviens nebūs ievērojis plaisu viņu attiecībās. Ģimene pilnā sastāvā devās vakariņās, kas bija uzklātas atsevišķā ēdamzālē.

Vakariņu laikā Teits pret viņu izturējās bezgala laipni. Everija apbēra viņu jautājumiem, kā pagājusi diena un kā viņš ticis uzņemts katrā pilsētā. Viņš atbildēja pieklājīgi, bel neizplūda sīkumos. Viņa tēraudcietais, ledainais skatiens uzdzina drebuļus līdz kaulam.

Teits rotaļājās ar Mendiju. Viņš stāstīja tēvam un mātei anekdotiskus notikumus brauciena laikā. Viņš pieklājīgi paķircināja Fensiju un iesaistīja viņu sarunās. Viņš uzklausīja Džeka pēdējos padomus. Viņš pastrīdējās ar Ediju par to, ko vilkt mugurā vēlēšanu dienā.

-   Es nevilkšu neko īpašu, kad došos vēlēt, neko tādu, kas mani atšķirtu no vidusmēra vēlētāja, un vakara uzvalku un tauriņu uzlikšu tikai tad, ja vajadzēs uzstāties ar runu pēc ievēlēšanas.

-Tad man nāksies parūpēties, lai viesnīcas veļas gludinātāja dežurē visu nakti, - iesaucās Everija

-   Dzirdi, dzirdi! - Nelsons no visas sirds uzsita ar plaukstu pa galda virsmu.

Teits asi paskatījās uz Everiju, kā gribēdams norobežoties no viņas divkosības. Ja varēja gaidīt nodevību no kāda šajā pacilāti noskaņotajā ģimenes lokā, tad tā bija viņa. Ja viņam arī bija aizdomas par kāda uzticību, tad viņš to prata labi nomaskēt. Kā cilvēks, kura dzīve jau rīt var krasi izmainīties, viņš izskatījās neparasti mierīgs.

Un tomēr, Everija juta, ka viņa nosvērtība ir tikai ārējā fasāde. Viņš izstaroja pašpaļāvību tikai tāpēc, ka gribēja, lai arī visi pārējie justos mierīgi. Šāda uzvedība bija tik raksturīga Teitam.

Everija ilgojās pēc brīža, kad viņi atgriezīsies viesnīcas numurā un paliks tikai divi vien, tāpēc viņa nopriecājās, kad Teita apspriede ar Džeku un Ediju beidzās ātri.

-   Es iziešu pastaigāties pa Rivervoku, - Džeks sacīja viņiem un uzvilka žaketi. - Doroteja Ri un Fensija numurā skatās pa televizoru filmu. Man no tām senlimentāla- jām muļķībām paliek nelabi, tāpēc taisos līdz filmas beigām pazust.

-   Es nobraukšu kopā ar tevi lejā uz vestibilu un palūkošu avīžu kioskā, vai nav kāda avīze, kuras mums trūkst.

Viņi aizgāja. Mendija bija jau aizmigusi savā istabā. Everija iedomājās, ka tagad varētu vēlreiz parunāt ar Teitu. Varbūt viņa spriedums šoreiz nebūs tik noraidošs. Tomēr, viņai par lielu sarūgtinājumu, viņš paņēma numura atslēgu un devās uz durvīm.

-   lešu uz brīdi apciemot mammu un tēli.

-   Teit, vai lu redzīji lidostā Vēnu? Es mēģināju viņu sazvanīt mājās, bet viņš joprojām vēl nav atgriezies. Gri- bīju, lai viņš atved tās kasetes un…

-Tu izskaties nogurusi. Negaidi mani.

Viņš aizgāja un ilgi neatgriezās. Tā kā diena bija tik gara un garlaicīga un lielākā tās daļa pavadīta numurā, Everija beidzot devās gulēt.

Teits tā arī neapgūlās viņai blakus. Viņa naktī pamodās vairākas reizes, bet, nesajutusi viņa siltumu, krita panikā. Blakus arī viņa elpu nedzirdēja. Everija steidzīgi piegāja pie durvīm un atvēra tās.

Viņš gulēja viesistabā uz dīvāna

Everijas sirdī iedūra asa sāpe.

Mēnešiem ilgi viņš Everijai bija nepieejams Kerolas neuzticības rezultātā. Tagad viņš izrādījās.zudis viņas pašas dēļ.

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻ A

Vēdersāpes, ar kurām Airišs aizgāja gulēt vakarā, šķita tīrais nieks salīdzinājumā ar tām, kādas mocīja viņu vēlēšanu dienas rītā.

Rīts uzausa skaidrs un dzestrs. Tika pareģots varens vēlētāju pieplūdums, jo rudens diena solījās būt brīnišķīga.

Gaisotne KTEX ziņu redakcijā gan nelikās tik saulaina. Tās šefs bija nostājies uz kara takas.

-   Ak tu, kuces bērns, nekādas jēgas no tevis, - Airišs nomurmināja un nometa klausuli. Kad Vens neparādījās ziņu redakcijā sešos trīsdesmit, kā bija paredzēts, Airišs sāka zvanīt viņam uz dzīvokli. Joprojām neviens neatbildēja.

-   Kur viņš varētu būt?

-   Varbūt jau ir ceļā? - kāds cits operators centās glābt kolēģi.

-   Varbūt, — Airišs norūca un aizkūpināja cigareti, kuru sākumā bija domājis turēt zobos neaizdedzinātu. - Bet pagaidām es norīkoju tevi. Ja pasteigsies, paspēsi noķert Ratlidžus, kad viņi atstās viesnīcu. Ja nē, brauc pa galvu, pa kaklu uz Kervilu un noķer viņus tur. Un ziņojiet pēc katrām pāris minūtēm, - viņš uzsauca nopakaļus operatoram un reportierim, kad tie steidzās ārā no telpas. Abi jutās laimīgi, ka izdevies aizlaisties un šefs nav noņēmis viņiem skalpus..

Airišs paķēra klausuli un uzgrieza numuru, kuru jau bija paguvis iegaumēt no galvas.

-   Labrīt, - sacīja patīkama balss. - Palacio Del Rio klausās.

-   Man vajadzētu parunāt ar misis Ratlidžu.

-   Man ļoti žēl, ser, bet cs nevaru jūs savienot, jo…

-   Jā, cs saprotu, bet tas ir ļoti svarīgi.

-   Ja jūs man atstātu savu uzvārdu un telefona num…

Viņš nolika klausuli, pārraudams cukursaldo balstiņu

pusvārdā, un uzgrieza Vena numuru. Signāls skanēja, kā šķita, bezgalīgi, kamēr Airišs staigāja uz priekšu un atpakaļ, cik vien ļāva telefona vads.

-   Lai tik es tieku viņam klāt. Pantus sašķaidīšu, - Airišs lādējās.

Tad viņš notvēra aiz apkakles izsūtāmo zēnu, kuram nelaimējās, jo viņš patrāpījās Airišam ceļā.

-   Klausies, aizbrauc pie tā kaulainā ēzeļa un izrauj viņu no gultas.

-   Ko, ser?

-   Venu Lovdžoju. Ko tad tu, pie velna, domāji? - Airišs neiecietīgi nodārdināja. Kāpēc tieši šodien visi tik muļķīgā veidā uzrodas vai pazūd? Viņš uzskrieelēja uz papīra lapiņas Vena adresi, iegrūda to saujā šausmu pārņemtajam zēnam un draudošā balsī piekodināja: - Atpakaļ bez viņa nerādies.

Everija iznāca no viesnīcas, vedot pie rokas Mendiju. Plauksta bija sasvīdusi. Otra roka atradās Teitam zem elkoņa. Viņa smaidīja neskaitāmajām televīzijas kamerām un pie sevis lūdzās, kaut sejas muskuļi reiz beigtu krampjaini raustīties.'

Teits veltīja kamerām savu visžilbinošāko smaidu un pacēla gaisā abu roku īkšķus. Viņi devās uz viesnīcas priekšā gaidošo limuzīnu. Pret viņiem vērsās mikrofonu mežs. Everija drūmi nodomāja ka tie tik ļoti atgādina šaujamieroču stobrus. Pāri kņadai un vispārējam juceklim noskanēja Teita balss:

-   Brīnišķīgs laiciņš vēlēšanu dienai. Kā radīts gan vēlētājiem, gan abiem kandidātiem.

Viņu apbēra jautājumiem par daudz svarīgākām tēmām nekā laika apstākļi, bet Edijs iestūma viņus limuzīna aizmugurējā sēdeklī. Everiju uztrauca tas, ka arī viņš brauc kopā ar viņiem uz Kervilu. Tātad viņa nebūs vienatnē ar Teitu, kā bija cerējusi. Visu rītu viņi ne mirkli nebija palikuši vieni. Kad Everija pamodās, viņš bija jau piecēlies un saģērbies. Kamēr Everija saģērbās pati un saposa Mendiju, Teits jau brokastoja ēdamzālē, no kuras pavērās skats uz upi.

Kad limuzīns sāka ripot, Everija. palūkojās pa aizmugures logu, mēģinot pūlī uzmeklēt Venu. Tad viņa ievēroja, ka KTEX pārstāv divu vīru komanda, bet operators nebija Vens. Kāpēc ne? Everija nevarēja saprast. Kur ir Vens?

Viņš nebija arī starp reportieriem, kas gaidīja vēlēšanu vietā Kervilā. Everijas bailes pieauga tiktāl, ka Teits pieliecās viņai pie auss un nočukstēja:

-  Smaidi, Dieva dēļ. Tu izskaties tāda, it.kā cs jau būtu zaudējis.

-   Es baidos, Teit.

-   Baidies, ka dienai vēl nepienāks beigas, kad es būšu zaudējis?

-   Nē. Es baidos, ka tu nebūsi starp dzīvajiem. - Viņa brīdi izturēja Teita skatienu, tad viņus iztraucēja Džeks, kas griezās pie Teita ar kādu jautājumu.

Likās, ka brauciens atpakaļ uz Sanantonio nekad nebeigsies. Ātrgaitas šoseja un pilsētas centrs šķita vairāk mašīnām pieblīvēti kā parasti. Kad viņi viesnīcas priekšā izkāpa no limuzīna, Everijas skatiens atkal meklējoši pārslīdēja ļaužu drūzmai. Viņa saskatīja pazīstamas sejas, bet neatrada to, kuru bija meklējusi. Ielas pretējā pusē pie sanāksmju centra stāvēja sirmais.vīrs, bet nekur nebija redzams Vens.

Airišs taču bija apsolījis.

Kaut kas nav labi.

Kad viņi nonāca savā numurā, Everija atvainojās un iesteidzās guļamistabā pie telefona." Pēc desmit pīkstieniem atbildēja ziņu redakcija.

-  Airišu Makeibu, lūdzu, - Everijai no satraukuma trūka elpas.

-   Airišu? Labi, es iešu un sameklēšu viņu. - Everija pati bija strādājusi redakcijā vēlēšanu laikā un labi zināja, kādu ārprātu un jucekli tas nozīmē. Ikviens darbojās kā uzvilkta atspere.

-   Nu nāc, nāc taču, Airiš, - viņa čukstēja, vienlaicīgi atcerēdamās, cik mierīgs un apņēmīgs stāvēja vīrs ar sirmajiem matiem, kā sargpostenī norīkots.

-   Klausos?

-  Airiš! - viņa iesaucās. Locekļi no atvieglojuma sajūtas kļuva ļengani.

-  Nē. Vai jūs viņu meklējat? Iešu un paskatīšos.

-   Te Ev… - Kad viņai atkal lika pagaidīt, Everija no pārdzīvojuma gandrīz sāka raudāt.

Tad atkal kāds paņēma klausuli.

-   Hallo? - atskanēja nedroša vīrieša balss. - Hallo?

-  Jā. Kas tur… Edij, tas esi tu?

-Jā.

-  Te Ev… hm, Kerola.

-  Sasodīts, no kurienes tu zvani?

-  No savas guļamistabas. Es izmantoju šo līniju.

Acīmredzot viņš bija paņēmis paralēlo telefonu viesistabā.

-   Labi, tikai ātri. Mums jātur šī līnija brīva.

Viņš nolika klausuli. Everija vēl gaidīja. Viņas zvanu uz ziņu redakciju neviens neņēma vērā. Acīmredzot viņiem bija svarīgākas lietas darāmas kā meklēt šefu pašā gada noslogotākajā dienā. Everija sarūgtināta nolika klausuli, un devās pie pārējās ģimenes, kas pulcējās blakus istabā.

Lai gan Everija smaidīja un sarunājās, kā ari. tas no viņas tika gaidīts, domas nemitīgi darbojās. Kur gan atrodas Vens? Sevi mierinot, Everija iztēlojās viņu lejā banketu zālē uzstatām trijkāji un videokameru, lai vēlāk vakarā filmētu gaidāmās Teita uzvaras svinības.

Pagaidām ari viņa neko nevarēja izdarīt.

Jābūt taču kādam loģiskam izskaidrojumam, kāpēc mainīts plāns. Tā kā Everija nebija informēta, viņa pārāk lielu vaļu bija ļāvusi iztēlei. Ja Airišam un Venam viņu ie- vajadzētos, viņi zina, kur meklēt. Apņēmusies nekrist pārlieku lielā panikā, viņa piegāja pie dīvāna, uz kura bija iekārtojies Teits.

Kā jau solījis, viņš uz vēlēšanu iecirkni bija devies vienkāršā apģērbā, ādas žaketē virs džinsu biksēm. Viņš izskatījās lieliski atpūties un stāstīja Zī, ko vēlētos pusdienās.

Everija apsēdās uz dīvāniņa roktura. Teits izklaidīgi nobrauca roku gar viņas gurnu un noglāstīja ceļgalu. Kad Zī aizgāja, viņš paskatījās uz Everiju un uzsmaidīja viņai.

-   Sveika.

-  Sveiks.

Un tad viņš atcerējās. Everija vēroja, kā atmiņas iezogas viņa acīs, kā tās aprij silto mirdzumu pelēkajās acu zīlītēs, kā viņa skatiens kļūst ledains un nepielūdzams. Viņš atvilka roku, kas nupat bija noglāstījusi Everijas ceļgalu.

• - Es jau sen gribēju tev kaut ko pajautāt, - viņš sacīja.

-  Jā?

-   Vū tu uzmanījies, lai nekļūtu grūta?

-   Nē. Un tu arī ne.

-Kolosāli.

Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Teita nicinājums iebiedē viņu un atgrūž. Līdz dienas beigām viņa nedrīkst aiziet no Teita tālāk, nekā atrodas pašlaik.

-  Airiš, tevi gaida otrā līnija.

-  Vai tad neredzi, ka es jau zvanu? - viņš kliedza ziņu redakcijas elles troksnī. - Pasaki, lai šie pagaida. Klausies, - viņš tālāk atkal runāja klausulē. - Vai tu pamatīgi klauvēji?

-    Līdz apdauzīju. rokas līdz asinīm, mister Makeib. Viņš nav mājās.

Airišs nobrauca plaukstu pār piesārtušo sēju. Izsūtāmais zēns zvana un stāsta lietas, no kurām nav nekāda labuma.

-   Vai mēģināji ieskatīties pa logu?

-   Mēģināju. Žalūzijas ir aizvilktas, bet es ari paklausījos pie durvīm. Ne skaņas. Domāju, ka tur neviena nav. Bez tam arī viņa furgoniņš tur nav atrodams. Es jau pārbaudīju stāvvietā. Viņa vieta ir tukša.

Sāka piepildīties Airiša nākamā ļaunā priekšnojauta.

-   Apžēliņ, - viņš nomurmināja. Viņš bija cerējis, ka Vens atradīsies mājās un izgulēs iepriekšējās nakts pārdozēšanu, bet acīmredzot viņa mājās nebija. Ja jau nav viņa furgoniņa, nav mājās arī viņa paša. Punkts.

Airišs vēl iedomājās, ka viņi, viens otram zvanot, ir kaut kur samainījusies un Vens aizbraucis taisni uz Pala- cio Del Rio. Airišs sazinājās ar reportieriem, kuri strādāja tur, bet arī viņi nebija Vēnu redzējuši.

-  Labi, paldies. Brauc atpakaļ. - Viņš nospieda mirgojošo signālpogu uz telefona aparāta. - Te Makeibs, - viņš skarbi ierunājās. Parādījās brīvās līnijas garais signāls. - Paklausieties, vai otrajā kāds negaidīja mani?

-  Gaidīja.

-   Bet tagad tur neviena vairs nav.

-  Laikam būs nolikuši.

-  Vai vīrietis? - viņš pajautāja.

-  Sieviete. ,

-  Vai teica, kas?

-   Nē. Izklausījās visai dīvaina.

Airiša asinsspiediens vienā mirklī uzlēca.

-  Sasodīts, kāpēc jūs man neteicāt?

-   Es teicu!

-  Jēzus!

Strīdēšanās ar tādiem, kas nav lietas kursā, būtu lieka laika nosišana un neko nedotu. Airišs iedrāzās atpakaļ savā kabinetā, aizcirta aiz sevis durvis un aizkūpināja cigareti. Viņš nevarēja būt pārliecināts, ka zvanījusi Everija, bet dīvaina nojauta sacīja, ka tā bijusi tieši viņa. Varbūt tāpēc tik ļoti sāp vēders? No šīs drausmīgās nojautas?

Viņš tieši no pudeles iedzēra malku antacīda un atkal pastiepa roku pēc telefona. Kad bija uzgriezts viesnīcas numurs, priekšā atkal gaidīja tā pati vēsā balss. Kad Airišs pieprasīja savienojumu ar Ratlidžu numuru, operatore atkal atsāka veco dziesmu.

-   Paklausies, tu, kuce. Man nospļauties par tavām muļķīgajām instrukcijām vai ar kādiem draņķa zvaniem tu nedrīksti savienot. Man tūdaļ vajadzīgs viņu numurs. Tūdaļ, vai saprati? Un ja tu to neizdarīsi, es personīgi aizbrauk- šuuz viesnīcu un noraušu tavu idiotisko galvu.

Viņa nolika klausuli.

Airišs staigāja pa savu kabinetu, kūpināja cigareti pēc cigaretes un elsa kā lokomotīve. Everija noteikti ir satrauktā. Viņa vēl nodomās, ka Airišs un Vens viņu pametuši.

Vens, tas nelietis, uz kuru nevar paļauties, tā ari nebija parādījies viesnīcā, kur viņam vajadzēja atrasties, kur Everija varētu viņu redzēt, paļauties uz viņu. Airišu nesavienoja ar viņu, tātad arī viņa nezina, cik izmisīgi viņš mēģina sazināties.

Airišs izmetās ziņu redakcijas lielajā telpā un uzvilka tvīdajaku.

-  Es izeju ārā.

-  Ārā?

-   Jūs varbūt esat kurli? Ārā! Ja kāds zvana vai meklē mani, sakiet lai pagaida vai atstāj zīmīti. Atgriezīšos, kad varēšu.

-  Uz kurieni tu… '

Sarunu biedra pēdējie vārdi izskanēja vien Airiša cigaretes dūmu gredzeniem.

-   Vai esat'pārliecināts, ka viņa tur nav? - Everija nespēja noticēt savām ausīm. - Es pirms brīža zvanīju un…

-    Es zinu tikai to, ka viņš ir izgājis, kā man stāstīja. Ja r jau viņš šeit nav atrodams, tad droši vien izgājis.

-   Uz kurieni?

-  Šķiet, ka neviens to nezina.

-   Airišs nevarētu pazust vēlēšanu dienā.

-   Paklausieties, cienītā, te apkārt ir tīrā trakomāja, it īpaši kopš brīža, kad Airišs sadomāja aizlaisties. Vai jūs atstāsiet kādu ziņu, vai ari netraucējiet mūs.

-   Nē, - viņa nočukstēja. - Neatstāšu.

Sajutusi, ka otrā galā ir nolikta klausule, viņa nolika arī savējo un atgriezās lielajā istabā. Viņas skatiens automātiski vispirms uzmeklēja Teitu. Viņš sarunājās ar Nelsonu. Zī izlikās ieklausāmies viņu sarunā, bet viņas skatiens bija piesaistīts Teitam tik cieši, cik cieši Teitā skatīties prata tikai viņa.

Edijs un Džeks atradās lejā un uzraudzīja darbus banketu zālē, pie viena skatīdamies televīzijā pienākošās ziņas par vēlēšanu gaitu. Līdz vēlēšanu iecirkņu slēgšanai vēl bija palikušas dažas stundas, bet pirmie rezultāti liecināja, ka Teits neatpaliek no Dekera. Pat ja viņš neizrausies priekšā, pompozais pašreizējais senators tiks krietni pabaidīts.

Doroteja Rī bija sūdzējusies par galvassāpēm un aizgājusi uz savu istabu kādu bridi atgulties. Fensija kopā ar Mendiju sēdēja uz grīdas. Viņas abas krāsoja bilžu grāmatu.

Everijai iešāvās prātā pēkšņa doma, un viņa pasauca Fensiju:

-   Vai tu nevarētu panākt uz minūti?

-   Kāpēc?

-   Es gribu tev dot kādu uzdevumu.

-   Vecmāmiņa pieteica, lai es parotaļājos ar bērnu.

-   Es to izdarīšu. Pie tam, drīz jau jāliek Mendija gulēt. Lūdzu, Fensij, man tas ir svarīgi.

Fensija negribīgi pieslējās kājās un sekoja Everijai guļamistabā. Kopš negadījuma pirms pāris dienām Fensija daudz labprātāk uzturējās viesnīcā un nekur negribēja iet, un, lai gan šad un tad viņas nepakļāvīgā rakstura iezīmes bija jūtamas, visumā meitene pret Everiju izturējās draudzīgi.

Kad durvis aiz viņām aizvērās, Everija iespieda Fensijai saujā mazu atslēdziņu.

-   Man vajadzīga tava palīdzība.

-   Ar šo atslēdziņu?

-  Tā ir no pastkastītes. Es gribu, lai tu aizej un paskaties, vai tur nav kas iekšā. Ja ir, atnes uz šejieni un nodod man. Nevienam citam, tikai man.

-  Sasodīts, kas te notiek?

-   Pašlaik es nevaru tev paskaidrot.

-   Es netaisos nodarboties ar…

-   Lūdzu, Fensij, tas ir ārkārtīgi svarīgi.

-   Tad kāpēc jūs to lūdzat tieši man? Es taču vienmēr kaut ko salaižu grīstē.

-   Es domāju, ka mēs esam draudzenes, - Everija atbildēja, apelēdama pie Fensijas sirdsapziņas. - Mēs ar Teitu taču palīdzējām tev izkļūt no nepatikšanām. Tu esi mums pakalpojumu parādā.

Fensija mirkli padomāja, tad pāris reizes sau ja pamēta- ja atslēdziņu un pajautāja:

-   Kur tas ir?

Everija pastāstīja, kur meklēt pasta nodaļu un pastkastīti.

-   Apžēliņ, tas taču miljons jūdzes no šejienes.

-  Vēl pirms stundas tu apgalvoji, ka tev līdz kaklam šis piesmakušais viesnīcas numurs. Es tev pilnīgi piekrītu. Nu, vai tu man palīdzēsi?

Everijas vārdi varbūt lika Fensijai saprast, cik viņas lūgums ir svarīgs. Meitene paraustīja plecus.

-   Nu labi.

-   Paldies, - Everija viņu cieši apkampa. Pie guļamistabas durvīm viņa vēl apstājās. - Ej projām pēc iespējas ne- uzkrītošāk. Izdari to klusu. Ja kāds jautās, kur tu esi, es kaut ko izdomāšu.

-   Kāpēc šāda noslēpumainība? Jūs taču neesat sākusi drāzties ar pastnieku, ko?

-   Uzticies man. Tas ir ļoti svarīgi Teitam un mums visiem. Un, lūdzu, steidzies pēc iespējas ātrāk atpakaļ.

Fensija viesistabā paķēra savu rokassomiņu un devās uz numura ārdurvīm.

-   Drīz būšu atpakaļ, - viņa izmeta par plecu. Neviens uz viņu lāgā pat nepaskatījās.

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Fensija apsēdās uz augstā sola un nolika mazo sainīti, atrastu pastkastītē, sev priekšā uz bāra letes pulētās virsmas. Pienāca bārmenis, ūsains, muskuļots jauns cilvēks.

Smaids, ar kādu Fensija viņu apveltīja, laikam bija radīts debesīs un domāts eņģeļiem lietošanai.

-   Džinu ar toniku, lūdzu.

Bārmeņa zilajās, draudzīgajās acīs parādījās skepse.

-   Cik jums ir gadu?

-   Pietiekoši.

-  Sajauciet divus džinus ar toniku. - Fensijai blakus uz sola nosēdās kāds vīrietis. - Es dāmai izmaksāju.

Bārmenis paraustīja plecus.

-   Kas tad man.

Fensija novērtēja glābēju. Jauns, ierēdņa tips, darbojas apdrošināšanā vai pie datoriem, viņa minēja. Tuvu pie trīsdesmit. Iespējams, ka precējies. Uz brīdi izrāvies no pienākumu veikšanas, kuri liek viņam ģērbties pēc pasūtījuma šūdinātā uzvalkā un nēsāt-uz rokas dārgu pulksteni.

Bārs bija viens no tiem pārmodernajiem iestādījumiem, kas pievilina gan neprecētos, gan precētos, bet veiksmīgu karjeru izveidojušos. Te bija pārpilnam bezvērtīgu antīkā stilā veidolu priekšmetu un spīdumu un mākslīgu zaļumu. Bārā valdīja kņada, jo bija algas diena un te pulcējās savos BMW un poršos piebraukušie jaunie darījumu ļaudis.

Kāmēr Fensija pētīja un novērtēja jauno cilvēku, to pašu darīja arī viņš. Mirdzums viņa acīs, pārslīdot Fensijas augumam, liecināja, ka, pēc vīrieša domām, viņš ir trāpījis desmitniekā.

-  Paldies par dzērienu, - sacīja Fensija.

-   Nav par ko. Jiīs taču esat pietiekoši veca džinam ar toniku, vai ne?

-  Protams. Esmu pietiekoši veca, lai iedzertu, bet ne tik veca, lai varētu pati nopirkt dzeramo. - Viņi abi iesmējās un saskandināja nupat atnestās glāzes.

-   Mani sauc Džons.

-   Fensija.

-   Fensija?

-   Frensīna, ja jums tā labāk patīk.

-   Fensija.

Pārošanās rituāls bija sācies. Fensija pazina to un zināja spēles noteikumus. Sasodīts, daudzus viņa pat pati bija izdomājusi. Pēc pāris stundām, varbūt pat ātrāk, ja viņi būs pietiekoši iekaisuši, abi jau vāļāsies kādā gultā.

Pārdzīvojot sirdsēstus pēc Edija, Fensija bija apzvērējusi sev, ka beigs pīties ar vīriešiem. Viņi visi ir nelieši. Viņi no Fensijas grib tikai vienu, un tas ir tas pats, ko viņi var nopirkt no vislētākās ietenēs.

Māte Fensijai bija stāstījusi, ka kādu dienu meitene satiks puisi, kam viņa būs vajadzīga un kurš izturēsies pret viņu mīļi un ar cieņu. Jāsaka gan, ka Fensija ne visai tam ticēja. Vai tas nozīmē, ka viņai jāsēž un no garlaicības jāizžūst, ļaujot dzimumdziņai atrofēties, un jāgaida sapņu princis, kas tad nu izvedīs atkal viņu dzīvē?

Pie velna, nē. Jau trīs dienas viņa ir bijusi paraugbērns. Viņa grib papriecāties. Šis Dzims, Džo, Džons vai kāds tur, sasodīts, bija viņa vārds, ir pietiekoši labs šādam nolūkam.

Kā priekšzīmīga skoiniecītē viņa bija piekritusi izpildīt

Kerolas lūgumu, bei lai neviens negaida, ka nu viņa skries atpakaļ uz viesnīcu un paklausīgi sēdēs kopā ar pārējiem televizora priekšā un gaidīs vēlēšanu rezultātus. Gan jau viņa nokļūs arī tur, bet vispirms viņa krietni papriecāsies.

Atrast stāvvietu blakus viesnīcai bija neiespējami. Beidzot izdevās novietot mašīnu dažu kvartālu attālumā un, ienācis viesnīcas vestibilā, viņš jau bija pamatīgi nosvīdis. Ja nāksies piekukuļot apsardzi, lai iekļūtu Ratlidžu numurā, Airišs to darīs. Viņam jāsatiek Everija. Tad kopā viņi mēģinās noskaidrot, kas noticis ar Venu.

Varbūt visi viņa uztraukumi ir lieki. Var būt, ka viņi abi jau ir kopā. Ak, Dievs! Kā gribējās to cerēt.

Airišs izlauzās caur kādu aziātu tūristu grupu. Viņi drūzmējās pie administratora, lai piereģistrētos viesnīcā. Pacietība nekad nav bijusi Airiša stiprākā rakstura īpašība. Ar elkoņiem lauzdams ceļu, viņš juta, ka asinsspiediens ceļas, bet tūristi tikai pļāpāja savā starpā un uzjautrinājās.

Šajā haosā kāds pieskārās viņa elkonim.

. -Sveicināti.

-   Ak, sveicināti, - atbildēja Airišs, jo bija pazinis uzrunātāju pēc sejas.

-Jūs taču esat Airišs Makeibs, vai ne?

-  Jā, tiesa.

-   Viņa jau meklē jūs. Nāciet man līdzi.

Viņi lavierēja caur pārpildīto vestibilu. Airišs lika vests tieši uz dienesta liftiem. Viņi iekāpa. Pelēkās durvis aizvērās.

-   Pateicos, - sacīja Airišs, piedurknē noslaucīdams nosvīdušo pieri. - Vai Everija… - Teikuma vidū viņš atla- pās, ka nosaucis viņas īsto vārdu. Pāri lifta lielajam kubam viņš uzlūkoja svešinieku.

- Jūs zināt?

Smaids.

-Jā, es zinu.

Airišs ieraudzīja pistoli, bet viņam neatlika laika apjēgt, ka tā notēmēta tieši uz viņu. Nepaspēja viņa sirds vēl nopukstēt, kad viņš satvēra krūtis un smagi kā nozāģēts koks nogāzās uz lifta grīdas.

Lifts apstājās pašā apakšējā viesnīcas pagrabstāvā. Vientuļais pasažieris pacēla pistoli un pavērsa to pret durvīm, kas jau vērās vaļā, bet ieroci lietot nebija vajadzības. Neviens tur viņu negaidīja.

Pa īsu gaiteni Airiša ķermenis tika aizvilkts līdz dubult- durvīm un novietots šaurā nišā, kur atradās veci cigarešu un dzērienu automāti. Telpu apgaismoja četras dienasgaismas lampas, kuras nebija grūti sadauzīt ar pistoles stobram pieskrūvēto klusinātāju. Stikla lausku un necaurredzamas tumsas piesegts, Airiša ķermenis palika guļam uz grīdas. Slepkava zināja, ka līdz brīdim, kad viņa līķi atradīs,. šo nāvi jau aizēnos kāda cita.

Labākais raidlaiks tika atvēlēts ziņojumiem par vēlēšanu gaitu. Katrs no trijiem televizoriem vestibilā bija uzgriezts uz citu televīzijas kanālu. Vēlēšanu asums līdzinājās prezidenta vēlēšanām. Vairākas reizes televīzijas diktori nosauca sacensību starp jaunienācēju Teitu Ratlidžu un pašreizējo senatoru Roriju Dekeru par vienu no karstākajiem un saspringtākajiem cīniņiem nācijas vēsturē.

Kad pienāca zina, ka Ratlidžs nedaudz izvirzījies priekšā, viesistabā atskanēja gaviles. Everija no pēkšņā trokšņa satrūkās. Viņa bija izmisusi, nervi uz sabrukuma robežas, kā pa naža asmeni staigājot.

545

Satraukums bija pielipis arī Mendijai. Viņa kļuva tik

S. Bruunu Spogujtcls- 18

gražīga, ka nācās noīrēt kādu no viesnīcas bērnauklēm. Tā viņas blakus istabā rotaļājās, bet ģimene varēja sekot vēlēšanu gaitai.

Uz laiku atbrīvota no raizēm par Mendiju, Everija varēja visu uzmanību veltīt Teitam, velēšanu gaitai un arī uztraukumiem par to, kur palikuši Airišs un Vens. Viņu pazušana neiekļāvās nekādu loģisku spriedumu rāmjos. Everija jau trīs reizes bija zvanījusi uz ziņu redakciju. Tur nebija ne Airiša, nc Vena, un neviens nezināja, kur viņi pazuduši.

-   Vai kāds ir ziņojis policijai? - viņa bija pajautājusi pēdējās zvanīšanas reizē. - Ar viņiem noteikti atgadījies kas nelāgs.

-   Paklausieties, ja jūs gribat pieteikt viņus kā pazudušus, lieliski, dariet to, bet beidziet zvanīt uz šejieni un krist mums uz nerviem. Pašlaik mums ir svarīgākas lietas darāmas.

Klausule tika ar troksni nomesta. Everija gribēja aizbraukt uz studiju pati, bet viņa nedrīkstēja atstāt Teitu. Kamēr vilkās vakara stundas, viņas galvā jaucās divas domas. Pirmā, ka Teitam jāuzvar vēlēšanās, otrā, ka ar viņas draugiem noticis kaut kas šaušalīgs.

Un ja nu Sirmie Mati uzglūn viņai, nc Teitam, kā bija ieminējies Vens? Ja nu viņš pamanījis Everijas interesi par viņu? Ja viņš šorīt pārķēris Vena zvanu, kad tas zvanīja uz darbu? Vai varbūt aizvilinājis Airišu no televīzijas studijas? Pārņēma šausmas, iedomājoties, ka slepkava atrodas viesnīcā zem viena jumta ar Teitu un Mendiju.

Un kur pazudusi Fensija? Meitene ir projām jau stundām. Vai tiešām arī ar viņu kaut kas noticis? Ja nē, tad kāpēc viņa nav vismaz piezvanījusi, lai paskaidrotu par kavēšanās iemeslu? Pat ar vēlēšanu dienas noslogoto satiksmi brauciens līdz pasta nodaļai un atpakaļ neaizņemtu daudz vairāk par stundu.

-  Teit, viens no kanāliem nupat paziņoja, ka tu esi uzvarējis! - sauca Edijs, ieskrējis pa durvīm. - Vai esi gatavs doties lejā?

Everija pagriezās pret Teitu un, elpu aizturējusi, gaidīja viņa atbildi.

-   Nē, - Teits strikti noteica. - Nē, kamēr nebūs ne ma- . zāko šaubu. Nē, kamēr nebūs piezvanījis Dekers un atzinis savu sakāvi.

-  Vismaz ej un pārģērbies.

-   Kas vainas šim apģērbam?

-Tu laikam turēsies man pretī līdz pašām beigām.

-   Līdz pašām beigām, - Teits iesmējās.

-  Ja tu uzvarēsi, tad cs neiebildīšu.

Nelsons pienāca pie Teita un paspieda viņam roku.

-   Nu tu to esi paveicis. Tu esi piepildījis visu, ko es no tevis gaidīju.

-  Paldies, tēt, - Teits likās nedaudz apmulsis, - bet cāļus skaitīsim rudeni.

Arī Zī apskāva dēlu un piekļāva pie krūtīm.

-   Bravo, mazais brāli, - Džeks viegli papliķēja viņam pa vaigu. - Padomā, vai nākošo reizi mums nevajadzētu tēmēt uz Balto Namu? ^

-   Bez tevis es neko nebūtu panācis, Džek.

Doroteja Rī pavilka lejup Teita galvu un noskūpstīja viņu.

-  To tu jauki pateici, Teit.

-  Es ticu tiem. kas ir ticības vērti, - atbildēja Teits. Pāri pārējo galvām viņš skatījās uz Everiju: Viņa sejas izteiksmē nepārprotami bija rakstīts., cik ļoti Everija kļūdījusies. Viņam apkārt atrodas cilvēki, kas mīl viņu. Vienīgā krāpniece šeit ir pati Everija.

Durvis atvērās vēlreiz. Everija pagriezās, cerot ieraudzīt Fensiju, bet tas izrādījās tikai kāds no štāba darbiniekiem.

-   Banketu zālē viss sagatavots. Publika skandē Teita vārdu. Orķestris spēlē. Ak, Dievs! Cik tas ir lieliski.

-   Klausieties, laiks korķēt vaļā šampanieti, - uzsauca Nelsons.

Kad izsprāga pirmais korķis, Everija sarāvās.

Džona plauksta pieskārās Fensijas krūtij. Viņa atvirzījās. Viņa gurns berzējās gar viņas gurnu. Fensija noņēma pār celi pārmesto kāju. Šī puišeļa iepriekš pareģojamā grābstīšanās kļuva apnicīga. Viņa nebija noskaņojumā. Kokteiļi vairs negāja pie dūšas. Šoreiz tas nelikās tik jautri kā citas reizes.

Es domāju, kn mēs esam draudzenes.

Kerolas balss šķita skaņām pāri varenajos skaļruņos dārdošajai Roda Stjuarta piesmakušajai, jutekliskajai balsij un bāra apmeklētāju balsu jautrajai murdoņai.

Kerola pret viņu dažus pēdējos mēnešus izturējusies tik jauki, patiesībā - kopš atgriešanās no slimnīcas. Šis tas no viņas sacītā par pašcieņu sāka likties jēdzīgs. Bet kāda te Fensijai pašcieņa, ja viņa ļaujas pirmajam garāmgājējam savākt viņu šādā zaņķī? Un šis vēl bija klase, salīdzinot ar daudziem citiem. Kāda tur pašcieņa, ja viņa ļauj viņiem darīt ar sevi, kas tik ienāk prātā, un pēc tam aizmest kā izlietotu prezervatīvu?

Kerola taču neuzskata viņu par neaptēstu muļķi. Viņa uzticēja Fensijai svarīgu uzdevumu. Un ar ko Fensija atbildējusi? Viņa ir piekrāpusi Kerolu.

-    Zini, man tagad jāiet, - Fensija pēkšņi paziņoja. Džons bija pieliecies, lai ar mēles galiņu pakairinātu viņas ausi. Sniegdamās pēc rokassomiņas un sainīša, viņa gandrīz nogrūda puisi no sola. - Paldies par cienastu.

-   Paklau, kur tu ej? Es taču nedomāju neko jaunu..

-  Jā, es zinu, - Fensija atsaucās. - Piedod.

Viņš notrausās no sola, iespieda rokas gurnos un nikni pieprasīja:

-  Un kas, pēc tavām domām, man tagad būtu jādara?

-  Pamēģini onanēt, - Fensija atcirta.

Uz viesnīcu vina brauca ātri, tomēr ar vienu aci rau-

i '

dzīdamās, vai tuvumā nemana radarus un policijas patruļmašīnas. Viņa nebija iereibuši, bet elpas pārbaude alkoholu uzrādītu. Pilsētas centrā mašīnu sastrēgumā brauciens pa ielu un ieliņu labirintu izvērtās īstā murgā, bet beidzot Fensijai izdevās nokļūt viesnīcas garāžā.

Vestibils bija ļaužu pārpilns. Virs galvām karājās plakāti ar Teita Ratlidža attēlu. Radās sajūta, ka ikviens, kas šajā apvidū balsojis par viņu, ir ieradies kopā nosvinēt uzvaru.

-  Atvainojiet, atvainojiet, - Fensija lauza ceļu cauri pūlim. - Au, sasodīts, tā ir mana kāja! - viņa iebrēcas, kad kāds bija neuzmanīgi uzgrūdies viņai. - Laidiet mani garām.

-   Paklau, blondīnīt, tev jāstāv rindā uz liftu tāpat kā visiem pārējiem. - Neapmierinātā bija kāda sieviete ar Teita vēlēšanu emblēmas rotātām pogām uz krūtīm.

-   Ej ellē, - Fensija atcirta. - Atvainojiet.

Kad likās, ka jau pusstundu mēģināts lauzties cauri burzmai, Fensija pacēlās uz pirkstgaliem un sašutusi secināja, ka nav tikusi ne par soli tuvāk liftu durvīm.

-   Nu man pietiek, - viņa nomurmināja un saķēra aiz piedurknes vistuvāk stāvošo vīrieti.

-   Ja tu iedabusi mani liftā, es apsolu tev tā nosūkāt, ka tu to neaizmirsīsi līdz mūža beigām.

Kad iezvanījās viesistabas telefons, telpā pēkšņi iestājās klusums.

-   Labi, - Edijs klusām sacīja. - tas ir viņš.

Teits pacēla klausuli.

-   Klausos? Jā, scr, šeit Teits Ratlidžs klausās. Jauki, ka jūs piezvanījāt, senator Deker.

Edijs pacēla abas rokas virs galvas un kratīja tās kā bokseris, kas notriecis pretinieku nokautā. Zī sakļāva plaukstas zem zoda. Nelsons pamāja kā tiesnesis, kuram zvērinātie nupat pasnieguši taisnīgu spriedumu. Džeks un Doroteja Ri uzsmaidīja viens otram.

-Jā, ser. Pateicos, scr. Es domāju tieši tāpat. Pateicos. Es augstu vērtēju jūsu zvanu. - Teits nolika klausuli un vairākas sekundes sēdēja, plaukstas viegli saspiedis starp ceļgaliem, tad pacēla galvu un ar zēnisku smaidu sejā sacīja:

-   Laikam taču tas nozīmē, ka nu cs esmu Teksasas senators.

Vienā mirklī viesistabu pārņēma absolūts haoss. Daži no štāba darbiniekiem pielēca no krēsliem un-sāka aurot kā indiāņi uzbrūkot. Edijs uzrāva Teitu kājās un stūma guļamistabas virzienā.

-   Tugad taču tu vari pārģērbties. Kāds aizskrieniet un pieturiet liftu. Es piezvanīšu uz leju un palūgšu, lai dod mums vēl piecas minūtes. - Viņš metās pie telefona.

Everija stāvēja un lauzīja rokas. Gribējās gavilēt par Teita triumfu. Gribējās apkampt viņu un noskūpstīt, viņas varoni. Gribējās dalīties ar viņu šī mirkļa prieka reibonī. Bet tā vietā viņu kratīja baiļu drebuļi.

Kad viņa iegāja pie Teita guļamistabā, viņš jau bija izģērbies apakšveļā un pašlaik kāpa smokinga biksēs.

-Teit, neej.

Viņš strauji pagriezās pret viņu.

-   Ko tu sacīji?

-   Neej lejā.

-   Es nevaru…

Everija satvēra viņu aiz rokām.

-   Vīrietis, par kuru es tev stāstīju, viņš ir šeit. Es viņu no rīta redzēju. Teit, Dieva dēļ, neej.

-   Man jāiet.

-   Lūdzu, - viņas acīs sasprāga asaras. - Lūdzu, Teit, notici man.

Viņš pašlaik pogāja ciet bāli zilo kreklu: Viņa kustības uz mirkli sastinga.

-   Kāpēc gan lai es tev ticētu?

-   Tāpēc, ka es mīlu tevi. Tāpēc jau es uzņēmos tavas sievas lomu. Es iemīlēju tevi, kad vēl gulēju slimnīcā. Es mīlēju tevi jau tad, kad nevarēju ne pakustēties, ne runāt. Viss, ko esmu tev sacījusi, ir patiesība. Tava dzīvība ir apdraudēta. Jā, man radās iespēja piekļūt sensacionālam reportāžas sižetam, un es uz to gāju, bet… - Everija satvēra Teita plecus, - bet es darīju visu to tāpēc, ka gribēju tevi pasargāt. Es mīlu tevi. Mīlu jau sen.

-   Teit, viņi… - guļamistabā iebrāzās Edijs. - Sasodīts, kas te notiek? Es domāju, ka tu jau būsi saģērbies. Viņi tur lejā griež visu otrādi, gaidot tavu parādīšanos. Visi kā sajukuši. Beidziet te, ejam.

Teits paskatījās uz savu draugu, tad uz Everiju.

-   Pat ja es ticētu tev - viņš sacīja klusā, bezpalīdzīgā balsī, - man nav izvēles.

-  Teit, - lūdzu, - viņas balss pārlūza kā salmiņš.

-   Man nav izvēles.

Viņš noņēma Everijas plaukstas no saviem pleciem un ātri pabeidza ģērbties. Edijs stūma Teitu uz durvīm, tad pagriezās pret Everiju.

-   Kerol, tu izskaties drausmīgi. Pirms brauc lejā, izdari kaut ko ar savu seju, - viņš nokomandēja un izstūma Teitu pa durvīm.

Neklausīdama Edijam, Everija metās viņiem pakaļ. Viesistabā tagad drūzmējās vēl vairāk ļaužu. Ari gaitenī bija pārpilnam štāba darbinieku. Viņi lauzās pie durvīm, lai kaut ar vienu skatienu palūkotos uz savu varoni. Valdīja apdullinošs troksnis. Cauri tam Everija sadzirdēja, ka kāds sauc Kerolas vārdu. Viņa pagriezās sauciena virzie- nā.

Cauri burzmai lauzās Fensija. Inerce iemeta viņu tieši Everijai rokās.

-   Fensij, kur tu tik ilgi biji?

-   Nelasiet tagad lekciju. Es esmti izlauzusies cauri pašai ellei, līdz nokļuvu līdz šejienei. Koridorā mani gaida kāds no sirds sašutis puisis, jo es lauzu viņam doto solījumu, un tad ir vēl viens, viņu sauca Džons, kas…

-   Vai atradi kaut ko kastītē?

-   Te būs. - Meitene iespieda Everijai roka sainīti. - Es ceru pie Tā Kunga, ka šis te būs vērts tās elles, kurai man nācās izlauzties cauri, lai nokļūtu līdz šejienei.

-   Kerol! Un tu arī, Fensij, ejam! - Edijs uzkliedza, no durvju ailes pāri liksmojošo ļaužu galvām mādams viņām ar roku.

Everija ieskatījās aploksnē un redzēja, ka tur atrodas videokasete.

-   Apstādini viņus, ja vari, - viņa uzsauca Fensijai.

-   Ko? - Apstulbusī Fensija noskatījās, kā krustmāte

Kerola pazūd guļamistabā un cieši aizver aiz sevis durvis.

- Jēzus… - viņa novaidējās. - Vai tā esmu es, vai visi pārējie, kas te izdrātējuši smadzenes? - Pie viņas pieskrēja kāds svešinieks un iespieda saujā šampanieša pudeli. Fensija ieņēma pamatīgu malku.

Guļamistabā Everija ielika kaseti videomagnetofonā, tad kāpās atmuguriski, līdz kājas pieskārās gultai. Viņa apsēdās uz malas un ar tālvadības pulti patina kaseti uz priekšu, līdz parādījās attēls. Viņa pazina televīzijas studijas emblēmu. Tas taču Vašingtonas štats, vai ne? Reportiera uzvārds šķita nepazīstams, bet kā operators bija minēts Vens Lovdžojs.

Viņu sagrāba satraukums. Vens ir nosūtījis kaseti uz Airiša pastkastīti, tātad tajā jābūt kam ārkārtīgi svarīgam. Dažas minūtes skatījusies, viņa joprojām neko nesaprata. Vai tiešām Vens muļķīgi joko?

Sižets bija par galējo rasistu pusmilitāru grupējumu, kuriem bija pastāvīga apmetne kādā nezināmā vietā dziļi mežu biezokņos. Nedēļu nogalēs grupējuma dalībnieki sapulcējās, lai kaltu plānus, kā iznicināt tos, kuri nedomāja un neizskatījās līdzīgi viņiem. Viņu galamērķis bija pilnīga varas sagrābšana Amerikā, kur pēc tam jāveido vienas tīras rases nācija.

Venam, kā Everija zināja, politika nekad nebija īpaši interesējusi, bet pat viņu noteikti satriekusi nežēlība un naids, kādu sludināja šī organizācija. Viņš bija uzfilmējis viņu kara spēles, mācības apieties ar ieroci un amunīciju, jaunpienācēju apmācību partizāņu cīņas paņēmienos un visbeidzot viņu bērnu smadzeņu apstrādi, iepotējot viņiem domu, ka viņi ir pārāki par ikvienu uz šīs pasaules. Pie tam, tas viss tika darīts kristietības vārdā.

Tas bija aizraujošs video, un ziņu redaktora instinkts Everijas krūtīs lika viņai nožēlot, ka kasete pārsvarā jāskatās paātrināti. Viņa tikai brīžiem palaida to normālā ātrumā, lai pārliecinātos, ka kaut ko nav palaidusi garām, un tomēr viņai neizdevās atrast nc mazāko pierādījumu, kāpēc Vens izlēmis, ka ka šī kasete ir svarīga un jānosūta Airišam.

Viņa kameras objektīvs slīdēja pār vīriešu grupu. Viņi bija ģērbušies militāros tērpos, ikviens apbruņots līdz zobiem. Everija vēlreiz attina lenti, tad palaida palēnināti, lai varētu aplūkot visas sejas pēc kārtas. Komandieris kaut ko brēca saviem padevīgajiem kareivjiem. Tie dzirdīgi uzklausīja katru vārdu.

Vens vienu no viņiem bija pievilcis tuvplānā. Everijai aizrāvās elpa. Viņa pazina viņu. Sagriezās galva.

Viņu nebija viegli pazīt. Gludi noskūtā galva spīdēja. Seja notriepta ar maskēšanās krāsām. Un tomēr Everija tūdaļ pat viņu pazina, jo mēnešiem ir dzīvots līdzās.

-   Pilnīgas muļķības, ka visi cilvēki ir radīti vienlīdzīgi. - instruktors kliedza rokas mikrofonā. - Šādas nejēdzības izdomājušas zemākās-rases cerībā, ka kāds viņiem noticēs.

Everijai pazīstamais vīrietis aplaudēja. Viņš svilpa. Viņa acīs dega ienaids. 0

-   Mēs negribam dzīvot blakus smirdīgiem nēģeriem, žīdiem un homīšiem, pareizi?

-   Pareizi!

-   Mēs negribam, lai viņi samaitā mūsu bērnus ar savu sarkano propagandu, pareizi?

-   Pareizi!

-   Tad ko mēs iesāksim ar tiem, kas mūs grib iegrūst šajā zaņķī?

Grupa, visi kā viens., saslējās. Vena kamera joprojām bija pievērsta tam vienam, kurš visvairāk šķifti fanātiska naida pārņemts.

-   Nogalināsim neliešus! - viņš kliedza, un pat grims nespēja noslēpt zvēriskās grimases. - Nogalināsim neliešus!

Pēkšņi atsprāga durvis. Everija steidzīgi izslēdza video un piecēlās no gultas.

-   Džek! - Viņa piespieda lūpām nozilējušos pirkstus. Šķita, ka kājas tūdaļ saļims ceļgalos.

-   Mani atsūtīja pēc tevis. Mums tūdaļ jābūt lejā, tomēr es priecājos, ka kādu mirkli mēs būsim vieni.

Everija atbalstījās pret televizoru. Pāri Džeka plecam viņa redzēja, ka tagad viesistaba ir tukša. Tātad visi devušies uz banketu zāli.

Viņš tuvojās Everijai.

-   Es gribu zināt, kāpēc tu tā darīji

-   Ko?

-   Kāpēc tu man uzmācies.

Everijas krūtis cēlās un krita kā pēdējos pirmsnāves elpas vilcienos.

-Džek…

-   Nē, es gribu zināt. Doroteja Rī saka, ka es tev nekad neko neesot nozīmējis, ka tu ar mani esot flirtējusi tikai tāpēc, lai iedzītu ķīli starp Teitu un mani. Sasodīts, kāpēc? Es gandrīz sarāvu saites ar savu brāli. Es tevis dēļ gandrīz izpostīju savu laulību.

-   Džek, man ļoti žēl, - viņa no sirds sacīja, - bet…

-   Tu tikai gribēji padarīt mani par ākstu, vai ne? Vai Dorotejas Rī pazemošana cēla tavu patmīlību?

-   Džek, uzklausi mani, lūdzu.

-        Nē, tu uzklausi mani. Viņa ir nesalīdzināmi pārāka pār tevi kā sieviete. Vai esi pamanījusi, ka viņa pati, bez citu palīdzfbas ir spējusi pārtraukt dzeršanu? Tur ir vajadzīgs raksturs, par kādu tev nav pat ko sapņot. Viņa joprojām mīl mani, par spīti…

-   Džek, kad Edijs pirmo reizi stājās pie Teita darbā?

Viņš nolamājās pie sevis un nepacietīgi pārvietoja svaru no vienas kājas uz otru.

-   Es te lienu vai no ādas ārā un…

-   Tas ir svarīgi! - Everija iekliedzās. - Kādā veidā Edijs pieteicās uz kampaņas vadītāja vietu? Kad viņš pirmo reizi parādījās pie apvāršņa? Vai kāds iedomājās pārbaudīt viņa ieteikumus un prasmi?

-  Sasodīts, par ko tu te runā? Tu zini ne sliktāk par mani, ka viņš pats nekur nepieteicās. Viņam šo darbu piedāvāja.

-   Piedāvāja? - Everija tikko dzirdami atkārtoja. - Kas viņam to piedāvāja Džek? Kam ienāca prātā šī doma? Kurš atsauca uz šejieni Ediju Paskalu?

Džeka acīs vīdēja neizpratne. Viņš paraustīja plecus.

-  Tētis.

ČETRDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Banketu zāle bija skaista, bet galīgi nepiemērota Teita Ratlidža uzvaras svinībām, jo tai bija tikai viena ieeja. Starp divām masīvām durvīm un pašu banketu zāli atradās šaurs gaitenis, kas veidoja tādu kā šauru pudeles kaklu.

Jaunievēlētais senators caur to tika izstumts ģimenes, draugu un atbalstītāju pavadībā. Visi bija no gavilēm aizsmakuši, visi par uzvaru neaprakstāmi laimīgi. Televīzijas gaismas veidoja ap Teita galvu auru, kas mirdzēja kā dievišķīgs oreols. Viņa smaidā mijās pašapziņa un pazemība, tā kombinācija, kas labus cilvēkus dara dižus.

Garais, sirmais virs lauza ceļu no ieejas uz izrotāto paaugstinājumu telpas pretējā pusē. Viņš elkoņiem atgrūda sāņus reportierus un Ratlidža piekritējus, tomēr interesantā veidā prazdams to izdarīt, nepievēršot apkārtējo uzmanību. Daudzu gadu gaitā viņš bija apguvis prasmi šādi manevrēt.

Pēdējā laikā jau viņš sāka raizēties, vai iemaņas neap- sūbē. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka misis Ratlidža ievērojusi viņu ļaužu burzmā, pie tam ne vienu vien reizi.

Iedomājies par viņu, vīrs pēkšņi apjauta, ka Teita pavadoņu vidū viņa nav redzama. Vīra asais skatiens pavērsās pret ieeju. Nu, lūk, tur jau viņa steidz, noslēdzot gājienu. Viņa izskatās satriekta, acīmredzot tāpēc, ka tikusi atšķelta no pārējās ģimenes.

Vīrs atkal pievērsa uzmanību dienas varonim, kura parādīšanās banketu zālē bija radījusi tīro neprātu. Kad viņš kāpa pa paaugstinājuma pakāpieniem, tika izmesti baloni. Tie vispārējo jucekli papildināja ar sliktu redzamību.

Uz paaugstinājuma Ratlidžs apstājās, lai sarokotos ar dažiem no saviem visietekmīgākajiem atbalstītajiem. Starp viņiem bija vairāki slaveni sportisti un kāda Teksasā dzimusi un augusi filmu zvaigzne. Ratlidžs māja saviem piekritējiem, un tie uzgavilēja viņam.

Sirmmatis izvairījās no kāda krītoša'plakāta, kas gandrīz trāpīja viņam pa pieri, bet neatrāva trenēto skatienu no šīs stundas varoņa. Apkārt trakojošās sajūsmas virpulī tikai viņa seja saglabājās nopietna un apņēmības pilna.

Viņš mērķtiecīgi turpināja virzīties uz paaugstinājumu. Pašai peklei būtu grūtāk izlauzties cauri, bet tas neattiecās uz viņu. Viņš te saskatīja tikai parastu traucēkli, neko vairāk. Viņa virzību nekas nespēja apdraudēt. Nekas viņu neatturēs nokļūt pie Teita Ratlidža.

Everija pie banketu zāles durvīm nonāca bez elpas. Viņas sirds sieniņas šķita plānas kā balons, kurš teju pārplīsīs. Kāju muskuļi dega kā-liesmās. Viņa bija noskrējusi lejup pa kāpnēm divdesmit stāvus.

Viņa pat necentās iekļūt liftā, lai tiktu lejā. Kopā ar Džeku, kam viņa paspēja pateikt tikai to, ka Teita dzīvībai draud briesmas, viņi bija metušies uz kāpnēm. Kaut kur kāpņu vidū Džeks vēl centās viņu panākt.

Apstājusies tikai uz mirkļa tūkstošdaļu, lai ievilktu elpu un sakopotu spēkus, viņa ielauzās pūlī un cīnījās, lai nokļūtu uz paaugstinājuma. Ļaužu stāvi veidoja necaursi- tamu barikādi, un tomēr Everi ja izlauzās tai cauri.

Viņa ieraudzīja virs pūļa paceļamies Teita galvu. Viņš pašlaik kāpa pa kāpnītēm uz paaugstinājumu.

-Teit!

Viņš izdzirdēja viņas saucienu un pagriezās, tomēr laužu burzmā nesaskatīja. Uz pagaidu skatuves kāds satvēra viņa plaukstu un sāka aizrautīgi kratīt.

Everija izmisīgi centās ieraudzīt Ediju. Tur jau viņš bija, izkārtodams Nelsonu, Zī, Doroteju Rī un Fensiju puslokā aiz tribīnes. Tad viņš virzīja Teitu uz tribīni, kur desmitiem mikrofonu jau gaidīja, lai ierakstītu lentē jaunievēlētā senatora pirmos vārdus.

Teits devās uz tribīni.

- Teit! - Pūļa murdoņā viņas balsi vairs neviens nedzirdēja. Pievērsies savam varonim, pūlis šķita sajucis prātā.

-Ak, Dievs! Nē! Laidiet mani cauri! Laidiet mani cauri!

Izmisīgas bailes piedeva spēku Everijas ļenganajām rokām un kājām. Atmetusi jebkādu pieklājību, viņa grūda, sita un skrāpēja, vienlaicīgi atgaiņādamās no baloniem.

Beidzot Džeks viņu panāca.

-   Kerol. - viņš elsoja. - Ko tu domāji, sakot, ka Teita dzīvība ir briesmās?

-   Palīdzi man tikt pie viņa, Džek. Dieva dēļ, palīdzi man.

Viņš darīja visu iespējamo, lai palīdzētu viņai izlauzties caur pūli. Kad Everija ieraudzīja priekšā klaju vietu, viņa izrāvās un izmisīgi vicināja roku.

-Teit! Teit!

Sirmie Muti!

Viņš stāvēja pie paaugstinājuma malas, daļēji paslēpies aiz Teksasas štata karoga.

-   Nē! - Everija iekliedzās. - Teit!

Džeks pabalstīja viņu no mugurpuses. Everija uzstrei- puļoja pa kāpnēm, gandrīz nokrita, tomēr noturēja līdzsvaru.

•-Teit!

Izdzirdējis Everijas saucienu, viņš pagriezās. Viņa seju rotāja žilbinošs smaids, Viņš pastiepa Everijai roku. Viņa skrēja pāri paaugstinājumam, bet ne pie Teita.

Viņas skatiens bija piesaistīts Teita ienaidniekam. Un viņš skatījās uz Everiju. Pēkšņā apskaidrībā, ka šī sieviete visu zina, viņa skatiens ledaini iedzalkstījās.

Kā palēninātā filmā Everija redzēja, kā Edijs iegrūž roku žaketes iekškabatā. Uz viņas lūpām izveidojās vārds, bet viņa neapjauta, ka kliedz tikai vienu vārdu: - Nē! - Izrautais ierocis tika notēmēts Teitam pakausī.

Everija izklupa Teita virzienā un pagrūda viņu sāņus. Sekundes tūkstošdaļu vēlāk Edija pistoles lode ieurbās Everijas augumā un iemeta viņu Teitam rokās.

Viņa dzirdēja kliedzienus, dzirdēja Teita lāstus, redzēja Džeka, Dorotejas Rī un Fensijas šausmu un neticības izkropļotās sejas.

Everijas acis sastapās ar Nelsona Ratlidža skatienu mirklī, kad Edija otra lode ieurbās viņa pierē, atstājot tur mazu, kārtīgu caurumiņu, toties saārdot pakauša daļu. Zī tika apšļakstīta asinīm. Viņa kliedza.

Nelsona sejā bija pazibējusi pārsteiguma izteiksme, tad dusmas un visbeidzot vilšanās. Tāda arī palika nāves uzliktā maska. Viņš bija miris, pirms vēl paspēja nogāzties uz grīdas.

Edijs no paaugstinājuma ielēca histēriski kliedzošo skatītāju pūlī. Sakustējās Teksasas štata karogs. No sava slēpņa parādījās vīrietis un izšāva no iepriekš rūpīgi noslēptā ieroča. Edija Paskala galva tika sašķaidīta.

It kā no milzīga attāluma Everija sadzirdēja ZI balsi.

-   Braien! Mans Dievs, Bniien!

PIECDESMITĀ NODAĻA

-   Manuprāt, vislabāk būs, ja mēs savāksimies visi kopā, lai tad arī es visiem ūzreiz varu paskaidrot, kas noticis.

Tā FIB īpašo uzdevumu aģents Braiens Teits uzrunāja drūmo pulciņu, kas bija salasījies Everijas Danielsas slimnīcas palātā. Viņas gulta bija pacelta tā, ka.Everija daļēji sēdēja. Viņas acis no raudāšanas bija, piesārtušas un pietūkušas. Viņas kreisais plecs bija apsējos, roka pakārta kaklā.

Pārējie, Džeks un viņa ģimene, Zī un Teits, bija apsēdušies krēslos vai atspiedušies pret palodzi un sienu, Visi turējās pienācīgā attālumā no Everijas gultas. Tā kā misters Teits jau bija viņiem atklājis savu patieso identitāti, tad nu par galveno ziņkārības objektu bija kļuvusi Everija. Pēc vakardienas traģiskajiem notikumiem Mendija bija aizvesta uz rančo un atstāta Monas uzraudzībā.

-  Jūs visi redzējāt, kas notika, - sacīja Braiens Teits, - tomēr jūs nezināt iemeslus, kāpēc tā notika. Par tiem runāt nav viegli.

-   Pastāsti viņiem visu, Braien, - klusā balsī sacīja Zī. - Un nedomā kaut ko izlaist, lai saudzētu mani. Es gribu, man vajag, lai viņi visu saprastu.

Slaids un labi saredzams, viņš stāvēja blakus Zī krēslam, roku viņai uz pleca uzlicis.

-   Pirms daudziem gadiem mēs ar Zī iemīlējām viens otru, - viņš sāka skarbā, atklātā balsī. - Tas bija kaut kas tāds, ko neviens no mums ne paredzēja, ne arī vēlējās. Mēs negribējām to pieļaut, jo zinājām, ka tas nebūs labi, bet mīlestības spēks bija pārāks par mums. Un beidzot mēs ļāvāmies savām jūtām. - Viņa pirksti uz Zī pleca sažņaudzās dūrē. - Sekas bija tālejošas un kulmināciju sasniedza vakarvakara traģēdijā.

Viņš pastāstīja, kā atgriezies no Korejas dažus mēnešus pirms sava drauga Nelsona.

-   Pēc viņa lūguma es šad un tad apciemoju Zī, - viņš stāstīja. - Līdz laikam, kad atbrauca Nelsons, manas un Zī attiecības jau bija tālu pāraugušas draudzību vai vienkārši savstarpējas simpātijas. Mēs apzinājāmies, ka mīlam viens otru un ka tas var darīt sāpes Nelsonam.

-   Es arī zināju, ka gaidu bērnu, - sacīja Zī un uzlika plaukstu uz Braiena rokas. - Es gaidīju bērnu no tevis, Braien, un par visu atzinos Nelsonam. Viņš neārdījās, bet uzstādīja ultimātu - ja es došos līdzi savam mīļākajam un viņa bērnam, nekad vairs neredzēšu Džeku.

Asaras sasprāga viņas acīs, kad viņa uzsmaidīja vecākajam dēlam.

-   Džek, tu vēl biji maziņš. Es tevi bezgala mīlēju. Nelsons to zināja un izmantoja. Kad es apzvērēju viņam, ka nekad vairs nesatikšos ar Braienu, viņš sacīja, ka ir man piedevis un audzinās Teitu kā savu bērnu.

-   Ko viņš arī darīja, - 'piezīmēja Teits.

Viņa skatiens uzmeklēja Braiena acis. Šis vīrs ir viņa tēvs, kaut arī līdz vakarvakaram viņi nekad nav tikušies. Un cilvēks, kuru viņš pazina un mīlēja kā savu tēvu, tika nošauts viņa acu priekšā.

-  Es nezināju par Nelsona ultimātu, - Braiens turpināja savu stāstu. - Es tikai saņēmu vēstuli no Zī, kurā viņa rakstīja, ka mūsu romāniņš - es pat nespēju noticēt savām acīm, ka mūsu. mīlestību viņa spējusi nosaukt tik banālā vārdā, ka tas ir beidzies un viņa vislabāk vēlētos, lai tas nekad nebūtu noticis.

Izmisuma mudināts, viņš kā brīvprātīgais sācis veikt riskantus, bīstamus lidojumus virs jūras. Kad reiz viņa lidmašīnas dzinējs atteica un lidaparāts virpuļojot gāzās okeānā, viņš patiesībā gaidīja nāvi ar prieku, jo dzīve bez Zī likās nevērtīga un tukša. Tomēr liktenis izlēma citādi, un viņu izglāba.

Kad ievainojumi bija sadziedēti, par viņu ieinteresējās FIB. Viņš jau bija apmācīts izlūkdarbā. Viņi piedāvāja Braienam Teitam palikt ,,mirušam" un šajā aizsegā sākt strādāt viņu iestādei. To viņš arī pēdējos trīsdesmit gadus bija darījis.

-   Kad vien varēju, es braucu paskatīties uz tevi, Teit, - viņš uzrunāja savu dēlu. - No droša attāluma, nekad nepienākot pārāk tuvu un neriskējot trāpīties acīs Nelsonam vai Zī, es reizēm vēroju, ka tu spēlē futbolu. Es pat uz kādu nedēļu biju tavā bāzē Nemā. Es biju tavā universitātes izlaidumā. Es nekad neesmu pārstājis mīlēt tevi un tavu mati.

-  Un Nelsons nekad neaizmirsa un nepiedeva manu nodarījumu, - sacīja Zī.

Braiens mierinoši noglāstīja viņas matus un tad atsāka stāstu. Viņa pēdējais uzdevums bijis iefiltrēties rasistu grupējumā, kas darbojās ziemeļrietumu štatos. Un tur viņš bija sastapis kādu vīlušos un rūgtuma māktu Vjetnamas kara veterānu, kurā pazina Ediju Paskalu, kādreizējo Teita koledžas istabas biedru

-   Mums par viņu jau bi ja savākts biezs dosjē, jo viņš bija iejaukts vairākos bīstamos neonacistu izlēcienos, ieskaitot dažus rituālveida nāvessodus, tomēr mums tā arī nebija izdevies savākt pret viņu tiešus pierādījumus.

-  Apžēliņ, un es taču gulēju ar viņu, - Fensija noskurinājās.

-  Tu taču nevarēji to zināt, - mierināja Doroteja Rī. - Viņš mūs visus bija apmuļķojis.

-   Es tomēr gribēju, lai viņš paliek dzīvs, - turpināja Braiens. - Viņš bija nežēlīgs, bet neparasti gudrs. Birojam viņš būtu ļoti noderīgs.

Braiens palūkojās uz Teitu.

-Tu nespēj iedomāties, cik es jutos pārsteigts, kad Nelsons uzmeklēja viņu, it īpaši tāpēc, ka viņa filozofija bija pilnīgi pretēja tavējai. Nelsons saveda viņu kārtībā, uzspodrināja, līdz Edijs izskatījās kā no skatloga izkāpis. Nelsons apmaksāja viņam kursu sabiedrisko attiecību fakultātē un, tālāk atvedis uz Teksasu, ieteica tavas kampaņas vadītāja amatam. Tad es beidzot apjautu, ka Nelsona nolūki nav gluži tādi, kādi sākumā varēja likties.

Teits piespiedās pie sienas un atbalstīja galvu pret plakātu.

-Tātad viņš plānoja mani nogalināt? Tātad tas viss bija viens liels aprēķins? Nelsons ieteica man kandidēt šajās vēlēšanās, pamodināja manu godkāri un tālāk pieņēma darbā Ediju?

-  Diemžēl tas ir tā, - Braiens drūmi pamāja.

Zi piecēlās no sava krēsla un piegāja pie Teita.

-   Mīļais, piedod man.

-   Piedot tev?

-   Viņš atriebās par manu grēku. Tu tur nebiji vainīgs, - viņa runāja. - Tu biji tikai upurjērs. Viņš gribēja manas ciešanas un zināja, ka vissāpīgāk mātei ir redzēt viņas bērnu mirušu, it īpaši, ja bojāeja notiek triumfa brīdī.

-  Es tam nespēju noticēt, - arī Džeks piecēlās kājās.

-   Es spēju, - Teits klusā balsi atzina. - Tagad, kad padomāju un atceros visu, es varu tam noticēt. Jūs taču zināt, kā viņš sprediķoja par taisnīgumu, godīgumu, par to, ka par kļūdām jāmaksā, ka grēki jāizpērk? Viņš bija pārliecināts, ka jūs savu vainu esat izpircis ar dzīvību, bet māte par neuzticību vēl nav samaksājusi.

-   Nelsons bija ļoti viltīgs, ļoti gudrs, - sacīja Zī. - Līdz pat vakardienai man nebija nojausmas, ka viņš spēj būt tik gudrs, tik atriebīgs, Teit. Viņa manipulāciju rezultātā tu apprecēji Kerolu, sievieti, kura, kā Nelsons bija pārliecināts, atgādinās man par manu neuzticību. Redzot viņas drausmīgos laulības pārkāpumus, man nācās piemiegt acis. Es taču nedrīkstēju viņu kritizēt, ja reiz pati biju grēkojusi.

-  Tas nebija tāds pats grēks, Zī.

-   Es to zinu, Braien, - viņa uzsvēra, - bet Nelsons taču nezināja. Pēc viņa vērtējuma, laulības pārkāpšana ir laulības pārkāpšana, un sods par to ir cilvēka dzīvība.

Džeks izskatījās satriekts. Viņa bālajā sejā sēras bija ie- vilkušas dziļas rievas.

-   Es tomēr te nesaskatu loģiku. Ja viņš tik ļoti ienīda Braienu, kāpēc bērnu nosauca par Teitu?

-    Vēl viens cietsirdīgs joks, vērsts pret mani, - paskaidroja Zī. - Arī tas nemitīgi, uzbāzīgi atgādināja man par manu grēku.

Džeks bridi domāja.

-   Un kāpēc viņš vienmēr pacēla Teitu pār mani? Es taču biju viņa īstais dēls, bet viņš vienmēr mani jaunākā brāļa priekšā pazemoja.

-   Viņš cerēja, ka cilvēka daba darīs savu, - Zī paskaidroja. - Viņš izcēla Teitu, lai tu sāktu viņu ienīst. Ķīlis starp jums priekš manis būtu vēl viena sāpju nasta.

Džeks stūrgalvīgi purināja galvu.

-  Es joprojām nespēju noticēt, ka viņš bija tik atriebīgs. Tētis tāds nevarēja būt.

Doroteja Rī satvēra viņa plaukstu un cieši saspieda.

Zī pagriezās pret Everiju, kas visu laiku bija klusējusi.

-   Viņš gribēja atriebību. Viņš noorganizēja, lai Teits apprecētos ar Kerolu Navarro. Pat pēc tam, kad es biju uzzinājusi par viņas apkaunojošo pagātni, man ne uz mirkli neienāca prātā, ka tieši Nelsons viņu no striptīza dejotājas pārvērtis par Teita sievu. Tagad es ticu, ka tas bija viņa roku darbs, gluži tāpat kā Edija pieņemšana darbā. Katra ziņā, viņi visi bija sabiedrotie. Kerolai bija pavēlēts padarīt Teita dzīvi neciešamu. Nelsons zināja, ka, jo nelaimīgāks būs Teits, jo vairāk cietīšu es. Kerola darīja visu, ko viņai lika, un vēl vairāk. Vienīgais lēmums, kuru viņa pieņēma pati, bija aborts. Nedomāju, ka Nelsons par to zināja. Tas viņu neganti saniknoja, bet tikai bailēs, ka tas var Teitam maksāt uzvaru vēlēšanās.

Zī piegāja pie gultas un saņēma Everijas roku.

-   Vai tu vari man piedot par to cietsirdīgo apsūdzību?

-  Jūs taču nezinājāt, - Everija nočukstēja. - Un Kerola bija pelnījusi jūsu nosodījumu.

-   Un es, mis Danielsa, jūtu līdzi par jūsu draugu, misteru Lovdžoju. - Tagad Braiena sejā redzēja maigumu. Tā tik ļoti atšķīrās no tas sejas, kuru Everija bija redzējusi, kad viņš notēmēja un izšāva ūz Ediju. - Mūsu cilvēks Paskalu uzmanīja, bet tajā naktī viņam izdevās aizlavīties nepamanītam.

-  Vienīgais cilvēks, kas patiešām izglāba Teita dzīvību, bija Vens, - iesaucās Everija. - Viņš taču stundām caur- skatīja videokasetes, līdz atrada izskaidrojumu, kāpēc Edijs Paskals viņam visu laiku licies pazīstams. Edijs noteikti aizbēga no jūsu sekotāja ne vienu vien reizi, jo viņš sekoja man uz Airiša mājokli. Tādā veidā viņš uzzināja, ka viņi abi ir saistīti. Tas ari viņam palīdzēja noskaidrot, ka patiesībā es neesmu Kerola.

-   Vai zināt kaut ko par mistera Makeiba stāvokli?

Everija pasmaidīja caur asarām.

-   Pēc tam; kad cs uzstāju, man šorīt ļāva viņu apciemot. Viņš joprojām atrodas intensīvās ārstēšanas nodaļā, un viņa stāvoklis ir nopietns, bet ārsti cer, ka viņš izveseļosies.

-   Likteņa ironija, bet mistera Makeiba infarkts izglāba viņam dzīvību. Tāpēc jau Paskals vairāk nešāva. Un Paskals kļūdījās, kad izvilka viņu no lifta un nepārliecinājās, vai Makeibs patiešām ii" miris.

-    Vai drīkstu uzdot jums jautājumu, mis Danielsa? - jautāja Braiens. - Kas pirmo reizi jūs uzvedināja uz domu, ka Paskals gatavojas nogalināt Teitu?

-  Viņai pateica, - ierunājās Teits.

Viss. bariņš pārsteigumā sarāvās kā elektriskās strāvas lādiņa ķerts.

-   Kas pateica? Kad?

-  Kad es vēl gulēju slimnīcā, - Everija paskaidroja, - kad atrados vienos apsējos un visi uzskatīja mani par Kerolu. - Un Everija izstāstīja par savu iesaistīšanos šajā bīstamajā spēlē no nakts, kad viņu palātā uzrunāja nepazīstamais, līdz mirklim, kad viņa uzskrēja uz paaugstinājuma. Beigusi, viņa vainīgi palūkojās uz Braienu. - Es uzskatīju jūs par algotu slepkavu.

-Tātad jūs patiešām ievērojāt mani?

-   Man ir reportieres trenētā acs.

-   Nē, - viņš atteica. - Šajā gadījumā es personīgi biju iejaukts, tāpēc pietrūka parastās piesardzības. Man nebija nekādu izredžu palikt nepamanītam, atrodoties Teita tuvumā.

-  Es joprojām nezinu, kam piederēja balss, bet domāju, ka tas bija Nelsons, nevis Edijs, kas tajā naktī iezagās manā palātā, - sacīja Everija, - lai gan jāatzīst, ka man nekad prātā nevarēja ienākt Nelsons.

Lai aizstāvētu Everiju, Braiens sacīja:

-   Mis Danielsa nevienam neko nedrīkstēja teikt, ja negribēja riskēt ar savu dzīvību.

-   Un Teita, - viņa piebilda. Kad Teits pagriezās, viņa kautrīgi novērsa acis.

-  Tu laikam domāji, ka es gatavojos nogalināt brāli, - ierunājās Džeks. - Kā Kains Ābelu.

-  Jā, tāda doma man iešāvās prātā ne vienu vien reizi, Džek. Piedod.

Tā kā viņš un Doroteja Rī joprojām bija sadevušies rokās, Everija neieminējās par viņa kaisli uz Kerolu.

-   Ziniet, man liekas, ka jūs visu to kolosāli nostrādājāt! - iesaucās Fensija. - Es domāju, kā jūs notēlojāt Kerolu.

-   Viegli tas nebija, - piekrita Doroteja Rī un noglāstīja vīra roku. - Manuprāt, jūs esat laimīga, ka nu viss atklājies un nav nekādu noslēpumu. - Viņas skatienā Everija saskatīja mēmu paldies. Tagad Doroteja Rī ir sapratusi, kāpēc "brāļasieva" izturējusies tik iejūtīgi un izpalīdzīgi. - Vai tas ir viss, mister Teit? Vai nu mēs varam iet un ļaut Everijai atpūsties?

-   Sauciet mani par Braienu, Ja, tas pagaidām viss.

Viņi sāka atstāt Everijas palātu. Zī pienāca pie viņas

gultas.

-   Kā lai cs tev atmaksāju par mana dēla dzīvības glābšanu?

-   Man tas nav vajadzīgs. Ne jau viss bi ja tik neīsts un tēlots.

Divas sievietes apmainījās zīmīgiem skatieniem. Zī papliķēja Everijas plaukstu un, Braiena rokas balstīta, izgāja ārā.

Pēc viņu aiziešanas iestājās smags klusums. Teits beidzot pienāca pie viņas gultas kājgaļa.

-   Zī un Braiens droši vien apprecēsies, - viņš ierunājās.

-   Un ka tu to uzņemsi, Teit?

Viņš brīdi cītīgi pētīja savu kurpju purngalus, tad pacēla galvu.

-   Un ko gan viņiem var pārmest? Viņi ir mīlējuši viens otru ilgāk, nekā es esmu dzīvojis.

-   Tagad var saprast, kāpēc Zi vienmēr izskatījās tik skumja.

-   Tētis turēja viņas garu gūstā, - Teits sausi iesmējās. - Ak jā, laikam jau man nevajadzētu viņu vairs tā saukt.

-   Kāpēc gan ne? Nelsons tev bija kā tēvs. Lai kādi arī bija viņa motīvi, viņš tev bija labs tēvs.

-   Laikam jau gan. - Teits ilgi skatījās viņā. - Un man vajadzēja tev noticēt, kad tu vakar mani brīdināji.

-   Tas, ko es apgalvoju, tev varēja likties pārāk neticami.

-   Un tomēr tev bija taisnība.

Viņa papurināja galvu.

-   Man ne prātā nenāca turēt aizdomas Nelsonu. Ediju - jā, bet Nelsonu nekad.

-   Skumji, ka viņš ir miris, bet, kad dzirdu, cik viņš cietsirdīgi izturējās pret māti, kā viņš pieņēma darbā manu labāko draugu, lai tas mani nogalinātu… Ak, Dievs! — Teits ievilka elpu un izbrauca pirkstus cauri matiem. Viņa acīs saskrēja asaras.

-   Netiesā sevi tik smagi, Teit. Tev vienā reizē iznācis pārciest pārāk daudz. - Everija gribēja, lai viņš neiet projām, gribēja nomierināt viņu, bet viņš to nebija lūdzis. Kamēr tas nenotiek, Evcri jai nav tiesību viņu aizturēt.

-   Un kā ar tavu reportāžu? Tagad taču es drīkstu pajautāt.

-   Nebūs nekādas reportāžas.

-   Būs jau nu gan, - viņš pastrīdējās, tad apsēdās uz gultas malas. - Tu jau esi uzcelta uz varones pjedestāla.

-   Tev šorīt preses konferences laikā nevajadzēja atklāt manu identitāti. - Everija to bija skatījusies slimnīcas atpūtas zālē tiešajā pārraidē no Pulacio Del Rio vestibila. - Kā jau biji plānojis, varēji izšķirties no manis kā no Kerolas.

-   Everij, es nevaru uzsākt savu politiķa karjeru ar meliem.

-   Šī ir pirmā reize, kad tu nosauc mani īstajā vārdā, - viņa nočukstēja. Pēdējie vārdi izdzisa uz lūpām.

Teits mirkli skatījās viņā, tad turpināja:

-   Pagaidām tikai cilvēki, kas atradās šajā palātā, un daži FIB aģenti zina, kādu plānu bija izperinājis Nelsons Ratlidžs. Aģenti par galveno iniciatoru uzskatīja Ediju, jo viņš pēc kara bija zaudējis ticību Amerikai. Es lūdzu, lai tu to tā arī pasniedz. Manas ģimenes un, galvenais, manas mātes dēļ.

-  Ja kāds jautās, cs tā arī darīšu, bet nekādas reportāžas nebūs.

-   Būs gan.

Viņas acis atkal pieplūda asarām. Viņa satvēra Teita roku.

-   Man neizturams ir tavs uzskats, ka es to darīju, lai izmantotu tevi savas slavas un popularitātes dēļ.

-   Es domāju, ka tu to darīji tā iemesla dēļ, par kuru stāstīji man vakar un kam es stūrgalvīgi atteicos ticēt - tāpēc, ka tu mīli mani.

Everijai sagriezās galva. Viņa noglāstīja Teita matus.

-   Es mīlu tevi, Teit. Vairāk par savu dzīvību.

Viņš palūkojās uz Everijas apsaitēto plecu, viegli nodrebēja un tad cieši aizmiedza acis. Atkal atvērtas, tās bija asaru pilnas.

-   Es zinu.

EPILOGS

-   Skaties lo atkal?

Senators Teits Ratlidžs iesoļoja savas Džordžtaunas pilsētas mājīgā nama viesistabā. Šajā pēcpusdienā viņam bija izdevies notvert Everiju vienu. Viņa skatījās video savu dokumentālo filmu.

Filma, kuru viņa uzņēma pēc Teita iniciatīvas, tika rādīta visās valsts televīzijas studijās sešus mēnešus. Fakti tika pasniegti godīgi, koncentrēti un, par spīti tam, ka pati Everija bija te iejaukta, bez kādiem izpušķojumiem.

Teits pārliecināja viņu, ka publikai ir tiesības zināt par savādo notikumu ķēdi, kuri sākās ar 398. reisa aviokatastrofu un savu kulmināciju sasniedza vēlēšanu dienas vakarā.

Viņš apgalvoja, ka neviens nespēs atspoguļot notikumu gaitu iejūtīgāk un kompetentāk par pašu Everiju. Pēdējais viņa arguments bija tāds, ka viņš nevēloties, lai viņa pirmo termiņu senatora krēslā aptumšo meli vai puspatiesības. Labāk lai sabiedrība zina, nevis baumo.

Everijas filma gan-neieguva Pulicera prēmiju, tomēr to slavēja skatītāji, kritiķi un kolēģi. Un tagad Everijai nācās drudžaini izlemt, kurus piedāvājumus filmu veidošanā pieņemt un kuriem atteikt.

-   Joprojām gozējies popularitātes saulītē? - Teits pajautāja, nolicis diplomāta portfeli uz galda malas un novilcis žaketi.

-   Beidz ķircināties. - Viņa satvēra Teita delnu, noskūpstīja to un novilka viņu sev blakus uz dīvāna. - Airišs zvanīja šodien. Viņš man lika par to padomāt.

Airišs bija izdzīvojis pēc Palacio Del Rio viesnīcas liftā pārdzīvotā infarkta. Viņš apgalvoja, ka patiesībā esot nomiris un tad atgriezies dzīvē. Kā gan citādi Paskals būtu piemirsis pārbaudīt viņa pulsu? Viņš apzvērēja, ka atceroties, kā dvēsele atstāja miesu un, pacēlusies augšup, noskatījusies, kā Paskals ievelk viņa ķermeni nišā.

Un tā, tagad visi, kas pietiekoši labi pazina Airišu, apcēla viņu par slīgšanu ķeltu māņticībā, kas nu galīgi nesaskanot ar katolicismu. Bet Everijai svarīgi bija tikai tas, ka viņa nav zaudējusi Airišu.

Filmas beigās uz ekrāna parādījās uzraksts: "Vena Lov- džoja piemiņai".

-   Mēs pašlaik dzīvojam pārāk tālu, un es nevaru nolikt ziedus uz viņa kapa, - sacīja Everija, - bet es varu skatīties viņa darbus un tā pieminēt viņu. - Viņa izslēdza aparātu un nolika pultīti sāņus.

Nelsona mahinācijas bija atstājušas iespaidu uz viņu dzīvi. No šim atmiņām viņi pilnībā neatbrīvosies nekad. Džeks joprojām nespēja samierināties ar realitāti. Viņš joprojām gribēja ticēt tēvam. Viņš vēlējās palikt Sananto- nio un vadīt advokātu biroju, nevis sekot Teitam un strādāt viņa komandā Vašingtonā. Lai gan ģeogrāfiski šķirti, pusbrāļi vēl nekad nebija jutušies tik tuvi viens otram. Atlika vien cerēt, ka laiks dziedēs viņu kopīgās sirdssāpes.

Teits dienu no dienas mēģināja samierināties ar domu par notikušo, bet viņš arī sēroja par zaudējumu. Šis cilvēks taču visu mūžu viņam bijis tēvs. Viņš domās strikti nodalīja šīs divas personas - Nelsonu mahinatoru un Nel- sonu tēti.

Viņa izjūtas pret Braienu Teilu bija pretrunīgas. Šis cilvēks Teitam patika, viņš cienīja viņu. Viņš taču bija apprecējis un darījis laimīgu Zī. Un tomēr Teits nebija gatavs saukt viņu par tēvu. Viņš nekad publiski nepretendēja uz šīm radniecības saitēm, lai gan sirdī tās atzina.

Šādos mirkļos neatsveramu atbalstu sniedza sievas mīlestība un iejūtība.

Par visu to domājot, Teits apkampa Everiju un noglāstīja, cik mīļi vien spēdams. Piespiedis seju viņas kaklam, viņš ilgi tā sēdēja.

-  Vai es tev esmu pateicis, cik tu esi drosmīga, brīnišķīga sieviete? Tu taču riskēji ar savu dzīvību, lai glābtu manējo. Ak, Dievs, kā es jutos tajā vakarā, kad tavas asinis tecēja pār manām rokām. - Viņš noskūpstīja Everiju uz kakla. - Es atkal biju iemīlējis savu sievu, bet nevarēju saprast, kāpēc. Un es vēl tā īsti nebiju atradis tevi, katl gandrīz atkal pazaudēju.

-   Es nebiju pārliecināta, vai tas ir svarīgi, - viņa sacīja. Teits pacēla galvu un jautājoši paraudzījās viņā. - Es baidījos, ka, uzzinājis, kas es patiesībā esmu, tu mani vairs negribēsi.

Viņš atkal apskāva Everiju.

-   Bet es gribēju tevi. Un gribu joprojām. - Tas, kā viņš pasacīja šoš vārdus, nelika šaubīties par viņa jūtu patiesumu. Tas, kā viņš Everiju noskūpstīja, tikai vēl vairāk stiprināja pirms dažiem mēnešiem nodibinātās laulības saites.

-   Es joprojām cenšos atklāt, kas īsti tu esi, kaut arī mēs esam intīmi tik tuvi, - viņš čukstēja. - Nekad neviena sieviete man nav bijusi tik tuva, zvēru pie Tā Kunga. Es tagad zinu, ko tu domā, un es gribu iepazīt tevi līdz matu galiņiem.

Viņš noskūpstīja viņu. Tas bija mīlestības un neremdināmas kaisles piesātināts skūpsts.

-   Teit, - Everija nopūtās, - kad viņi uz mirkli atrāvās viens no otra. - Ko tu redzi, kad skaties manā sejā?

-   Es redzu sievieti, kura man lemta uz mūžu. Sievieti, kura izglāba Mendiju no psihiskas traumas. Sievieti, kura nes manu bērnu. - Viņš maigi noglāstīja Everijas piebriedušo vidukli. - Sievieti, kuru es mīlu vairāk par savu dzīvību.

-   Nē, es domāju…

-  Es zinu, ko tu domāji, — viņš sacīja, atguldīdams viņu spilvenos, saņēmis viņas vaigus plaukstās un maigi noskūpstījis. - Es redzu Everiju.

Sandra Brauna SPOGUĻTĒLS Romāns

Apgāds "Artava", LV-1007, Rīgā. Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472. Licence nr. 2-0356. Iespiests a/s "Rota", LV-1050, Rigā, Dzirnavu iela 57.

Pieprasiet Latvijas grāmatnīcās

Sandras Braunas

aizraujošos romānus, kuros līdztekus

kvēlām jūtām rodama ne mazāk kaismīga intriga, kas pārspēj pat dažu detektīvu!

Pārdošanā:

SKANDĀLA ĒNĀ

FRANČU ZĪDS VISLABĀK GLABĀTIE NOSLĒPUMI ZĪDA TĪMEKLIS

SPOGULTĒLS

Sagatavošanā:

SAULRIETA SKAUJĀS VĒL VIENA AUSMA DEBESU SPIEDĪGĀ VERSME

[1] amerikāņu rakstnieka stīvena kinga romāns.

[2] kuņģa skābi neitralizējošs šķīdums.

Content

Brauna Sandra Spoguļtēls

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻ A

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

PIECDESMITĀ NODAĻA

EPILOGS

Pārdošanā: