Bakingems Roiss Skots

Strupceļš

Roiss Skots Bakingems

Strupceļš

Romans veltīts tiem mušu laikabiedriem, kuri ne īpaši ieredz juristus.

PATEICĪBAS

Vēlos pateikties redaktoram Brendanam Denīnam galvenokārt par to, ka viņš ir kārtīgs puisis.

PROLOGS

"Nav līķa - nav lietas," Stjuarta Stārka kolēģi Masačū-setsas pavalsts Bristoles apgabala prokurora birojā bija viņu brīdinājuši. Tomēr viņš uzņēmās izmeklēt Buča veikto slepkavību. Bet, pussagruvušajā būdiņā pašā Aļaskas sirdī uz nāves sliekšņa guļus prātodams, kā iedabūt patapinātās brauniņa sistēmas .30-06 kalibra karabīnes stobru mutē, turklāt saglabājot iespēju nospiest mēlīti, Stjuarts vēlējās, kaut būtu viņos ieklausījies.

Mārtijas Teilores otra laulība, kas viņu iecēla Reimonda Buča otrās sievas godā, bija liela kļūda vairāku iemeslu -ne tikai nenoliedzamās uzvārda labskanības pakāpes pazeminājuma - dēļ. Viens no tiem bija Rēja nevaldāmās dusmas. Mārtijai piemita vājība uz dažādu piemiņas albumu meistarošanu, un septiņpadsmitajā martā pulksten pussešos pēcpusdienā, kad viņu sociālajā dzīvoklī Ņūbedfordas ziemeļos pienāca "Visa" kartes trīssimt dolāru čeks par pirkumiem galvenokārt rokdarbnieču, piemiņlietu kolekcionāru, mākslinieciskā noformējuma amatieru iecienītā veikalā, Rejs viņu nožņaudza - droši vien ar siksnu, jo viņam, kā

jau celtniekam, kaklasaites nebija. Tā bija tīra slepkavība, pec kuras mājās, varbūtējā slepkavības vietā, asiņu nebija. Asinis uzradās vēlāk, uzņēmuma "Bulta būvkompānija" zvejas kuterī "Dzelzs jaunava", kur Bucs piepelnījās matroža amatā, ja celtniecībā darbi apsīka, un kur viņš ar zilu "Ryobi" elektrisko zobenzāģi sadalīja sievu gabalos. Pēc tam Mārtija un zāģis aizlidoja par bortu un pazuda uz visiem laikiem.

Trijos lietas izmeklēšanas gados Bucs tika pratināts seš-kārt. Pirmajās piecās pratināšanās viņš nebija aizturētā statusā, tāpēc tā saucamās Mirandas tiesības - klusēt un pieprasīt advokātu - nebija jānolasa. Katrā reizē no viņa izdabūja vainu apliecinošas informācijas druskas, bet pēdējā viņu arestēja. Reimonds Bucs uzklausīja savas tiesības un pieprasīja advokātu, šādi izbeidzot nopratināšanu. Pēc trīspadsmit dienām, gaidot tiesas prāvu vietējā cietumā, viņš līdz pēdējam sīkumam aprakstīja savu noziegumu kameras biedram, taču neaptvēra, ka narkotiku tirgotājs šo informāciju var izmantot apmaiņai pret atvieglojumiem savā lietā. Sešās nopratināšanās teiktais un izpļāpāšanās apcietinājumā liecināja, ka Reimonds atzinies noziegumā un divdesmit atsevišķās apstiprinošās detaļās. Pietiekami, lai daudzsološais apgabala prokurora palīgs Stjūarts Stārks varētu panākt viņa notiesāšanu prāvā, kas Ņūbedfordas vēsturē ieguvusi vislielāko sabiedrības ievērību kopš apsūdzības pret Liziju Bordenu.

Ziņu aģentūru pārstāvji drūzmējās tiesas ēkas priekšā, prāva tika iekļauta kriminālistikas eksperta grāmatā, bet "Amerikas neatrisināto lietu" žurnālisti sekoja Stjū ar kamerām, rādot viņa pašpārliecinātību un juridisko meistarību

visai pasaulei vai vismaz tai pasaules daļai, kas interesējas par noziegumiem un realitātes šoviem.

Pēc sprieduma pasludināšanas Stjū izturējās piezemēti, it kā norādot, ka noziedznieka atzīšanās panākta, pateicoties apdāvinātajam vecākajam izmeklētājam Rendijam Bei-keram, ko sauca par Rastiju. Prokurora atzinība izmeklētajiem vienmēr ir prātīgs solis - viņi ir to pelnījuši, un tādējādi Stju iemantoja mūžīgu draugu Rastija personā. Sajūsminātajai publikai Stju paziņoja, ka esot apmierināts ar iznākumu, taču apgabala prokurora palīgam nepiedienot tīksmināties par kāda notiesāšanu. Tad viņš atgriezās savā biroja, aizvēra durvis un piezvanīja svarīgākajam cilvēkam, kas viņam sniedzis atbalstu, proti, sievai Ketrinai - lai viņa papriecātos par panākumu.

- Man tā gribas visiem paziņot, ka mans vīrs ir Masa-čūsetsas slavenākais jurists! - viņa iesaucās klausulē.

Pēc deviņiem mēnešiem Bucs jau bija brīvībā.

Apelācijas tiesas pārstāvis atzina, ka "diemžēl" likumdošanas līkloču deļ tā iznācis, bet to diktējis juridisks precedents.

Nozieguma sastāva noteikšanai slepkavības lietā līķa neesamības gadījumā bija nepieciešami pierādījumi, ka, pirmkārt, persona ir mirusi, un, otrkārt, ka nāvi izraisījis noziedzīgs nodarījums. Visnotaļ vienkārši. Bet nāves cēlonis bija jānosaka, pamatojoties uz citiem pierādījumiem, un tikai tad varēja ņemt vērā paša aizdomās turamā liecības. Pretējā gadījumā tiesa sprieda, ka vai katrs trakais varētu atzīties noziegumos, kurus nekad nav pastrādājis. Apsūdzībai jāpierāda, ka bijusi slepkavība, un tikai tad varētu sekot slepkavas atzīšanās.

Diemžēl konkrētajā slepkavībā, kad līķis nav atrasts, ar sievietes pazušanu vien nepietika, lai secinātu, ka nāves cēlonis bijusi slepkavība. Tas, ka Bucam bija siksna, vēl neko nepierādīja bez kameras biedram uzticētā stāsta par to, kā viņš izdzēsis sievas dzīvību par pārliecīgu aizraušanos ar atmiņu albumu meistarošanu. Pazudušais zāģis? Lietiskā pierādījuma neesamība nebija tik pārliecinoša kā siksnas nenoderīgā esamība. Un asinis, kas varētu liecināt par vardarbīgu nāvi? Uz zvejas kutera klāja, kur zivju iekšas šķist uz visām malām, ekspertīze uzrādīja tik vien kā pretrunīgus rezultātus, toties daudz ūdeņraža pārskābes.

Bez Buča oficiālas atzīšanās gluži vienkārši nebija nekādu pierādījumu tam, ka Mārtija noslepkavota. Tiesneši sūkstījās, ka nav bijis citas izvēles - Buča teikto nedrīkstēja ņemt vērā. Lietu nosūtīja uz pārskatīšanu, izslēdzot atzīšanos un lieliski apzinoties, ka bez tās otrreizēja apsūdzība Reimonda Buča lietā ir neiespējama.

"Diemžēl," apelācijas tiesa atzina vienbalsīgi pieņemtajā rakstiskajā atzinumā.

Atzinums bija tik negatīvs, ka jaunais apgabala prokurora palīgs un raidījuma "Amerikas neatrisinātās lietas" zvaigzne, kas bija bezbailīgi pieteicies uzņemties lietu un kļūt par mediju sensāciju, tika atlaists no darba. Bristoles apgabala vēlētais prokurors Roberts Malojs nebija noskaņots samierināties ar to, ka slepkava, kas pats atzinies noziegumā, tiek atbrīvots viņa pilnvaru laikā, turklāt vēlēšanām tuvojoties. Tā nu Stjuarts Stārks, kam paredzēja priekšnieka amata pārņemšanu, iemantoja nelāgu slavu ka tas Masačūsetsas jurists, kas vienas nedējas laikā zaudējis gan prāvu, gan darbu.

Viss beidzās ar to, ka, atstājis savu tiesībsargājošo iestāžu darbinieka žetonu Maloja ienākošo dokumentu kastītē, Stju atgriezās sava birojā, aizvēra durvis, cik jaudas, iespēra dienesta galda metāliskajai kājai, klusībā nolamājās un aizkliboja prom no krimināltiesībām uz visiem laikiem.

1

Stju apbrauca visu kvartālu, meklējot vietu, kur atstāt auto. Parasti viņam bija izdevies to atrast ielas mala pie firmas, un ari tagad viņš iemānīja paveco "Ford Taurus" starp pamatīgi sasistu "Chevrolet Silverado" un oranžu "Prius" ar baltu miroņgalvu uz motora pārsega. Tā īpašniekam bija tetovēšanas salons turpat netālu. Stjū iemeta stāvvietas skaitītājā monētas maksimāli divām stundām, jo grasījās noskriet lejā vēl trīsreiz dienā - desmitos, pusdienlaikā un divos pēcpusdienā. Pēc pusčetriem stāvvietas vairs nebija jāapmaksā. Mēnesī sanāca lētāk nekā stāvvieta garāžā, pat pieskaitot neizbēgamo desmit dolāru sodu, kas šad un tad gadījās.

Divu īpašnieku firmas birojs bija Klārkskovā, piecstāvu Blūstounas ēkas otrajā stāvā. Par nomu nevajadzēja maksāt daudz, jo Blūstounas ēkā - Ņūbedfordas tekstilrūpniecības uzplaukuma reliktā - īrnieku tikpat kā nebija. Un ta neatradās tik tuvu tiesas namam, ka Stjū gribētos. Turklāt ēka nebija ne zila, ne arī no akmens, lai attaisnotu savu nosaukumu, vai īpaši pievilcīga. Bet pēc krietnas summas at-

vēlēšanas tiešsaistes izmeklēšanas darbiem un pilnlaika sekretārei neko vairāk viņi nevarēja atļauties. Taču viņi bija ieguldījuši vairākus tūkstošus dolāru milzīgajā izkārtnē "Bjūkenans, Stārks un partneri", kas nebija pa kabatai un slējās virs mikroskopiskā zāliena ēkas priekša. Stju pats mēsloja zālienu agra rudenī un nopļāva ik nedēļu. Taisnību sakot, firmā nebija reālu partneru, bet gadījumos, kad lietas pārsniedza abu iespējas, viņi tiešām sadarbojās ar citiem vietējiem juristiem. Turklāt firma algoja jurisprudences studijas nupat beigušu sievieti, kas desmit stundas nedēļā pret nelielu samaksu veica izpētes darbus, vienlaikus gatavojoties eksāmenam jurista sertifikāta iegūšanai.

"Bjūkenans, Starks un partneri".

Veltīdams riebuma pilnu mirkli uzkrītošajai izkārtnei, Stjū apstājās. Partneri sauca Kleitons Bjūkenans, viņš bija mazītiņās firmas seja un jokodamies dēvējās par izpalīgu. Tas bija pārlieku pieticīgi definēts - Klejs bija tikpat uzkrītošs, cik Stjū piesardzīgs. Tā nu Klejs gādāja darbus, un Stjū tos paveica. Stjū bija kļuvis par kluso darba zirgu, kas ļoti sarūgtināja Ketrinu. Klientu aplidošana bija spēle drosmīgajiem, riskēt gatavajiem. Viņam tas nederēja. Vairs ne. Turpretī Klejs varēja uzsist uz pleca vietējam politiķim, apmainīties jēlībām ar ostas strādniekiem, savaldzināt jaunavu baznīcā. Reiz viņam izdevās sarunāt klientu, pievienojoties pīppauzei, lai gan Klejs nesmēķēja. Klejs no kaķu apčurāta pelnutrauka, kas atradās uz atkritumu konteinera vāka, bija paķēris garāku izsmēķi un iegrūdis to mutē, lai piebiedrotos vīram zem nojumes. Pēc desmit līdzcietīgas iedomāto dūmu izpūšanas minūtēm viņš devās prom ar trīsdesmit trīs procentiem no drošas darbiniekam pienākošās kompensa-

♦

cijas par negadījumu darbā - bija tikai jāpalīdz iesniegt prasību. Tādos un citos, ne mazāk īpatnējos, veidos Klejs atrada klientus, kamēr Stjū iedziļinājās dokumentos un kodeksos. Tas Stjū bija pieņemams, turklāt Klejam strādāt ne mazdrusciņ negribējās.

Uz otro stāvu Stju devās pa nodeldētajām betona kāpnēm - saimnieks bija atmetis ar roku un vairs nelaboja liftu, kas atradās vestibilā. Stjū vēl joprojām brīnījās par to, ka sagājies ar Kleju, kas nemaz nebija Jaunanglijas iedzimtais. Abi bija studējuši vienā juridiskajā skolā - tieši Ore-gonas Universitātē sakņojās viņu saistība. Stjū lēmums pārcelties uz rietumu pavalsti bija impulsīvs, jo koledžas gadu iemīļotā bija teikusi, ka viņam neesot "piedzīvojumu gara", un pameta viņu trešajā kursā pirms došanās uz Eiropu. Par to, kāpēc Oregonas Universitāte bija ieradies Klejs, Stju joprojām nebija ne jausmas.

Tātad abi absolvēja Oregonas Universitāti, bet Stjū bija vienu kursu augstāk par Kleju, un viņi pārmija vien pāris vārdus augstskolā kopīgi pavadītajos divos gados. Stju, tāpat kā visi pārējie, pamanīja Kleja ierašanos Oregonā. Šis puisis bija ieradies kārtīgās drēbēs ar vairākās mazpazīstamās koledžās iegūtiem diplomiem, un juridiskās skolas milzīgajā vestibilā iesoļoja daudz drošāk nekā nesens koledžas beidzējs, kas ierodas spiedkatlam līdzīgā vietā, pārmijā dažus jokus ar universitātes skarbākajiem puišiem un pat uzlika plaukstu uz gurna satriecoši skaistajai otrā kursa studentei Sofijai Beronei no Portlendas Oregonas pavalstī. Stjū visa pirmā kursa laikā pat nebija iedrošinājies viņu uzrunāt.

Vienīgais kurss, ko Stjū un Klejs apmeklēja kopā, bija ci-

vilprocess. Tolaik Stjū bija trešā gada students, bet Klejs -otrā. Viņš parasti sēdēja aizmugurē, bet kādu dienu ar zīmuli un papīra lapu iegāzās krēslā blakus Stjū, un tad arī viņiem izraisījās iespaidīgākā un garākā domu apmaiņa juridiskajā skolā. Lekcija jau bija sākusies, kad Klejs apsēdās, pieliecās pie Stjū un čukstēja tik pārspīlēti familiāri, it kā viņi jau sen būtu sazvērējušies.

- Tev šeit ir visdrošākā vieta, ja kāds pēkšņi ienāktu un sāktu šaudīties. Vai tāpēc to izvēlējies?

- Kā, lūdzu?

- Tevi aizsedz ķieģeļu siena. Tev tikai jāmetas zemē tās aizsegā. Ielauzties nelietis varētu tikai pa tām durvīm labajā puse. Tu vari glābties te, izmukt pa durvīm kreisajā malā. Ja kas atgadās, tu tiksi cauri sveikā. Mana vieta ir otra labākā.

Tik vien tās sarunas bija. Stjū atsāka klausīties lekciju un tās beigās bija aprakstījis septiņas lapas. Tad viņš palūkojās uz Kleja piezīmēm un ieraudzīja vienīgi auditorijas uzmetumu ar bultām, kas norādīja uz abām izejām, un treknu šķērssvītru pāri ducim vietu pie durvīm labajā pusē.

Blūstounas kāpņu telpa bija krēslaina, katrs solis tajā dobji atbalsojās, turklāt Stjū bija par piecpadsmit mārciņām smagāks, nekā pametot apgabala prokurora biroju ar kājstarpē iežmiegtu asti. Margas bija izļodzītas un grabēja, kad viņš vilkās augšup pa kāpnēm.

"Vajag vairāk vingrot."

To pašu viņš sprieda ik dienu, bet vairāk vingrot nesāka. Stjū neizskatījās nevesels, un sievai patika tāds, kāds bija. Tā Ketrina sacīja to pašu rītu, vēlot viņam laimīgu četrdesmito dzimšanas dienu.

- Četrdesmit, - Stjū teica skaļā balsi, lai pārliecinātos, kā tas izklausās. Izklausījās vecišķi, un šis vārds atbalsojās kā spokaina ļaunu ziņu vēstneša draudi, kamēr Stju savā lētajā, brūnajā uzvalkā ar grūtībām devās augšup pa lētās biroju ēkas sētas puses kāpnēm.

Pēc juridiskās skolas pirmo darbu Stju mēģināja dabūt Bristoles apgabala prokurora birojā. Viņš ar savām labajam atzīmēm bija pirmo desmit procentu sarakstā, turklāt kursa darbs un stažēšanās kriminālistikā sagatavoja viņu tieši tādam darbam. Stjū uzrakstīja CV, kas precīzi atbilda iecerētajam amatam, un caurām dienām un naktīm bija gatavojies stresainajai pārbaudes prāvai, kura tika sarīkota pēc četras dienas ilgušā pārrunu un uzaicinājumu procesa. Viņš vingrinājās pie spoguļa, dušā, pie auto stūres un vēl pēdējoreiz pie tiesas nama pirms ieiešanas. Zvērināto solā sēdēja pieredzējuši apgabala prokuroru palīgi un vēroja viņu, kamēr divi vecākie prokurori pārbaudīja viņu soli pa solim, ceļot iebildumus izdomātu liecinieku iestudētas tiešās izjautāšanas gaitā un rīkojoties ta, lai noraidītu visu lietu pēc pierādījumu pārbaudes. Pats grūtākais izrādījās tas, ka tiesneša lomā bija vēlētais prokurors Malojs.

Tas prasīja titāniskas pūles, bet, pašam par pārsteigumu, Stju dabūja darbu, uzvarot deviņpadsmit citus izcilus vīriešus un sievietes. Pavisam drīz viņš jau uzstājās zvērināto priekšā maznozīmīgu likumpārkāpumu prāvās, galvenokārt tika izskatīta auto vadīšana alkohola vai narkotisko vielu ietekmē un vardarbība ģimenē, un drīz vien Stjū bija iemantojis solīdu reputāciju kā labi sagatavots un uzticams tiesas advokāts.

Pēc gada Klejs ieradās gluži kā uzticams kaučsērfinga brālības biedrs. Jātcic, ka tad Stjuarts viņu lāgā nepazina. Klejs, ģērbies sporta kreklā, uzradās vestibilā bez pieteikšanās un sekretārei jautāja, kā lai satiek "Stjū, manu draugu no juridiskās augstskolas laikiem".

- Sveiks, Stjū, - viņš teica, kad Stjuarts izbāza galvu pa durvīm, lai uzzinātu, kas viņu meklē. - Prieks redzēt! Vai laidīsi iekšā?

Klejs paziņoja, ka ieradies Jaunanglijā uz pāris dienam, atcerējies Stju no studiju laikiem un padzirdējis, ka viņš strādā tepat. - Iedomājies, kas par sakritību! - Klejs paskaidroja, ka arī meklējot darbu apgabala prokurora birojā un jau esot sācis izsūtīt CV. Vēl viņš apjautājās, vai iespējams izmantot izdevību un aprunāties ar Stjū priekšnieku. Klejs runāja ļoti ātri, un neizprotamā veidā viņi nonāca Maloja kabinetā, jokodamies ar priekšnieku par futbolu Oregonas Universitātē un Nacionālās koledžu sporta asociācijas sankcijām. Pavisam negaidīti Stjū sāka skaidrot Klejam, kā varētu norisināties pārbaudes tiesas prāva, kuru, kā Malojs bija teicis, varētu noorganizēt nākamajā diena. Tas pārsteidza Stju, jo sagatavošanās laiks bija tikai viena diena un nekas labs tur nebija paredzams, bet Klejs uzstāja, ka varētu izturēt pārbaudi uzreiz.

- Stjūarts var man palīdzēt, - viņš pajokoja. - Un viņš man aizdos uzvalku.

Tovakar Klejs uzaicināja Stjū vakariņot taizemiešu ēstuvē un izmaksāja, lai gan pašam vēl nebija nomaksāts studiju kredīts. Klejs pajokoja, ka tas esot "trīsdesmit dolāru kukulis".

Stjū mēģināja dot padomu: - Tev meklēšanas un konfiskācijas jau...

Klejs pārliecās pāri šķīvim ar zaļo karija mērci. - Beidz runāt tukšu, Stjū. Man vajag atbildes. - Stjū vilcinājās, bet Klejs neatlaidās: - Tu pats sacīji, ka vienā dienā sagatavoties nav iespējams, bet es zinu, ka tu neatstāsi studiju biedru ar biksēm pusmastā, vai ne?

Stjū īsti neizprata, ko Klejs ar to domājis, bet gluži noteikti tādu situāciju pieļaut negribēja.

Pārbaudes prāvā iebildumi bija standartveida - baumas, būtiskums, prasība sniegt pierādījumus -, un ar tiem varēja tikt galā bez lielām pūlēm, ja zināja, ko jautās, un Stjū to precīzi zināja. Lūgums par noraidījumu bija sarežģītāks -nespēja noteikt jurisdikciju. Tas bija jāraksta rūpīgāk, pieprasot, lai tiesnesis ņem vērā to autoceļa vietu, kurā iedomātais ceļu policijas darbinieks apturējis iedomāto auto. Vairums jaunizcepto juristu par to neiedomātos. Arī Klejs, ja vien Stjū viņu nebūtu brīdinājis. Un viņš brīdināja.

Ar vienas dienas sagatavošanos un Stjū palīdzību Klejs saņēma tādu pašu piedāvājumu kā tas, kuram Stjū bija gatavojies visu studiju laikā. Tas, ka Kleja atzīmes bija viduvējas, nebija svarīgi. Noraksts pat vēl nebija saņemts, kad personāldaļā visi dokumenti bija parakstīti un Klejs jau pārgulēja ar vienu no sekretārēm. Kas par to, ka viņš bija noklausījies tikai vienu kursu kriminālistikā un ka nebija tajā stažējies. Viņš gluži vienkārši pieglaimojās šefam un pēc tam iekaroja visa personāla labvēlību ar prasmi izkļūt no jebkuras situācijas sveikā - ar nelielu Stjū palīdzību vai, pareizāk izsakoties, nelielu krāpšanos. Trīsdesmit dolāri bija labi ieguldīti.

Pēc sešiem gadiem, kad tika piedzīvota neveiksme Buča lietā, Stjū nebija variantu. Aptuveni ap to pašu laiku

Klejs negaidīti iesniedza atlūgumu. - Man vienkārši gribas pārmaiņas, - viņš sacīja. - Pieci zem nolādētā mikroskopa pavadītie gadi... man pietiek! - Ar lielu bikstīšanu un uzmundrināšanu Klejs pierunāja Stjū palikt pie dzīvības un jurista darba un dibināt kopīgu privātu juridisko firmu. Ket-rina bēdājās par Stju atlaišanu tikpat vai vēl vairāk nekā viņš. Karjera apgabala prokurora birojā bija pakāpeniski gājusi augšup, pieauga arī viņu sociālais statuss pilsētas sabiedrībā. Viņi saņēma ielūgumus uz politiskiem pasākumiem un labdarības izpārdošanām, un Ketrina iegaumēja, kā kuru sauc, un dalīja pieklājīgus apskāvienus ka konfektes. Visi bija vienisprātis, ka Stjū reiz dabūs šefa amatu, un visvairāk viņu bija uzteikusi tieši Ketrina.

Tā vietā viņš bija kaunīgi nolīdis malā, nodibinājis firmu, un viņa uzvārds tika iegravēts Kleja stulbajā reklāmas slietnī, kas nolikts zālienā. Spēka pietika tikai viena noteikuma izvirzīšanai - firma neuzņemsies noziedznieku aizstāvību. Nekad. Nevienā gadījumā. Punkts. Tā nu viņi uzsāka cīniņu privātpraksē bez valdības apmaksātām darba nespējas lapām, atvaļinājumiem un pensijām.

Stjū pamirkšķināja acis un aptvēra, ka pie sava biroja durvīm uz kāpņu laukuma betona stāvējis vairākas minūtes. Vienkārši stāvējis. Domājis. Atcerējies. Prātojis, ka būtu, ja būtu, bet viņam deguna priekšā atradās daudz pieredzējušās, izļodzītās, pārkrāsotās durvis uz realitāti. Viņš pasniedzās un paraustīja rokturi, līdz tas atvērās.

- Vai tās nevar salabot? - Stju pavaicāja biroja administratorei, sekretārei un jurista palīdzei vienā personā - Po-līnai. Viņa bija neizskatīga sieviete no Fērheivenas, dzīvoja uzreiz aiz tilta, kas savieno Bcdfordu un Ferheivenu, un

valkāja izaicinošu kleitu fuksijas krāsā. Smagnējo augumu papildināja bezveidīga seja, kam kontūras iezīmēja tikai bezkrāsains grims, ko viņa uzlika kā mīma masku; ja tā nebūtu, seja saplūstu ar kaklu. Polina apprecējās pēc vidusskolas beigšanas un bija trīs bērnu māte. Laba darbiniece, kas prot veikt juridisko izpēti. Pats galvenais - pirms tam bija strādājusi tiesā, tātad pazina tiesas sekretārus un orientējās dokumentu sagatavošanas un iesniegšanas labirintos.

- Šķiet, otrajā atvilktnē ir skrūvgriezis, - Polīna atbildēja, atliecot galvu apbružātā sekciju skapja virzienā, bet neuzlūkojot jautātāju.

- Vai nevarētu izsaukt Sicmenu?

- Mums pienākas simts dolāru atlaide no nomas maksas, ja trīsdesmit dienas pec kārtas neesam traucējuši ēkas saimnieku, un nupat ir divdesmit ceturtā diena.

Stjū nolika auto atslēgas, atraisīja vaļīgāk kaklasaites mezglu un devās pie skapja. Brīdi pameklējis, viņš sadabūja skrūvgriezi, kas tika atnests no mājām un ziedots biroja vajadzībām.

- Klejs ir biroja, - Polīna piemetināja, kad Stjū pagāja garam un devās salabot durvis.

Stjū palūkojās pulkstenī. Tas rādīja desmit pāri astoņiem. Klejs nekad nebija ieradies pirms deviņiem. - Sakarā ar ko?

- Nezinu. - Viņa teatrāli iepauzēja. - Iespējams, sakarā ar vēstuli, ko saņēmām no firmas "Šūberts, Gārvins un Ross".

"Molsones lieta!" Stju nodomāja. "Pirmā reālākā iespēja izrauties no paputējušās privātprakses neveiksmju joslas. Pirms divām nedēļām Stju bija nosūtījis pieprasījumu, uzskaitot iemeslus, kādēļ "Sūbertam, Gārvinam un Rosam"

vajadzētu vienoties par visnotaļ pievilcīgu summu. Та segtu kaut vai lifta un durvju remontu. Ja viss noritētu pienācīgi, varētu nopirkt pavisam jaunu liftu un, iespējams, jaunu ēku, kurā ar to vizināties.

Atbildi gaidot, Stjū bija katru dienu pārbaudījis pastu, un Klejs acīmredzot sēdēja savā birojā, nevērīgi pārlūkodams to pie rīta kafijas.

- Labas ziņas?

Polīna paraustīja plecus.

2

Molsones lietu kā karstu kartupeli mētāja pa pilsētu, no tās bija atteikušās vismaz divas citas - daudz lielākas - firmas. Kliente Silvija Molsone tuvojās gājēju pārejai, pie kuras bija apstājusies "Mazda Miata". Tajā brīdī apsūdzētais Jurijs Blastoss no aizmugures ar savu masīvo "Nissan Armada", tik lielu transportlīdzekli, ka to nodēvēja kuģu flotiles vārdā, ietriecās automobili "Miata". Tas uzsvieda miniatūro sporta auto Silvijai, laužot sievietes kaklu otrā skriemeļa līmenī. Viņš bija dzērumā, un vaina - viegli pierādama. Taču ar apsūdzētā vainu vien bija par maz - viņam nebija ne naudas, ne ari apdrošināšanas. Silvija, jogas trenere un divu bērnu māte, pēkšņi nokļuva ratiņkrēslā uz visu atlikušo mūžu. Viņas auto apdrošinātājs izmaksāja polises maksimālo summu par neapdrošināto autovadītāju, bet ar to ne tuvu nepietiktu aprūpei.

Bet Silvija bija ņipra optimiste. Viņa bija atripinājusi līdz "Bjūkenanam, Stārkam un partneriem" un nevis atmeta ar

roku pic sabojātā lifta, bet tik ilgi klaigāja pie sētas puses kāpnēm, kamēr Polīna nogāja lejā. Stjū pats uznesa klienti augšā, tad steigšus pārskatīja lietu, kamēr Klejs to reģistrēja.

Stju necerēja, ka izdosies atrast kaut ko tādu, ko abu iepriekšējo firmu juristi nebūtu pamanījuši, īpaši tāpēc, ka Bjūkenanam un Stārkam nebija lielas pieredzes miesas bojājumu lietās. Lielākais viņu praksē bija norauts pirksts. Zaudētajiem pirkstiem likuma bija noteiktas dažādas vērtības, un amputēto pirkstu saraksta galvgalī slējās īkšķis. Bet tas, kas iekrita viņiem, bija nabaga īkstītis.

Policijas ziņojumā bija teikts, ka Blastoss trīs stundu laikā izdzēris astoņus alus un alkometrā iepūtis veselus nulle, komats, vienpadsmit procentus, ievērojami vairāk par likuma noteiktajiem nulle, komats, nulle astoņiem procentiem alkohola izelpā. Krustojumam tuvojoties, viņš nebija samazinājis ātrumu, nekādas bremzēšanas pēdas nebija redzamas līdz pat avārijas vietai. Vainīgs, šaubu nebija.

Blastoss bija neliela septiķu sistēmu kontroles uzņēmuma "Septi-Spect" inspektors. Uzņēmums piederēja starptautiskai kompānijai "Dženingsa santehniķi". Dženingsam bija biezs maks - kompānija varētu samaksāt par katastrofālo traumu. Bet pavalsts policija Dženingsa vainu nesaskatīja. Sadursmes bridi Blastoss stūrēja pats savu auto, nevis inspekcijas transportlīdzekli. Tobrīd viņš nebrauca ne uz inspicēšanas vietu, ne no tās. No ziņojuma izrietēja, ka Bias-, toss avārijas brīdī nepildīja amata pienākumus un nepārstāvēja uzņēmuma intereses. Taisnību sakot, viņš bija beidzis darbu pirms trim stundām, un uzņēmumā bija stingri noteikumi, kas autovadītājiem liedza darba laikā lie-

tot alkoholu. Tātad darba devējs simtprocentīgi bija brīvs no atbildības par jebkādu nelaimes gadījumu, ko izraisījusi iedzeršana pēc darba. Skaidrs kā diena. Pilnīgs strupceļš. Tā vērtēja vairāki juristi, kas bija iepazinušies ar šo lietu.

Turpretī Stjū nepadevās, vai, precīzāk izsakoties, viņam tobrīd īsti nebija nekā cita darāma. Viņš iesniedza pieprasījumu iepazīties ar Blastosa mobilā tālruņa sarunu izdruku. Bija secināts, ka Blastosa dienesta tālrunis avārijas brīdi karājās pie sienas uzņēmuma birojā - turpat, kur viņš to atstāja ikreiz pēc darba. Stjū pieprasīja nevis izdrukas par Blastosa sarunām no šī aparāta, bet no personiskā tālruņa -kaut gan nezināja, vai tāds personiskais mobilais Blastosam vispār ir. Izrādījās, ka ir gan. Un sadursmes dienā bija viens atbildēts zvans. Tas bijis ceturksni pēc pieciem pēcpusdienā, trīsdesmit divas sekundes pirms tam, kad Silvija Mol-sone zaudēja spēju valdīt pār visiem saviem locekļiem. Saņēmis izdruku, Stjū piezvanīja uz to numuru. Atbildēja "Septi-Spect" dispečers.

"Bingo!"

Lai gan uzņēmuma iekšējās kārtības noteikumi jau sen liedza lietot alkoholiskus dzērienus un tad sēsties pie automašīnas stūres, tajos vēl nebija aizlieguma runāt pie stūres. Uzņēmums atzina, ka paredzēts noteikumus pārskatīt, bet līdz tam vēl neesot nonācis. Citiem vārdiem sakot, vadība apzinājās problēmu, bet neko nedarīja tās novēršanai, un Silvijai Molsonei nepaveicās. Vēl ļaunāk - viņi bija raduši zvanīt saviem darbiniekiem, kas devās uz objektu, lai brīdinātu par inspicēšanas grafika izmaiņām. Tieši tādu zvanu saņēma Blastoss, kuram gribēja paziņot par izmaiņām nākamā rīta inspekcijas darbu kārtībā.

"Bingo atkal!"

Tomēr ar to vien bija par maz. Tika atzīts, ka vadītājs bijis reibumā. Bet bija jānoskaidro, vai avārijas izraisītājs bijis zvans uz Blastosa mobilo vai arī alkohola lietošana. Ja reibums, tad vainīgs Blastoss, bet viņam nebija naudas. Ja dispečera zvans, tad Dženingsa korporācija, un viņu aktīvu miljonus varētu paplicināt Silvijas traumu ārstēšanai.

Te nu iestājās solidārā civiltiesiskā atbildība, juridiskais princips, kas tādiem likumu zinātājiem kā Stjū šķita īpaši interesants. Pieteikumā tiesai Stjū iekļāva gan Blastosu, gan Dženingsa korporāciju. Ja zvērinātie atzītu Dženingsa vainu kaut vai par vienu procentu, Blastoss un Dženingss lietā būtu vienlīdz atbildīgi. Un solidārās atbildības noteikums bija restitūcija prasītājam. Ja Blastoss nevarēja maksāt savus deviņdesmit deviņus procentus - un to viņš neapšaubāmi nespēja -, tad visas summas izmaksa Silvijai gūlās uz Dženingsa pleciem. Savukārt Dženingss varēja prasīt kompensāciju no Blastosa. Ja vien Silvija saņemtu savu naudu, tad Stju ieskatā korporācija varēja veikt atskaitījumus no ekskrementu inspektora algas kaut vai vēl pārsimts gadu.

Tāds bija Stjū viedoklis par šo lietu, un savā prasībā viņš to izklāstīja visos sīkumos, lai Dženingsa kompānijas vadība skaidri apzinātos, ar ko jārēķinās, apsverot atbildības uzņemšanos. Papildinājumam Stjū pievienoja spilgtu citātu no Silvijas atstāsta par piedzīvoto, neaizmirstamo ainu, kad mazais, zilais auto paceļas gaisā un aizsedz sauli.

- Bēdīga ziņa, vecīt, - Klejs bilda, redzot Stjū ienākam, un uzcēla kājas uz galda. - Man būs tevi jāatlaiž.

Klejs bija ģērbies pavalkātā tumšzilā uzvalkā, taču arī

tajā izskatījās labi, un pieskaņotais krekls apspīlēja iespaidīgo krūškurvi. Turklāt viņa mati šķita iztiekam bez ķemmēšanas, tie gluži vienkārši nogūlās, ka nākas. Stjū krekli bija nedaudz maisveidīga piegriezuma, lai slēptu atvaļinājumā uzaudzēto lieko svaru. Un matus viņš varēja ķemmēt stundu bez apmierinoša rezultātā. Jaatzīst, ka viņa gados bija jāpriecājas kaut vai par to, ka uz galvas nebija izveidojies plānu matu pakavs, kas ieskauj spīdīgu plikumu.

- Tu nevari mani atlaist, - Stjū atteica. - Mēs esam partneri. Būs jālikvidējas.

- Ka līķim skābes vannā.

- Riebīgi izklausās, bet ko lai dara. Nu, rādi vēstuli!

Klejs pavicināja vēstuli, gluži kā kaitinādams. - Tu tiešām gribi zināt, kas tur ir?

-Jā.

- Es tev došu mājienu. Viņi domā, ka tava ideja par atbildību ir jauna tiesību norma.

Stjū pikti sakoda zobus. - Tātad viņi gribēs nolēmumu bez tiesas prāvas un zvērināto līdzdalības un mēģinās panākt prasības noraidījumu? Jauki. Uz priekšu! Bet, ja mūsu prasību pieņems, mums būs pietiekami ietekmes līdzekļu, lai panāktu kompensāciju. Un viņiem tas izmaksās dārgāk, nekā mūsu vēstulē prasīts. Silvijai aprūpe būs nepieciešama visu atlikušo mūžu.

Klejs iesmējās. - Tu atkal ar savu jurista žargonu! Tiešām uzjautrinoši. Visiem skaidrs, ka viņi negribētu redzēt sakropļotu sūdzētāju zvērināto priekšā.

- Sūdzētāju ar avārijā iegūtu kvadriplēģiju. Lūdzu, izvairies no vārda "sakropļots".

- Nedomāju, ka man vajadzētu izvairīties, - Klejs beidzot atdeva dokumentu.

Stjū izķēra to partnerim no rokas gluži kā puika, kas atguvis nozagtu mīlestības vēstuli. No Šuberta, Gārvina, Rosa un pārējiem saņemtās biezās, no lina šķiedrām izgatavotās papīra lapas vidū atradās viens garš un sarežģīts teikums ar daudziem palīgteikumiem; juristiem tādi bija raksturīgi. Stjū pārskrēja tekstam ar acīm. Zem briesmīgā teikuma bija viens skaitlis. Liels skaitlis.

- Nu gan, - Stjū klusu noteica.

- О ja, - Klejs atteica. - Izskatās, ka tava jaunā teorija viņus ir nobiedējusi līdz nāvei.

Stju vēlreiz pārlasīja pretējās puses priekšlikumu, tostarp Klejs izvilka no sava galda atvilktnes Bukera burbonu - 63 grādus par sešdesmit dolāriem pudelē -, ielēja glāzē un pasniedza to Stju, tad parūpējās arī par sevi, gan simboliski, jo nupat bija izlēmis stāties atturībniekos. Iztukšojis glāzi, Stju vēlreiz rūpīgi izlasīja vēstuli. Tas teikums joprojām bija briesmīgs, bet skaitlis nemainījās.

- Tikai viens teikums un šis skaitlis? - Stjū brīnījās.

- Tikai šis skaitlis.

- Lieliski. Silvija priecāsies.

- Pie velna Silviju un motorizētos golfa ratiņus! Es nudien priecājos!

- Es arī. Labs rezultāts.

Klejs nosmīnēja. - Labs rezultāts? Trīsdesmit trīs procenti no deviņiem miljoniem ir aptuveni trīs miljoni, ja nemaldos. Tas ir vairāk nekā labi. Tas ir satriecoši, sasodīts!

Stjū sarauca pieri.

Kleja smaids pagaisa. - Kāpēc tu rauc pieri? Nedari tā. Nevaru ciest, ka tu sarauc pieri.

- Tik vienkārši tas nav.

- Protams, es neesmu liels matemātiķis, bet paņem kalkulatoru... Manuprāt, tev būs jāatzīst, ka šinī gadījumā man taisnība.

Tas, ka Stjū bieži skaidroja partnerim dažādus likumdošanas jautājumus, nebija nekas jauns, jo Klejs parasti palaida garām smalkākās nianses. Tā bija ierasta lieta, turklāt neatkarīgi no ziņu veida. Bet Stjū nemācēja mīkstināt skarbākās patiesības, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc Klejs uzņēmās kontaktus ar klientiem. Stjū gandrīz nemanīja paša teiktā graujošo ietekmi uz partneri.

- Atceries to izspūrušo prokuroru no Folriveras? Rodže-ru Rodanu?

- Nē. Kas par lietu?

- Pagājušogad Rodans kasācijas kārtībā apstrīdēja kāda cita jurista honorāru par uzvarētu lietu kā pārlieku lielu un panāca savu. Redzi, likumā noteikts, ka honorāram par uzvarētu lietu ir jāatbilst vai nu ieguldītajam darbam, vai arī saistītajam riskam. Mušu gadījumā lika uzrakstīta viena prasības vēstule. Un mēs neieguldījām neko vairāk par minimālajiem izdevumiem tas piegādei. Pavisam nedaudz darba. Nekāda riska. Tātad nekāda pamatojuma triju miljonu honorāram. Ja mēs būtu ņēmuši kredītu plašās izmeklēšanas veikšanai vai sagatavojuši lietas aprakstus un snieguši prasību tiesā, būtu pavisam cits stāsts. Bet mēs to nedarījām. Un tiesām jo īpaši nepatīk astronomiski honorāri, kad prasītājam nauda vajadzīga aprūpei, nevis tad, kad jālemj

par kompensāciju kā sodu atbildētājam. Un Silvija naudu, protams, vēlas saņemt aprūpei.

- Ko tu ar to gribi teikt? Ka mēs nedabūjam savus trīsdesmit trīs procentus?

- Nē, ja Silvija piedāvājumu apstrīdēs. Nē. Tiesnesis var to atcelt un piešķirt mums tādu summu, kas saskaņā ar likumu viņa acis ir saprātīga un atbilstīga.

- Viņa neapstrīdēs, jo priecāsies par sešiem miljoniem.

- To varētu izdarīt citi, piemēram, viņas radinieki vai draugi. Ja viņa pati vai kāds viņas vārdā tiešām apstrīdētu mūsu honorāru, advokatūra var piespriest disciplinārsodu saskaņā ar ētikas noteikumu divi, punkts, viens par pārmērīgu honorāru. Mēs riskējam ar oficiālu aizrādījumu vai pat licences atņemšanu.

- Es varu uzņemties tādu risku.

- Es nevaru.

- Tas nozīmē, ka negribi.

- Tieši tā, negribu.

- Ja nu mēs noraidām šo piedāvājumu? Vai tu vari uzvarēt, ja iesniedz prasību, kas attaisno augstāku honorāru?

- Silvijai vajadzēs noraidīt šo piedāvājumu.

- Nu jā, skaidrs. Bet viņai tu patīc. Labākais ir tas, ka viņa ne velna nejēdz no tava profesionālā žargona. Viņa piekritīs jebkādam mūsu ieteikumam.

- Un es ieteiktu piekrist šim lieliskajam piedāvājumam. Tas atbilst viņas vajadzībām un samazina juridisko pakalpojumu izmaksas.

- Mūsu honorāru! Samazina mūsu honorāru!

Stjū beidzot sadzirdēja izbīli partnera balsī un mēģināja piedāvāt vismaz nelielu mierinājumu.

- Manuprāt, mēs varētu pamatot honorāru, kas būtu četrsimt tūkstoši dolāru. Tas izklausās padaudz, bet...

- Divsimt katram no mums?

- Ja. Mīnus nodokļi. Minus pieskaitāmie izdevumi.

- Mīnus mana labā roka un kreisais sēklinieks. Tavā interpretācijā tas izklausās arvien jaukāk un jaukāk.

- Tu taču gribi zināt, kā ir īstenībā, vai ne?

- Protams. Turpini, saulstariņ.

- Saproti, tā ir gandrīz divu gadu alga par vienas nedēļas darbu. Nav vairs jāuztraucas, kā nomaksāt īri vismaz gadam vai diviem. Varētu salabot to stulbo liftu vai vismaz durvis. Polina beigs gausties, jo mēs beidzot varēsim iedot viņai algas pielikumu. Iespējams, tu pat varēsi nomaksāt kredītu par "BMW", ko tev vispār nevajadzēja pirkt. Par to vien jau vajadzētu priecāties. Redzi? Es jau priecājos. Smaidu un dzeru tavu jocīgo viskiju. - Stjū nebija viegli turpināt smaidīšanu, iemalkojot ugunīgo dzērienu, un viņš vaikstijas, it ka gribētu sasmīdināt partneri.

Bet Kleja tumšās acis piemiedzās, jautrības dzirkstij izplēnot. - Man puse no trim miljoniem būtu izmainījusi dzīvi, - viņš nopurpināja. - Ne divsimt tūkstoši. Rīt es pamo-dīšos tikpat nožēlojams, kāds esmu šodien, vienīgi īre tiks nomaksāta līdz nākamā gada decembrim ieskaitot.

Stjū nebija apsvēris iespējamās pārmaiņas savā dzīvē. Viņš varētu uzvarēt prāvā un nopelnīt vairāk, daudz vairāk, bet te bija droša, godīga, ievērojama iespēja nopelnīt, kas turklāt radās no nekā. Tā būtu pareizi.

- Nu ko, tad iedzersim par īres nomaksu. - Siju sacīja un pacēla glāzi.

Klejs nereaģēja uz tostu un pievērsa skatienu logam, kā

vērodams sapni aizslīdam prom lidz ar vēja nestajiem mākoņiem. Tad viņš pagriezās un pāri glāzei raudzījās Siju liesi sejā. Savādi raudzījās - ka putns, kas pirms knābšanas prāto, vai graudiņš uz zemes varētu būt sēkliņa vai tikai smilšu grauds. - Izskatās, ka mēs esam nonākuši tādā ka bezizejā, - viņš noteica. Stjū sagatavojās ilgākam strīdam. Tad Klejs nopūtās. Šķita, ka viņa garastāvoklis uzlabojas, un viņš saskandināja ar Stjū. - Labs ir. Bēdīgi, ka man tā jāsaka, bet... ja jau tu liedz man iespēju iedzīvoties bagātībā tā, man vienkārši būs jāatrod cits veids.

Stjū juta atvieglojumu, ka Klejs ir samierinājies ar sakāvi. Pielāgošanās bija partnera izcilākā īpašība, un tā viņam lieti noderēja - viņu nevarēja noturēt ilgi uz lāpstiņām. Un tomēr savu simbolisko 63 grādus stiprā viskija glāzi Klejs iztukšoja vienā rāvienā.

3

Kad Stjii pārnāca mājās, Kctrina kopā ar piecām sviedros mirkstošām sievietēm no Dienviddārtmutas Sporta kluba jau gatavojās beigt fitnesa nodarbību. Ketrina bija mēģinājusi pierunāt Stjū iestāties šajā klubā ar vienreizēju iestāšanās iemaksu desmit tūkstošu dolāru apmērā un regulāru biedra naudu, kas līdzinājās kredltmaksājumam par auto. Viņa uzskatīja, ka ieguldījums atmaksātos, ja vīrs būtu tur sastapis kādu klientu. Diemžēl Stju turp negāja un ne ar vienu nesastapās, tātad tas neatmaksājās. Toties Ketrina gāja, sastapās ar cilvēkiem, un par to bija jāmaksā ik mēnesi.

Viesistaba viļņojas likras jura spilgtos toņos. Profesionāļu sievas vien. Dažas bija bagātas, pārējās iedomājās, ka ir bagātas, izņemot Ketrinu, kuras acis dzīve nepilnu divtūkstoš kvadrātpēdu mājā Dienviddārtmutā, Viljamstritas austru-mu galā, bija galējas nabadzības apliecinājums. Visas pārējās dzīvoja piekrastē - Flegšipdraivā, Mošerstrītā vai arī ta-

jā Viljamstrītas galā, kas bija okeāna pusē ar skatu uz Klār-ka līci.

Mārdžerija Hanstete sārtā, apspīlētā fitnesa tērpā centīgi svīda uz ādas dīvāna, bet Ketrina pat neiedomātos kaut ko iebilst - Mārdžerijai, precētai vairāku bērnu mātei, piederēja trīs restorāni, un to, ka viņa ir arī nevaldāma koķete, apliecināja pat fitnesa nodarbībās lietotā kosmētika. Ho-lija Plinta bija precējusies ar ārstu. Dženija Planca-Veršekta pati bija ārste. Stjū pazina ceturto sievieti zilajos šortos ari pēc vārda, bet nespēja to atcerēties - šī problēma izpaudās arvien biežāk, četrdesmitgadei tuvojoties. Vienubrīd viņš pat pūlējās izprast, vai atmiņas pavājināšanās ir vecuma vaina vai fakts, ka vairs gluži vienkārši nav lielas nozīmes to cilvēku identitātei, kas iemaldās viņa dzīvē un aizklīst no tās. Bez radiniekiem vai klientiem pārējie bija tikai vēl kādas sejas cilvēces parādē; tās uzradās un pazuda. Par romantiskiem piedzīvojumiem nebija ko sapņot - viņš bija precēts vīrs. Tā kā nebija bērnu, viņš neuzturēja saikni ar vecākiem. Stjū centās izvairīties no saskatīšanās ar Zilšor-taino, lai nebūtu jāmin, kā viņu sauc, vai jāstādās priekšā atkārtoti.

Viņam ienākot, Ketrina uzsmaidīja, un smaids bija daudz platāks nekā reizēs, kad viņš pārnāca mājās un viņai nebija ciemiņu. Citu klātbūtnē sieva bija dāsnāka jūtu izpausmēs. "Nedaudz vecmodīgi," Stju nodomāja.

- Stju! Mes nupat beidzām ekstrēmu spēka vingrojumu sēriju. Džilla ir no mūsu Sporta kluba, bet viņa vada arī nodarbības mājās. - Ketrina pamāja uz skarba izskata sievieti, kuras sporta krūšturis bija tik stingrs, ka nospieda krūtis tikpat plakanas kā vēdera muskuļu trio nedaudz zemāk.

Viņa izskatījās nopietna un dārga un noteikti prasīja papildmaksu par izsaukumu uz mājām. - Iepazīstieties! Džilla, tas ir Stju, mans vīrs. - Ketrina pieklusināja balsi un piebilda: - Viņš nevingro.

- Es braucu ar riteni, - Stjū taisnojās.

- Ar velotrenažieri, - Ketrina paskaidroja, it kā tas neskaitītos. - Pie televizora.

- Es minu pedāļus un skatos sporta kanālus. - Sešu fit-nesa pielūdzēju klātbūtnē tas izklausījās labāk nekā atzīšanās, ka viņš "Syfy" kanālā skatās "Pārdabiskās pasaules" un pārslēdz uz futbolu tikai brīdī, kad istabā ienāk Ketrina.

- Viņam vajadzētu nomest kādu pārīti, - Ketrina noteica tā, lai visi dzirdētu. Pilnīgi pretēji tam, ko bija teikusi viņam no rīta, divatā vien esot.

"Atkal vecmodīgi," Stjū nosprieda.

Džilla nopētīja viņu no galvas līdz kājām kā pircēja, kam jāpicņcm lēmums, vai ņemt maizes klaipu no iepriekšējās dienas produktu groza. - Mēneša laikā es varētu dabūt tevi formā, - viņa noteica, tad piešķieba galvu, lai labāk novērtētu Stjū mugurpusi. - Varbūt vajadzēs divus.

- Izklausās lieliski, - Stjū sacīja, pie reizes spriezdams, ka "forma" šai frāzē izklausās kā mocības.

Mārdžerija atmeta no pieres sasvīdušos matus, uzšķie-žot vēl dažas piles uz dīvāna. - Tu strādā kopā ar Kleju Bjūkenanu, vai ne? - viņa jautāja, it kā starp citu pievēršoties Stjū glītajam un neprecētajam partnerim.

- Viņš izkārtnē ir pirmajā vietā.

Ketrina sarauca pieri. - Es teicu Stjū, lai panāk, ka mūsu uzvārds būtu pirmais, bet viņam vairs nepatīk konfrontācija.

- Savāda īpašība juristam, - piezīmēja Dženija, kas bija slavena ar saviem nievājošajiem izteikumiem par juristiem. Parupji izklausījās, bet daudzi ārsti neieredz juristus. Par to Stjū nevarēja viņus vainot. Juristi viņus sūdzēja tiesā.

- Pasveiciniet Kleju no manis, - Mārdžerija sacīja, izrie-žot nosvīdušās sārtās krūtis.

- Klausos, - Stjū apsolīja, vienlaikus apsverot, vai Kle-jam būtu jāpaziņo arī vēstījums, ko viņa raidīja ar fuksijas krāsas krūtīm. - Es ar viņu sastapšos vel šovakar.

- Piektdienas vakarā?

- Stjū paliek četrdesmit, - Ketrina pačukstēja tieši tik skaļi, lai visi dzirdētu.

- Nekādas ballītes, - Stju paziņoja. - Visiem skaidrs? Mirt es netaisos. Nekādu melnu balonu. Nekādu dzimšanas dienas svecīšu, ko es tāpat nevaru nopūst ar savām vecajām plaušām. Un nekāda ratiņkrēsla no nomas.

Ketrina pabolīja acis, rādot draudzenēm izbrīnītu seju. - Un nekādu izpriecu.

Sievietes pasmējās par Stjū, bet viņš uz mirkli izjuta skaudru nepatiku pret viņām un viņu spilgtajiem tērpiem. Tad viņš iegāja virtuvē un aizmirsa par ļaunajām mēlēm; uz galda bija palikusi picas šķēle, viņa iecienītais Kanadas bekona un ananasu salikums.

To Stju ielika mikroviļņu krāsni. Maza, pārejoša prieka šķēle. "Vajadzētu priecāties par Molsones lietu; tiklīdz Klejs saņemtu Silvijas piekrišanu tādam izlīgumam, es būtu oficiāli guvis lielu uzvaru." Taču nekādas pacilātības nebija - sasodīta nomāktība gan. "Klejam taisnība -pēc triumfa nekas nemainīsies." Viens no izlīguma noteikumiem bija vienošanās par neizpaušanu, tātad neviens

neuzzinās, ko viņš panācis savai klientei, turklāt izrādījies labāks nekā trīs citas juristu firmas. "Tātad nekā no publiskas reputācijas atjaunošanas. Un nauda pati par sevi tiešām neko neizmaina. Klejam nudien taisnība. Vienkārši bulu vieglāk nomaksāt rēķinus. Šodien man aprit četrdesmit, bet es joprojām esmu tas pats nolāpītais puisis no vakardienas."

Kādu brīdi viņš jutās tik nožēlojami, ka ļāvās melnam domām. "Varētu apmānīt Silviju un paņemt milzu honorāru, turklāt paslepus atklājot izlīguma noteikumus. Visticamāk, varētu izdoties abi gājieni - tur atkal Klejam taisnība. Taču es vienmēr esmu bijis pareizais puisis, skauts, apzinīgais skolnieks, pieklājīgais jaunietis, ar kuru ikvieni vecāki varēja drošu sirdi laist savu meitu uz izlaiduma balli, un tamlīdzīgas medussaldas darīšanas. Apgabala prokurora birojā viņš bija zvērējis attaisnot sabiedrības uzticību, un šīs iedzimtās ētiskās normas bija kļuvušas akmenscietas, gadiem ilgi sabiedrības ciešā uzraudzībā pieņemot lēmumus, kas uz. mūžiem ietekmēja citu cilvēku dzīvi. Viņš cienīja un ievēroja noteikumus. Neizgāja no rāmjiem. Nekad nebija to darījis. Un nemaz negrasījās.

"Kaut kāds nolādēts āksts."

Stjū ieņurdējās un uzmeta gaisā sviesta nazi, veikli satverdams rokturi pēc diviem pilniem apgriezieniem tieši virs viengabalainās granīta galdvirsmas.

"На! Un kā būs ar šo? Piesargies!" viņš domās iesaucās. Un tomēr atskatījās, vai tik sieva nav tādu izgājienu pamanījusi.

"Būs vien viņai jāpastāsta par Molsones lietu," Stju nolēma. "Bet ne šovakar. Tāpat kā Klejs, Ketrina bija cerējusi,

ka beidzot ir nozvejots lielais loms, un es negribu aprakt viņas cerības. Turklāt viņa droši vien uzmetis liipu un liegs man seksu. Un tagad vajadzēs izrādīt prieku par negribēto pārsteigumu - dzimšanas dienas ballīti."

4

Tiklīdz Stjū bija prom, Ketrina uzmeta mulsu skatienu visām draudzenēm pēc kārtas.

- Kā norunāts, joprojām septiņos, - viņa nočukstēja.

- Vai viņu nomāc tas, ka pienākuši četrdesmit? - jautāja Holija, prasmīgi slēpdama uzbāzīgo ziņkārību aiz līdzjūtības maskas.

- Stjū pašlaik šķetina nozīmīgu lietu, - Ketrina atzinās.

- Tā varētu būt saistīta ar Molsoni. - Pēdējais vārds tika nočivināts, it ka savām koledžas draudzenēm paķiķināša-nai atklājot tikko iepazīta zēna vārdu.

- Gatavo prasību pret kādu, ko es pazīstu? - Dženija norūca.

- Tā nav par medicīniska personāla nevērīgu attieksmi, -Ketrina viņu mierināja. - Ar tādām lietām viņš nenodarbojas. Un man nav brīv par to runāt, bet dzīvē tas varētu daudz ko izmainīt.

- Jūs gribētu pārcelties uz dzīvi otrpus Roklendstrītai?

- Mārdžerija jautāja.

- Es neesmu par to īpaši domājusi, - Ketrina sameloja. Tieši par to viņa bija domājusi, bet Mārdžerijai to nepiedienētu jautāt. - Stjū vēl tikai vāc materiālus. Viņš visu dara ļoti pamatīgi. - Dāmas piekrītoši pamāja. Stju darba ētika un prāts bija labi zināms. Ketrina bija par to parūpējusies, gadu gaitā neuzbāzīgi pieminot, ka, studēdams juridiskajā skolā, viņas virs bijis viens no sekmīgākajiem un augstskolas iestājeksāmena novērtējums bijis deviņdesmit piecas procentiles. Reiz Mārdžerija piemetināja, ka atzīmes esot lielisks cilvēka "potenciāla" rādītājs. Ketrina apvainojās; četrdesmit taču ir pārāk liels vecums, lai pieminētu "potenciālu". Visām pārējām viri bija veiksminieki, un lielais vairums jau dzīvoja piekrastē.

Ketrina nopūtās un gaidīja, kamēr sievietes savāc mantas. Stju bija uzticīgs ka suns un mīļš savdabīgi pedantiskajā veidā. Viņi apprecējās, kad Stjū kļuva par prokuratūras darbinieku. Tolaik Ketrina jau pirms pāris gadiem bija beigusi koledžu un ar savu Masačūsetsas Universitātes Dārtmutas filiāles diplomu vizuālā dizaina specialitātē mitinājās nolaistā dzīvoklī, bet saskatīja Stjū potenciālu - to potenciālu, kam jau vajadzēja uzplaukt. Divdesmit deviņu gadu vecumā viņam uzticēja sevišķi smagu noziegumu lietas, par kurām rakstīja avīžu pirmajās lappusēs, un viņam pavērās karjera politikā. Tad viņš bija izveidojis stabila un pašpaļāvīga vira reputāciju. Viņš gan izrādījās ne visai enerģisks, bet ar Ketrinas sabiedriskumu pietiktu abiem. Turklāt Stju bija viegli savaldzināt, jo viņš uzskatīja, ka Ketrina ir daiļa.

Un tieši tādu apzīmējumu viņš bija izvēlējies. Neviens cits, ne zēns, ne vīrietis, nebija teicis, ka viņa ir daiļa. Ko-

ledžas gados iepazītie puiši un vēlāk iepazītie jaunie, lempīgie aplidotāji dēvēja viņu par jauku, skaistu vai pievilcīgu - ne tuvu tam vārdam, ko viņai veltīja Stjū. Svarīgākais, ka arī trīsdesmit sešos gados Stjū acīs viņa joprojām bija daiļa. Viņš bieži tā apgalvoja, un par to liecināja veids, kā viņš gultā piecēlās sēdus, lai vērotu Ketrinu izģērbjamies pirms gulētiešanas.

"Tā tam arī jābūt," viņa nodomāja. Katru pēcpusdienu veselu stundu viņa vingrināja savu trīsdesmit gadus pārsniegušo ķermeni, ik pārdienas cilāja hanteles, bet vienu dienu nedēļā veltīja atpūtai, lai muskuļi varētu atgūties un atjaunoties. Turklāt viņa ļoti centās veidot gan modernu, gan unikālu garderobi. Vingrošana un mode bija tās lietas, ko daudzas sievietes pec trīsdesmit atstāja novārtā, īpaši pēc bērnu piedzimšanas. Jaunībā Ketrina nebija tā, uz kuru vīrieši atskatās, - to viņa apzinājās. Tad viņu vairāk interesēja grāmatas, un krūtis mūždien bija mazas. Bet tagad bija pienācis viņas laiks. Viņa strauji apsteidza sievietes, kuras kādreiz bija daiļas, taču ļāvās novecot, iedzīvojās ļenganās krūtīs, dzemdību pārveidotos gurnos un parastā bezrūpībā. Kaut ari vienmēr bija patīkami dzirdēt no vīra, cik viņa ir iekārojama, vēl vērtīgāka bija apziņa, ka salīdzinājumā ar sava vecuma sievietēm viņa beidzot virzās augšup šajā kategorijā. "Ja tā turpināšu," Ketrina sprieda, "drīz vien es kļūšu par iekārojamāko pusmūža sievieti Dienviddārt-mutas Sporta klubā."

Ar komplimentiem vien Stjū neaprobežojās. Viņš deva sievai iespēju veidot sakarus sabiedrībā un iegūt ievērojamu, abiem nozīmīgu draugu tiklu, turklāt atzinīgi novērtēja Ketrinas lēmumu nodarboties ar fotografēšanu, nevis

izšķiest laiku kādā bezjēdzīgā darbā, un atmeta jautājumu par bērniem, kad viņa bija paskaidrojusi, ka negrasās uzņemties mates lomu. Turklāt pat pēc trīspadsmit tuvības gadiem viņš ikreiz, pieklājīgi pateicās par mīlas aktu.

Stjū bija ļoti labs vīrietis, tomēr nekas no ta nespēja aizsegt faktu, ka viņš ari cietis sakavi. Ketrina bija daudz paveikusi, lai viņu veidotu, bīdītu un motivētu, taču bija skaidrs, ka viņš vairs nekad nevarētu atgūt līdera lomu, īpaši pēc fiasko Buča lietā. Viņai kļuva nelabi no tā, ka visas viņas pules izput vējā.

Ketrina pavadīja nosvīdušās draudzenes līdz viņu "Volvo" un "Mercedes", atvadījās ar ierasto atvadu sveicienu -dūri pret dūri - un savstarpējām uzslavām par nopietno pieeju fitnesa nodarbībai un lielisko izskatu. Taisnību sakot, Holija nebija lieliskā fiziskā formā - ļumīgajai sievietei ejot ciskas rīvējās viena gar otru -, tomēr Ketrina teica, ka viņa izskatās brīnišķīgi.

Viņa apskauda draudzenes, kas ērti iekārtojušās dzīvē, ir pašpārliecinātas, apgadatas ar brīvdienu dzīvokļiem Bostonā vai apartamentiem Manhetenā, bērniem, kas uzticēti internātskolām, un pamatīgiem uzkrājumiem pensiju kontā, kamēr viņa un Stjū cīnās par izdzīvošanu Viljamstrītas otrā galā, tālu no okeāna. Bet kāds no labumiem tiktu arī viņai, ja vīram beidzot izdotos gūt uzvaru šajā lielajā lietā.

5

Maja Viljamstrītā bija kompromiss. Dienviddārtmutas apkaimē cenas bija nepamatoti augstas, jo dzīvesvieta okeāna tuvumā liecināja par stāvokli sabiedrībā un bija patālu no Ņūbcdfordas kriminālnodarījumiem bagātās ziemeļdaļas, tāpēc šis apbružātais deviņpadsmitā gadsimta vidus nams tika izraudzīts par mājokli, kas atzīstams par pirmo soli ceļā uz augstāku statusu. Dēļu grīdas gan bija nelīdzenas, nevienas no vecajām trīs pildiņu durvīm lāgā nevērās ciet, bet zirnekļu tīkliem apaugušais neapmestais pagrabs joprojām pludoja lietus laikā. Tāpēc skolas gadu albumi un ģimenes fotoalbumi plastmasas kārbās glabājās uz koka paletēm, lai tos paglābtu no mitrās grīdas.

Ketrina pa šaurajām kāpnēm nonāca pagrabā. Viņai trakoti nepatika tur iet, bet nelielajā virtuves ledusskapi nebija vietas dzimšanas dienas ballītei sagatavotajam mielastam. Brūnajās zamša kurpēs ar pildītu papēdi piesardzīgi pārkāpusi peļķei pāri, viņa piegāja pie garāžas izpārdoša-

nā iegādātā rezerves ledusskapja, savāca pilnas rokas ar uzkodu šķīvjiem - tāpat kā koledžas gados, kad nācās piepelnīties restorānā "Sudraba karote", - ar kājas spērienu aizsita ledusskapja durvis un tad pagriezās pret kāpnēm. Uz trešā pakāpiena stāvēja Klejs Bjūkenans, aizšķērsodams ceļu.

Viņam sejā bija samākslots smaids, un krekls bija ielaists apspīlētos džinsos. Divas augšējās krekla pogas izrādījās vaļā, skatienam paverot gludās krūtis. Apmatojuma iztrūkums Ketrinu pārsteidza - Kleja gados vajadzētu būt kaut vai mazam kumšķītim. "Varētu būt, ka viņš no tā atbrīvojas ar vaksāciju," Ketrina prātoja. Viņa džinsi precīzi iezīmēja visas ķermeņa aprises zem jostasvietas. Nospriedusi, ka izskatīsies vulgāri, ja Klejs pamanīs viņu blenžam, Ketrina novērsa acis. Pieguļošais ietērps vīrietim ar parasto pusmūžā iemantoto vēderiņu būtu bezgaumības apliecinājums, bet Klejs bija labā fiziskā formā, muskuļots, un apģērbs viņam piestāvēja. Šķita, ka arī viņš pats to apzinās.

- Ahā, redz, kur tu esi, - viņš teica draudzīgā tonī.

- Te es esmu.

- Es gribu tev ko lūgt.

- Ja tevi interesē ēdmaņa, varu izlīdzēt.

- Runa ir nevis par ēdienu, bet gan par potenciālu klientu. Par Dūganu.

Redžinalds Dūgans. Ketrina atcerējās lielo nekustamo īpašumu attīstītāju. Liels vīrs, kam naudas ka spaļu. Viņa bija sastapusi Dūganu, kad brīvprātīgi piedalījās Veterānu labdarības izsoles organizēšanā par labu kara kritušo ģimenēm; tā bija īstā vieta, kur iepazīties ar svarīgiem cilvēkiem, un Dūgans jau nu noteikti bija pratis gūt ietekmi. Ko-

ledžu viņš neapmeklēja, tomēr izlauzās pie bagātības un varas. Runāja, ka viņu dzimta Ņūbedfordas apkaimē pastāvējusi paaudžu paaudzēm. Viņš pārņēma nīkuļojošo fermu Bristoles apgabalā un kaut kādā veidā pārvērtā to daudzu miljonu vērtā privātmāju apbūves rajonā, kuru pilsētas dome - kurā bija arī viņa brālēns - steigšus pievienoja pilsētai. Gluži tīra tā lieta nebija, bet vairāk Ketrina sporta kluba uz skrejceliņa neuzzināja.

Klejs bija dzirdējis svaigākas baumas - ka Dūgans neesot apmierināts ar saviem advokātiem - un tai paša rītā piezvanīja Ketrinai un uzstāja, lai uzaicina ietekmīgo viru uz nākamo majas ballīti. Klejam bija vienalga, ka dzimšanas dienas svinības nav piemērots pasākums svešiniekam.

- Es viņam pateicu par ballīti, - Ketrina vēsi atteica,

- lai gan prātīgi tas nebija.

- Viņš ir klāt, - Klejs teica, biezās uzacis pakustinājis,

- lai arī tas, tavuprāt, nav prātīgi.

Ketrina centās neizrādīt pārsteigumu.

- Tad jau tavs lūgums izpildīts, - viņa strupi noteica.

- Ņem par labu.

- Nē, nav izpildīts. Es šovakar savu gājienu jau esmu izdarījis, bet viņam vajag papildu pārliecināšanu. Atšķirīgu no manējās.

- Piemēram?

- Viņam patīk alus un daiļas sievietes. Un alu viņš jau ir dabūjis.

Piepeši Ketrinas sirds iepukstējās straujāk. Viņa uzmeta pašapzinīgu un vienlaikus lepnu skatienu pieguļošajai kok-teiļkleitai. Tā pacēla viņas nelielās krūtis, veidojot visai ievērojamus apaļumus, un atklāja trenētās kājas. Nākamajā

mirklī viņa ieraudzīja Kleja smīnu un tumšās acis, kas ieurbās Ketrinas acīs. Tas, ka viņas vīra pievilcīgais kolēģis nodēvē viņu par daiļu, bija negaidīti. Skausta ada sakarsa. "Tam jau arī domāti tie vēdera un sēžas muskuļu vingrojumu tūkstoši," viņa nodomāja. "Bet šis kompliments ir lamatas."

- Tu gribētu, lai koķetēju ar Redžiju Dūganu?

- Šodien es kaut ko sapratu, - Klejs sacīja. - Tiešām, tā bija kā atklāsme. Veiksme tāpat vien mums nedosies rokās... es domāju par īstu veiksmi. Cilvēki, kuri iesloga sevi noteikumos un pareizas rīcības principos, ir kā pelītes labirintā. Strādā no rīta līdz vēlam vakaram par grašiem, skrien ka vāveres riteni un nodrošina sev nožēlojamu dzīvīti. Es vairs nevēlos, lai ar mums tā notiek. Ir jāpaaugstina likmes, ja gribam spēlēt ar lielajiem puišiem. Un Dūgans ir viens no tiem; no viņa droši varētu honorāros dabūt divsimt tūkstošus ik gadu.

- Un tu gribi, lai es ar viņu flirtēju, - Ketrina atkārtoja, pavisam sapīkusi. - Tam resnulim ir jau piecdesmit.

- Četrdesmit astoņi. Viņš nav daudz vecāks par tavu vīru... un viņš ir liels un spēcīgs darbuzņēmējs, nevis resnulis.

- Darbuzņēmējiem ir netīri nagi. - Ketrinai šī saruna bija apnikusi. - Tādi nav manā gaumē.

- Bet... ja es viņu pierunāšu iztīrīt nagus, tu varēsi ar viņu paflirtēt?

- To es neteicu. Klau, man jau rokas nogurušas, visu to lērumu turot. Man jāiet augšā.

- Nē, nav nogurušas. Tu taču kādreiz biji viesmīle, vai ne? Un tu vingro katru dienu. Bicepsi un tricepsi ir pama-

tigi uztrenēti. Skaidrs, ka tu varēsi noturēt tos paris bur-kāniņus un cukurzirņus vēl kādu bridi, kamēr mēs parunāsimies par šo jautājumu.

"Vēl viens kompliments. Viņš ir pamanījis, ka es uzturu savu trīsdesmit sešus gadus veco ķermeni lieliskā formā."

- Tas nemaz nav apspriežams, - Ketrina paziņoja. - Es neflirtēšu ar to pretekli. Un tu izturies kā pēdējais stulbenis.

Klejs pasmējās, bet tad nogrozīja galvu, kā vilšanos izrādīdams. - Ak vai, Keita! Ko dara Stjūarts, kad tu neklausi?

Ketrina sašutuma izslējās. - Neko.

Viņš pamāja ar galvu. - Tā jau es domāju.

Nākamajā mirkli Klejs jau tuvojās, ignorēdams pieļaujamās robežas un skatienu no viņas nenovērsdams. Piemiegtās acis - tumši brūnas, gandrīz melnas - slēpās zem biezajām uzacīm. Ketrina atkāpās līdz vecajam ledusskapim, bet viņš nāca arvien tuvāk, un drīz viņu varēja saost - tā bija tīra vīrieša smarža ar lavandas piegaršu, iespējams, šampūns. Ketrina uzmeta skatienu durvīm kāpņu augšgalā. Klejs bija tās aizvēris. Viņi bija pilnīgi norobežoti no pārējiem. Klejs runāja lēni un apdomīgi, balss skanēja gandrīz mierinoši:

- Klau, Keita, tev būs jāiet turp un jāparunā ar viņu. Tev būs jāuzsmaida viņam. Un tev būs jāpanāk, lai viņam gribētos būt saistītam ar tevi un mūsu firmu. Tas nav tikai manis dēļ. Ari tev tas nāks par labu.

- Man nepatīk, kā...

Piepeši Klejs izstiepa roku un satvēra Ketrinu aiz matiem, saņēma tos saujā aizmugurē pie kakla, kur tie bija bie-

zāki, un stipri parāva viņas galvu atpakaļ. Ketrinai sakāmais iestrēga rīklē neizteikts, un rūpīgi servētā cienasta šķīvji sazvārojās.

- Bet man nepatīk, ka tu mani neņem vērā, Keita. - Kleja tonis nebija mainījies. - Stjuarts varētu ar to samierināties, bet es ne.

Ketrina nevarēja viņu atgrūst ar šķīvju pilnām rokām -neuzdrošinājās, jo veģetāro uzkodu paplātei vien bija veltījusi veselu stundu. Tiklīdz viņa pavēra muti, Klejs atkal parāva viņu aiz matiem - ne tik stipri, lai šķīvji gāztos leja, bet pietiekami, lai Ketrinu apklusinātu.

Viņš turpināja runāt klusu, savaldīgi un līdzjūtīgi smaidīja, kā bērnu pamācīdams.

- Tā nav spēle, Keita. Tā ir mūsu dzīve, mūsu iztika. Mana, Stjūarta, tavējā. Nav runa par tavu reputāciju vai tavām goda jūtām, ko, domājams, tu upurēji kādam koledžas brašulim, kas laupīja tavu nevainību un salauza sirdi, pirms tu sastapi Stabilo Stjū. Mēs neesam mazie bērni. Un tu vairs neesi nekāda vientiese, kam jāsargā sava jaunavība. Runa ir par veiksmi. Ja tu gribi dzīvot savā mājā un tēlot sabiedrības dāmu, vajadzēs būt pieaugušai un palīdzēt ar ieročiem, kas ir tavā arsenālā. Māju okeāna krastā nenopelnīsi, kārtīga meitene būdama.

Ketrinas sirds sitās kā traka, taču viņa nespēja saprast, kadas jūtas to satrauc. "Apjukums? Varbūt dusmas? Stjū nekad tā nebūtu ar mani izrīkojies. Neuzdrošinātos. Pat tēvs nekad nedresēja mani - viņš vairāk pievērsa uzmanību manam nepaklausīgajam vecākajam brālim. Tēvs apgalvoja, ka es tikšu galā pati, lai gan toreiz man bija tikai desmit gadi."

- Tagad es ļaušu tev iet, Keita, - Klejs maigi sacīja. - Es

neprasu daudz. Mēs ar Stjū paveiksim grūtāko daļu. Tev tikai mazliet jāpiepūlas, bet... Ja tu domā, ka negribi palīdzēt mums nopelnīt simtiem tūkstošu dolāru, tā arī pasaki.

Vīrieša augums bija cieši klāt, saujā sagrābtos matus Klejs vaļā nelaida, viņa krūškurvis saplacināja Ketrinas mazās krūtis, iegurnis spiedās viņas miesā.

"Viņš ir uzbudinājies?" Ketrina prātoja. "Tomēr Klejam ir taisnība par Dūganu. Un ari par nerātno puisi no koledžas. Es esmu muļķīte un gribu māju ar skatu uz okeānu. Paplātes ar ēdieniem jāpasniedz, vira firmas partneris smaržo satriecoši, un viņš ir stulbenis ar neparasti skaistām acīm, kas ne uz mirkli nenovēršas no manis."

Kad Klejs viņu atlaida, Ketrina mierīgi pasniedza viņam vienu no paplātēm, ko uznest augšā. Kad viņš to paņēma, Ketrina viņam iecirta pļauku. Klejs pamirkšķināja, bet nekustējās no vietas un gaidīja, vai Ketrina atteiks. Bet galu galā viņa to nespeja.

6

Stjū ne acu galā nevarēja ciest dzimšanas dienas pasākumus pieaugušajiem, īpaši savējās. Jau kopš trīsdesmit gadu vecuma sasniegšanas viņš nedomāja, ka dzimšanas diena ir pelnījusi svinēšanu - katrā ziņā personīgi viņš it neko nebija šaja nolūkā paveicis, vien kārtējo reizi palicis vecāks. Un tas nogurdināja. Taču Ketrina priecājās par katru iespēju rīkot svinības, un citiem, šķiet, tās patika. Tātad, lai gan Stjū bija simboliski pretojies, bija jāsamierinās ar likteni, ka četrdesmitgade ir pienākusi. Kad saradās ciemiņi, viņš Ket-rinas labad izlikās pārsteigts un negribīgi priecājās par svinībām. Tad viņa smaidīja, un tādēļ Stjū bija vienmēr gatavs padzīt savu īgnumu pagrīdē.

Ēdienu uz galda vēl nebija - Ketrinai tikās tos ienest ar stilu pēc viesu vairuma ierašanās, lai dzirdētu pelnītās uzslavas un izbrīna saucienus, liet dārgā alus pudeles jau dzesējās traukā ar Iedus ūdeni, un uz ēdamistabas galda sta-

vēja trīs atkorķētas vīna pudeles - šardonē, kabernē un merlo ar uzrakstu "jo vecāks, jo labaks".

"Ļoti smieklīgi," Stjū nodomāja.

Uz galda bija uzklāts baltais mežģīņu galdauts, viņa dāvana Ketrinai dzimšanas dienā. To sieva bija pati izvēlējusies - viņš tikai nopirka un lika iesaiņot pasniegšanai. Stjū ne visai veicās uzminēt, ko sieva vēlētos jubilejā, un viņa rmļuprāt deva sarakstu, jo, protams, neuzticējās viņa izvēlei. Sistēma darbojās nevainojami, un Ketrina nekad neizsaiņoja dāvanu priekšlaicīgi.

Stjū iebāza roku ledainajā ūdenī, satverdams auksta alus pudeli, bet, kad pagriezās, lai paņemtu vienu no Ketrinas importētajiem māla alus kausiem, pamanīja savas firmas nodarbināto jurista palīdzi ielejam glāzē asinssarkanu merlo. Stjū pārsteigti vērās viņā.

Ieraugot Stjū, viņa pasmaidīja. - Daudz laimes dzimšanas dienā!

Savos trīsdesmit septiņos gados Odra jeb Odrija Gud-vina bija par vecu, lai viņu dēvētu par jauno juristi, lai gan juridisko skolu viņa pabeidza tikai pirms gada un vēl nebija nokārtojusi advokatūras eksāmenu. Viņai bija meita, kura jau studēja koledžā. Neprecējusies un bez vīra, Odrija sevi atklāti raksturoja kā bijušo nepilngadīgo māmiņu, kas "uz desmit gadiem noslēpusies no dzīves", beidzot nolēmusi saņemties un septiņus veltījusi mācībām un darbam. Mati Odrijai sniedzās līdz pleciem, un tikpat praktiska bija pusgarā puķainā kleita. Dzintarkrāsas acis bija lielas un apaļas kā kaķiem un neiedomājami palielinājās, kad viņa uzlika lasāmbrilles. Bet birojā Stjū bija ievērojis ne jau viņas izskatu, bet enerģijas pārpilnību. Tiesnesis Peningtons reiz

piezīmēja, ka vēlētos, kaut viņam būtu tikpat entuziasma jel kādam jautājumam, cik mis Gudvina atvēl itin visiem. Viņas zināšanu alkas bija neremdināmas, turklāt ne vien tieslietās, bet ari mūzikā, sportā, zinātnē, politikā un apzaļumošanā. Taisnību sakot, viņu interesēja viss, kas gadījās ceļā. Varētu iedomāties, ka viņa taupījusi dzīvesprieku mācību un meitas audzināšanas gados un tikai tagad to atbrīvojusi. No tik pozitīvas būtnes nākdami, laimes vēlējumi dzimšanas dienā nemaz tik ļauni neizklausījās.

- Paldies, Odrij. Es ļoti priecājos, ka tu atnāci.

- Šīs svinības es noteikti nebūtu laidusi garām. - Tad viņa norādīja uz leju. - Starp citu, tu slapinies.

Odens no apsvīdušās alus pudeles pilēja viņam uz kurpēm. Stjū steigšus pagrāba salveti un cerēja, ka sieva neredzēs viņu laistām ūdeni uz ēdamistabas dēļu grīdas; tie bija egles dēļi, kas namā bijuši no pirmsākumiem, un pēc ievākšanas viņi segumu atjaunoja.

- Neuztraucies, - Odrija mierināja. - Izskatās, ka grīda nesen nolakota. Ja jums ir trīs slāņi labas rūpnieciskā standarta poliuretāna lakas uz ūdens bāzes, pāris ūdens pilienu tai nekaitēs.

- Es, ē... jā, protams. Vienkārši negribas, lai cilvēki domātu, ka vecuma dēļ es apčurājos.

Odrija nepiespiesti iesmējās, un viņi kopā apstājās pie galda un tērzēja. Viņa izdzēra vīna glāzi vienā rāvienā gluži kā koledžas studente un ielēja vēl. Iztukšojis pusi alus pudeles, Stjū jutās labāk, un Odrija ne uz mirkli neļāva sarunai apsīkt.

Viesistabā ciešā pulciņā sačukstējās Ketrinas Sporta kluba draudzenes. Vīrus neredzēja - acīmredzot Stjū dzimša-

nas dienas ballīte viņiem nebija obligāta. Pēc brītiņa no grupas nošķīrās Mārdžerija Hanstete un nesteidzīgi tuvojās, lai dabūtu vīnu.

- Sveiki, Stjū, - viņa sacīja. - Tas ir kabernē?

Stjū pamāja un norādīja uz etiķeti. Mārdžerija pieklājīgi pasmējās par savu neattapību un paņēma pudeli.

- Sveiki, mani sauc Odrija. - Viņa pasmaidīja.

- Sveiki, - Mārdžerija nenovērsa skatienu no vīna glāzes.

- Tā ir Mārdžerija Hanstete, - Stjū paskaidroja.

- Mēs esam kaimiņi, - Mārdžerija piebilda. - Mēs dzīvojam otrā Viljamstrītas galā...

- Piekrastē, - Odrija pabeidza iesākto teikumu.

-Jā.

- Hanstete? Dzirdēts uzvārds. Jūsu ģimenei pieder "Kaprīzā zivs", vai ne?

- Arī "Lapene" un "Stacijas pietura".

- Ak kungs, ka man patīk "Stacijas pietura"! Itāliešu un Āzijas virtuves savienojums ir satriecošs!

- Mums gribētos tā domāt. - Mārdžerija pievērsās Stju. - Tu teici, ka šovakar Klejs atnāks, bet es viņu šeit neredzu.

- Kaut kur tepat viņam ir jābut, - Stjū atbildēja.

Mārdžerijas vīna glāze bija beidzot pilna līdz malām, nevis pusē, kā pieņemts. - Nu, vari nenodot viņam sveicienu. Ja jau esmu šeit, es pati sasveicināšos.

- Skaidrs.

Kad Mārdžerija gāja prom, Odrija pamāja ar roku. - Bija visnotaļ jauki iepazīties.

- Man arī, - Mārdžerija atteica neatskatoties.

Tiklīdz viņa bija prom, Odrija satvēra Stju elkoni. - Лк kungs, viņa taču nenovēlēja tev laimes!

-Ko?

- Viņa nenovēlēja tev laimes. Ka gan tas iespējams?

Stju palūkojās visapkārt. Dienviddārtmutas Sporta kluba sievietes atkal bija sastājušās pulciņā. Redžijs Dugans, ražena auguma nekustamo īpašumu attīstītājs, vēroja viņas, divvietīgo dīvānu aizpildīdams un abās rokās pa alus pudelei turēdams. Priesteris Ričardss - Ketrinasprāt, vēl viens vērtīgs kontakts - pieklājīgi sarunājās ar Bredu Bēru, vadītāju fotostudijā, kur Ketrina trešdienās fotografēja. Stjū neapmeklēja baznīcu un jutās savādi ikreiz, kad priesteris Ričardss viņam uzsmaidīja, jo radās iespaids, ka Dievs klusītēm saka: "Es tevi redzu...”

- No šiem cilvēkiem neviens nav mans draugs, - Stjū ieteicās.

Od rijas sejā bija izbrīns. - Tiešām?

- Nūja. It neviens.

Viņa paraudzījās uz visām pusēm, novērtējot sanākušos, un sacīja: - Skumji. Bet Klejs atnāca, vai ne?

- Jā, taču kaut kur pazuda. Kas to lai zina, kas viņam prātā.

- Nē, nedrīkst pieļaut, lai tu tā justos sava dzimšanas dienā. - Odrija pacēla glāzi. - Zini ko... es būšu tavs draugs. Būsim vienkārši divi puiši, kas iedzer alu un apspriež negantās sievietes. Ko teiksi, draugs?

- Tu dzer vīnu.

- Kā neganta sieviete. - Odrija noelsās. - Tev tiešām taisnība! Kas es esmu par pārinieku iedzeršanā?

Viņa iesmējās un sniedzās pēc alus pudeles, nevērīgi nolikdama viņa glāzi uz galda tā, ka sarkans merlo šļaksts pārlidoja malai pāri uz baltā mežģīņu galdauta. Vīns pašķīda uz visam pusēm, veidojot kaut ko līdzīgu Roršaha testa traipam. Stjū tas atgādināja ratiņkrēslu vai ari tumšu balonu kopu.

Odrijas dzīvespriecīgais smaids pārvērtās bēdīgā grimasē. - Ai-ai. Šim galdautam noteikti nav tris lakojuma kārtu.

Un tieši tobrīd Ketrinai bija jāienāk ar ēdienu paplātēm. Nodarījumu slēpt vairs nevarēja - Stju un Odrijai nekas cits neatlika, vajadzēja pašķirties, lai viņa varētu pieiet pie galda. Stjū nezināja, ko sacīt, un stāvēja klusuciczdams, kamēr paplātes tuvojās vīna traipam. Kad viņš jau nosprieda, ka Odrija dabūs trūkties, Ketrina uzlika paplāti uz traipa, to apsedzot, un nebilda ne vārda.

Stjū gaidīja sākamies vētru, bet sieva tikai pārkārtoja paplātes, un viņš nosprieda, ka dusmu dēļ viņa nespēj parunāt. Nebija iespējams, ka traips nav pamanīts.

- Man tā sanaca, kad gribēju Odrijai ieliet vīnu, - Stjū sameloja, nespēdams izturēt klusēšanu.

- Kā, lūdzu? - Ketrina jautāja.

"Viņa ir satraukta un nav dzirdējusi," Stjū nosprieda. - Vīns... Atvaino.

- Tas nekas. - Viņa izklaidīgi paplikšķināja vīram pa roku un aizgāja sasveicināties ar viesiem, kuri ieradās, kamēr viņa bija prom pēc ēdieniem.

- Tīrais brīnums, - Stjū norūca.

Odrija iemalkoja alu. - Kas?

- Viņa man nepārmeta, ka es izlēju vīnu.

- To izdarīju es. Paldies, starp citu.

- Tā viņa nekad nerīkojas. Es biju pelnījis vismaz pasīvi agresīvu attieksmi.

- Ir taču tava dzimšanas diena. Cik lieliska sieva... Uz viņas veselību! - Odrija pacēla alus pudeli.

Stjū pieskandināja ar savējo, un viņi turpināja malkot alu, bet Ketrina šķērsoja istabu, lai sasveicinātos ar Redžiju Duga nu.

Tieši tai bridi Stjū sajuta, ka viņam kāds stingri uzsit pa dibenu.

- Klej, - viņš teica nepagriezdamies. - Es jau sāku brīnīties, kur tu esi aizklīdis.

- Es iepazinos ar ēdienkarti, - Klejs atteica. - Tava sieva, starp citu, ir ģeniāla kulināre. Sveika, Odra.

Stju ievēroja, ka viņš sauc Odriju oficiālajā vārdā.

- Sveiks, Klej, - viņa atbildēja. īsi un pieklājīgi.

- Daudz laimes sasodītajā dzimšanas dienā, vecīt. Laikam gan tas bija japasaka biroja no rīta.

- Mums bija prātā citas lietas. Turklāt man nepatīk dzimšanas dienas.

- Muļķības! Kā var nepatikt? īpaši jau šī. Zini? Es esmu tev ceturtās desmitgades beigu nosvinēšanai sagādājis kaut ko sevišķu.

- Nezinu gan.

- Nu, bet tagad zini, vecīt. - Stjū saviebās.

Iejaucās Odrija. - Klej, te ir viena jauka sieviete, restorānu īpašniece, kas grib ar tevi aprunāties. - Viņa norādīja uz Mārdžeriju.

- Par ko?

- Nezinu. Varbūt par kulinārām padarīšanām?

Klejs novērtēja situāciju, aplūkoja Mārdžeriju un pamaja ar galvu. - Es uz brītiņu. - Viņš aizgāja.

Veselu alus pudeli iztukšojis un jau sen atvadījies no alkohola panesības, kas bija izkopta koledžā, Stjū jutās atraisīts. Pretējā gadījumā viņš nebūtu neko teicis, bet tagad pačukstēja: - Tu viņu aizsūtīji prom. Kāpēc?

- Tev nav jāklausās, kā tevi sauc par veci. Tu nemaz neesi vecs.

- Četrdesmit jau ir uz to pusi. Pusceļš, vai ne?

- Tas nav nekas. Es esmu satikusies ar vīriešiem, kas ir daudz vecāki par tevi.

Stjū sarauca uzacis, bet neuzskatīja par iespējamu apspriest Odrijas milas gaitas, jo bija viņas darba devējs. -Izklausījās, ka viņam kaut kas ir aiz ādas. Kas par lietu?

Odrija bridi kavējās domās. - Neko precīzu es nevaru pateikt. Vienkārši ar viņa karmu kaut kas nav kārtībā, un viņš, liekas, saprot, ka es to jūtu.

- Man tas ir mazliet miglā tīts. Īstenībā es nenodarbojos ar karmas noteikšanu. Tikai neapvainojies.

- Domāju, ka viņš ir traumēts.

- Kāpēc?

- Izskatīgs, veiksmīgs jurists trīsdesmit piecu gadu vecumā vēl ir neprecējies, viņam nav ne bijušās, ne nākamās sievietes.

- Viņš nevērtē sevi kā veiksmīgu.

- Tieši patlaban ekonomika ir iestigusi, ir advokātu pārprodukcija. Es, piemēram, pat nevaru atrasl labu darbu. Neuztver to kā pārmetumu. Jebkuram juristam, kas spēj nomaksāt īri, ir paveicies.

- Tieši to pašu es viņam pateicu šorīt! - Stjū iesmējās. "Cik jauki ir tā pasmieties!" - Gudras galvas saprotas.

- Acīmredzot mēs arī. - Iztukšojusi alus pudeli, Odrija

tūdaļ paņēma pustukšo viņa glāzi. - Labāk iešu pie citiem, lai tava sieva nedomā, ka es flirtēju ar tevi.

Stjū pulss paātrinājās. "Vai tā ir? Nē. Odrija nepārprotami paziņoja, ka pārtrauc sarunu, lai mēs tiktai nenonākam, un tas bija ļoti atklāti pateikts." Stjū saprata, ka viņa gluži vienkārši centusies izturēties jauki un viņam butu jauzmanas, lai nepārkāptu pieklājības robežas vai šķiroties neatļautos pat ne mazāko fizisko kontaktu, piemēram, pieskārienu viņas rokai vai papliķēšanu pa plecu. "Interesanta, aizraujoša saruna ir augstākais, uz ko precēts virs varētu cerēt no neprecētas sievietes," viņš nolēma. "Un četrdesmit-gadniekam ir jābūt pateicīgam par to vien."

- Labs ir, - Stjū piekrita. - Paldies par kompāniju, draugs.

- Nav par ko, - viņa teica smaidot. - Daudz laimes dzimšanas dienā! - Un Odrija apskāva Stjū, iekams viņš paspēja izvairīties.

Pēc tam ballīte noritēja gandrīz ta, kā Stjū bija iedomājies, - daudz pieklājīgu rokasspiedienu un tukšas pļāpāšanas, un kulminācija pienāca pazemošanas rituālā, ko veica Ketrinas draudzenes, kad sastājās aplī un neīstajā toņkārtā nodziedāja tradicionālo dzimšanas dienas apsveikumu. Stju smaidīja un visiem pateicās par ierašanos. Viņš nevēlējās nevienam sabojāt garastāvokli, īpaši Ketrinai - viņa ļoti nopulējās pasākuma rīkošanā. Taču kaut kas šķita savādi. Bal-litēs viņa parasti bija aktīva, bet tajā vakarā izskatījās noraizējusies. Stjū nevarēja saprast, kas viņai kaiš.

- Lūdzu visu uzmanību!

Stjū līdz ar pārējiem palūkojās turp.

"Kas tas būs?"

Tas bija Klejs.

- Man ir neliels paziņojums, - Stjū firmas partneris runāja skaļi, lai visi dzirdētu, un uzkāpa uz kafijas galdiņa, kāzu dāvanas, ko Ketrinai pasniedza līgavas māsa.

"Paldies Dievam, ka viņš atmetis dzeršanu," Stjū nodomāja. "Kas to lai zina, kur tad viņš būtu uzrāpies."

No alkohola Klejs atteicās pirms vairākiem gadiem pēc negadījumu virknes. Piemēram, reiz viņš tika pieķerts reibumā pie stūres un pierunāja policistu samazināt sodu. Ar šo policistu Klejs bija sadarbojies, kad stradaja apgabala prokurora birojā. Policistu sodīja par piešķirto atlaidi, bet Klejs, kas bijis pilns kā mārks, tika sveikā pat bez pūšanas alkometrā un samaksāja vien simt piecdesmit dolāru sodu par atvērtu viskija pudeli viņa "BMW". Stjū paraudzījās uz Ketrinu - kāpšana uz mēbelēm bija tikpat smags pārkāpums kā vīna izšļakstīšana uz baltām mežģīnēm. Viņa bija iekodusi lūpā, iespējams, pat mēlē, bet neko neteica.

"Atkal - brīnumi."

Savicinājis rokas, Klejs norādīja uz Stjuartu. - Dāmas un kungi, palūkosimies uz Stjū! - Atskanēja aplausi, kas turpinājās, līdz Klejs pacēla rokas gaisā, pieprasot klusumu. - Mūsu draugs Stjū ir sasniedzis brieduma vecumu, četrdesmit gadus, bet neizskatās ne par dienu vecāks par, teiksim, četrdesmit. Kā tas viņam izdodas? Labs ir, es jums varu to atklāt. Viņš ir piesardzīgs, ievēro noteikumus un vienmēr izvēlas drošāko ceļu. Tā ir? - Galvas mājieni liecināja par viesu vienprātīgu piekrišanu Kleja teiktajam. Stju nezināja, kas būs tālāk, bet neko labu vairs negaidīja. Klejs turpināja: - Stjū ir tas cilvēks, kas aizies līdz gājēju pārejai ari tad, kad pa ielu nebrauc neviena mašīna. Tas, kurš neiekāps peldbaseinā, ja neredz glābēju. Ja vajag ieiet benzīntanka tualetē, kur

uz durvīm rakstīts "Tikai klientiem", viņš jūtas spiests nopirkt košļājamo gumiju. Viņš ir tas naivulis, kas, pērkot kādu mantu, drošības pēc gatavs maksāt par garantijas pagarinājumu. Būsim atklati, viņš ir pat nedaudz mīkstpēdiņš. -Stjū nācās pieciest apstiprinošu ķiķināšanu un murmināšanu. - Nu, Stjū... - Klejs sacīja, ar pārākumu viņu uzlūkojot, - tagad, kad tu esi sasniedzis četrdesmit gadus, es gribu tev kaut ko uzdāvināt. Nopietni. Kaut ko tādu, kas jau sen bija nepieciešams. Es tev dāvinu piedzīvojumu.

- Ceļojumu uz Disnejlendu! - kāds no pūļa izsaucās.

- Nē, nē. Nekā no mīkstpēdiņiem domātām atrakcijām! Tie nebūs ne amerikāņu kalniņi, kas apgriežas kājām gaisā un ar ātrumu piecdesmit piecas jūdzes stundā gāžas lejup, ne arī kaut kas tik rāms kā spiedzošu bērnu pūļi. Nē, draugi. Mēs dosimies uz Aļasku!

Viesistabā iestājās pārsteigumā pilns klusums, arī Stjū nespēja atvērt muti.

- Uz Aļasku? - Stjū beidzot ierunājās. - Kruīzā vai braucienā ar makšķerēšanas gidu?

- Nekādu gidu, draugs. Nekādu programmu, kurās viss iekļauts. Tikai tu, es un pēdējā robeža jeb Aļaskas pavalsts. Nekā, izņemot vientuļu būdiņu.

- Pilnīgi neapdzīvotā vietā?

- Kas tas būtu par piedzīvojumu, ja būdiņa atrastos Fēr-benksas centrā! Mūsu draugs Redžijs Dūgans palīdz visu nokārtot. Aviobiļetes jau ir mana galda atvilktnē. Viena nedēļa mežonīgajos ziemeļos. Pazīstot tevi, es zinu, ka tu sagatavosi līdzņemamo mantu sarakstu.

- Bet man jāredz darbu kalendārs, tas ir birojā, man jā-pārplāno...

- Nē, nevajag. Es gribu izdabūt tevi laukā no tā biroja.

Stjū palūkojās visapkārt, muti neaizvēris. Ketrinas uzacis bija uzrautas gandrīz līdz matu līnijai, lūpas likās cieši sakniebtas. Dūgans stāvēja tieši aiz viņas, ar pašapmierinātu smīnu noraugoties izrādē. Pārējie satraukti sačukstējās. Šķita, ka visi, izņemot Ketrinu, Stjū nogādāšanu iespējami tālākā vietā un atstāšanu pašā nekurienes sirdī uzskata par lielisku ideju.

- Tātad runa ir par nākamo vasaru? - Stjū jautāja, mēģinot izlikties, ka pieņēmis piedāvājumu.

- Pēc trim dienām izlidojam, - Klejs paziņoja. - Laipni lūdzam.

7

Kad Klejs vakara nobeigumā pieteicās Ketrinai paligā iznest atkritumus, viņa noprata, ka pienācis laiks atklātai sarunai. Lielais, zaļais atkritumu konteiners bija novietots aiz savu laiku nokalpojuša koka žoga pie garāžas, un tur viņi būtu paslēpti citu skatieniem.

Pēc atgadījuma pagrabā viņa sākumā bija nolēmusi turēties pa gabalu no Kleja. Savādi, bet arī viņš atstāja Ketrinu mierā, un pēc tik saspīlētas sarunas viņa nespēja saprast iemeslu. Šķita, ka viņš ir bruņojies ar pacietību un grib redzēt, ko Ketrina iesāks, un gaida izdevīgu bridi. Radās iespaids, ka Klejs viņu ignorē, tāpēc pie punša trauka Ketrina ar nodomu pieskārās viņa rokai, lai redzētu, vai Klejs viņai uzmetīs manīgu skatienu. Klejs tikai novērsās, it ka būtu aizmirsis, ka devis viņai uzdevumu.

Bet viņš nebija aizmirsis.

Ceļā uz konteineru abi klusēja, bet Klejs viņu veda uz

vietu, kur viņus nevarēja redzēt. "Tur bus jāatskaitās." Ket-rina prātoja, kā viņš uztvers jaunumus.

Ketrina pacēla konteinera vāku, un Klejs ieslidināja tajā pilno plastmasas maisu ar atkritumiem. Kad vāks ar būkšķi aizvērās, Ketrina palika stāvam ar seju pret viņu un gaidīja skarbus jautājumus. Taču ari viņš gluži vienkārši gaidīja.

- Tas ir izdarīts, - viņa beidzot izdvesa. Pirmīt viņa nemaz nepamanīja, ka ir aizturējusi elpu. Klejs neteica ne vārda. Tikai pamāja, lai Ketrina turpina. - Es aprunājos ar viņu. Mēs vienkārši papļāpājām, kā tu ieteici.

- Vai izdevās?

- Es nemaz nešaubos, ka iepatikos viņam, ja to tu domā.

- Kāpēc tu esi par to pārliecināta?

- Jo viņš mani apčamdīja... - Ketrina iepauzēja. Gribējās šokēt Kleju. Tādai ziņai vajadzēja šokēt, bet viņš tikai pamāja ar galvu.

- Tāpat papliķēja vai tiešām aptaustīja? - Klejs lietišķi apvaicājās.

Ketrina nogrozīja galvu un dziļi ievilka elpu. - Vispirms uzlika plaukstu uz gurna, tad tālāk - uz dibena. Un tā ari palika, kamēr sarunājāmies. Es jutos ļoti neveikli. Liels paldies.

- Vai izdevās viņu pierunāt?

- Mēs neapspriedām neko nopietnu.

- Skaidrs. Paldies par pūlēm, Keita. Tiešam paldies. Nebija tik grūti, vai ne?

- Kā tad!

- Iespējams, tu nupat mums nokārtoji darījumu.

- Ко?

- Promejot viņš man pateica, ka gribot tikties. Apsveicu.

Ketrina bija pārsteigta. "Tātad izdevās, un tas nemaz nebija tik grūti, nudien." Kad viņa paaicināja Dūganu kopā uziet augšstāva gaitenī, uzmācās bailes - šis vīrs bija ne vien ražena auguma, bet arī nekaunīgs, pašpārliecināts un tiešs. Tomēr Ketrinai saruna vedās - tā daļa padevās viegli, pat dabiski. Viņa smaidīja. Viņš smējās. Un tad vīrieša plauksta uztaustīja Ketrinas gurnu. Dugans bija veikls - viņa pat nemanīja, kurā brīdī roka bija aizsniegusies līdz pēcpusei, un tad viņš to vieglītēm saspieda. Tā tur ari palika, ne ilgāk par minūti. "Divsimt tūkstoši dolāru minūtē," Ketrina nodomāja un tik tikko neieķiķinājās, daļēji no atvieglojuma, daļēji no satraukuma. Tad viņa ar Kleju pagriezās, lai ietu uz māju.

- Viņš ir liels, - Ketrina ieteicās.

- Spēcīgs, - Klejs atbildēja, tad piešķieba galvu un uzlūkoja Ketrinu. - Vai tas tevi uzbudināja?

- Nē, protams, - Ketrina nedomājot attrauca.

- Nē, protams, - viņš piekrita, tad pasmaidīja un aizso-ļoja pie sava "BMW".

Pēc pāris mirkļiem Ketrina iezagās mājā. Viesi bija prom, bet Stjū vēl ņēmās pa virtuvi, novākdams traukus. Viņa uzsteidzās augšstāvā un krēslu, kas parasti atradās pie kosmētikas galdiņa, ievilka garderobē, aizvēra durvis, apsēdās, brīdi ieklausījās, kokteiļkleitu ap vidukli saņēmusi, un tad nolaida apakšbikses līdz potītēm.

Viņa bija tik uzbudināta, ka vajadzēja mazāk par minūti, lai pašapmierinātos.

Stjū beidza kārtot virtuvi. Trauku mazgāšana nebija viens no viņa iemīļotajiem mājas darbiņiem - viņam nepatika tas, ka rokas paliek netīras, - taču Ketrina šo darbu veiktu visu vakaru un iespēja tikt pie dzimšanas dienas mīlas priekiem mazinātos. Nolicis pēdējo pannu, viņš noslaucīja rokas un devās uz augšstāvu.

Sekss ar sievu viņam joprojām sagādāja ārkārtīgu baudu. Viņiem bija ierasta taktika, kas derēja abiem. Efektīva un ērta, turklāt ikreiz apmierināja gan Stjū, gan Ketrinu. Un sieva prata uzturēt augumu lieliskā formā. Plakans vēders un šaurs, muskuļots dibens - ko gan vēl pusmūža vīrs varētu gribēt. Iedomājoties par šādiem jaukumiem vien, viņš uzbudinājās. Stjū atvēra durvis un iegāja guļamistabā. Atskanēja klusināta nopūta. Izklausījās, ka sieva ir garderobe. Viņš bija cerējis, ka redzēs sievu izģērbjamies - tas vienmēr bija satraucoši. Taču garderobes durvis bija aizvērtas. Stjū aizspēra kurpes kaktā un novilka zeķes, kreklu un bikses. Zobus viņš jau iztīrīja viesu vannas istabā pirmajā stāvā - par vienu darāmo mazāk, lai neizbojātu noskaņojumu.

Tiklīdz Ketrina iznāca, Stjū aptvēra, ka velti cerējis. Viņa ne vien izskatījās pārsteigta un sapīkusi, redzot vīru gaidām baltajās apakšbiksēs, bet bija arī ģērbusies maisveidī-gā pidžamā un rādīja nogurušu seju. Stjū nevainoja viņu -sieva tikko bija sarīkojusi viņam lielas svinības un visu vakaru šķita nedaudz izklaidīga. "Uzmākšanās nederēs," viņš nolēma. Ketrina nevarēja ciest, ja viņu izrīkoja seksā.

Tāpēc viņš pasmaidīja. - Paldies par brīnišķīgo balli.

- Ak jā, protams. - Ketrina piegāja pie Stju, noskūpstīja viņu uz vaiga un tad paspraucās garām, lai nokļūtu gultā.

- Tu izskaties nogurusi, - Stju uzsauca viņai nopakaļ.

- Atvaino, - Ketrina nomurmināja, tādējādi apstiprinot, ka cerības nepiepildīsies.

- Tas nekas, es jau arī, - viņš meloja. - Palieku vecs, saproti.

- Es saprotu, - viņa piekrita.

Stjū saviebās, jo cerēja, ka sieva nepiekritīs. Tad viņš uzmeta skatienu vīrietim guļamistabas spogulī. Ievērojams baltas miesas valnis karājās pār apakšbikšu elastīgo augšdaļu, ne jau pārmērīgs, bet pietiekams. Pleci bija šauri, un krūšu tumšajā apmatojumā šur tur vīdēja pa sirmam pavedienam. Nu jau arī uz pleciem bija melnas spalvas, tādas pašas šaurā līnijā stiepās lejup pāri vēderam. Klejs tādu svītru bija dēvējis par taku uz apslēpto mantu - pēc romāna ar kādu itālieti -, bet uz resna vēdera tā vairāk atgādināja šuvi uz basketbola bumbas.

- Tu domā, ka man vajag piedzīvojumu? - Stjū jautāja spogulim.

- Es domāju, ka tavs partneris ir pretīgs, - Ketrina atsaucās no gultas.

- Kāpēc tu tā runā? - Stjū izbrīnā pagriezās.

Kādu bridi Ketrina neatbildēja un tad pagriezās ar seju pret sienu. - Viņš, pirmkārt, pat neiedomājās pajautāt man, vai tu vari aizceļot uz visu nedēļu. Pieklājīgi būtu vismaz brīdināt. Man arī ir pasākumu kalendārs. Tu palaidīsi garām fermeru tirgus slēgšanas ceremoniju, manas fotoizstādes prezentāciju un mēra rīkoto banketu. Mēs samaksājām par galdiņu.

- Piedod. Tas nāk negaidīti, pat Klejam.

- Tev nav jālido turp.

- Es nemaz negribu turp.

- Tad nelido.

"Ketrinai taisnība," Stjū nosprieda. "Varētu izdomāt jebkādu attaisnojumu un atteikties." Raugoties sievas mugurā, viņš prātoja par to. - Vai tu uzskatīsi mani par mīkst-pēdiņu, ja es nepieņemšu izaicinājumu? - viņš jautāja.

Sievas nosprauslāšanās bija kaut kas pa vidu starp noputu un smiekliem.

- Tas vienkārši nav priekš tevis, mīļais. - Viņa ievilka vienu spilvenu starp ceļgaliem un uz brīdi aizsedzās ar rokām, iegremdējoties atmiņās. - Izslēdz gaismu, lūdzu.

To izdarījis, Stjū aiztaustījās līdz gultai un apgūlies noskūpstīja Ketrinas pakausi. - Es mīlu tevi, - viņš sacīja.

- Daudz laimes dzimšanas dienā, - viņa nočukstēja.

8

Stjū stāvēja pie zābaku mūra plaša, noliktavai līdzīgā ār-pustelpu sporta preču veikalā "Lielais nezināmais", kas pletās vesela kvartāla teritorijā Ņūbedfordas nomalē. Augstais stends bija projektēts tā, lai atgādinātu kāpelēšanas mūri, un zābaki bija novietoti uz šauriem izciļņiem. Smaidīgs deviņpadsmit gadus vecs pārdevējs aizsargkrāsas formastērpā stāvēja blakus ar vēlmi palīdzēt un pat lielāku sajūsmu par Stjūarta ceļojumu nekā Stjuarts pats.

- Es došos pārgājienā, - Stjū sacīja. - Pēdējoreiz biju pirms dažiem gadiem, un man nav ne jausmas, kādus zābakus vajadzēs. - Taisnību sakot, bija pagājušas dažas desmitgades.

Pārdevējs pamāja ar galvu. - Nekādu problēmu, draugs. Cik garš pārgājiens paredzēts?

- īsti nezinu. Jūdzes piecas?

- Kāds reljefs?

- Aļaskas mežonīgā daba.

- Piecas jūdzes Aļaskā? Izklausās vairak pēc pastaigas starp mājām nekā pēc pārgājiena.

- Es gribu kaut ko pavisam parastu. Tikai vienam pārgājienam.

- Ja tās tiešām būs piecas jūdzes, varētu iztikt ar iesācēju zābakiem par astoņdesmit pieciem dolāriem. Izturīgi un lēti, labi un universāli. - Klausīdamies Stjū nocēla kādu citu daudzsološa izskata pāri. Brūnus un parastus zābakus. Pārdevējs sacīja: - Nē, tic ir pilsētas pētniekiem, vairāk piemēroti iepriekš sagatavotai trasei.

- Sagatavotai trasei?

- Grantētiem segumiem. Blietētiem zemes celiņiem. Betonam. Manuprāt, tev vajag kaut ko piemērotāku piedzīvojumu garam.

"Piedzīvojums." - Izklausās atbilstīgi. Kāda ir atšķirība?

- Svars. Ūdensnecaurlaidība. Gaisa caurlaidība. Izturi-gums. Saķere. Galu galā - tulznas.

- Labi, skaidrs. Ko tu ieteiktu?

- Kā tev ar pronāciju?

- Nesapratu jautājumu. - Puisis pagrūda Stjū, un viņš sagrīļojās. - Ei!

- Nomierinies, draugs. Es tikai gribu redzēt tavu stāju. -Viņš palūkojās uz Stjū pēdām.

Stjū pūlējās saglabāt stāju. - Nu, un kā izskatās?

- Tev derēs ekstrēmie ceļa meklēšanai. - Pārdevējs norādīja uz varavīksnes krāsu zābaku pāri ar atstarojošu uzrakstu, kas solīja ekogēla komfortu. Stjūarts apvērsa otrādi cenas etiķeti un iepleta acis. Pārdevējs pieplaka viņam pie pleca, čukstot ausī kā sirdsapziņas balss: - Tu gribi sagatavoties visam vai riskēsi un ņemsi lētākos?

Pusstundu vēlāk Stjū soļoja pa "Lielā nezināmā" iespaidīgo autostāvvietu ar divsimt piecdesmit dolārus vērtajiem ekstrēmajiem kājās. Viņš nesa ari maisu, kas bija piebāzts pilns ar pārdevēja ieteikto augsto tehnoloģiju zīmolu aprīkojumu, tostarp zeķes par piecpadsmit dolāriem, ūdensnecaurlaidīgas bikses, bezrāmja mugursomu un piecsimt lappuses biezu grāmatu "Edvīna visaptverošā rokasgrāmata izdzīvošanai mežonīgā dabā".

- Sešsimt dolāri? - Ketrina sarauca uzaci.

- Domāju, ka labāk būt sagatavotam visādām situācijām, - Stjū taisnojās.

- Ceru, ka Klejs zina, ko dara, jo es zinu, ka tu noteikti to nezini.

- Viņš Oregonas Universitātē sagājās ar meiteni, kam patika ceļot. Viņi kopā devās pārgājienos ar telti mugursomā un tamlīdzīgi.

- Mīlēties ar meiteni telti nav tas pats, kas doties uz Klondaiku.

- Tur ir mednieku namiņš. Hidroplāns mūs nogādās uz ezeru, un mums tālāk būs jānoiet dažas jūdzes līdz galamērķim. Nedēļu izturēsim. Pēc tam iesim atpakaļ, un mūs atkal sagaidīs lidmašīna. Nekādu problēmu. - Stjū papildināja stāstu ar jaunā pārdevēja teicienu, lai piešķirtu lielāku ticamību savai pārgājienu viltus pieredzei, bet no viņa mutes tas īsti neskanēja un Ketrinu nepārliecināja, tāpēc Stjū mēģināja no citas puses. - Kleja noskatītais jaunais klients Redžijs Dūgans turp vienmēr dodas. Viņš to mums sarīkoja. Viņš bija ballē; droši vien Klejs būs šo nekustamo īpašumu attīstītāju uzaicinājis. Atceries viņu?

Ketrina sastinga. - Laikam. Ražena auguma, vai ne?

- īsts vīrietis, kas medī lielos zvērus. Mednieku namiņā viņš glabā pārtiku un visu nepieciešamo. Un viņš ir būv-nieks, tādēļ jādomā, ka namiņš ir jauks. Es iztēlojos mazu guļbūvi ar gāzes plīti un pāris trofeju galvām pie sienas.

- Skaisti.

- Klejs apgalvo, ka mums būs jāmakšķerē zivis un jāmedī mīļi, pūkaini zvēriņi, ko cept un vārīt, vai arī jāēd pupiņas.

- Tur ir bise? Tu savu mūžu neesi šāvis!

- Nav taču nekas sarežģīts. Notēmē un nospiež mēlīti.

- Varbūt bus labāk, ja to darīs Klejs.

- Kāpēc tu tā saki?

- Viņš šķiet vairāk piemērots.

- Kam piemērots?

- Es negribēju tevi aizvainot. Vienkārši... Nešķiet, ka tevi var dēvēt par izcilu mednieku.

- Es varētu nogalināt... kaut ko.

Un tad Ketrina iesmējās. Tas bija ļaunāk nekā tad, ja viņa būtu pateikusi, ka viņš nav īsts vīrietis. Stjū nejutās ne aizvainots, ne dusmīgs. Viņš jutās skumjš. Un vecs.

- Es tev atvedīšu kaut ko beigtu, ko pats būšu nomedījis. Tad tik tu redzēsi! - Tad viņš pasmaidīja un juta atvieglojumu, kad Ketrina atbildēja ar smaidu.

Viņa uzspieda skūpstu Stjū uz pieres. - Ar pāris saldēta laša filejam pilnīgi pietiks.

Ļogana starptautiskā lidosta atgādināja to, ko Klejs devēja par klasteru. Stjū izpratnē tas bija pieklājīgs aizvietojums terminam "pilnīgas šausmas". Ceļotāju pūļi steidza stāties rindās pie letēm un drošības pārbaudēm. Stju un Klejs

bija beidzot reģistrējušies lidojumam un devās uz drošības kontroli. Stjuartam nācās reģistrēt divas milzīgas somas un papildus piemaksāt.

Klejs pasmīkņāja. - Manuprāt, tu esi pārāk apkrāvies. -Viņam bija tikai viena soma, standartizmēra un standart-svara mugursoma. Stju nespēja iedomāties, kā tas partnerim izdevies. Klejs paskaidroja: - Mums vajadzēs ragavas visai tavai mantībai.

Stjū sarauca pieri. - Šajā gadalaikā tur nebūs daudz sniega, vai ne?

- Tieši Aļaskā sniegu izgudroja, vecit. Bet tur, uz kurieni mēs dodamies, vēl paris nedēļas tā nevajadzētu būt pārāk daudz. Kad tev pienāks piecdesmit, mēs varēsim atkal doties turp un izmēģināt Aiditarodas suņu pajūgu sacīkstes, ja sadomāsi.

- Pagaidām tiksim galā šeit.

Klejs parādīja biļetes. - "Alaska Airlines" līdz Sietlai, pēc tam uz Fērbenksu. Nomas auto no turienes mūs aizvedīs uz privātu lidlauku. Mūsu pilots iedos šaujamieročus.

- Oho. Izklausās pirmklasīgi.

- Dūgans ir bagāts. Tā ir, ja saietas ar biezajiem.

- Var gadīties, ka ceļojums nemaz nebūs tik slikts.

No Kleja biksēm atskanēja spalgs svilpiens, un viņš izstājās no drošības kontroles rindas, lai sataustītu kabatā mobilo tālruni.

- Es uz mirkli paiešu malā, partneri.

Stjū noskatījās uz Klcju, kas soļoja šurpu turpu pieklājīgā attālumā no viņa un citiem ceļotājiem. Bija grūti noteikt, kas tas bija par zvanu. Klejs izskatījās vienlaikus iepriecināts un sarūgtināts - sejas izteiksme likās tik sarežģīta, ka

neko nevarēja secināt. Beidzot saruna bija galā, un Klejs steigšus atgriezās pie rindas.

- Zvanīja no ķīmiskās tīrītavas? - Stjū pajokoja.

- Dūgans grib tikties un apspriest pāriešanu no "Lem-bērta un Maklūra" pie mums.

- Dūgans? Tiešām? - Stjū zināja, ka Klejs cenšas iegūt šā cilvēka labvēlību, un zināja arī likmes.

- Tieši tā. Mēs viņam esam pirmais variants, pateicoties tavai un tavas sievas viesmīlībai.

- Nākamnedēļ der. Vajag rīkot tikšanos iespējami drīz, kamēr viņš nav devies pie citām firmām.

- Piekrītu. Bet nākamnedēļ nav iespējami drīz. Starplaikā viņš ieplānos citas firmas. Dūgans ir tāds vīrs, kas pieņem lēmumus un rīkojas.

- Nevar tādas lietas kārtot pa telefonu. Tā nav laba doma. Tālrunis ir ļoti bezpersonisks.

- Mums tas ir vajadzīgs, Stjū.

- Protams, te ir laba izdevība.

- Izbeidz! Tas ir lielākais no stabilajiem klientiem, kas jelkad par mums ir interesējušies. Un es jau mēnešiem ilgi esmu meklējis viņam pieeju.

Stjū ietrīsējās sirds. - Tu gribi atcelt ceļojumu? Ja tā, es piekrītu.

Prātodams Klejs atsāka staigāt. - Nē. Patiešām, velns parāvis, nē. Tev to vajag.

- Man to nevajag. Turklāt es varu gribēt tādu ceļojumu nākamgad. Mēs pārplānosim.

Klejs papurināja galvu. - Nē. Tu lido, savukārt es palieku un parūpējos par Dūganu.

-Ko?

- Visas norādes ir šai maisiņā, un pilots tevi nogādās īstajā vietā. Norunāts.

- Nē, nē. Nav norunāts. Mums ar Dūganu jātiekas abiem. Taja firmā ir desmit juristi. Mēs esam tikai divi. Bez manis tu paliec viens.

- Es tikšu galā, un tu to zini. Pagaidām es viņu apstrādāšu, bet tu atgriezīsies, aprēķināsi tarifu, sagatavosi dokumentus un visus pārējos apnicīgos sīkumus.

- Paldies.

- Tu to proti. Savukārt es labi protu savu lomu. Redzi, cik skaisti? Mums te sanāk ideālais variants. Tu dodies ceļojuma, atbrīvo prātu, atdzimsti no jauna. Kad atgriezīsies, mūsu praksei būs pavisam cits vēriens. Viens vienīgs labums. Turklāt es varēšu viņam pateikt, ka tu esi tur un mēdz nokārtoties pie viņa mednieku namiņa. Tad viņam noteikti būs lielāka gribēšana sadarboties ar mūsu biroju.

Siju galva gāja uz riņķi. Ideja doties mežainā apvidū uz savu roku būtiski atšķīrās no ceļošanas kopā ar Kleju. Šķita, ka tas būtu kļūdains, nepārdomāts un sasteigts lēmums. Tādus viņš nekad nepieņēma. Nekad.

- Nu taču, - Klejs mudināja. - Neesi memmesdēliņš.

- Mēs neesam skolas puikas. Vari mani nekaunināt. - Bet kauns viņam gan bija. Piesardzība dzimst no bailēm, un viņš likās nobijies. Cita skaidrojuma tam nevarēja atrast. Ketrina saprotoši pamās ar galvu, jo būs zinājusi, ka viņš to nespēj. Paša sieva uzskatīs viņu par vārgāku vīrieti nekā Klejs vai Dūgans, savukārt Dugans nospriedīs, ka viņš ir gļēvulis. Un Klejs droši vien tikšanās reizē par to pajokos.

Stju par pārsteigumu, Klejs kļuva pielaidīgāks. - Atvaino, - viņš teica. - Ja gribi, lai ceļojumā dodamies kopā, es

tikšanos ar Duganu pārlikšu uz nākamo nedēļu. Vajag tikai piezvanīt...

- Nē, - Stjū pēkšņi sacīja. - Es lidošu. Tu paliec un nokārto to lietu.

- Tu saki?

- Jā. Noteikti. Velns lai parauj, jā! Tev taisnība. Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu darījis. - "Nedēļa mednieku namiņā," viņš prātoja. "Cik grūti tas varētu būt? Profesionāls pilots un ne visai daudz sniega. Nebūs ļaunāk par juridisko skolu vai advokatūras eksāmenu, un tos zemākos elles lokus es jau esmu pārvarējis. Turklāt manā rīcībā ir Edvīna piecsimt lappušu rokasgrāmata visiem gadījumiem, ko mežonīgā daba varētu likt pretī." Stjū uzmeta plecā rokas bagāžu, vīrišķīgi nokrekšķinoties. - Ja godīgi, es esmu noskaņojies. Skaldīšu malku, šaušu visādus nešķīsteņus un nemazgāšos dušā, un tas būs kolosāli.

9

Pārsēšanās laiks Sietlā nebija ilgs, un Stjū bija ar mini-vilcicnu jānokļūst citā terminālī uz "Alaska Airlines" reisu līdz Ankoridžai. Pēdējo posmu līdz Fērbenksai bija jāveic ar reģionālo pārvadātāju. Viņš uztraucās par to, vai ari bagāža tiks nogādāta uz nākamo reisu, bet kaitinoši jautrā lidostas darbiniece nespēja viņu nomierināt un vienīgi sacīja, ka virszemes personāls "pacentīsies", kas aizdomīgi atgādināja mazāk pieklājīgo variantu "neko nevaru apsolīt".

Viņš bija pārlapojis Edvīna izdzīvošanas rokasgrāmatu. Viss šķita diezgan vienkārši. Nojumes uzmeistarošanai vajadzēja tikai atbalstīt pāris kārtis pret zaru līkumiem un apsegt tās ar žagariem. Nekā sarežģīta. Ari uguns iegūšana bija viegls, vairākos posmos veicams process; vismaz tā skaidrots rokasgrāmatā. Un, ja nāktos kaut kur doties kājām, Stjū bija sasodīti dārgu zābaku pāris.

Pēc dažām aizdomīgi ātri pagājušām stundām Stjū jau bija nonācis Fērbenksas starptautiskās lidostas terminālī, sa-

ņēma abas somas bez jebkādiem iedomātajiem sarežģījumiem un uzkrāva tās uz ratiņiem, kam viens ritenis lāgā neturējās klāt. Tad viņš stūmās prom meklēt apsolīto auto. īsti nezinādams, ko vajadzētu saraudzīt, viņš lūkojās pēc cilvēka ar melnu sedanu vai uzrakstu "Stārks". Viņam bija tālruņa numurs, kam zvanīt no mobilā, ja vadītājs uzreiz neatrastos. Stjū nostāvēja ceļmalā minūti vai divas, bet nekā. Neredzēja ne tikai viņam paredzēto sedanu; melnu sedanu vispār nebija, un nebija arī cilvēka ar uzrakstu "Stārks" virs galvas paceltās rokās. Taču bija daudz netīru pikapu un vecu džipu. Beidzot viņš izvilka mobilo tālruni, piezvanīja un sadzirdēja izsaukuma zvanu. Atbildēja vīrietis.

- Hallo?

- Sveiki. Te Stjuarts Stārks. Es tikko ielidoju, un man teica, ka pretī būšot auto.

- Vienu mirkli.

Saruna vēl nebija beigusies, kad no krietni deformēta pilnpiedziņas "Ford F-250" ar priekšpusē uzmontētu vinču izliecās sirms vīrs. - Ei, draudziņ! - viņš uzsauca. Stjū atkāpās no ietves apmales, lai viņam netraucētu. Vīrietis uz-taurēja. - Ei, draudziņ! - Stjū atgaiņājās. Vīrietis, ar kuru viņš bija runājis, atsāka sarunu. - Tu stāvi pasažieru iekāpšanas vietā?

- Atvainojiet, - Stjū sacīja. - Te kaut kāds idiots bļaustās.

- Jocīgi, - vīrietis sacīja. - Manuprāt, tas idiots esmu es.

Stjūarts pagriezās. Sirmais vīrs rādīja mobilo tālruni un

pavicināja to.

"Skaisti." Stjūarts pamāja, pievilka gāzelīgos ratiņus klāt "Ford" automobilim un teica: - Atvainojiet.

- Divas atvainošanās pēc kārtas. Ne visai labi iesākumam. - Vīrietis iesmējās. - Tas nekas. Varēsi atpirkties ar dzeramnaudu. Es paņemšu bagāžu.

Virs paķēra ceļasomu un pārlidināja pāri kravas nodalījuma bortam, kur tā piezemējās ar ļaunu vēstošu būkšķi.

Kad viņš gribēja pagrābt mugursomu, Stjū aizstājās priekšā, gluži vai sargājot to.

- Es pats.

- Kā vēlies. Kāp iekšā!

Stjū brauca ar smago mugursomu klēpī. Kad viņi nokļuva uz nelīdzenāka ceļa un kratījās pa bedrēm, tā sāka mīcīt viņa sēkliniekus.

- Man jatiek uz privātu nolaišanās laukumu pilsētas austrumdaļā, - Stjū paziņoja. - "Jukonas avio ceļojumi".

- Es zinu. Vieglā aviācija. Makšķerēt vai medīt?

- Iespējams, - Stjū atteica.

- Tu bieži te esi?

Stjū nosprieda, ka labāk būtu neizrādīt, ka ir pārāk zaļš un naivs. Viņš nebija pajautājis, cik jāmaksā par braucienu, un nezināja, kā maksa varētu mainīties atkarībā no atbildes. - Nē, bet es esmu Redžinalda Dugana draugs. Viņš katru gadu "jukonas avio ceļojumos" algo pilotu, - Stjū svarīgi paziņoja.

Vīrs nopētīja Stjū. - Rcdžijs. Ir dzirdēts.

- Tiešām? Te laikam ir neliela kopiena.

- Mazāka, nekā varētu domāt. Un lielāka.

- Vai tāds būtu taksistu viedoklis?

- Nu nē. Tautas skaitīšanas statistika. Pavalsts ir četrdesmit devītā iedzīvotāju skaita ziņā un pirmā teritorijas

ziņā. Mums to blīvums ir zems. Vai zini, ka mēs šo zemi nopirkām no krieviem par diviem centiem akrā?

- "Sjūarda iegriba".

- Ahā! Tātad tu esi no izglītotajiem vai arī interesējies par visādām dīvainībām.

- Man galvenais priekšmets bija vēsture.

- Tiešām? Un kādu darbu tāds speciālists var dabūt?

- Nekādu. Bija jāatsāk studijas pec bakalaura saņemšanas.

- Kādas?

- Tieslietas.

-Ā...

Tas ari bija viss, ko vīrs izteica. Stjū neko vairāk nemaz negaidīja, katrā ziņā saklausāmu ne. Teikuma neizsacītais nobeigums parasti bija apmēram tāds: "Tātad tu droši vien esi drusciņ maita, ko?" Par to nevienu nevarēja vainot. Juristu vidū tādu netrūka.

- Cik tālu no pilsētas ir tas lidlauks?

- Plus mīnus trīsdesmit jūdzes.

- Jums te patīk dzīvot?

- Jā. Runā, ka tāda kādreiz bijusi Amerika. Man tas der, tāpēc es arī tā saku.

Atlikušās no trīsdesmit jūdzēm viņi galvenokārt klusēja, pa brīdim ierunājoties par kaut ko maznozīmīgu. Stjūarts nemaz nejautāja, kā sauc šoferi, kurš arī negrasījās stādīties priekšā. Pilsēta pie upes drīz vien palika aiz muguras, skatienam pavērās jūdzēm gari piebraucamie ceļi ar tālumā saredzamām mājām. Kad viņi beidzot nogriezās uz zemesceļu un pabeidza pēdējo sēkliniekus dragājošo pusjū-dzi, jebkāda maksa par apstāšanos šķita saprātīga. Tiklīdz

braucienam bija pienācis ilgotais gals, Stju maksai par braucienu piemeta divdesmit procentus dzeramnaudas un steidza pats savākt ceļasomu. Vīrs izliecās pa logu.

- Lai veicas.

- Paldies. Vai jums ir vizītkarte vai kaut kas cits, lai varu jums piezvanīt, kad nedēļa paradīzē būs pagājusi?

Vīrietis pataustīja kabatā, izvilka boulinga kuponu un uz tā uzrakstīja numuru. - Te būs, - viņš teica, papīra gabaliņu pasniegdams, un tad ar plaukstu uzsita pa mobilo tālruni. - Kad vien tev ievajagas šoferi, vienkārši piezvani. -Tad viņš piemiedza aci un aizbrauca, atstājot Stjū zemesceļa vidū.

Nosaukums "Jukonas avio ceļojumi" bija iegriezts parupji apstrādātā koka izkārtnē, kas karājās ķēdēs virs vārtiem, pa kuriem viņš bija ieradies kopā ar bezvārda šoferi. Nekādas īpašas izdomas, bet īpatnēji. Firma, tā varētu spriest, atradās vienstāva rančo tipa mājā. "Neteiksim, ka pirmklasīgā." Stjū uzcēla pa somai katrā plecā un ar smago nešļa-vu aizgrīļojās līdz ieejas durvīm, kur pieklauvēja ar smagu lašveida klauvēkli pret metāla plāksni. Metāliska dunoņa atbalsojās no iekšienes un spalgi nodārdēja ārpusē. Laikapstākļi bija, ka mēdza teikt Stjū tēvs, dzestri. Aļaskā rudens vēsums bija jūtams, bet temperatūra vēl nelikās nepatīkami zema.

Durvis neviens neatvēra. Stjū klauvēja atkal, juzdamies aizvainots, jo pirms ierašanās bija sazvanījies, lai paziņotu aptuveno laiku. Kad tērauda laša šķindoņa bija izskanējusi, kokains klusums atkal apklaja meža iekļauto māju. Stjū paraudzījās visapkārt. Abos ar rokām darinātā koka sola

galos blakus uz lieveņa rotaļīgās pozās stāvēja divi lācēni -koka skulptūras dabiskā lielumā.

"Kas jums nekaiš priecāties," Stjū nodomāja. "Koka lāčiem nav prasigu klientu, kas varētu piezvanīt un pārmest, ka tie nedēļām ilgi slaistās mežā, nevis rūpējas par darba pienākumu izpildi."

Nolicis somas, Stjū paspraucās lāčiem garām un gribēja ieskatīties iekšā pa logu, kad saklausīja nepārprotamu ķēdes motorzāģa palaišanas skaņu. Skaļa, pavisam netālu, tā nāca no mājas sētas puses, ja dzirde viņu nevīla. Viņš apgāja ēkai apkārt. Māja atradās uz nogāzes, kas stiepās lejup savus simt metrus līdz pat ezeram. Nokalnē auga vairāki duči koku. Nu zāģis rēca nepārtraukti, un varēja ieraudzīt, kas ar to darbojas. Vīrietis stāvēja kāda koka priekšā, benzīna zāģi pie pleca pielicis, un pētīja savu upuri, parastu priedi, kam zemākie zari sākās triju metru augstumā.

Stjū kāpa lejup pie viņa. Ar saukšanu nebūtu līdzēts, ņemot vērā griezīgo zāģa rūkoņu. Šķita, ka vīrietis nesteidzīgi apsver, kur izdarīt pirmo griezienu. Bet pastaiga bija patīkama. "Taisnību sakot, meža smarža un skats uz ezeru varētu būt nomierinošs, ja ne tas troksnis." Stjū lēnītēm soļoja lejā, cenšoties tomēr izbaudīt dabas skaistumu, taču pusceļā ieraudzīja pirmo seju.

Viņš satrūkās. No tuvākā koka viņā blenza bārdains vīrs. Nevis aiz koka stāvēdams, bet no paša koka. Tik tiešām, drūmais vieplis bija pats koks. Vīrieša seja bija izgriezta stumbrā, pinkainie, biezie mati aizviļņojās augšup pa mizu, bet garā barda stiepās pa stumbru gandrīz līdz zemei. Tēls visai ticami atgādināja krunkainu veci, bet sejas izteik-

sme kaut kas nebija īsti kārtībā, varbūt vaļējā mute jeb melns caurums bez zobiem vai, iespējams, tukšās acis -tumšbrūni acu āboli bez baltumiem. Stjū nosprieda, ka tas visvairāk līdzinājās jukušam bezdvēseliskam klaidonim.

Vecais Lauskis melnajā dienā. Vai arī terorists.

Stjū pameta skatienu visapkārt un ieraudzīja vēl vairākus - un tālāk vēl dučiem tādu pašu, variācijas par viena un tā paša groteskā viepļa tēmu, ar dziļu griezienu veidotām grumbām un nepakļāvīgiem matiem. No apkārtējiem kokiem uz viņu glūnēja kroplīgas sejas. Daži pūlējās uzsmaidīt, bet tumšajām mutēm padevās tikai ņirdzīgi smīni. Stjū piepeši vēlējās atbrīvoties no vecūkšņiem, bet ārā no dīvainā meža bija tikai viens ceļš - iziet caur to.

Lejā ķēdes motorzāģis auroja, koksnē iegrauzdamies, un tonis par oktāvu pazeminājās, zāģskaidas izspļaujot. Savādi, bet svešinieks ar zāģi rokās biedēja mazāk nekā glūnošie koki, un Stjū steigšus līkumoja starp tiem uz ezeru.

Vīrietim bija lielas austiņas skaņas slāpēšanai un ādas cimdi. Stjū apmeta viņam prāvu līkumu gadījumam, ja svešais satrūktos un apgrieztos riņķī ar visu rēcošo zāģi. Tiklīdz Stjū nonāca viņa redzes laukā, vīrs noslāpēja motoru.

- O! Hei! - viņš skaļi uzsauca, austiņu dēļ skaļumu pārspīlēdams.

- Hei, - Stjū atkārtoja.

Ķēdes zāģa pavēlnieks noņēma austiņas. - Tu droši vien esi Stārks.

- Jā.

- Aivens. - Viņš sagrāba Stjū plaukstu un enerģiski pakratīja, vēzējot zāģi otrā roka. - Es te tāpat vien apstrādāju kokus, kamēr gaidīju, kad tu uzradīsies.

- Pats uztaisīji visus tos viepjus?

- Jā. Patīk?

- Tie ir vienlaikus gan kā dzīvi, gan ne pēc cilvēka.

- Zinu. Lieliski, vai ne? Es tos tirgoju. Ja gribi, varu kādu nogāzt arī tev. Lai gan vairākumam patīk lācēni. Man tas nav saprotams. Tos, starp citu, es ari pārdodu. Esi gatavs izlidošanai?

Stjū pamāja ar galvu. - Tu strādā "Jukonas ceļojumos"?

- Jā, ha-ha. - Viņš iesmējās. - Es esmu vienīgais darbinieks. Ejam turp, puis. - Aivens spēra soli mājas virzienā.

- Cik tālu ir līdz privātajam lidlaukam?

Aivens norādīja pāri plecam uz ezeru. - Hidroplāns.

Stjū nopūtās. "Ezers. Protams."

Pie mājas nonākuši, viņi paņēma Stjū somas, un tad Aivens sāka soļot atpakaļ - uz ezeru.

- Vai nav nepieciešamas kādas sagatavošanās darbības? -Stjū jautāja. - Nav jāiesniedz lidojuma plāns?

- Nē. Kāpjam iekšā un paceļamies. Man bija kontrolsa-raksts, ja tu domā to. Bet tagad jau es visu zinu no galvas, un lidaparāts ir uzpildīts un lidojumam gatavs.

- Manuprāt, man jāsaņem šaujamierocis, - Stjū piemetināja.

- Ahā. Pareizi.

Aivens ieaicināja Stjū mājā, kas iekšpusē atgādināja nevīžīgu kopmītni. Uz virtuves galda mētājās tukši picas iepakojumi un alus kārbas, bet dzīvojamā istabā uz maza galdiņa stāvēja dators ar ekrānsaudzētāju kailas sievietes veidā. Aivens atrāva vaļā pie sētas puses durvīm novietota skapja durvis, un telpā ieplūda marihuānas smarža. Šo nepārprotamo aromātu Stjū atmiņa saistīja drīzāk ar Bris-

tolos apgabala šerifa lietisko pierādījumu noliktavu nekā ar koledžas gadu ballītēm. Pie skapja dibensienas bija pieslieti vismaz pieci medību ieroči, bet uz augšējā plaukta noliktas divas pistoles. Aivens izvēlējās karabīni un tad pārcilāja uz plaukta saliktās kārbas, vajadzīgā kalibra munīciju meklējot. Pagriezies pret Stjū, viņš ilgi un skumji noraudzījās uz karabīni - acīmredzot žēl bija to atdot.

- Varbūt pietiks ar aerosolu pret lāčiem? - Aivens jautāja.

- Man ir apsolītas medības. Diez vai medīt var ar aerosola balonu. - "Diez cik attapīgs šis puisis gan nav," Stjū nodomāja.

- Tas tiesa. - Un tomēr viņš vēl vilcinājās.

- Neuztraucies. Pēc nedēļas atdošu. Visdrīzāk, es pat nebūšu ne reizes izšāvis.

- Л, protams. - Aivens pasmaidīja un atdeva šaujamieroci. - Brauniņš trīsdesmit, nulle, seši. Turi ar stobru pret zemi vai pret debesim, un tev nekas nenotiks. Ja vien lacis neies virsu. Tad pavērs stobru pret lāci.

Viņi iekrāva Stju aprīkojumu lidmašīnā, dzeltenā "Piper Super Cub” ar izbalējušu melnu zibeni uz sāna, ieplaisājušu logu pasažiera pusē un ielocītu kreisā spārna galu. No priekšgala pletās tumšs izplūdes gāzu atstāts plankums, un pludiņu metinājumu šuvēs bija iemitinājies pelējums. Ievērojot lidmašīnas cienījamo vecumu, Stjū cerēja, ka ta tiek labi uzturēta. Viņš apstaigāja tai apkārt pārbaudes pēc, kaut arī nezināja, ko meklēt, bet pašam bija drošāka sajūta, vismaz minimāli šo lidaparātu apskatot. Stjū iztēlojās, ka mazā lidmašīna reiz izskatījās kā spoža gundega, kas šūpojas uz baltajiem pludiņiem, bet laiks un dabas spēki bija to pār-

vērtuši par noplukušu, vecu, divvietīgu skolas autobusu, "īso busiņu," viņš domās precizēja. Fizelāža nebija necik daudz platāka par sēdekļiem, kuri bija novietoti viens aiz otra.

Šķita, ka pirmā vīrišķības pārbaude būs iekāpt mazītiņajā grabažā. Kad to vairs nevarēja novilcināt, Stjū dziļi ievilka elpu, ierāva galvu plecos un iespraucās sēdekli aiz Ai-vena. Tikai tagad, kad abi tika ieslēgti mazajā kabīnē, viņš ievēroja, ka ari no Aivcna nāca zālītes smaka.

"Izcili.”

- Augšdaļā montētie spārni ir virs galvas, - Aivcns skaidroja, pārbaudīdams mēraparātus un iedarbinādams dzinēju. - Tāpēc ir labaka redzamība, jo netraucē raudzīties lejup.

"Oho, šis puisis ir inženierzinātņu ģēnijs!" - Es esmu dzirdējis, ka daži piloti paši pārbūvē savas lidmašīnas. Vai šī vispār ir pārbūvēta?

- Nav. Es tikai izgriezu bagāžas nodalījumu, lai astes galā būtu drusku vairāk vietas. Un tai ir lielākas... divdesmit četru galonu... bākas. Bet tas ari viss. Ā, vēl es piekabināju desmit galonu papildbāku, ko noņēmu no avarējuša lidaparāta. Akumulatora stiprinājuma vieta arī pārcelta nedaudz uz priekšu, lai būtu vieglāk pacelties sarežģītākos apstākļos. Vai tu kaut ko sajēdz no lidmašīnām?

- Nē.

- Tad kāpēc jautā?

- Vienkārši gribu zināt.

- Rādās, ka tu esi no nervozajiem. Nevajag tā satraukties. Atslābinies un baudi lidojumu, vecīt! Tas ir mans darbs. Ja tu esi jurists un proti savu arodu, tad gluži vienkārši ie-

ej tiesas zālē un ķeries pie lietas, vai ne? - Aivens negaidīja atbildi, tikai ar pamatīgu troksni aizstūrēja tālāk no krasta un, pagriezis lidmašīnu, sāka ieskrējienu.

Droši vien Aivens pārzināja lidmašīnas tikpat labi ka Stju tieslietas. Bet Stju bija avarējis. Un apdedzinājies. Tādas lietas varēja atgadīties ar vislabākajiem viņu profesiju pārstāvjiem, bet Aivens nepārprotami nebija izcilākais nevienā jomā. Stju kolēģi viņa titānisko neizdošanos nodevēja par neveiksmi, bet tā bija pārlieku liela pašpārliecība. Viņš bija uzņēmies nepamatoti lielu risku, pats uzprasījies uz neuzvaramu lietu. "Jebkurš būtu zaudējis," viņš pats sev atkārtoja tūkstošiem reižu. "Bet reāli tas biju tikai es."

- Es nenervozēšu, ja tu netaisīsi nekādus trikus, - Stjū pārkliedza dzinēja rukoņu. - Man nevajag vizināšanu pār koku galotnēm un ziemeļbriežu baru tracināšanu.

- Tic ir karibu, vecīt.

- Vienalga. Nevajag tos tramdīt.

Aivens paraustīja plecus. - Protams. Jus esat klients.

Stjū atļāvās pavīpsnāt. "Tā, mainām toni.”

Hidroplāns palielināja ātrumu. - Aiziet! - Aivens iesaucās.

10

Lidmašīna dūkdama aizšāvās pāri koku galotnēm. Fēr-bcnksa un upes krastā uzbūvētās pilsētas nomaļu mājas strauji saruka, gaisa kuģotājiem dodoties uz ziemeļiem, kur visu pārņēma mežonīgā daba. Pilsētas tuvumā koku puduri rindojās gar līkumojošām upju gultnēm, bet drīz vien saplūda zaļā vienlaidu plašumā, ko vietumis izraibināja gaišzila ūdens apļi. No augšas zeme atgādināja zaļu gobelēnu ar mirdzošu safīru rotājumiem. Aivens nemitīgi pļāpāja no pilota sēdekļa, pārkliegdams motoru.

- Vai tu zināji, ka Aļaskā ir vairāk nekā trīs miljoni ezeru?

- Oho. Par to man nebija ne jausmas, - Stjū atkliedza. "Kā lai atrod īsto?" viņš brimjās.

Ainava bija patiešām iespaidīga, un zeme - tikpat plaša un skaista kā reklāmās, bet bija grūti aprast ar to, ka lid-

mašīnas motora dūkoņa atgādina īpaši liela zāles pļāvēja dzinēja troksni.

- Jābrinās, cik lieliski tās mazās lidmašīnas spēj lidot, ja reiz ir tik trauslas, - Stju uzsauca.

- Ne jau trauslas, vecīt, bet vieglas. Labākie vieglo lidmašīnu piloti prot piezemēties divdesmit pēdas gara pie-kalnītē, un neko daudz garāku nevajag, lai paceltos.

- Es lasīju, ka aviokatastrofas ar bojāgājušajiem te piedzīvotas divdesmit reizes biežāk nekā vidēji valstī.

- Nūjā, - Aivens piekrita.

Tas ari bija viss, kas Stju pilotam bija sakāms šajā jautājumā. Ne iebildumu, ne apstiprinājuma. Šķita, ka viņš gandrīz vai lepojas ar drūmo statistiku, it kā nelaimes gadījumā iesprostošana metāla kaudzē uz auksta ledāja būtu romantiskākais dzīves noslēgums, neizbēgamais mūžsenās cilvēka un dabas spēku sacensības rezultāts, kam komplektā nāk mūsdienīgākais cilvēka cīniņš ar mašīnu.

"Vai cilvēka ciņu ar veselo saprātu," Stjū nodomāja. - Mēs joprojām lidojam uz ziemeļiem? - viņš jautāja.

- Tagad mazliet uz austrumiem.

- Cik tālu vēl?

- Stundu.

- Mēs jau diezgan tālu esam nolidojuši, vai ne?

- Es esmu bijis vēl tālāk.

- Vai tas namiņš ir pie ezera?

Aivens bridi vilcinājās. - Tuvu ezeram. Es tevi izlaidīšu pie tuvākā krasta. Nebūs tālu jāiet.

Pēc stundas parādījās neliels kalns, un Aivens uzrāva

lidmašīnu augšup, sagādājot Stjū nepatīkamu reiboņa mirkli un pēc tam paverot plašu ainavu ar nelielu ezeru aiz kalna. Tiklīdz virsotne bija aiz muguras, lidmašīna strauji laidās lejup, tieši ūdenī. Aivens bija izvēlējies tik stāvu leņķi, ka Stjū neviļus pieķērās pie sēdekļa, bet tad pilots izlīdzināja lidmašīnu un samazināja ātrumu pirms nolaišanās uz ūdens. Stjū bija lidojis tikai ar komerciālajām reaktīvajām lidmašīnām, tāpēc nolaišanās ātrums, kas mazāks par automobiļa ātrumu, radīja savādas izjūtas. Pontoni atsitās pret ūdeni, tad pec viegla grūdiena saka slīdēt pa virsmu, un lidmašīna drīz vien apstājās. Aivens pagrieza priekšgalu krasta virzienā un iepukšķināja seklumā.

- Кар šeit ārā.

- Odenī?

- Te ir klinšains dibens, vecīt. Es negribu sadragāt pontonus. Kāp ūdenī un brien. Somas turi virs galvas. Es vēl te pabūšu dažas minūtes, kamēr tu izkrāmēsies. Man pirms atpakaļceļa šis un tas jāpārbauda.

Aivens ne īpaši cītīgi apskatīja lidmašīnu no ārpuses, bet galvenokārt gaidija, kamēr Stjū uzcēla pa somai uz katra pleca, pārmeta karabīni pār muguru un no pontona iekapa ūdenī. Tas sniedzās līdz pat sēkliniekiem, kas pavisam nesen bija atlabuši pēc automašīnā piedzīvotās mīcīšanas. Tiem bija iegadījusies smaga diena.

- Auksts! - Stjū iesaucās. Aivens skatījās uz Stjū ar neviltotu līdzjūtību. - Uz redzēšanos pēc nedēļas, - Stjū uzsauca. - Es jau tagad to gaidu.

Pilots sarauca pieri. - Lai veicas.

Tad viņš iekāpa kabīnē, un pēc brīža lidaparāts aizslīdēja prom no krasta, gatavojoties ieskrējienam. Krasts nebija tālu; kad Stjū bija pārvarējis slidenos klintsbluķus ezera dibenā un ticis sausumā, hidroplāns jau nozuda aiz kalna virsotnes.

"Tagad atpakaļceļa nav."

Ezers gulēja dabiskā bļodveida ieplakā. Stjū sāka meklēt taku augšup, jo tas bija vienīgais iespējamais virziens. Taču viņam neveicās tā vienkāršā iemesla dēļ, ka takas nemaz nebija. Par rāpšanos stāvajā kraujā, kas slējās tieši pretī, nevarēja ne sapņot. Kraujai blakus nogruvums bija izveidojis klintsbluķu birumu, ko varbūt varēja pārvarēt. Bet ari tāds variants nederēja cilvēkam ar divām smagām somām plecos. Tālāk piekrastē varēja saskatīt stāvu, ar krūmiem aizaugušu nogāzi - tā šķita piemērotāka. "Ja vien tur neaug ozollapu pasumaki, efejas vai briesmīgie dzelkšņi, aptuveni pusstundas laikā tur varētu tikt augšā," Stju nosprieda. Uzmetis somas plecos, viņš devās ceļā.

Pēc divām stundām Stjū stāvēja kalna korē un aizelsies vēroja ezeru. Skats bija lielisks, gandrīz vai iespaidīgāks nekā no lidmašīnas, jo to viņš bija pats sev sagādājis. Un te izrādījās vistīrākais gaiss, kādu viņš jebkad bija ieelpojis. Rietošā saule pretējā krastā meta garas, pārsteidzoši skaistas egļu un priežu ēnas. Klusumu brīžiem pārtrauca vāveres čakstināšana tālumā vai kādas ķauķu pasugas putna iespurgšanās. Stjū aplūkoja visu kori, galvu pagriezdams pilnā simt astoņdesmit grādu leņķi, lai uztvertu visu, kas

acīm pavērās, un dziļi ievilka elpu, nāsis piepildot ar pirmatnēji tīro gaisu. Tik žirgts viņš jau gadiem nebija juties. Te viss likās tā, kā solīja Klejs, izņemot vienu. Nebija nekāda namina.

/

- Kā tas var būt, velns parāvis?

*

11

"Tam jābūt paslēptam kaut kur kokos," Stju nodomāja. "Nekādu problēmu."

Viņš veselu stundu staigāja apkārt, ieejot mežā no akmeņainās nogāzes puses, atgriežoties un ikreiz pārbaudot virzienu attiecībā pret sauli. Tālais un savādi bālais gaismas aplis ietiepīgi palika tieši pretī aiz ezera, pakāpeniski laižoties uz rietumiem. "Es esmu austrumu krastā. Šī ir īstā vieta. Protams. Bet Aivens nešķita īpaši atjautīgs un varēja kļūdīties." Stjū vēlreiz nopētīja nogāzes otrpus ezera un cerēja saskatīt izcirtumu. "Ja nu Aivens, pamuļķīgais zālītes smēķētājs un koku bendētājs, mani ir izlaidis nepareizajā pusē?" Un tad prātā iešāvās vēl biedējošāka doma. "Ja nu viņš mani izsēdināja nepareizajā ezerā? Ej augšup līdz korei. Meklē izcirtumu. To nevar nepamanīt."

Stjū bija atkārtojis šos teikumus neskaitāmas reizes. Bet austrumos nebija izcirtuma, ja vien kailās, izrobotās klintis nenodēvēja par izcirtumu. Ari ezera rietumpusē izcirtumu

nemanīja. Sākotnējais kāpiens liecināja, ka uz otru krastu vajadzētu iet vismaz divas stundas, bet saule rietumos jau bija zemu.

"Divu stundu man nav."

Saulei rietot, Stju juta, ka pulss paātrinās. Tuvojās tumsa, un viņš bija bez pajumtes. Viņš rakņājās somā, raudams ārā termozeķes un garās rezerves apakšbikses ar oranžo jostu, lai dabūtu rokā "Edvīna visaptverošo rokasgrāmatu izdzīvošanai mežonīgā dabā".

Nojumes ierīkošana zīmējumos izskatījās pavisam vienkārša - jāatrod tādi divi koki, starp kuriem ir aptuveni septiņu pēdu atstatums, un četru līdz piecu pēdu augstumā šiem kokiem jābūt zaru staklēm. Viņš palūkojās apkārt. Tuvumā nebija nekā tamlīdzīga. Tā bija pirmā problēma. Stjū lasīja tālāk. Ja nevar atrast piemērotus kokus, vajag ielikt kārti attiecīgajās žāklēs. "Kur, pie joda, lai es sadabūju to kārti?" Varētu sagatavot kādu nolūzušu zaru, ja būtu cirvītis. Tāds darbarīks līdzi netika paņemts. Bija prāvs nazis, bet ar to nevarēja nogriezt resnākus zarus. "Paņemiet zaru un iegrieziet tajā dažus robus," grāmata pamācīja. "Sameklējiet vēl vienu zaru. Sameklējiet daudz zaru, nocērtiet tos un pieslieniet pāri kārtij." Tam visam vajadzēja cirvīti. "Atrodiet vēl dažus zarus, zāli, sūnas un tā tālāk," Edvīns lietišķi pamācīja, it kā visi šie materiāli būtu atrodami lielos konteineros ar skaidri salasāmiem uzrakstiem. Sūnu neredzēja, un uz klinšainās nogāzes zāle neauga. Stju ienāca prātā, ka varētu nogriezt kādu no dzeloņainajiem krūmiem nojumes uzmeistarošanai, bet tie nebūtu blīvi diezgan, lai pasargātu no lietus. Nojumes izveidei Edvīna rokasgrāmatā paredzētais laiks bija viena stunda, turklāt ar pieņēmu-

mu, ka cilvēkam ir attiecīgie darbarīki un viegli sagādājami materiāli. Viņam nebija nekā. Un saule viņa dēļ negrasījās uzkavēties.

"Ej ratā, Edvīn!"

Stju aizcirta grāmatu. Bija jāsāk darboties, citādi nāktos strādāt tumsā. "Varētu iekurt ugunskuru, bija ari kabatas lukturis. Ja vispirms savaktu materiālus, nojumi varētu uzsliet ugunskura gaismā. Ne visai mierinoši."

Tad kaut kas pievērsa viņa uzmanību. Tas nebija ne ezera pretējā krastā, ne austrumu nogāzē, kur viņš atradās, bet dienvidu virzienā. Nelielais dzeltenbrūna is plankums vietā, kur koki pašķīrās, atgādināja nelielu caurumu zaļā segā. Tālskatis nebija paņemts līdzi, un viņš piepūlēja redzi. Plankums mežmalā neiederējās.

"Kaut kas nedabisks."

Lai labāk redzētu, Stju pakāpās uz bluķa, pie kura bija pieslējis karabini. Tas nelīdzēja - arī no augšas nevarēja noteikt, kas tālumā redzams.

Palūkojies lejup, viņš saprata, ka šaujamieroča stobrs ir pavērsts viņam tieši sejā. Tāds tūlītējas nāves tuvums nobiedēja. Protams, policistiem vienmēr bija ieroči līdzi; kad viņi bruņoti ieradās apgabala prokurora birojā, no domas, ka cita cilvēciska būtne jebkurā brīdī varētu nolemt laupīt viņam dzīvību, Stjū kļuva pagalam nelāgi. Tāda lēmuma nozīmīgums un neatsaucamība nebija samērojama ar tā iespējamo pieņemšanas nesarežģītību - kļūdains novērtējums, niknums vai pat neliela satrakošanās, un... bladāc!

Viņš nokāpa lejā piesardzīgi, lai nepagrūstu karabīni un nenorautu sev galvu. Tad viņš attapas, ka ierocim ir tēmēklis. Stjū pacēla to pie acs, pavērsa plankuma virzienā un rau-

dzijās caur tai uzmontēto iegareno melna metāla caurulīti smilšu pulksteņa formā. Pagāja kāds bridis, kamēr viņš aptvēra, kādā atstatumā jābūt acij. Kad pareizais stāvoklis bija atrasts, redzeslaukā parādījās neliels izcirtums, un tas bija desmit reizes tuvāk, nekā ar neapbruņotu aci raugoties.

Tur bija kaut kas no koka. Iespējams, kokos paslēptas ēkas stūris. Sljū bija lasījis Edvīna pamācību, ka izmisis cilvēks dažkārt redz to, ko vēlas ieraudzīt, piemēram, oāzi tuksnesī, tāpēc ievēroto uztvēra ar piesardzību. Bet ilgāka skatīšanās nelīdzēja, tikai acis miglojās.

Viņš nolaida ieroci.

Izvēle bija gauži vienkārša. Varēja izmantot atlikušo gaismas stundu nojumes būvēšanai vai arī gājienam līdz būdiņai, kuras varbūt nemaz nav. Ja izdotos uzcelt nojumi, tā būtu pavisam pieticīga. Ja, aizejot līdz izcirtumam, atklātos, ka tur ir tikai nogāzts koks vai dēļu žogs, pajumtes nebūtu nemaz. Ja nokāptu lejup, izcirtums vairs nebūtu saskatāms līdz brīdim, kad viņš nonāktu tieši tajā vietā. Būtu sagaidāms vai nu patīkams, vai ari - pavisam noteikti - nepatīkams pārsteigums.

Pirmā doma bija neriskēt un uzbūvēt nojumi, nodrošinoties pret lietu vai, ļaunākajā gadījuma, sniegu. Debesis neļāva nojaust, kāds laiks sagaidāms. Tās bija pelēkas vienā malā, skaidras citā, bet mākoņi ievērojamā ātrumā virzījās vēl vienā virzienā. Edvīna grāmatas pašā pirmajā nodaļā bija brīdinājums neuzticēties minējumiem.

Tātad nojume.

Viņš saka pārmeklēt apkārtni, lai savāktu zarus. Ziņkārīga vāvere čakstināja virs galvas. Saskatāma nebija, bet skaņas nāca kaut kur no augšas, no kokiem. "Kas tev nekaiš

tā ķiķināt," Stjū domāja. "Tev droši vien ir naktsmājas." Viņš atcerējās, ka Edvīna grāmatā vāveres tika pieminētas kā lamatās viegli sagādājams pārtikas avots. Tās esot krēslas stundu dzīvnieki, tātad aktīvas rīta un pievakares stundās un medījamas dienas gaismā, bet slēpās naktī, kad parādījās plēsoņas. "Nakts." Kaut kas šaja vārdā tagad biedēja. "Tumsa. Nezināmais. Neredzamais. Jābūt iemeslam, kāpēc vāverēm naktī jāslēpjas." Prātā atausa gadījums ar sievieti, kuru brūnais lācis bija izvilcis no telts.

Stjū nometa savāktos zarus un traka steigā sabāza apģērba gabalus un citas mantas atpakaļ somā. Par kārtīgu salikšanu nebija ne runas, jo saule aiz kores vairs nebija redzama un līdz izcirtumam bija garš ceļš.

Stundu vēlāk Stjū izlauzās no krēslas pārņemtajiem dienvidu nogāzes kokiem, sirds sitās ka negudra. Spēku izsīkuma un baiļu nospiests, viņš lūdzās, kaut tumšā izcirtuma stūri atrastos Dūgana greznais mednieku namiņš.

Sapnis nepiepildījās.

Tā vietā pie kokiem stāvēja maza, pussagruvusi būdiņa, mazliet lielāka par darbarīku šķūnīti. Vārds "stāvēja" bija pārspīlējums - būdiņa bija vecāka par Stjū un sen sabruktu, ja nebūtu atslējusies pret raženu egli. Taču te netrūka sūnu, ja nu ievajadzētos taisīt nojumi. Ieliekto jumtu klāja zaļa sūnu sega.

"Та ir pajumte," Stjū nodomāja. "Kaut kas tādā garā."

Nevarēja saprast, jāsmejas vai jāraud. Bet saule bija prom, un atspīdums pie apvāršņa rietumu pusē, kas pēdējos simt jardus bija palīdzējis atrast izcirtumu, strauji dzisa. Viņš piesteidzās pie būdas un paraustīja durvis; tās bija

jaunākas nekā pati guļbūve. Durvis vērās uz aru. Stjū atcerējās, ka lāču apdzīvotajos apgabalos durvis veras uz āru, lai pa tām nevarētu ielauzties iekšā. Vērtne bija ieķīlējusies, bet pēc spēcīga rāviena padevās ar krakšķi un putekļu mākoni, kas lika ieklepoties un atkāpties - smirdēja pēc puvuma un vēl kaut kā nenosakāma. Taču citas izvēles nebija. Viņš aizsedza degunu ar plaukstu, atkal ķērās durvīm klāt un pec vairākiem mēģinājumiem bija ticis tiktāl, ka varēja iespīdināt iekšā ar lukturīti.

Kaut kas sakustējās.

Stjū savicināja lukturīti, sekojot kustībai. Pustumsā šaudījās tumši apveidi.

"Žurkas?"

Par tādiem grauzējiem viņš nebija pat iedomājies. Taisnību sakot, ja tobrīd resna, brūna sugas pārstāve nebūtu attupusies tieši lukturīša gaismā, viņš arī turpmāk uzskatītu, ka žurkas ir tikai pilsētnieku bieds.

"Ne mazāk par trim."

Normālā situācijā viņš nebūtu ne soli spēris iekšā. Diemžēl situācija nepavisam nebija normāla. Ja bija jāizvēlas starp lāčiem un žurkām, viņš nolika zemē mugursomu un ceļasomu un iespraucās pa puspavērtajām durvīm, turot lukturīti gatavībā.

Nodurt grauzējus ar nazi nevarēja - pārāk tuvu, pārāk personīgi. Ne cirvja, ne mieta nebija, bet nakšņot vienā būdā ar trim žurkām gan negribējās.

"Karabīne," viņš atcerējās.

Mērķu lomai tās derēja visnotaļ labi. Žurku trijotne nebēga un neslēpās, bet gluži vienkārši ieņēma aizsardzības pozīcijas un atieza zobus, kā gatavojoties cīņai par mitekli.

Stjū papurināja galvu. - Atvainojiet, bet man nav ne ma-/akas vēlēšanās padoties trim resnām žurkām, - viņš sacīja un notēmēja uz tuvāko.

Tā tupēja uz griestu sijas tieši virs koka paaugstinājuma, kas izrādījās būdas gulta. Karabīnes tēmēklis bija uzstādīts uz simt jardiem, tā bija teicis Aivens, un tik tuvam mērķim nederēja, tapec Siju pielika ieroci pie vaiga, notēmēja gar stobru un lēni nospieda mēlīti.

Nodārdēja šāviens, un visa Stjū pasaule uz brīdi uzplaiksnīja. Pēc tam pazibēja zvaigznes. Vispirms viņš nosprieda, ka lode atlēkusi un trāpījusi pašam galvā. Bet pie viena viņš secināja, ka ir spējīgs spriest, tātad varbūt nemaz nav pagalam.

"Iespējams."

Acu gaismai atgriežoties, viņš ieraudzīja, ka lukturītis joprojām ir rokā, bet karabīne - uz grīdas. Viņš aptaustīja pieri. Tā sāpēja, un plauksta bija mitra, to klāja lipīgs šķidrums. Tātad piere asiņoja. Pagāja vēl kāds brīdis, līdz viņš apzinājās notikušo. Acīmredzot viņš nebija stingri turējis karabīni, un atsitiens to izrāva no rokām. Atsitiena laikā tēmēklis triecās pret pieri. Bet asiņu bija daudz vairāk. Stjū pavērsa lukturīša staru kuli uz siju virs galvas. Vietā, kur bija tupējusi žurka, koksnē bija izrauts sarkans robs. Grauzēja atlikušās daļas bija izšķaidītas uz griestiem. Viņš norīstījās. Tās nebija viņa asinis.

Pēc pusstundas Stjū iznāca no būdas ar abu pārējo žurku sadragātajiem līķiem. Tumsā ar lukturīti mežā taustoties, lai sameklētu žurku sišanai derīgu zaru, pagāja krietns laiks, bet viņš nespēja apšaut abas palicējas un nakšņot asinīm notašķītā kautuvē. Stjū ar kreklu no galvas noslaucīja

asinis un izmeta kreklu no būdas, tad atritināja guļammaisu un mēteli salocīja spilvena vietā. Vienā būdas stūri bija no akmeņiem veidota ugunskura vieta, kā pavards ar skārda uztvērēju dūmu izvadīšanai caur atveri griestos. Bet par uguns iekuršanu pat domāt negribējās. Sērkociņi un citi uguns iegūšanas rīki bija dziļi mugursomā, un viņš to bija steigā tukšojis un pēc tam mantas sagrūdis iekšā pa roku galam. Iekura ari nebija, un viņam negribējās atkal iet lauka un tumsā to sameklēt.

Būda bija dažas cilvēku darbības pēdas - apdedzis baļ-ķēns ugunskura vietā un nomainītās durvis taču nekas neliecināja, ka būdu kāds bieži izmantotu. Stjū zināja, ka vajadzētu izsaiņot un sakārtot mantas, tomēr - durvis bija ciet, žurkas iznīdētas, un iespēja tikt lācim zobos bija daudz mazāka nekā Edvīna nojumē, tāpēc prātīgāk būtu laisties miegā. Bērnībā māte bija teikusi, ka izgulēšanās pēc grūtas dienas līdzinās atiestates pogas nospiešanai.

"Un šobrīd tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs."

Stjū novilka slapjās bikses, slapjās zeķes un apakšveļu un visu uzkara žāvēties uz mugursomas, tad sadabūja garo apakšveļu ar oranžo jostu, kurā izskatījās kā oranžu vingrošanas riņķi apjozis, un ielīda guļammaisā, domās pateikdamies agresīvi bezrūpīgajam pārdevējam no "Lielā nezināmā", kas bija pierunājis iegādāties "Polārlapsas" modeli.

Rūgtuma un apjukuma nomākts, Stjū iekārtojās miegam. Būda bija citā vietā, cita izmēra un nepavisam ne tāda, kādu varētu sagaidīt no Dugana. Gultas koka rāmim nebija matrača, un būdā bija žurku asiņu smaka. Viņš pat nepa-pūlējās notīrīt asinis, tik ļoti nogurdinoši bija kāpieni augšup un lejup. Ari emocionāli Stjū jutās izsmelts. Kad caur

jumtu sāka pilēt lietus ūdens, viņš nemaz nepiecēlās, gluži vienkārši nolamāja Kleju, Dūganu, Aivenu un visus pārējos, ko vien varēja iedomāties, un tad saritinājās kamolā vienā gultas malā, kur nepilēja no augšas.

12

Stjū atmodās no nemierīgā miega, kad gaismas stars ieslīdēja pa lodes izrauto caurumu jumtā un apmetās uz viņa sejas. Viņš aptvēra, ka blenž uz baļķu sienu pie paša deguna. Tur kaut kas rāpoja.

"Staigājoša dzeltenmelna zibatmiņa? Nē, tas nav iespējams." Stjū mirkšķināja acis. "Varbūt tā ir lapsene zibatmi-ņas lielumā."

Kamēr viņš tā vēroja, no plaisas baļķī parādījās vēl divas. Stjū pielēca sēdus, miegs izgaisa kā nebijis. Viņš jau kādu stundu bija aizvadījis pusmiegā, drīz iesnaužoties, drīz atmostoties, pārāk neērtā stāvoklī, lai gulētu, pārāk noguris, lai pieceltos. Sēdot vairs nevarēja muļķot sevi un iestāstīt, ka mēģinājis gulēt peļķē uz cietas koka gultas. "Taču tagad, kad saule uzlēkusi, varētu iekurt uguni," Stju prātoja. "Tas preteklis Edvīns vismaz ar to varētu palīdzēt."

Viņš nostājās uz grīdas, lai atkal pārģērbtos, un bālo miesu pārklāja zosāda. Nebija ne jausmas, cik telpā grādu,

bet elpu varēja redzēt. Beigās viņš uzvilka mitrumu uzsūcošu T kreklu un vilnas svīteri un tad sadabūja "Edvīna visaptverošo rokasgrāmatu".

Pirmā nodaļā bija veltīta laikapstākļiem. Tajā bija teikts, ka izelpa ir redzama, gaisa temperatūrai pazeminoties līdz piecdesmit grādiem pēc Fārenheita vai vēl vairāk - atkarībā no mitruma. "Iepriekšējā vakarā lija lietus, nevis sniga, tātad piesalis nav. Ticamāk, ka ir ap piecdesmit. Paldies Dievam."

Uzvilcis virsjaku, Stjū mēģināja sasildīties kustoties, aplūkoja budu un pārlūkoja somas, lai sakārtotu aprīkojumu. Būdas apskate prasīja veselas divas minūtes. "Te ir jāuzkopj," viņš nekavējoties nolēma. Galda ēdiena pagatavošanai nebija, pastāvēja lapseņu uzbrukuma draudi, un pēc žurku iznīdēšanas bija neizbēgami nepieciešama pamatīga uzkopšana. Plīts nebija. Vēl drūmāk, plauktos vai skapī nebija konservu. Taisnību sakot, plauktu un skapju neredzēja vispār. Stjū izklauvēja sienas cerībā atklāt kādu tukšumu. Velti. Viņš pat nometās uz grīdas ceļos un palūkojās zem gultas. Nebija nekā - ne kārbu ar konservētām pupiņām, ne saldētas zupas paciņu, pat ne sautētas gaļas iepakojuma. Uzmācās nelabums, ko izsauca bads vai bailes, vai abi kopā.

"Vajadzēs medīt."

Turklāt būda bija mazāka, nekā iepriekšējā vakarā šķita, - lai gan tas nelikās iespējami. "Septiņas pēdas garumā, tikpat platumā. Četrdesmit deviņas kvadrātpēdas, no tām piecpadsmit aizņem gulta, bet pavarda vieta - vēl piecas. Gultai būs jāfunkcionē arī kā ēdienu gatavošanas zonai," Stjū nolēma un nožēloja, ka izšķaidījis tai pāri grauzēja iekšas.

Mugursomu un ceļasomu viņš bija atstājis uz bluķlša tieši pie durvīm, lai tās nesamirktu uz slapjās klona grīdas. Gultasvietā joprojām bija nelielas peļķītes, pateicoties griestos izšautajam caurumam. Stjū ar plaukstu noslaucīja to, cik nu labi varēja, jo vajadzēja sakārtot drēbes. "Guļammaiss jāizkarina žāvēšanai." Ar šo domu prātā viņš pagriezās pret durvīm. "Atlikt uz vēlāku laiku vairs nevar - ir jāieskatās acīs realitātei."

Koka durvis novaidējās, un spožā gaisma lika piemiegt acis. Viņš izbāza galvu ārā, lai pārliecinātos, ka tuvumā nav lāču, tad atgrūda vērtni līdz galam vaļā un izgāja laukā. Dzeļošs un tīrs bija pirmais plaušās ierautais elpas vilciens. Saule vēl daļēji slēpās aiz kores austrumu pusē. Tās devīgi dāvātā gaisma plūda kalnam pāri, iekļūstot ielejā, bet nesildīja.

- Brrr... auksti!

Cilvēka balss klusajā izcirtumā izklausījās svešādi. "Es te neiederos." Līdz ar to saplaka ilūziju rīta burbulis. Tās dažas minūtes krēslainajā būdā varētu uztvert kā murgu, bet realitāte nebija noliedzama, tiklīdz viņš bija ieelpojis dzestro gaisu un klusajā laukumiņā bildis kādu vārdu. Kad pirmatnējā meža sulīgi zaļais fons nepārtapa pelēkbrūnajās iestīvinātajās mežģīnēs pie labi pazīstamajām Viljamstrītas mājas guļamistabas sienām, kad zem galvas neuzradās spilvens ar putu pildījumu un Ketrina negrūda viņu nost no savas gultas puses, - jā, vairs nevarēja noliegt, ka viņš ir tūkstošiem jūdžu prom no mājām pilnīgi nejēdzīgā situācijā.

Pakāris guļammaisu kāda zarā žāvēties, viņš apsēdās uz baļķa turpat netālu un ķērās pie lasīšanas. Edvīna grāma-

tas pirmajā nodaļā bija arī izdzīvošanai nepieciešamo nosacījumu saraksts. Pirmais no tiem bija piemērots apģērbs. "Ķeksītis. Paldies tev, "Lielais nezināmais" un "Visa" karte ar viena procenta atmaksu par pirkumiem." Nākamā šai sarakstā bija pajumtes nodrošināšana. "Pussagruvusi būda. Ķeksītis. Tā būs nodrošināta, kad, mazākais, tiks salabots jumts un padzītas lapsenes." Nākamā prioritāte bija tīra ūdens sagāde. Stjū palūkojās lejup. "Milzīgs, pirmatnējs ezers. Ķeksītis.” Tad Stjū sažņaudzās vēders.

"Pārtika."

Viņš centās izvairīties no domām par šo nosacījumu, bet tieši tas bija grūtākais. Pārtikas nebija. Būdā nebija pārtikas krājumu. Turpretī Edvīna grāmatā varēja izlasīt ieteikumus par savvaļas dārzeņiem, ēdamām puķēm un kokiem, medībām, lamatu izlikšanu un maitu gaļas iegūšanu. "Maitas?" Stjū lēni pagriezās.

Turpat netālu zemē gulēja iepriekšējā vakarā nosistās žurkas līķis. Mutes kaktiņi bija atvilkti, garos zobus atsedzot, un izskatījās, ka acis ir niknumā piemiegtas. "Kaut tu sapūtu! Kāpēc tu mani nositi?" tāda šķita viepļa izteiksme, "īpaši tad, ja nebiji domājis mani apēst." Stjū steigšus nolēma, ka vēl nav tik traki, jo pagaidām ir izlaidis tikai brokastis. Turklāt ap līķi jau rosījās gaļas mušas kopā ar vienu no viņa būdas kaimiņienēm, proti, lapseni.

Tā bija mācība - jebkādu ēdamo, ko viņš atstātu laukā ilgāk par pāris brīžiem, apēstu citi izsalkuši dzīvnieki. Otrās žurkas līķis jau bija nozudis. Arī asinīm notraipītais krekls bija prom. Stjū notrīcēja, mēģinot iedomāties, ko pievilinājis, atstājot kreklu lauka. "Kļūda." Edvīnā grāmatā bija norādīts, ka līdzīgas kļūdas mežonīgajā dabā izraisījušas

vairāk nāves gadījumu nekā bargi dabas apstākļi. Turpat tika uzstājīgi atgādināts, ka nogalināt vajadzētu tikai to, ko paredzēts apēst. "Varētu domāt, ka šo nodaļu ir sacerējušas žurkas," Stju sprieda.

Viņš savāca malku ugunskuram. Arī tas bija ieteikts Edvīna padomu sējumā. No akmeņiem izveidoto pavardu izdevās piepildīt ar tiem nedaudzajiem zariem, kurus viņš atrada zemē vai nolauza no tuvējiem kokiem. Tad viņš pārlauza zarus vajadzīgajā garumā, pieslienot pie sienas un uzsitot ar kāju. Pārāk augstā kaudzē malku kraut nevarēja, lai tā negāztos akmeņiem pāri un nebūtu pārāk tuvu baļķu sienai. Pavardā varētu ielikt kādu resnāku baļķēnu, bet nebija cirvja. Skautos Stju bija apguvis uguns iekuršanas mākslu - apakšā posa, lielāki skali iekuram un zari piramīdas veidā virsū, pēc tam bluķīši. Nekā sarežģīta. Ienāca prātā, ka posu varētu aizstāt ar krūmu zariem; tos tad arī Stjū izklāja no akmeņiem veidotā pavarda dibenā.

"Lielajā nezināmajā" iegādātajā uguns iekuršanas komplektā bija maza sērkociņu kārbiņā un tradicionālais, bēdīgi slavenais metāla sērkoks, kas paredzēts izmantošanai kopā ar nazi kā krams un tērauds. Stjū uzreiz ķērās pie sērkociņiem. "Kad uguns būs iekurta, to varēs uzturēt, pieliekot klāt malku. Nekā sarežģīta. Kad šī nepieciešamība būs apmierināta, varēs apgūt jaunas iemaņas.” Viņš iztērēja piecus sērkociņus, taču nesekmīgi, un jau sniedzās pēc sestā, kad nolēma saskaitīt atlikušos. "Desmit. Ar tādiem neveiksmes rādītājiem nedēļai nemaz nepietiks." Zobus sakodis, viņš norija jaunā skauta lepnumu un atšķīra Edvīna grāmatu.

"Neņemiet mitru vai zaļu malku." Tāds bija pirmais pelēkajā rāmīti rakstītais brīdinājums. Siju uzsita pa pieri. Pu-

sc malkas паса taisna ceļa no kokiem, bet pārejā savākta pa zemi pēc iepriekšējās un sazin cik citu nakšu lietus.

"Muļķīgi."

Viņš atkal devās laukā - sausāku zaru meklējumos - un drīz vien jau atkal tupēja pie pavarda. Šoreiz malka aizdegās, daudzsološa balta dūmu stīdziņa aizstiepās uz dūmu uztvērēju. "Jau labāk." Stju uzlika daļu no mitrās malkas sausajam slānim virsū.

"Tagad aizdegsies arī ši malka," viņš nodomāja. Aizdegas gan.

Dūmi izsvēpēja viņu no būdas, viņš paklupa un, elsdams un gārgdams, nogāzās blakus nosistajai žurkai. Būdā bija tik maz vietas, ka viņš melno mākoni, kas auga augumā pie griestiem, pamanīja tikai mirkli pirms tam, kad tas pieņēma lēmumu viņam nāvējoši uzbrukt. Arī lapsenēm dūmi nebija pa prātam, un tās metās viņam pakaļ, meklējot iespēju iedzelt. Stjū izdevās izvairīties, pārvelkot kapuci galvai pāri un ieraujot rokas piedurknēs. Drīz lapsenes padevās un aizklīda prom. Viena tomēr paspēja iedzelt vaigā.

"Improvizētais skurstenis nedarbojas," viņš saprata, atsegdams galvu un pieslejoties uz ceļiem. Griestos izšautais caurums nenodrošināja pietiekamu ventilāciju. Kamēr Stjū raudzījās uz jumtu, lapsenes sadzeltais vaigs sāka pampt. Viņš nedomāja, ka varētu sākties alerģiska reakcija. "Dieva dēļ, kaut tādas nebūtu! Te nav iespējas injicēt kaut ko tādu, kas varētu glābt no nāves pēc dzēliena." Virs būdas slējās plastmasas caurule ar tai uzmauktu kafijas kannu. No tās nāca tieva dūmu stīdziņa. Acīmredzot skurstenis bija aizsprostots. Stju palūkojās uz beigto žurku. Tagad tās grimase vairāk atgādināja smīnu.

- Smejies vien. Man tik un ta bulu tur jākāpj, lai aiztaisītu izšauto caurumu.

Uguns vēl dega, joprojām melnus dūmus izmezdama, un tie vēlās pa durvīm laukā. Viņš bija atstājis tās vaļā, lai izvēdinātu būdu, un nojauta, ka pavardā malkas palicis vēl vismaz stundai.

"Uguni man izdevās iekurt."

Vienubrīd viņš iedomājās, ka vajadzētu ieskriet būdā un iznest somas, bet nāve no tvana gāzes butu muļķība kvadrātā, kā viņš mēdza vērtēt to noziedzīgos nodarījumos apsūdzēto rīcību, kuri neieradās tiesas sēdēs un cerēja, ka problēmas izzudīs tāpat vien.

"Un Edvīna grāmatā droši vien ir kāda nodaļa ar brīdinājumu neiet dūmu pilnā telpā."

Kokam, pie kura atradās būda, nebija zemāku zaru, kur pakāpties, bet Stjū izdevās iespiesties starp stumbru un būdas ārsienu. Viņš atspērās pret guļbūves sienas augšmalu, ar muguru atspiedās pret koku un tā pamazām virzījās augšup, līdz varēja pieķerties pie zemā jumta malas un brīdi karājās kā noplūkts cālis.

- Nolādēts.

Viņš spārdījās uz priekšu un atpakaļ, tad beidzot aizsniedzās ar pēdām līdz stumbram un atspērās, lai ar vēderu uzstumtos uz būdas jumta. Tad viņš piesardzīgi rāpās tālāk un atrada lodes izrauto caurumu. Nemaz nebija ilgi jāmeklē - no tā pacēlās nepārtraukta dumu strūkliņa desmitcentu monētas platumā.

"Rokā ir." Stjū ievietoja plakanu mizas gabalu zem augšējās lubiņas un iestūma līdz galam ar nūjiņu, ko bija ielicis kabatā pirms kāpšanas. "Gatavs." Stjū apmierināti pamāja

ar galvu. Bija patīkami paveikt kaut ko nopietnu pēc naktī un no rīta piedzīvotajām nelaimēm un neveiksmēm.

Kafijas kanna bija slīpi uzmaukta improvizētajam skurstenim. Stjū pierāpās klāt un to noņēma. Izrādījās, ka caurulē ir ievīta ligzda un viducī atradās gluds, brūns priekšmets. "Brokastis!" Stjū pasniedzās un izņēma oliņu. Plaukstā turot olu, rāpties nevarēja, tāpēc viņš to iebāza mute un tad ar nūju sāka tīrīt plastmasas cauruli. Zariņu un mālu pakojums caurulē bija īsts meistardarbs. "Instinkta diktāts," Stjn nodomāja un pagrieza galvu sānis, lai izvairītos no neizbēgama dūmu mutuļa, kam bija jānāk no caurules.

Drīz. vien tas izvēlās no skursteņa. Stjū uzlika caurulei kafijas kannu un apsēdās uz apsūnojušā lubiņu jumta. Fiziskus darbus viņš nebija strādājis jau četrus gadus - kopš ta laika, kad abi ar Kctrinu bija sakārtojuši Viljamstritas māju. Tur tika ieguldīti gan pašu sviedri, gan atmiņas - Stjū joprojām atcerējās, kā ienesis Ketrinu pāri slieksnim mājā, kur grīdu klaja saplaisājis linolejs sinepju krāsā. Tā bija laba māja, praktiska, ērta un tiktu izmaksāta krietnu laiku pirms viņa došanās pensijā. Stjū bija aizmirsis labi paveikta darba sniegto gandarījumu. Šķita, ka nekas no jurista darba ieguldītā nav atrisinājis nevienu problēmu. Viņš gluži vienkārši uzsūca citu cilvēku problēmas kā konfliktu risināšanas sūklis. Tik patīkami bija aizlāpīt jumtu un salabot skursteni!

Stjū pagriezās, lai paraudzītos uz ieleju, ezeru, bezgalīgajām zilajām debesīm, uz savu jauno valstību. "Iespējams, nedēļu ilgas vīru nodarbes pie mežonīgās dabas krūts nemaz nav tas drūmākais. Es salaboju sasodīto jumtu un at-

radu mazdrusciņ ēdamā,” viņš secināja. "Turklāt nemeklējot palīdzību grāmatā!"

Kaut kas nokrakšķēja, un sekoja dobjāks lūstoša koka vaids. Stjū sastinga, taču tas nelīdzēja. Skaļam brīkšķim uzreiz sekoja pēkšņa bezsvara sajūta, jumtam iebrūkot, un viņš gāzās lejup, vērojot bezgalīgās zilās debess attālināšanos.

13

Lipīgo olas baltumu un dzeltenumu Stjū izspļāva uz klona grīdas, kur mētājās salauztas lubiņas un zaļi sūnu kumšķi. Traumas bija - pušums rokā, kas nobrāzta gar gultas malu, puns pierē un nejauki mīksto audu nobrāzumi, kas neizbēgami izpaudīsies vēlāk. Šķita, ka smadzeņu satricinājuma simptomi - samaņas zaudējums, zvanīšana ausīs, zvaigznes acīs - nebija manāmi; Stju apzinājās, kas viņš ir, un sāpīgi atskārta, kur nokļuvis. Tas bija labi. Taču brīdī, kad viņš piecēlās sēdus, potīte sāpēs iekaucās.

"Ak kungs, kaut tikai nebūtu lauzta," viņš lūdzās.

Stjū aizvilkās līdz gultai un tur, no sapem viebdamies, aptaustīja strauji uztūkušo miesu. Atskatījies uz pavardu, viņš saīga - uguns dega, it kā nekas nebūtu noticis, un dūmi priecīgi cēlās uz jauno, daudz ērtāko atveri jumtā.

Mugursomas lielajā ārējā kabata bija "Lielajā nezināmajā" iegādātais pirmās palīdzības komplekta luksusa vari-

ants. "Cerams, ka tur ir marles saite potītes fiksācijai, jo tā ir vai nu lauzta, vai arī sastiepta." Vajadzēja ari dezinficēt pušumu rokā. Ja to neapstrādās, var rasties infekcija.

Divus soļus līdz mugursomai Stjū aizkliboja, tad aizvilka to līdz gultai un uzcēla augšā.

Komplektā bija auduma apsējs, un Edvīns ieteica to izmantot potītes fiksēšanai un kompresei. Bija sāpīgi, bet drīz vien kājas apakšdaļa bija aptīta kā mūmijai.

Pirmās palīdzības komplektā atradās arī trīs plastmasas tūbiņas, kuru saturs pirmajā acu uzmetienā nebija noprotams. "Iespējams, antibiotiska ziede." Stjū izņēma vienu tūbiņu. Etiķete vēstīja, ka tajā ir "Lielā nezināmā pasta". Pirmās sastāvdaļu uzskaitījumā bija kaltētas sojas pupiņas, kas aktivējamas ūdenī. Viņš izlasīja tekstu sīkrakstā - ražotājs lielījās, ka vienas tūbiņas kaloriju un barības vielu pietiek cilvēka izdzīvošanai mežonīgās dabas apstākļos veselas dienas garumā.

"Ēdiens!"

Badu viņš vēl necieta, bet bija savainojies un palicis bez brokastīm. Šķita lieki gaidīt otrās brokastis, kas varēja arī neuzrasties. "Labāk būtu kaut ko ieēst,” viņš nolēma. Lietošanas pamācībā bija teikts, ka tūbiņas saturs, pareizā attiecībā iemaisot ūdenī, veido pastu. Vienkārši. Mugursomā bija kabata ar pūsli vienam litram ūdens. Stjū nedaudz ielēja salokāmajā krūzē un izspieda tajā tūbiņu.

Izskatījās pēc rūsganas zobu pastas un, viņaprāt, garšoja pēc pārtikas zīdaiņiem - tas ir, ja to plastificētu un tai pievienotu konservantus. Stjū ienāca prātā: "Vai rūsganā pasta uzlabotos, ja to pagatavotu "Lielā nezināmā" taukvā-

ros katlā? Viss taču garšo labāk, ja ir izcepts eļļā, vai ne?" Viņš ar piespiešanos norija pastu, uzdzerot virsu lielu ūdens malku, tad pārbaudīja, cik rada ārpus uztveršanas zonas nonākušais mobilais tālrunis, un izbrīnījās, ka pagājusi mazāk nekā viena stunda. Saule bija tikko aizsniegusies līdz korei austrumu pusē.

"Laika izjūta te citāda. Lēnāka..."

Uz apkārt staigāšanu prāts nenesās, tāpēc Stjū ļāva nodevīgajam pavardam gruzdēt un apsēdās guļvietā, lai sakārtotu mugursomu un ceļasomu. Drēbes bija samudžinātas un smakoja pēc dūmiem. Viņš tās vilka laukā, izkratīja vēdināšanai un kārtīgi salocīja. Tas gāja ātri; mājās viņš mazgāja veļu, bet Ketrina pļāva zālienu un nomaksāja rēķinus. Stju ari traukus mazgāja. Sieva negribēja, ka mājas solis tiek sadalīts pēc dzimuma. Ar to viņa lepojās un jau pirms kāzām lika saprast, ka viņu savienība būs vienlīdzīga partnerība. Viņa pat bija sacerējusi īpašus zvēresta variantus un smēja, ka viņa jau nu noteikti vīru neklausīs.

Drēbju izkarināšana laukā, lai tās izvēdinātu, nebūtu prāta darbs. Guļammaiss jau bija izkārts; ja laikapstākļi pēkšņi mainītos, viņš negribēja ar traumēto kāju lēkšot pakaļ kādam apakšveļas gabalam. Viens būdas kakts vēl bija pasargāts no lielā cauruma jumtā, un Stjū tur nolika ceļasomu un tad iztukšoja mugursomu, kur bija lielākā daļa mantu.

Nemaz tik daudz tur nebija, kad visu kārtīgi salika uz guļvietas. Acīmredzams un biedējošs bija to mantu iztrūkums, kuras viņš bija cerējis atrast Dūgana namiņā. Daudzas no tām bija Edvīna "obligātajā sarakstā". No

pārtikās viņa rīcībā atradās tikai pastas tūbiņas. Nebija ēdiena gatavošanas riku, bet salokāmajā plastmasas krūzē gatavot ēdienu nedrīkstēja. Nebija ūdens trauka, izņemot vienlitrīgo pūsli, kas nozīmēja biežus gājienus lejup uz ezeru.

"Būs jādodas medīt vai makšķerēt. Tas nu ir skaidrs." Karabīni un munīciju Stjū nolika blakus pārējām mantām. "Papilnam patronu medību nedēļai. Velns ar ārā, viena žurka jau ir beigta!" Vēl bija makšķerauklas ritulis un trīs āķi. "Daudzsološi. Pannas nav, bet varēs izdrāzt iesmu nelielu medījumu vai foreļu cepšanai virs uguns." Reiz bērnībā Stjū bija makšķerējis okeānā, bet ezerā ne.

"Ar ko tas varētu atšķirties?" Stjū prātoja.

Edvīns stingri apgalvoja, ka ķermenim jāuzņem pietiekami daudz šķidruma, tāpēc viņš ik pēc kāda laika padzērās, un tas savukārt nozīmēja, ka tuvākā prioritāte ir gājiens uz ezeru. "Jāpaņem karabine," viņš nolēma, "ja nu ceļā pagadās medījums. Jāsameklē arī garāks zars, ko nomizot un izmantot kā makšķerkātu, kad tikšu līdz ezeram. Es esmu īsts balto apkaklīšu aprindu Heklberijs Fins." Mugursomai bija izņemama minimugursoma, un tajā Stjū ielika ūdens pūsli, makšķerauklu un āķus.

Gājienam uz ezeru vajadzētu būt patīkamam. Stjū iztēlojās, ka ļaudis no lielajām pilsētām maksā bargu naudu, lai izbaudītu tādu mieru un vientulību. Bet galvenokārt viņš juta sāpes kājā. Pirms aiziešanas no mazā izcirtuma viņš nosprieda, ka lauzta ekstremitāte nebija, bet pusceļā potīte žēlojās katrā solī, raidot sīkus atriebes sāpju dūrienus cauri visai kājai, kā sodot par piespiedu darbu tik drīz

pēc traumatiskās sadursmes ar būdas klona grīdu. Bija jā-ii/.manās, kur likt soli stāvajā nogāzē, tāpēc ar medījuma meklēšanu negāja viegli. Tuvojoties ūdenim, Stju redzēja vāveres, bet pēc grauzēju gaļas vēl nekāroja. Turklāt zinādams, kas notika ar žurku pēc lodes trāpījuma, viņš nedomāja, ka nošaujot nogalinātas vāveres iegūs kaut cik ievērojamu gaļas gabaliņu.

"Jāmēģina kādu zivi noķert,” viņš sprieda. "Vajag tikai sameklēt tārpus. Nekādu problēmu."

Viņš pārcilāja akmeņus savas desmit minūtes, bet zem tiem ložņāja tikai mazītiņas melnas vabolītes, tāpēc viņš pagāja tālāk un pavēla sānis nogāztu koku, kur mīkstajos trūdos cerēja atrast tārpus. Tukšā. Lāpstas nebija, un nācās rakņāt ar nuju - tas bija mokošs darbs. Zeme padevās negribīgi, un tārpus sameklēt neizdevās.

"Jāmēģina noķert kādu kukaini."

Pie ezera lidinājās milzīgas mušas, bet tās izrādījās viltīgas un atriebīgas. Ikreiz, kad Stjū mēģināja tās notriekt zemē ar priedes zaru, mušas izvairījās no adatainā uzbrucēja un piķēja uz viņa neapsegto kaklu un seju, kas vēl bija uztūkusi pēc lapsenes dzēliena.

Pēc vairākiem sāpīgiem kodumiem Stjū padevās un uzdūra uz āķa prāvāko no vabolītēm. Tā sadalījās uz pusēm. Ari trīs nākamās pārlūza. Galu galā nācās sākt izmēģinājumus ar mērķi noteikt piemērotu vietu āķa ieduršanai vabolītēs, kuras izmisīgi no ta centās izvairīties, un tas jau izskatījās pēc kukaiņu mocīšanas. Tomēr piecas neveiksmes vainagojās ar to, ka izdevās vienu vaboli uzdurt kā mazītiņu entomoloģisku eksponātu uz lielizmēra āķa. Stjū šaubīdamies uzlūkoja ēsmu.

"Cerams, ka zivis nav īpaši vērīgas," viņš nodomāja.

Kad āķis bija piesiets, viņš paraustīja to, lai pārbaudītu auklas izturību. Tad arī atklājās, cik grūti ir panākt, lai mazie mezgli turētos vietā. Aukla bija gluda un slidena, mezgli raisījās vajā pie mazākā spiediena. Vairākas reizes mezglus siedams, viņš neveiksmīgi satvēra āķi pirkstos. Asais āķa gals iedūrās īkšķī, paslīdot zem ādas līdz ar atskabargu. Stjū iekoda lūpā un apvaldīja vaidu, lūkodamies uz savainojumu.

"Pats sevi nomakšķerēju," viņš apstulbis secināja.

Par laimi, dziji miesā atskabargainais āķis nebija iegājis un atradās tieši zem ādas. Bet izvilkt to nevarēja tikpat viegli kā iedurt. Stjū satvēra nazi un pēc neilgam pārdomām piespieda asmeni ādai virs āķa. Ada pavērās, atbrīvojot āķi un radot asiņainu brūcīti. Ievainojumam klāt nāca aizvainojums, jo vabole atkal sadalījās uz pusēm.

Galu galā viņš uzmeistaroja pamatīgu dubultmezglu, tikpat lielu kā āķa actiņa, uzsprauda uz āķa nākamo vaboli un tad sāka meklēt kātu. Stjū nolēma, ka turpat netālu atrastais nolauztais zars četru pēdu garumā tādam nolūkam derētu. Atbalstījis zaru pret klintsbluķi, viņš ar pēdu kāpa uz atzariem, lai tos nolauztu. Saglabāt līdzsvaru, uz sāpīgās kājas stāvot, bija grūti, tāpēc viņš pamainīja kājas - nostājās uz labās, lai ar kreiso lauztu atzarus. Bet jau pirmais spēriens iztrieca nepanesamas sāpes caur potīti, un Stjū nosprieda, ka pāris lieku atzaru makšķerkātam nekaitēs. Piesējis auklu kāta galam, viņš atstāja rezervei divdesmit kārtīgā rituli satītas pēdas aiz muguras un piegāja pie krasta.

Pirmais metiens lika saprast, kāpēc makšķerkātiem nav atzaru. Bez atsvara aukla neielidoja ezerā un, dažas pēdas parāvusies uz priekšu, iepinās atzaros. - Nolādēts!

Lāsts aizskanēja ezeram pāri un izsmējīgi atbalsojās. Stju dusmās pakratīja vēdekļveidīgo makšķerkātu, vēl vairāk sapiņķerējot auklu. Kad viņš beidzot bija pārstājis to purināt, lai ķertos pie samezglojuma atšķetinašanas, aukla atgādināja starp atzariem savītu asimetrisku zirnekļa tīklu.

Atmudžināšana prasīja pacietību, kas pamazām izsīka, tomēr galu galā aukla atkal bija kārtīgi saritināta. Vajadzēja atsvaru metiena izdarīšanai, un Stjū izvēlējās priedes čiekuru. Nācās sadalīt, salauzt, noraut galvu un citādā veida sakropļot vēl daudzas vaboles, kamēr viņš beidzot aizlidi-nāja ēsmu pietiekami tālu no krasta, lai kāda zivs varētu uzpeldēt augšā un vismaz to aplūkot. Tad viņš apsēdās, novietoja karabīni klēpī un sāka gaidīt.

Ezermalā bija jauks zāļains paugurs, tur varēja sēdēt un atbalstīt kāju, kuru sāka spiest zābaks no divsimt piecdesmit dolārus vērtā pāra. Vieglajā vējā aukstais Aļaskas ūdens atgādināja viļņotu stiklu. Tas atspoguļoja apkārtējos kalnus, rādot pārveidotu un otrādi apvērstu paralēlo pasauli. Gaiss iesila, un safīrzilās debesis veidoja gaišu, pie augstākajām smailēm piespraustu pārsegu, kas stiepās uz visām malām. Viņš nekad nebija redzējis tik piesātinātas krāsas.

Zilas debesis.

Reiz tā bija viņa nākotnes krāsa apgabala prokurora birojā, kur vecākā palīga amats smago noziegumu apkarošanas vienībā ierāva vāveres riteni. Vairāk lietu nekā laika tās izskatīt - desmit nedēļā. Bet viņam tas kaut kādā

veidā izdevās, sagatavojot dokumentus pirms tiesas sēžu datuma un dodot pretsparu blefojošiem advokātiem, kas draudēja pārslogot viņu ar tiesas sēdēm. Vairumā gadījumu - deviņdesmit piecos procentos lietu, saskaņā ar biroja administratores statistiku, - tika panākta vainas atzīšana, lai mazinātu sodu. Pārējās viņš sagatavoja tiesas sēdēm pāris dienu laikā, strādāja arī nedējas nogalēs, kaut gan Ketrina iebilda. Jāatzīst, ka viņa ļoti uzmanīgi klausījās vīrā, kad mājās tika mēģināta apsūdzības runa. Un tiesas dienā Stjū acumirkli pārtapa par aktieri, tirgotāju, sludinātāju un profesoru vienā personā, uzrunājot zvērinātos gan sēdes sākumā, gan beigās, turklāt viņa runas pēc vajadzības bija vienlaikus gan rūpīgi iestudētas, gan spontānas. Viņš spīdzināja aizstāvības lieciniekus ar precīziem jautājumiem, lai pieķertu melos, un izvilka pretīgus faktus no negribīgajiem upuriem kā dziednieks, kas izsūc indi no brūces. Ja sēdes ilga vairākas dienas, viņš palika nomodā līdz vieniem, pārskatīdams iepriekšējās dienas piezīmes, un nākamajā rīta cēlās piecos, lai koriģētu lieciniekiem sarūpētos jautājumus atkarībā no iepriekšējās dienas atmaskojumiem.

Un atmaskojumu nekad netrūka.

Kāds uzmācībā apsūdzēts priesteris reiz nolādēja viņu Dieva vārda un tika notiesāts. Aplaupīšanas upuris tika pieķerts melojam par apsūdzētā paņemtu datoru, jo pats bija to nozadzis veikalā, un saņēma pienācīgu sodu. Citā prāvā kādu zvērināto izveda no tiesas zāles par dzeršanu darba laikā. Reiz prāvas viducī pazuda lietiskie pierādījumi - mārciņa zālītes no lietisko pierādījumu ratiņiem. Dažkārt ie-

priekš neuzrādīti videoieraksti liecināja par cilvēku neapšaubāmu vainu vai pēkšņi pierādīja vainas neesamību. Policisti aizmirsa faktus vai mainīja liecības. Izvarošanas upuri aizstāvēja savus pāridarītājus. Un cilvēki tika satriekti vai attaisnoti, pamatojoties uz desmit sekundēs nolasītu, ar aizturētu elpu uzklausītu tiesas nolēmumu. Tā bija viņa neprātīgā, satraucošā, nedrošā dzīve, riska un gandarījuma pilnā dzīve, un tagad likās pat grūti iztēloties, kā viss noritējis, kā viņš tad juties. Stjū prātoja, vai profesionālie sportisti, kas guvuši traumas un nekad vairs nav iznākuši spēles laukumā, jūtas tāpat.

Stjū sarauca pieri, aizmeta oli tālu ezerā un vēroja, kā pēc plunkšķa ap to veidojas ūdens apļi, kā tie pamazām izzūd. Jautājums, kāpēc viņš tika pazemināts tiktāl, ka vajadzēja vajāt nekrietnus klientus, lai no tiem izspiestu īres maksu nogurdinošajos, rutīnas cauraustajos iznomātāja un nomnieka strīdos, joprojām bija miglā tīts. Protams, objektīvi viņš apzinājās, kā tas viņam atgadījās, taču joprojām nespēja aptvert iemeslus.

Improvizētais makšķerkāts noraustījās. Stju sastinga. Bija pagājušas desmit minūtes vai pat pusstunda - bez pulksteņa bija grūti noteikt. Pēc pārsteiguma mirkļa viņš uztrau-sās kājās, sagrāba zaru un parāva augšup ar spēku. Pretestība bija, bet tūliņ aukla kļuva vaļīga. Viņš vilka to klāt ar rokām, un aukla padevās, nāca pavisam viegli. Pārāk viegli. Kad no ūdens pilēdams iznira āķis, tas bija tukšs. Vabole izrādījās pazudusi. Nekādu pazīmju, ka zivs būtu piekodusies. Bija jāatzīst, ka āķis gluži vienkārši varēja ari aizķerties aiz grunts. Aķi rokā turēdams, Stjū rau-

dzijās uz to un domāja. "Palikt tepat un cerēt, ka paveiksies? Pāriet citviet? Meklēt citu ēsmu?" Viņš nopūtās. Ļaunākais nebija tas, ka zivs varbūt norāvusies, bet šaubas par to, vai kāda vispār bija piekodusies.

Vēl likās agrs, bet Stjū bija vairāk izsalcis nekā tad, kad gadījās palikt bez brokastīm mājās. Pretīgās sojas pastas tūbiņa nedeva sāta sajūtu - tā solīja saglabāt dzīvību. Viena tūbiņa - viena diena. "Jāatvēl makšķerēšanai vēl viena stunda," viņš nolēma, "un tad jāizmēģina kaut kas cits. Edvīna grāmatā ir arī citi pārtikas sagādāšanas ieteikumi."

Makšķerēšana gan šķita visvieglākais paņēmiens. Tā varētu būt ari relaksējoša un iepriecinoša. Tāda tā vienmēr izskatījās TV makšķerēšanas šovos. Stjū bija izaudzis simt jūdzes no okeāna, Hārtfordā, un viņa tēvs, grāmatvedis, reiz septiņus gadus veco dēlu paņēma līdzi makšķerēt atklātā okeānā no līgumreisa kuģīša. Komanda bija sagatavojusi makšķeres, un viņam bija tikai jāsēž krēslā un jāgaida. Stjū noķēra jūras asari - tumšu, durstīgu auksto dziļumu briesmoni, kam pat baidījās pieskarties. To nosita ar nūju viņa acu priekšā, un vīri smējās, kamēr zivs vārstīja žaunas. Pēc tam asaris tika iztīrīts, pāršķeļot pušu un nošķaidot klāju ar asinīm un iekšām. "Tāpat droši vien pēc elpas cīnījās Mārtija Buča, kad viņu žņaudza, un viņas iekšējie orgāni tāpat izgāzās uz "Dzelzs jaunavas" klāja," Stjū vēlāk prātoja. Par radību ķi-dāšanu viņš pat domāt negribēja ne zēna gados, ne arī pieaugušā vecumā.

Šādu atmiņu nomākts, viņš gandrīz jutās pateicīgs par to, ka nekas vairs neķērās un nebija pat ilūziju par zivs piekošanos.

Viņš padzērās no ezera tik daudz, ka vairs nevarēja iedzert. Ūdens bija ledusauksts un kristāldzidrs. Tad viņš piepildīja litra pūsli un sāka gājienu kalnup.

Pulksteņa nebija. Klejs aizliedza to ņemt. "Varēs mobilajā paskatīties, cik pulkstenis, kad atgriezīšos būdā." Tālrunis atradās mugursomas dibenā. Stjū bija to izslēdzis, lai pataupītu akumulatoru. "Kamdēļ lai atstātu to ieslēgtu, ja zonas nav tik un tā?" Pēc saules spriežot, vēl nebija pusdiena.

Gājiens kalnup bija mokošs, grūtāks par kāpienu lejup. Viņš kliboja, apiedams kokus un krūmus. Katrs solis prasīja piepūli, un viņš vērīgi skatījās, kur likt kāju. Pusceļā Stjū apstājās atpūsties un atskatījās uz ezeru caur kokiem. Skats uz mierpilni dusošo ezeru kalnu ielokā aizrāva elpu. Tas nedaudz līdzinājās jaunības atmiņām - tagad skat-punkts bija labāks, un viņš spēja novērtēt agrāk pieredzētas vietas un laika skaistumu, bet nu attālinājās no tā visa, ceļš veda kalnā, un iešana sagādāja sāpes. "Mežonīgā daba nepalīdz atslābināties vai atjaunoties," viņš sprieda, "tikai nostiprina apziņu, ka es novecoju. Četrdesmit man riebjas."

Četrdesmit gadu vecums nepienāca pēkšņi. Kalendāra datums gan, bet sajūta, ka viņš kuļas caur auzu pārslu biezputru bez garšas piedevām, bija saasinājusies pāris pēdējos gados. Tā bija nevis asā, smagā depresija, ko viņš piedzīvoja pēc katastrofas ar Buča lietu, bet truls, ilgāks tā paša stāvokļa paveids. Cīņa. Zaudējums.

"Un sāpēs pulsējoša kāja turklāt."

Klejs viņam palīdzēja pārdzīvot katastrofu ar Buča lietu. Ketrina arī. Viņiem abiem jāpateicas par tagadējo dzīvi, lai gan ne jau tādu viņš bija izvēlējies un ne jau par tādu priecājās. Stjū nepiederēja tiem, kas kļūst par narkomāniem vai apgrūtina citus ar savam problēmām. Tā vietā viņš noslēdzās, ierakās darbā līdz ausīm. Nebija nekādu tikšanos ar naudas līdzekļu vācējiem. Nekādu rokasspiedienu vai tikšanos ar svarīgām personām. "Amerikas neatrisinātās lietas" bija atgriezušās ka vampīrs, lai paziņotu par viņa karjeras beigām visiem draugiem un pilnīgiem svešiniekiem, kuriem bija kabeļtelevīzija, - no uzlecošās zvaigznes līdz kritušai zvaigznei vienā realitātes šova sezonā. Šķita, ka tas viņiem patika, labāku scenāriju nemaz nevarētu izdomāt. Kādu laiku pat brauciens uz lielveikalu Stjūartam bija mokošs. Neatstājās sajuta, ka visi uz viņu noraugās ar nepatiku vai nožēlu.

"Tas, kurš palaida slepkavu brīvībā."

Stjūarts bija cerējis, ka atliek dzīvot nodurtu galvu un smagi strādāt un viss pāries. Bet nepārgāja. Tā arī viņš dzīvoja nodurtu galvu, izskatīja lietas, ar kurām nebija jādodas uz tiesu, kur varētu satikt bijušos kolēģus un tie jutīsies neērti, viņam roku spiežot, un rakstīja testamentus, pilnvaras un līgumus. Nekādas prāvošanās.

Viņš sūtīja Ketrinu vienu uz viņas paziņu ballītēm, atrunājoties ar saslimšanu vai uz mājām paņemtu darba mapi. Sākumā viņa mēģināja Stjū pierunāt, pec tam samierinājās. Nevarēja taču strīdēties, ja vīram ir daudz darba. Strīdēties ar juristu par jebkuru jautājumu ir grūti un apnicīgi, bet pavisam grūti ir mēģināt pārliecināt cilvēku, ka nevajag tik daudz uzmanības veltīt darbam, ja vienlaikus gribas, lai viņš būtu godkārīgs. Bet viņš nebija godkārīgs. Viņš peldēja pa straumi, slapstījās aizstāvēšanās pozīcijās un nedarīja it neko sava aptraipītā tēla uzspodrināšanai. Ketrinai tas nepatika, tomēr viņa īpaši neprotestēja un turpināja mēģinājumus viņu skubināt uz priekšu.

"Ne jau skubināt, muļķīt, bet atbalstīt."

Ketrina mēģināja palīdzēt, bet Stjū pašrosinātais panīkums to nepieļāva. "Es nevienu negribēju apgrūtināt, bet apgrūtināju paša sievu," Stjū aptvēra, neskartajam ezeram pāri raugoties. Tāda doma viņam nekad nebija ienākusi prātā, un skaidrība, ar kādu tā atklājās šajā mežonīgajā apvidū, likās pārsteidzoša. Pēkšņi viņš jutās vainīgs - satriecoši vainīgs. "Pēc atgriešanās mājup," viņš nolēma, "ir jāatbrīvojas no vienaldzības pret dzīvi un jālabo vienaldzīgā attieksme pret dzīvi, un ne jau tā, kā salabo izlietni vai pļaujmašīnu. Ir jāatrod sevī tā dzirksts, kuras dēļ Ketrina mani apprecēja. Ne tādēļ, lai sieva mani stiprāk mīlētu, bet tādēļ, lai viņai nevajadzētu uzmest lūpu un rakāties manās problēmās, pašai mēģinot to atrast."

Stjū pamāja ar galvu. Nemateriālo jautājumu risināšana bija tieši viņa specialitāte. Viņš gatavoja sarežģītus līgumus. Viņš kārtoja neredzamo robežlīniju strīdus. Viņš risināja tādu kaimiņu domstarpības, kuri absolūti neieredzēja viens otru. "Es visnotaļ labi varu sakārtot pats sevi." Ar šo apņemšanos viņš pagriezās, lai turpinātu ceļu augšup.

Piecas pēdas garais dzīvnieks stāvēja nekustīgi aptuveni divdesmit jardus attālu, daļēji saskatāms caur krūmiem, bet kuru katru brīdi tas varēja pieņemt lēmumu nozust. Pagaidām tas tikai vēroja viņu. Ari Stjū sastin ga. Briedis? Tas iešāvās prātā vispirms. Bet augstu virs galvas, savas trīs pēdas tuvāk debesīm, atgādinot zarus bezlapu laikā, slējās lielu, izliektu rūsas krāsas ragu paris. Ja tas bija briedis, tad tam bija visiespaidīgākie - vai arī viskroplīgākie - ragi, kādus jebkad briedis varētu nest. Alnēns? Strupais purns un ādas kroka pakaklē vedināja domāt par alni, bet kaut kas tomēr nesakrita. Ragi bija šauri un augsti, nevis biezi un plati. "Karibu!" viņš beidzot aptvēra, lai gan vienmēr bija domājis, ka tie mīt klajumos un pārvietojas baros. Stju tramīgi palūkojās apkārt, bet niknu lielo dzīvnieku bars nebija viņu ielencis. "Es esmu mednieks," viņš sevi drošināja, tomēr klibās kājas dēj nevarēja iejusties šai lomā. "Taisnību sakot, ja šis dzīvnieks iedomātos uzbrukt, es neesmu pārliecināts, ka spētu aizklunkurēt malā, lai mani neuzdur uz miniatūro šķēpu briesmīgā komplekta."

Cenšoties rīkoties lēni, bez straujām kustībām, Stjū noņēma karabīni no pleca. Karibu viņu vēroja ar ziņkāri, neliekoties traucēties. Stjū vilcinājās. Eiropā šos dzīvniekus dēvē par ziemeļbriežiem. Tad Stjū atcerējās Santaklausu. "Es gatavojos nošaut Lēkātāju." Viņš vieglītēm atbalstīja laidi pret plecu, šoreiz cieši rokās turēdams, lai nepiedzīvotu tādu pašu neveiksmi kā ar žurku. Šoreiz nedrīkstēja kļūdīties.

Viņš paņēma dzīvnieku uz grauda, kas tik nelielā attālumā nesagādāja grūtības, tiklīdz acs bija pareizajā atstatumā no tēmēkļa, bet nespēja izšķirties, vai jāšauj galvā vai krūtīs. Ja atmiņa nevīla, parasti lielos zvērus šāva, mērķējot ķermenī. "Droši vien tāpēc, lai nesabojātu trofejas galvu, taču man vajag gaļu." Viņš tēmēja galvā, un piepeši ieraudzīja dzīvnieka spīdīgās, melnās acis. Tās līdzinājās liela, uzticama suņa redzokļiem. Brieža bezrūpīgais skatiens atgādināja Stjū, ka viņam nav vērā ņemamas pieredzes dzīvnieku nogalināšanā. Bērnībā - vaboles. Pavisam nesen

- žurka. Bet neviena liela zīdītāja. Kad vajadzēja iemidzināt suni, viņš pat nebrauca līdzi vecākiem pie veterinārārstā.

Karibu jau atsāka lapu košļāšanu un pat nolieca galvu, uz mirkli pazūdot no objektīva un atkal parādoties. "Izskatās ļoti apmierināts, ņemot vērā to, ka ir nokļuvis karabī-nes tēmēklī. Un ja nu briedis nāk šurp ik dienu?" Stjū prātoja. "Varbūt karibu šī ir atvaļinājuma pavadīšanas vieta? Ja mums izdotos sadzīvot šo nedēļu, mēs varētu iedraudzēties." Bērnībā Stjū bija redzējis filmu, kurā lauku zēns gāja medībās un ieraudzīja dzeloņstieplēs sapinušos alni. Zēns nevis nošāva alni, bet atbrīvoja. Vēlāk alnis izglāba zēnam dzīvību.

"Stulbi!" Stju aprāja sevi. "Ko tad karibu labu izdarīs? Uzkāps uz būdas jumta un pienaglos pāris lubiņas, kamēr es sildīšos pie uguns ar kakao tasīti rokā?" Viņš atkal tēmēja briedim pierē, tieši starp lielajām, nevainīgajām acīm.

"Man taču nav medību atļaujas," viņš piepeši aptvēra.

Stju mēģināja atcerēties noteikumus. Cik viņam zināms, ziemeļbrieži nebija apdraudēto sugu sarakstos. "Droši vien ir izņēmumi attiecībā uz badacietējiem, bet man pagaidām

- likuma burta izpratnē - bada nāve nedraud, turklāt gaļas tur būtu vairāk, nekā vienam cilvēkam ir vajadzīgs. Apzinīgs mednieks nogalina tikai to, ko apēdīs," viņš atcerējās un noslaucīja pieri. Gaļas sagatavošana pēc brieža nošaušanas sagādātu vēl vienu problēmu. Edvīna grāmatā bija nodaļa par lielo medījumu kautķermeņu pirmapstrādi lauka apstākļos. Šo apzīmējumu autors acīmredzot izmantoja tādēļ, lai nebūtu jāraksta par kaušanu. To viņš vēl nebija lasījis, bet zīmējumi ļāva nojaust, ka tas ir smags un asiņains darbs. "Un kā lai aiznes tik lielu dzīvnieku līdz būdai?" Stjū pat iedomāties nevarēja, cik tas varētu svērt. "Protams, vairāk nekā liels vīrietis. Pēc izskata spriežot, smagāks nekā divi vīrieši."

Ziemeļbrieža acis tēmēkli pazuda. Stjū nolaida karabī-ni. Dzīvnieks grasījās iet prom un šķita garlaikots. Stjū atskārta, ka diezgan ilgi stāvējis nekustīgi, un atkal aši pacēla karabini, aizturēja elpu un nospieda mēlīti. Nekā. Viņš aplūkoja karabīni.

Gailis bija bloķēts.

- Nolādēts!

Stjū parāva gaili atpakaļ un vēlreiz pacēla karabīni. Ka-ribu sāns bija tik tikko samanāms aiz kokiem; vismaz tēmēklī tas izskatījās pēc sāna. Viņš izšāva. Karabīne norībēja, un atsitiens bija tāds pats kā iepriekš, taču šoreiz viņš neatlaida rokas un laide triecās pret plecu, nevis aci. Šāviena troksnis pārskanēja mierpilno ieleju kā daudzkārt pastiprināts viņa gānīšanās variants, kā niknāka viņa izmisuma izpausme.

Novaidējies Stjū parīvēja plecu. Karibu vairs nebija saredzams. Viņš aizkliboja līdz biežņai, kur tas bija stāvējis. Ne miņas no medījuma. Tas bija prom. "Es aizšāvu garām. Nē, vēl ļaunāk - es pārāk ilgi vilcinājos."

Tam bridi Stjū uzkāpa kaut kam mīkstam. Viņš paraudzījās lejup. Viens zābaks bija iestidzis mitru, kūpošu spiru kaudzē. Karibu negarlaikojās, neieradās relaksēties savā iecienītajā krūmu patvērumā, kur mēdza iegriezties ik dienu, un noteikti nemēģināja dibināt garīgas saites, sazināties ar Stjū. Tas gluži vienkārši nokārtoja dabiskās vajadzības.

14

Stjuartu uzmodināja pulsējošas sāpes. Izstiepis roku, viņš uz potītes sataustīja pampumu apelsīna lielumā. Gājiens lejup uz ezeru un atpakaļceļš augšup potītei bija nodarījis lielu ļaunumu. Āda bija purpursarkanā krāsā, un iespēja aut kājās divsimt piecdesmit dolārus vērtos zābakus bija izslēgta. Tas, ka viņš pēc traumas nebija iedomājies uzlikt aukstu kompresi, nenāca par labu.

Pagriezies uz muguras, Stjū palūkojās augšup caur roboto jumta logu. Jau otru rītu pēc kārtas viņš modās diskomforta dēļ, turklāt vēl pirms saullēkta. Naktī gan nelija, un viņš, paldies Dievam, atradās sausumā.

"Ēdiens."

Šī doma bija īpaša un neatvairāma. Tā uzreiz aizbīdīja sāpes uz otro vietu raižu sarakstā. Bada sajūta vēderā bija pamatīga, tik spēcīga, ka viņš gandrīz vai gribēja paķert pretīgās pastas tūbiņu. Gandrīz. Divas jau bija iztukšotas. "Trešā jāpataupa, ja nonāks līdz miršanai," viņš nolēma.

Tā bija pirmā reize, kad Stju nopietni apsvēra iespēju, ka varētu nomirt. Viņš bija iztēlojies biežāk aprakstītos veidus, kādos varētu iet bojā mežonīgā dabā, un parasti fantāzija uzbura lāci vai aviokatastrofu. Bet viņš neiedomājās, ka gluži vienkārši nespētu pats sarūpēt pārtiku. Stju ilgi lūkojās baļķu sienā izveidotajā lapseņu ejā. Priekšstats par nedēļu bija mainījies. "Izdzīvot vēl četras dienas. Tad atgriezīsies lidmašīna, un pamuļķis Aivens jautās, vai es labi pavadīju laiku."

Viņš piecēlās un posās jaunai dienai ar deformētu pēdu un jutīgu vaigu. Vismaz pietūkums lapsenes dzēliena vietā bija mazinājies. Ja Stjū būtu alerģisks, tad jau būtu pagalam. Ja mētelis un guļammaiss nebūtu ļoti kvalitatīvi, viņš naktī būtu nosalis. Nakti nelija, taču bija uzkritusi salna. Temperatūras straujā pazemināšanās bija nenoliedzama. Varēja ne vien izelpu saskatīt, bet arī rokas stinga. Lai iekurtu uguni pavardā, nācās uzvilkt cimdus. "Var sākt snigt," viņš nosprieda. Un sazin kādēļ ši doma viņu biedēja vairāk nekā jebkura cita. Izņēmums bija bažas par lāčiem. Sērkociņi gāja uz beigām, tātad uguni vajadzēja uzturēt pie dzīvības, citādi butu jāiemācās izmantot kramu un tēraudu.

Savā pirmajā rīta stundā viņš vāca malku un apkopoja domas, pie reizes meklēdams Edvīna ieteiktos ēdamos zālaugus un dažus pagaršodams. Diemžēl bez vārīšanas augi bija kokaini, rūgti un grūti norijami, nemaz sāta sajūtu neradīja. Stjū apēda tieši tik daudz, lai vēl vairāk gribētu atrast īstu barību.

Edvīna grāmatā bija uzteikta dažādu viegli notveramu sīku dzīvnieciņu - tārpu, kūniņu, kāpuru, gliemju - enerģētiskā vērtība. Tārpus viņš, protams, nevarēja atrast. "Ja vien varētu sameklēt tos sasodītos tārpus, es varētu apēst garšīgu zivi." Viņš nezināja, kā izskatās kūniņas, bet Edvīns acīmredzot uzskatīja, ka tas visiem skaidrs, jo ilustrācijas blakus tekstam nemaz nebija. Par kāpuriem pat domāt rie bās, jo tie būtu jāmeklē pūstošajā žurkas līķī. Tātad atlik.i gliemji.

Stjū bija manījis vairākus prāvus, melnus gliemjus būdas ēnainajā pusē, un tie nešķita grūti notverami. Viegls risinājums nelielajai pārtikas problēmai saskaņā ar Edvīnu.

Nemaz nebija ilgi jāmeklē brangais gliemis, ko viņš, divos pirkstos saņēmis, atrāva no iepuvuša baļķa. Tas bija glums, gandrīz puspēdu garumā, ogļu melns un spīdīgs, ar smalki veidotu mantiju un rievotu pakaļgalu. No galvas slējās divi gludi, antenām līdzīgi izciļņi ar sīpolveida uzgaļiem. "Tiešām skaists dzīvnieks," viņš atzina. "Un liels. Vesels kumoss.” Stju centās iestāstīt sev, ka tas varētu garšot kā austere vai - ceptā veidā - kā gliemenes. Taču pannas nebija, un viņš nolēma palikt pie austeres varianta. "Vienkārši ļaut ieslīdēt kaklā." Viņš prātoja, vai spētu iztēloties vēl nedaudz kokteiļu mērces.

Nespēdams rast ērtu paņēmienu gliemja nogalināšanai, Stjū nolēma to apēst tāpat. "Labāk par to īpaši galvu nelauzīt." Tā nospriedis, viņš ielika gliemi mutē. Bet vēder-kājis locījās un aši izdalīja tādas gļotas, kas uzreiz lika noprast - tas nemaz negaršo kā austeres. Gaļīgais ķermenis aizslīdēja kaklā visai raiti, bet atstāja lipīgu plēvi mutē. Stjū seja sašķobījās, lūpas savilkās riebumā - varēja just gliemja grozīšanos kuņģi. Ar austerēm tā nebija. Viņš paspēra divus soļus un izvēmās rūgti garšojošajā zālē, atvadoties no gliemja un tās nelaimīgās pussakošļāto zaļumu saujiņas, ko

bija ieēdis. Piecas collas garais melnais radījums vēl bija dzīvs, ar tā pretīgo garšu un ķermeņa u/.buvi pilnīgi pietika aizsardzībai pret izsalkušiem cilvēku cilts pārstāvjiem. Tas bez jebkādām pārdzīvotā sekām aizslīdēja prom caur zāli, ko klāja žults un vēmekļu maisījums, kamēr Stju kliboja uz budu, spļaudīdamies un klusībā lādēdamies. Secinājums, ka tagad kuņģī ir mazāk barības vielu nekā pirms nolāpītā radījuma ierīšanas, bija neiedomājami satriecošs. Tad viņš pieskārās mutei un ieknieba lūpā.

- Ai, - viņš norūca. Lūpa izrādījās nejutīga.

Tobrīd Stjū atmeta pārtikas meklējumus un, tiklīdz viņš nosprieda, ka cietušais kuņģis tam gatavs, iztukšoja pēdējo pastas tūbiņu. Vismaz garšu nejuta, jo ari mēle bija neju-tīga.

Rīta atlikusī daļa pagāja, ap būdu savācot malku un desmit pēdas garus zarus, ar ko pārsegt jumtu. Gājiens uz ezeru bija pārāk tāls pietūkušajai potītei, īpaši bez zābaka, jo apaut to nevarēja. Stjū ar nazi augšpusē pārgrieza tenisa čību no pāra, kas bija paņemts rezervei, un uzāva apsaitētajai pēdai, lai varētu staigāt mežā, nesavainojoties uz akmeņiem vai ērkšķiem.

Viņš regulāri padzērās - tāds bija Edvīna ieteikums -un ūdens drīz vien izbeidzās. Mokpilna bija pat doma par gājienu lejup līdz pašam ezeram, bet vietā, kur karibu bija tik izcili izrādījis nicinājumu par Stjū mednieka dotībām, viņš ievēroja sīku urdziņu. Tas būtu tikai pusceļš. Paņēmis mazo mugursomu ar ūdens pūsli, viņš klibodams devās lejup.

Iedams viņš domāja, ka ir tuvu sakāvei. Ja neizdosies tikt skaidrībā pašam ar sevi, tā būs lielākā sakāve mūžā kopš... Buča. Šo uzvārdu nevarēja aizmirst. Bucs bija stip rāks. Ja būtu lemts mirt mežonīgās dabas valstībā, to uzzinātu tikai tuvākie un, iespējams, viens otrs, kas lasa Fēr-benksas ziņas. Svešinieki. Par atgadījumu ar Виси uzzināja visi. Raidījums "Amerikas neatrisinātās lietas" parūpējās, lai par to dzirdētu visi valsts iedzīvotāji. Kāda valsts ziņu aģentūras žurnāliste viņam pajautāja, kāda ir sajūta, palaižot slepkavu uz brīvām kajam. Viņa izskatījās pašapmierināta, grūda mikrofonu Stjūartam seja un diez vai bija vecākā par divdesmit diviem gadiem. Ņemot vērā savu politiski jutīgo valsts amatpersonas stāvokli, Stjū pat nevarēja bikšainajai žurnālistei pateikt, ko par viņu domā. Savu daļu atbildības vajadzēja nest arī apelācijas tiesai, publicējot atzinumu par to lietu visu amata brāļu un māsu zināšanai. Juristi uz to atsaucās kā uz pārliecinošu precedentu. Pat Stjū bojāeja nevarētu pārspēt šādu neslavu. īpaši tāda klusa nāve tālajos mežos.

No atmiņām, šaubām un nožēlas Stjū nespēja atkratīties, analizēja Buča lietu miljoniem reižu, bet rezultāts ikreiz bija tas pats. Viņš zaudēja. Buča pārsūdzības lietu uzņēmās ļoti prasmīgs privātais advokāts. Stju arī par to bija brīnījies. Nezināmais jurists sarakstei izmantoja Providensas pastkastītes adresi, bet nenorādīja biroja adresi. Viņu sauca Pīters Tipets. Stju pieļāva, ka Tipets uzņēmās lietu popularitātes iegūšanai - Bucam jau nu pašam nebija naudas privāta advokāta algošanai -, bet Tipets ķērās pie darba klusītēm, presei intervijas nesniegdams. Vienīgā publiskā uzstāšanās bija apelācijas instances tiesas debašu dienā. Viņš runāja kodolīgi, tieši, izmantojot precīzo tiesisko pamatojumu, ko sniedza lietisko pierādījumu doktrīna. Nekādu ezoterisku muļķību par tiesībām vai konstitūciju. Nekādas izrādīšanās. Pēc tam viņš izgāja, galvu nodūris, un atkal nozuda Providensas kņadā. Kad nolēmums tika pasludināts, viņš nesāka lielīties. Taisnību sakot, Stjū par viņu vairs nekad nebija dzirdējis. Varēja gadīties, ka viņš nodarbojās ar ikdienišķām civiltiesību lietām un tikai laiku pa laikam uzņēmās kādu krimināllietu, par kuru nesaņēma honorāru, bet tam Stjū negribēja noticēt. Tipeta vadītā aizstāvība un uzstāšanās trāpīja tieši desmitniekā par labu antipātiju izraisošam klientam. Likums un procedūra vien. Ne vārda par pretīgajiem faktiem vai taisnīguma koncepcijas attiecināšanu uz slepkavām. Protams, tam vīram bija liela pieredze krimināllietās.

Stjū bija sasniedzis ūdensguves vietu, sezonāla paskata peļķi, ko, iespējams, piepildīja pazemes ūdens nesējslānis, bet tikpat labi tas varēja but iedobums pārlieku mitrā augsnē. Dubļos redzēja dzīvnieku pēdas - mazu ķepu nospiedumus, putnu kāju trīsžuburainu rakstzīmju līniju un pārnadža pēdas. "Mans kārību." Stjū iegremdēja pūsli trīs collas dziļajā urdziņā. Peļķe iztukšojās, bet atkal strauji piepildījās ar ūdeni, kamēr viņš sēdus to vēroja.

Rita atlikušo daļu Stjū aizvadīja, velkoties augšup un pēc tam sēžot guļvietā ar augstāk paceltu kāju. Caur jumtam pārliktajiem zariem ieplūda aukstums un gaisma. Mazais ugunskurs pavardā sprakstēja, bet nespēja aizgaiņāt dzestrumu.

"Ir kļuvis aukstāks."

Temperatūras pazemināšanās bija pēkšņa un pārsteidzoša. Vel iepriekšējā dienā varēja staigāt ārā vienā kreklā. Tagad, "Lielajā nezināmajā” iegādātā jaka ietuntuļojies, viņš sēdēja pie ugunskura būdā un tomēr nespēja sasildīties, lai gan pēc saullēkta bija pagājušas vairākas stundas. Tēvs būtu to nodēvējis par aukstuma vilni. Bet Stjū saprata, ka tas ir kaut kas nopietnāks.

Ziema tuvojās. Aļaskas ziema. Pavalsts bija ar tām slavena.

"Ir palikušas četras dienas."

15

"Es tikai gribu izdzīvot,” Stjū domāja, guļus gaidīdams lidmašīnu, "ka mājās, tā arī šeit, mežonīgajā dabā." Klints-bluķis, uz kura viņš bija uzrāpies ar visu savainoto kāju, slējās ārā no ūdens. Vieta, kur Aivens bija viņu atvedis nedēļas sākumā, atradās netālu. Pat tad, ja viņš zaudētu samaņu, pilots nevarētu viņu nepamanīt.

Prom Stjū brauca sakauts. Tam nebija cita, maigāka vērtējuma. Viņš nebija pieņēmis Klondaikas izaicinājumus, nebija pārvarējis grūtības, taču kaut kādā ziņā bija mainījies; diemžēl ne jau to no viņa gaidīja. "Es esmu vēl lielāks mīkst-pēdiņš, nekā visi domā." Taisnību sakot, fiziski bija palikusi vien ēna no tā vīrieša, kas ieradās Aļaskā. Pēc četrām nākamajām dienām, kad tika ēsta zāle un divas uz iesma ceptas vāveres, kuras viņš pāršāva uz pusēm ar karabīnes lodi, viņš bija nokrities svarā par desmit līdz piecpadsmit mārciņām. Vairākreiz uznāca vēmiens, un jau pirms divām dienām sākusies caureja laupīja ķermeņa šķidrumus. Viņš joprojām kliboja, ja vajadzēja iet, un smakoja kā veci, mitrumu piesūkušies "Fritos" kukurūzas čipsi - mazgāties ezerā bija pārak auksti. Taču ļaunākais bija tas, ka sākās uztveres traucējumi. Iepriekšējā dienā viņš iedomājās dzirdam helikoptera dūkoņu un, no būdas izklunkurojis, ieraudzīja dzeni, kas kala koku turpat netālu. Un tā divreiz. Tai pašā rītā viņš bija iesmēlis dubļus salokāmajā plastmasas krūzē, lai pagatavotu kafiju, un neizdzēra to tikai tāpēc, ka krūze izkusa, kad viņš to turēja virs uguns.

Abas somas, sapakotas un mājupceļam gatavas, bija krastā aiz muguras. Prāta skaidrības bija pieticis, lai nostieptu visu lejā uzreiz pēc piedzīvojuma ar kafiju, šādi izslēdzot iespēju nokavēt atpakaļreisu. Laimīgā kārtā dzīve turpināsies.

Trīcot un badojoties būdiņā, laika pārdomām bija atliku likām, un Stjū pārsteidza tas, cik nedaudz pamatojumu varēja izdomāt tam, ka viņam patiešām jādzīvo. Bet Edvīna grāmatā bija rakstīts, ka viens no pieciem vispārpieņemtajiem veiksmīgas izdzīvošanas noteikumiem ir spēja atrast kaut ko tādu, kā dēļ dzīvot ir vērts. Edvīns viņam jau sāka apnikt, un viņš nicināja pamācošā tonī izteiktās gudrības ari tāpēc, ka tās spieda viņu pacensties un iedvesmoties, kad viņš jutās kā pēdējais mēsls. Bet viņš no tiesas mēģināja.

Doma par izdzīvošanu, lai atgrieztos darba un cīnītos par citu cilvēku problēmu atrisināšanu, nemaz neiedvesmc-ja. Un pūliņi strādāt līdz pensijas vecumam, lai tad varētu nepiedalīties sabiedrības dzīvē, drīzāk bija antimērķis.

Nebija ari bērnu, kuriem viņš varēja būt vajadzīgs. Tiešam jākaunas. "Es izdzīvošu Ketrinas dēļ," viņš nolēma trešajā dienā ap pusdienlaiku. Ketrina vienmēr bija viņu atbalstījusi priekos un bēdās. Viņa bija pelnījusi Stju piepūli, un viņš saņēmās, pat apēda apsvilinātu vāveri. "Es ari mājās labak papūlēšos. Bet šajā nelāgajā teritorijā es daudz ilgāk nebūtu izdzīvojis," viņš secināja. "Ja Amerika kādreiz ir bijusi tāda, tad Dievam paldies, ka tā ir palikusi pagātnē." Stju nepiederēja pie tā vīriešu tipa, kas apmetas Mežonīgajos rietumos. Viņš nebija kovbojs.

"Es izdzīvoju juridiskajā skolā Oregonā," viņš domāja, debesis vērodams, un gaidīja, kad atskanēs zāles pļāvēja dūkoņai līdzīgais lidmašīnas dzinēja troksnis. "Protams, ka bija atbirums. Pieci no mana kursa pirmajā gadā vien. Kāds nabadziņš uzreiz pēc pirmā kursa faktiski izdarīja pašnāvību." Siju mēģināja atcerēties, kādā veidā tas notika. "Tabletes? Virve? Šaujamais?" Tad viņš iedomājās par Sofiju Be-roni, kura izstājās.

No visām sievietēm, kuras Klejs izmantoja studiju gados, Sofija bija neaizmirstamākā - gluži kā mirdzošs briljants tiesību zinātnes cienītāju lavīnā, kas pulcējās divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados būvētajā ģeometriski precīzajā kvadrātveida ķieģeļu briesmonī, ko dēvēja par Makenzija namu. Viņa drīzāk atgādināja retu-šētu modeli maģistrantūras brošūras vākam nekā reālu studenti, kas valkā sporta bikses un kam ir stiklainas acis no mācīšanās līdz vēlai naktij. Viņu tiešām fotografēja tam vākam. Viņa arī veselu semestri sekoja Klejam - kurpēs ar četras collas augstiem papēžiem, kādās neviena cita tieslietu studente darbdienās nemūžam nerādītos sabiedrībā. Bet Klejs viņai bija par ātru. Aptvēris, ka pēc hipiju ēras beigām Oregonas pavalsts Jūdžīnas pilsētā godā tur piezemētu brīvās dabas kultūru, viņš strauji pārtapa par bezrūpīgu apkārtējās vides aizstāvi batikota apģērbā un pameta Sofiju ar visām smieklīgajām kurpēm. Klejs pielāgojās. Sofija ne. Pēc šķiršanas viņa vairākas dienas klīda apkārt, papēdīšus gaiteņos klaudzinot kā nomaldījusies, un kavēja nodarbības. Beidzot viņa izskatījās ka izklaidīga jurisprudences studente, bet iemesls nebija nomācošie studiju priekšmeti. Ļaudis sāka tenkot. Otrā kursa otrajā semestrī viņa izstājās, un tas pārsteidza, jo lielākajai daļai studentu, kas tikuši cauri mokošajai pirmā kursa atlasei, jurista karjera bija augstākā vērtē nekā attiecības un gandrīz viss pārējais. Jāatzīst, ka abi precētie pāri Siju kursā studiju laikā izšķīrās un sanīdās ne pa jokam, tomēr visi četri noturējās līdz beigām un ieguva bakalaura grādu. Stjū nebija ne jausmas, kā Sofijai kopš tiem gadiem klājies.

Un tad viņš atkal atgriezās realitātē, uz klintsbluķa. Prāts vēlreiz bija aizklīdis pagātnē, bet saule - pakāpusies augstāk tukšajā debesjumā. Tukšajā.

Stju pēcpuse sāpēja, vajadzēja norāpties no klints un izkāpt krasta, lai izlocītu kājas. Viņš taupīja mobilā tālruņa akumulatoru, aparāts bija lielākoties izslēgts. Viņš paskatījās, cik pulkstenis. Gandrīz pusdienlaiks. Aivens kavējās. "Idiots." Prāta jau bija ienākusi doma iesūdzēt "Jukonas avio ceļojumus" vai Dūganu. Vai vēl kādu. "Es gandrīz galu dabūju! Diez, cik varētu prasīt par sāpju un ciešanu pilnu nedēļu, pieskaitot ārstēšanās izmaksas, jo potīte noteikti nedzīst pienācīgi."

Satrauca tas, ka trīs vai četras stundas pagāja nemanot. Viņš nebija pie pilna prāta, nespēja koncentrēties. Sakošļāja kaut kādus zāles stiebrus. "Nē, prasību ne pret vienu es neiesniegšu, kamēr nedēļu vai divas nedabūšu kārtīgi paēst." Stjū mēģināja noturēties kājās, bet daudz labāk bija apsēsties. Tiklīdz viņš apsēdās, tā laika izjūta pazuda.

Pienāca un aizgāja pulksten viens. Tad pienāca trīs. Stju iedomājās, ka varbūt vajadzētu apiet ezeram apkārt, lai pārbaudītu, vai Aivens nemeklē viņu dienvidu pusē, kur mežs biezāks. Nogājis pusjūdzi, viņš tomēr nosprieda, ka tas ir neprāts. Lidmašīnai tik un tā būtu jānolaižas uz ezera. To nevarētu nepamanīt. Turklāt viņš bija pametis visas mantas pie klintsbluķa.

- Sasodīts! - Stjū raidīja lāstu augšup, tam Dievam, kura esamību bija piesardzīgi noliedzis pēc divdesmit gadu vecuma sasniegšanas. - Sasodīts, sasodīts, sasodīts! - Nekas neizmainījās. Kāja sāpēja. Tukšais kuņģis joprojām burkšķēja ka bojāts blenderis. Lidmašīna tā ari neparādījās.

Kliegšana bija laupījusi visus atlikušos spēkus. Balss pieklusa, viņš varēja tikai nočukstēt: - Ketrina, es esmu tevi pievīlis.

Kļūdas aprēķinos nevarēja būt. Šo dienu viņš atzīmēja kā atpakaļceļa dienu vel tolaik, kad bija savā prātā, un desmitiem reižu pārbaudīja, pat ieslēdzot mobilo, lai paskatītos kalendārā. "Droši vien Aivens kaut ko ir sajaucis," viņš nosprieda. "Rīt bus klāt.” Doma, ka nāksies izturēt vēl vienu dienu, bija gandrīz nepanesama.

"Ja nu Aivcns ir nogāzies? Aļaska uz vienu iedzīvotāju ir divdesmit reizes vairāk avāriju nekā jebkurā cita pavalsti." Edvīns rakstīja, ka tieši dehidrēšana varētu Stjū nogalināt. Vēl vienu vai pāris nedēļu varētu izdzīvot bez ēdiena, bet ūdeni vajadzēja dzert un paturēt to organismā. Ar vemšanu un caureju viņš zaudēja šķidrumu tikpat ātri, cik varēja to dabūt. Stjū novaidējās, smagi atkrītot sēdus mīkstajā, mitrajā krastā, un turpat arī varētu nomirt, ja vien viņu nebiedētu izredzes nokļūt lācim vēderā.

Krēsloja, kad Stju beidzot atgriezās būdā. Uguns bija apdzisuši. Viņš atnesa tikai mugursomu un karabīni. Ceļasoma palika slēptuvē pie krasta, lai no rīta nevajadzētu to stiept atpakaļ. Uguni uzšķilt ar kramu un tēraudu neizdevās, un viņš savilkās čokurā savā guļammaisā, šad un tad paveldamies malā, lai izvemtos kaktā, - atmetis mēģinājumus iet laukā tadas vajadzības deļ. Būdas smaku vairs nevarēja atšķirt no panīkušā ķermeņa smārda vai vēmekļu garšas mutē un kaklā. Pagaidām pašcieņas pietika, lai izrāptos laukā, ja bija jāatbrīvojas no šķidrajiem izkārnījumiem. Miegs uznāca un bēga prom. Palaikam mostoties, viņam šķita, ka redzējis murgainu sapni par Aļasku un viņš varētu atjēgties mājās, gulta. Citkārt Stjū iesnaudās un redzēja Ketrinu un dīvainā kārtā arī Odriju. Abas bija ģērbušās kā karsējmeitenes, bet bez seksīguma. Viņš pats bija uzvalkā un ar karabīni plecā. Tāpat tur bija Bucs, sēdēja liecinieku solā. Stju notēmēja uz viņu, un no stobra ar paukšķi izlidoja neliels korķis. Zvērinātie smējās.

Stju pamodās no tā, ka viņam kaut kas mitrs un auksts kutināja seju. Viņš uztrūkās no miega - pārbijies, ka vel guļ krastmalā un kāds vilks atnācis apostīt, vai viņš ir beigts un sapuvis vai tomēr dzīvs un garšīgs. Taču pieskāriens bija maigāks par bakstīšanu ar purnu. Sniegs. Lielas sniegpārslās laidās viņam virsu. Guļvietā bija sakrājusies neliela kaudzīte, ari grīda bija kā nokaisīta ar baltu pūderi. Diezgan daudz sniega bija iekļuvis pa caurumu jumtā, kuru viņš pārsedza ar zariem, tātad laukā noteikti sasnidzis daudz vairāk.

"Nē, nē, nē!"

Nosalis viņš nebija. Guļammaiss no "Lielā nezināmā" godam pildīja savu uzdevumu, taču tajā dzīvot nevarēja. Stjū iztrausās ārā. Tās bija mokas. Visi locekļi sāpēja, un sēdus stāvoklī uznāca vēmiens, bet nekas neizdevās. Biedēja tas, ka nebija pat žults, ko izspļaut. Viņš nesvīda, tātad drudža nebija. Taču vajadzēja steigšus tikt laukā, klona grīdai pāri, un noraut bikses. Atvieglošanās ari nenāca.

"Ezers. Jātiek līdz ezeram."

Viņš paņēma karabīni. Aivens būtu bēdīgs, ja to atstātu šeit. Mugursoma gan palika guļvietā. Tā šķita smaga, un iekšā nebija nekā tāda, ko nevarētu dabūt par naudu. "Mobilo tālruni jāņem. Ieradums droši vien. Tas gan nelīdzētu izsaukt lidmašīnu." Stju uzāva zābaku vienā kājā, pārgriezto tenisa čību otrā un izgāja ārā. Izcirtums bija kluss. Izteicis aizvainojošas, ar rupjībām cauraustas atvadas sašķiebtajai būdai, viņš novēlēja tai drīzu sagrūšanu un uzsāka beidzamo gājienu lejup no kalna un apkārt ezeram.

"Tas stulbais Aivens. Septiņas dienas, sešas naktis. Brīvdienu māju uzņēmumi uzskaitīja apdzīvošanas naktis, tātad sešas, nevis visas septiņas kalendāra dienas. Skaidrs. Acīmredzot Aivenam sajukuši rēķini. Tas būtu vienīgais loģiskais izskaidrojums. Izņemot avāriju. Nē, par avāriju es nedomāšu. Ja ari šeit notiek divdesmitkart vairāk katastrofu salīdzinājumā ar citām pavalstīm, tā nav iespējama. Turklāt Klejs un Dūgans zina, kur es esmu. Mani sāks meklēt, ja es laikā neatgriezīšos. Un es jau kavējos. Tas prasītu vēl pāris dienas."

Stjū novaidējās, vēl paris dienas pieminot, brida lejup pa trīs collas dziļo sniegu un izbrīnījās, kad ieraudzīja karibu, kas gaidīja pusceļā - ierastajā vietā pie avotiņa - un priecīgi birdināja spiras. Stjū apstājās un nolaidās sēdus. Atpūtai tā vieta bija laba diezgan.

- Tev palaimējās, ka šī ir mana beidzamā diena, - Stjū paziņoja, lai gan labi apzinājās, ka nepietiktu spēka sadalīt lielo dzīvnieku pat tad, ja izdotos to nošaut. Viņš bija nopūlējies diezgan, kad prātoja, kā sadalīt vāveri, kam bija pavisam maz gaļas. Karibu ragi slējās virs galvas kā ledus laikmeta radara sistēma, nemaz nelīdzinoties Santaklausa ziemeļbriežu samtainajiem radziņiem atklātnēs un multiplikācijas filmās. - Starp citu, tev ir varens drēbju pakaramais, Lēkātāj. - Karibu pabeidza atvieglošanos un devās prom. Nebija ne miņas no garīgas saites starp cilvēku un dzīvnieku vai saskarsmes. - Protams, labāk mūc prom. Vai ej prom. Vai laidies lēkšiem prom. Vai lasies prom vienalga kādā sasodītā veidā.

Vienvirziena ķircināšanās bija neparasti relaksējoša, bet I id vīns brīdināja pārlieku neatslābināties, ja gadās sasirgt vai ciest badu pie pirmatnējās dabas krūts. Jebkura vieta, kur viņš apstātos, varēja kļūt par pēdējās atdusas vietu. Stjū mēģināja iztēloties, kā lidostā viņu gaida Ketrina un uztraucas. Tad viņš piecēlās un atsāka iešanu.

16

Lidmašīna neieradās. Stjū atkal gulēja uz klintsbluķa, ar pūlēm saglabādams modrību - knaibīja vaigu, sarunājās pats ar sevi, ik pēc brītiņa mobilajā tālrunī pārbaudīja, cik pulkstenis. "Nospļauties par akumulatoru." Tomēr virs kores parādījās viens pats vanags, un Stjū pat ar piemiegtam acīm nespēja iztēloties, ka tā būtu lidmašīna. Viss vakars pagāja, atkal velkoties kalnup uz būdu. Ik pēc simts jardiem vajadzēja apstāties, lai atvieglotos, turklāt lepnums neļāva piemēslot bikses. Sasniedzis cieto koka guļvietu, Stjū sabruka uz tās kā treniņā pārcenties maratonskrējējs. Naktī viņš pārmaiņus vai nu slikti jutās, vai arī zaudēja samaņu.

Nākamajā rītā viņš nespēja aiziet uz ezeru. Izmocītais ķermenis bija pārāk novārdzis, tāpēc viņš tikai izvilkās laukā un atslējās pret būdu, kas bija atslējusies pret priedi. Piepeši viņš iedomājās, ka atgādina domino kauliņu, kas atslējies pret lielāku kauliņu, un klausījās, vai nedzird lidmašīnu. Viņš bija nolēmis dot ziņu par sevi, šaujot gaisā un palaižot signālraķeti no "Lielā nezināmā" avārijas komplekta, kad izdzirdēs lidmašīnas dūkoņu, liet debesīs valdīja miers. Tās bija mākoņainas un aukstas, un Stju stinga rokas, taču nebija spēka ieiet atpakaļ, lai uzvilktu cimdus, tāpēc viņš lielākoties turēja rokas kabatās. Dienā nekļuva siltāks. Drīz vien tenisčībā ieautās kājas pirkstus nevarēja sajust. Un viss, ko varēja just, neganti sāpēja. Viņš vairs tik bieži nevēma, bet šad un tad krampji sarāva vēderu čokura. Izslāpis viņš nebija, bet apzinājās, ka ūdens jālieto, un piespieda sevi to darīt, ik pēc minūtes vai divām mazu malciņu iedzerdams. Ūdens beidzās pirms desmitiem no rīta. Ap dienvidu izlādējās mobilā tālruņa akumulators. Vienīgais, kā netrūka, bija patronas.

Un tad atkal sāka snigt - lielām, slapjām pārslām. Stjū apsvēra, vai vietējiem iedzīvotājiem ir kāds vārds tieši tāda sniega apzīmējumam. Viņam gan bija, turklāt nekāds labais. Pārslas viņam, iespējams, krita virsū kādu stundu - laiku vairs noteikt nevarēja -, un tad viņš ierāpās būdā. "Arī guļasvietā lidmašīnu dzirdēs," viņš sprieda. Bet tas bija pašapmāns. Viņš vairs necerēja kaut ko sadzirdēt. Gribējās vienīgi justies ērti, kaut vai tik ērti, cik iespējams.

Bet, izstiepjoties guļvietā, kas varēja kļūt par viņa pēdējo atdusas vietu, Stjū nespēja justies ērti. Prāts piedāvāja drūmu ainu - ilga un mokoša nāve, kamēr viņš noraugās, kā balts sniegs birst caur nekārtīgajiem griestiem gar viņa uzkrāsoto sarkano žurkas asiņu traipu.

"Kā es te gadījos?" Vienkāršs jautājums ar vieglu atbildi. Viss sākās no Buča. Pirmoreiz lasīdams Apelācijas tiesas spriedumu, kas atlaida viņa pieķerto slepkavu brīvībā, Stjū radās nelāga priekšnojauta, un kopš tās dienas visa dzī-vc bija kā zvanveida līknes lejupejošā puse. Neizbēgams nobeigums tam, ko viņš pats izvēlējās pirms septiņiem gadiem. "Nav lika - nav lietas," Stjū kolēģi Bristoles apgabala prokurora birojā bija viņu brīdinājuši. Toreiz viņš neieklausījās, bet tagad, pussagruvušajā būdiņā pašā Aļaskas sirdī uz nāves sliekšņa guļus prātodams, vēlējās, kaut būtu viņos ieklausījies.

17

(nedēļu iepriekš)

Ketrina ne pārāk bieži uzkavējās firmas birojā, bet Kle-ja elektroniskā pasta vēstule ar uzaicinājumu bija uzstājīga. Viņa ieraudzīja, ka senāk pustukšajā Blūstounas ēkā valdīja liela rosība. Sētas puses durvis bija slēgtas, bet parādes durvis pārmaiņas pēc bija vaļā, un ieradās vairāki vīrieši uzvalkos un sievietes kostīmos. Ari viņa iegāja pa šim durvīm un atskārta, ka iepriekš slēgtais un putekļainais vestibils ir uzkopts, to rotāja trīs pēdas augsta vāze ar svaigiem ziediem. Liela, jauna plāksne pie sienas lepni pasludināja, ka Bjūkenans, Stārks un partneri ir ceturtā un piektā, nevis tikai otrā stāva nomnieki. Kamēr Ketrina izbrīnā aplūkoja telpu, viņu uzrunāja satriecoši daiļa biroja administratore, kas sēdēja pie senlaicīga galda. Meitene bija uzcirtusies tumšos zīmuļsvārkos un mēreni gofrētā baltā blūzē - īstu juridisko firmu formastērpā. Nebija ne miņas no fuksiju krāsas.

- Ko jūs vēlaties?

- Man ir tikšanās ar misteru Bjūkenanu. - Ketrina samulsa. - Parasti man jākāpj pa sētas puses kāpnēm, bet tās ir slēgtas.

- Es viņam uzzvanīšu. Kā jūs pieteikt?

- Ketrina. Viņš zina, ka es atnākšu. Kas te notiek?

- Lūdzu, atvainojiet par haosu. Mēs nupat panācām vienošanos vienā lielā lietā un pārveidojam biroja filiāles.

- Lielā lietā? - Ketrina pārsteigumā pacēla uzaci. - Tiešām? Interesanti. Būs jā pajautā jūsu šefam, kas tā tāda.

Meitene piezvanīja. - Viņš tūlīt atnāks, Ketrina. Vēlaties ūdeni no pudeles vai tēju, kamēr jāgaida?

- Nē, paldies. Es tāpat vien pastaigāšu, kamēr viņš atnāks mani ielaist iekšā. - Viņa skopi pasmaidīja un atgriezās vestibilā, aplūkojot nesen pulēto marmoru un apbrīnojot svaigo ziedu pušķi. Telpā valdīja pārtikas sodas un sauso smaržu aromāts.

Piepeši nošķindēja lifta zvaniņa signāls. Vecā iekārta nebija darbojusies jau no firmas dibināšanas dienas. Kabīnes durvis drebelīgi atvērās, no tā izsoļoja Klejs jaunā, nevainojami pašūtā uzvalkā.

- Keita! Paldies, ka atnāci.

- Esat nolēmuši uzspodrināt panīkušo vietu?

- Šodien mums ir nozīmīga tikšanās.

- Un nozīmīga uzvara ari. To man pastāstīja sekretāre, agrāk viņas te nebija. Kas jums te notiek?

- Stjūarts tev neteica?

Ketrina neizpratnē raudzījās uz viņu.

- Molsone, - Klejs paskaidroja. - Mēs panācām vienošanos viņa dzimšanas dienā.

- Nē. Viņš neko man nav teicis.

- Hmm. - Klejs piešķieba galvu, padomāja un tad, Ket-rinas roku saņēmis, pieveda viņu pie lifta. Abi iegāja šaurajā kabīnē, un Klejs aizvēra durvis. Nācās stāvēt plecu pie pleca. Pazīstamā lavandas smarža iesitās Ketrinai nāsīs. Viņa ievēroja, ka Klejs ir vismaz trīs collas garāks par Stju. Klejs neskatījās uz Ketrinu, bet pieklājīgi nopētīja stāvu numurus un nospieda piektā stāva pogu. Tā izgaismojās.

- Nebija otrais stāvs?

- Šodien mēs esam piektajā. Es biju domājis, ka tik vērīga meitene kā tu būtu vestibilā pamanījusi jaunu izkārtni. - Viņš pašapmierināti smaidīja.

- Viens nulle tavā labā. Nu, pastāsti man par Molsoni!

- Vai tas nav tavam laulātajam jādara? Droši vien viņam ir pamats to slēpt no tevis.

- Iespējams, Stju gribēja būt pārliecināts, ka darījums izdevies, un tikai tad par to pastāstīt man. Viņam patīk pārliecināties, ka visiem "i" ir punkts un visiem "t" ir svītriņa. Tāds viņš ir. Bet es ne. Es esmu ziņkārīga.

- Saprotu. Viņš grib tevi pasargāt. Negrib, lai tu trakoti sapriecājies, bet darījums pēkšņi neizdodas. - Klejs uzmeta ašu skatienu Ketrinai un tad atkal pievērsās stāvu numuriem.

- Bet... kaut kas ir izdevies, vai ne?

-Jā.

- Tad nekaitini.

- Labs ir. - Klejs īsumā atstāstīja viņai lietas faktus un procedūras gaitu. Ketrina to jau zināja no galvas; Stjū šajos jautājumos bija apspriedies pats ar sevi arī dušā, tātad viņa bija dzirdējusi argumentējumu neskaitāmas reizes. Un tagad, kad lieta izbeigta, vienīgais, ko viņa nezināja, bija summa. Stjū apgalvoja, ka summa varētu būt liela, ja lieta nonāktu līdz tiesai un viņi uzvarētu. Bet viņi nebija tikuši līdz tiesas prāvai. Viņi panāca vienošanos, kuras rezultātā varēja saņemt vien kādu kompensāciju, bet varēja arī tikt pie summas, kas garantēja sapņu piepildīšanos. Un, spriežot pēc pārveidotā biroja...

Ketrinai paātrinājās pulss.

- Trīs miljoni, - Klejs paziņoja.

Tobrīd Ketrinas sirds gandrīz pa muti kāpa lauka. Tiklīdz viņa bija pārliecinājusies, ka dzirdēts pareizi, tā sāka rēķināt. - Tas nozīmē, ka mūsu trešā daļa ir viens miljons dolāru?

- Nē, - Klejs atbildēja.

-Nē?

- Trīs miljoni ir mūsu trešā daļa. Pusotra katram.

- Ak kungs! Bija deviņi miljoni?

- Precīzi. Šodien es piezvanīju Silvijai, un viņa ir sajūsma par saviem sešiem miljoniem.

Vecais lifts grabēdams apstājās piektajā stāvā, un viņi izkāpa. Ketrinai šķita, ka viņa lidinās bezsvara stāvoklī.

Jaunās biroja telpas bija nelielas, bet smalkas, iekārtotās minimālisma stila, ar plāniem datoru termināliem, nevis dokumentu kaudzēm uz galdiem. Četri Ketrinai nepazīstami cilvēki uzvalkos un kostīmos spaidīja tastatūru taustiņus aiz. kabinetu aizvērtajām durvīm.

- Kas tie tādi?

- Tie ir iepriekš mītiskie "Bjūkenana, Stārka un partneru" partneri.

- Jūs pieņēmāt darbā vel kādus juristus?

- Uz laiku. Uz šodienu. Un tie nemaz, nav juristi, bet neapstrīdami izskatās kā tādi, vai ne? Lūdzu, ienāciet mūsu konferenču zālē, misis Stārka.

Klejs viņai sekoja cieši aiz muguras. Telpā dominēja liels apspriežu galds ar divpadsmit krēsliem. Iepriekšēja konferenču telpa bija tukša atpūtas istaba ar izlietni pie sienas; tur varēja apsēsties piecatā, bet visai ērti nebija. Klejs ieņēma vietu galda galā. Ketrina apsēdās malā, vienu krēslu starpā izlaižot. Pēc tik labiem jaunumiem viņai trakoti gribējās lekt galdam pāri un apkampt viņa slaido augumu, kas smaržoja pēc lavandas, tomēr viņa nosprieda, ka labāk ieturēt distanci.

- Izskatās, ka tev ir jautājumi, - Klejs sacīja, un tikai tad Ketrina attapās, ka raudzījusies viņā, neko neteikdama.

- Šeit ir tik daudz jaunumu, ka es nezinu, ar ko sākt.

- Es arī jūtos tieši tāpat, - Klejs smaidot atbildēja. - Ir jau drusciņ negaidīti, bet uzvarētāji ieplāno veiksmi.

- Stjū man neko nav pieminējis.

- Viņš vienmēr ir bijis pastāvīgs. Zini, viņš ne visai labi pielāgojas pa rma i ņa m.

Ketrina ieķiķinājās. - Tur tev taisnība.

- Tad jau tu sapratīsi, kāda ir jēga manam plānam aizsūtīt viņu uz Aļasku. Nopietni... tas viņam ir nepieciešams. Un labāk būs, ja mēs te visu pārkārtosim līdz brīdim, kad viņš atgriezīsies no ceļojuma. Turklāt lielākā daļa no tā visa ir tikai teātris. Mums šodien ir svarīga tikšanās.

- Dūgans?

- Tieši tā. Un mums jārada iespaids. Jo lielāks, jo labāk ar tādiem ka viņš. Viņš gribēs redzēt izradi.

- Ja tu noslēgsi pakalpojumu līgumu ar viņu uzreiz pēc vienošanās Molsones lietā... - Ketrina nepabeidza sakāmo. Calva reiba, it kā viņa būtu iedzērusi lieku glāzi no pudeles ar uzrakstu "jo vecāks, jo labāks".

- Tas ir viens no plāna punktiem. Veiksme nes veiksmi. Iedomājies, ka tev ir viens, komats, pieci miljoni dolāru, taču ar šo naudu ir jāmaksā rēķini. Jauki. Ērti. Diemžēl bagāta tu neesi. Un tagad pieņemsim, ka tev ir viens, komats, pieci miljoni dolāru, bet tavi rēķini tiek apmaksāti no cita avota, piemēram, no Dūgana korporācijas ikmēneša maksas par pakalpojumiem. Tagad tavi viens, komats, pieci miljoni ir tēriņu nauda. Skaidrs?

Tas tiešām bija skaidrs. Tas bija pirmais Stjū miljons un četrdesmit gados nenāca pārāk vēlu. Ja Stjū būtu bijis tepat, Ketrina viņu noskūpstītu tieši birojā. Bet viņa nebija. "Lai gan firmas glītais līdzīpašnieks varētu būt ļoti pievilcīgs aizstājējs," viņa nosprieda. Ketrina ļāva fantāzijām vaļu, kamēr Klejs smaidīdams sēdēja savā pieguļošajā uzvalkā, netraucējot viņai izbaudīt šo brīdi.

- Tik un tā es nespēju noticēt, - viņa beidzot atzinās. - Trīs miljoni? Stjū teica, ka tas iespējams, bet es nevarēju iedomāties, ka viss notiks tik ātri. - Taisnību sakot, Stjū viņu bija brīdinājis, ka tas varētu prasīt vairākus darba gadus bez jelkādām garantijām. "Par zemu novērtēt pozitīvo pusi viņam ir ļoti raksturīgi," Ketrina nodomāja. Stjū atzina tikai drošas prognozes. Turklāt viņu iepriecināja smags darbs, viņam piemita no vecākiem, Lielās depresijas laika fermeru bērniem, pārmantota pretdabiska vajadzība katru saņemto peniju nopelnīt. Viņu neiepriecināja nauda, kas ne-smakoja pēc paša sviedriem. Taču Ketrina beidzot - pēc tik daudziem pūliņu gadiem - varēja par to pasmieties un to atļāvās pirmoreiz kopš neatminamiem laikiem.

- Klej, es atsaucu visas tās nejaucības, ko vienmēr esmu par tevi teikusi.

- Ak tā? Tu patiešām runāji nejaucības, Keita?

Viņa nespēja izturēt Kleja skatienu un pamirkšķināja. - Tikai to, ka tev ir tādi kovboju gājieni.

- Tāds nu es esmu. Bet kovbojus daudzi uzskata par varoņiem. - Viņš atbīdīja savu krēslu. - Un neaizmirsīsim tavu vīru. Viņš ir visizcilākais ieroču nesējs.

Klejs ieskatījās Ketrinai acīs, pieliecās viņai tuvāk, pastūma malā krēslu, kas atradās abiem pa vidu. Kad viņš uzlika roku sievietei uz ceļgala, viņa ierāva elpu, bet neiebilda. Viņš runāja klusu, bet tukšajā telpā viss bija skaidri sadzirdams. Tonis varētu but rotaļīgs vai draudīgs - to nevarēja atšķirt.

Stjū kā ieroču nesējs - tas izklausījās smieklīgi. Ketrina iedomājās Kleju ar kovboju platmali galva stalti izslējušos seglos, aiz viņa ejam ārpus likuma pasludināto Dūganu, kas sasietām rokām tiek vilkts virvē, bet Stjuartu ka rosīgu baņķieri ar katliņu galvā soļojam blakus. Stjū neizcēlās ar dinamismu, tas tiesa, bet tieši viņš paveica visu darbu. Tāpēc, kaut arī piezīme bija izteikta jokojoties, tā nedaudz aizvainoja.

- Viņš ir mūsu operācijas smadzenes, - Klejs aši piebilda, kā aizgaiņādams neveiklo situāciju.

- Tātad tu jūties labi, kad ir svarīga tikšanās, bet jūsu smadzenes atrodas Aļaskā.

- Tikšanās rīkošanai smadzenes man nav vajadzīgas. Man vajag tikai tevi.

- Kā tu to doma?

- Tu pārstāvēsi manu partneri.

- Es nevaru aizstāt Stjū.

- To nemaz nevajag. Tu vienkārši sagaidīsi mūsu topošo klientu un sasveicināsies. Es viņu uzrunāšu ka misteru Dūganu, bet tu viņu sauksi par Redžiju. Viņš palūgs melnu kafiju, un tu viņam to atnesīsi.

Ketrina apsvēra iebildumus - viņa nebija ne apkalpotāja, ne palaistuve bet tad atcerējās Kleja pirkstus savos matos. Tajā ballītē pašlepnums gandrīz vai atturēja viņu no tikšanās ar Dūganu. Viņa bija tikpat neizlēmīga un piesardzīga kā Stjū. Klejs turpretī bija pārdrošs, sagrāba viņu un uzveda uz cita ceļa, uz ceļa tuvāk veiksmei. Un rīkojās pareizi.

Klejs vēroja viņu. - Es saprotu tavu vilcināšanos, - viņš sacīja. - Bet Redžijs ir vecā kaluma cilvēks, un cilvēki jāpieņem tācii, kādi tie ir. Mušu mērķis nav izmainīt savus klientus; mērķis ir tos izprast un panākt, lai viņi gribētu saņemt mūsu pakalpojumus. Tas ir darbs. Tu vari būt feministe no darba brīvajā laikā.

Šādi apgalvojumi pārsteidza. Šķita, ka Klejs nolasa Ketrinas domas, bet neļauj viņai sevi iegrožot. Viņa jau-taja sev, vai tiešām tāda iegrožošana turpinājusies gadiem ilgi. Viņa bija neatlaidīgi veidojusi progresīvas, neatkarīgas sievietes tēlu, un Stjū akli atbalstīja šādu viendimensionālu pieeju. Un pēkšņi tagad Klejs mudināja viņu likt lietā citas sievietibas šķautnes, turklāt nevis pieļāvības, bet kara viltības veidā. Klejs prata pielāgoties. Bet viņa? Ketrina nekad nebija iedomājusies, ka varētu būt mūsdienīga sieviete ar Stjū, bet uzlikt retro masku cita vīrieša dēļ.

- Lai iet, - viņa piekrita. - Šodien apkalpošu es. Kur ir Polīna? Lai parāda man, kur glabājas kafija. - Klejs papurināja galvu, un Ketrina nočukstēja: - Tu taču...

- Arī Polīna ne visai pielāgojas pārmaiņām. - Viņa roka joprojām atradās uz Ketrinas ceļgala. Tvēriens bija stingrs, bet, šķiet, domāts viņas nomierināšanai. - Sākas jauna dzīve.

Viņš turēja roku turpat, līdz Ketrina novērsās, un tad plauksta noslīdēja nost.

- Kas tā par biroja filiāli? - Ketrina mainīja tematu.

- Mēs šodien atvērām filiāli Providensā.

- Providensā? Tu joko?

- Neņem to nopietni. Tas ir tikai sludinājums ar Provi-densas numuru. Zvans pienāk šeit, mūsu administratorei. Ja klients uzķeras, mēs tur noīrējam biroja telpas uz vienu stundu ievadsarunai. Tad mēs pasakam, ka klients mums ir ļoti svarīgs un mēs pieņemsim viņu galvenajā birojā, šeit.

- Kas visu to jauno darbu uzņemsies? - Ketrina, protams, nodomāja, ka tas būs Stjū.

Klejs bija gaidījis tādu jautājumu. - Jo vairāk būs darba, jo lielāku daļu mēs nodosim "partneriem". Mēs izrakstīsim rēķinu par divsimt dolāriem stundā, bet maksāsim vienu simtu. Tas būs vēl viens ienākumu avots. Te ir papilnam jaunu juristu, kas meklē darbu. Та iedomīgā Odra nāvīgi grib ilgāku darbalaiku.

Ketrina nespēja savaldīties un ieķiķinājās. - Viņa nudien ir iedomīga. Man šķiet, ka tieši viņa aplēja ar vīnu galdautu, ko Stju man uzdāvināja dzimšanas dienā.

- Tagad viņa var palīdzēt tev tikt pie jauna.

- Saproti, es nojautu, ka Stjū viņu piesedza.

- Tavuprāt, viņi ir mīļākie? - Klejs uzsvērti svinīgi jautāja pieklusinātā balsī.

Doma, ka Stjū savās baltajās apakšbiksēs slepus iepinies mīlas intrigā, bija tikpat komiska un absurda kā tas, ka tumšā uzvalkā tērpies jurists firmas birojā izrunā vārdu "mīlējās". Ketrina skaļi iesmējās un papurināja galvu. - Ak, nē. Mūsu Stjū?

Arī Klejs plati pasmaidīja. - Kad vīram pienāk pusmūža krīze, neko nevar zināt. Vai mājās viņš dabū diezgan, Keita?

Saruna gluži noteikti bija iegrozījusies uz atklāti intīmo pusi, bet Ketrinu tas pat uzjautrināja, un viņa jau grasījās rotaļīgi atbildēt - piemēram, ka viņa ir tāda sieviete, ar kuru Stjū nespēj tikt galā, - kad Klejs pielika pirkstu viņai pie lūpām, kā gribēdams kušināt.

Tieši tobrīd Odrija atgrūda vaļā konferenču telpas durvis. Topošā advokāte šim gadījumam bija tērpusies zilā kostīmā. "Skaistā, bet ne jau pēc pasūtījuma šūtā. Droši vien astotais izmērs," Ketrina vērtēja. "Iespējams, ka pat desmitais."

- Dūgans ir klāt, - Odrija paziņoja. - Vai gribi, lai vēl kāds no "partneriem" piedalās?

- Nē, Odra, - Klejs sacīja. - Iztiksim ar tevi. Tikai uzvedies, kā nākas.

- Jā, ser.

- Un... vai tu varētu man atnest tasi tējas?

- Protams. Vai nevajag klāt pienu, cukuru vai mazdrusciņ tracināšanas? - Atbildi viņa negaidīja. - Iešu un atvedīšu mūsu topošo klientu.

Odrijai aizejot, Klejs pamirkšķināja Ketrinai, un viņa lupas sakustējās, kā izrunājot vārdu "iedomīgā".

Ketrinai bija jāapvalda kārtējā ķiķināšana. Nāca Dugans.

J

18

Od rija ieveda Redžinaldu Dūganu konferenču telpā. Viņa sešas pēdas un četras collas garais stāvs slējās pāri Bjū-kenana un Stārka miniatūrajai palīdzei, aizņemot gaiteni visā platumā.

Viņš pamāja ar galvu Ketrinai. Platās krūtis vien bija platākas par viņas pleciem. - Priecājos jus atkal satikt, misis Stārka.

Viņa atmāja. - Labdien, mister Dugan.

- Jums te ir kafija?

- Neapšaubāmi. Ja gribat, es atnesīšu.

- Neapšaubāmi, - viņš smaidot atkārtoja.

Kad Ketrina atgriezās ar kūpošo tasīti, Klejs un Dūgans sēdēja cieši blakus pie galda, bet Odrija protokolēja. Dugans pacēla galvu.

- Paldies, mīļā. Klau, vai es drīkstu uzdot pāris jautājumus, pirms tu aizej?

Viņa uzlūkoja Kleju, kurš pamāja.

- Protams, - viņa sacīja.

- Es vienmēr saku to, ko domāju, - Dūgans iesaka.

- Un man ir plāns slēgt pakalpojumu līgumu ar tava vira firmu. Klejs man te skaidro, cik tas būšot man izdevīgi, un Odra ir viltīga kā lapsa. Bet man gribas šo un to dzirdēt tieši no tevis. - Viņš pagriezās krēslā ar visu masīvo slavu pret Ketrinu. - Kāpēc tādam kā es bulu jāatsakās no lielas juridiskās firmas, kur man nākas pārmaksāt, lai saistītos ar tik mazu firmiņu kā jūsējā?

Ketrina saņēmās. "Mans gājiens."

- Pirmkārt, mušu izcenojumi nav pārspīlēti, - viņa iesāka. - Un mēs esam veiksmīgi. Palūkojies apkārt! Mēs augam un pēc nedēļas atvērsim jaunu filiāli Providcnsā.

- Ak Providensā?

- Jā. Un tu, iespējams, nezini, ka Stjuarts bija viens no tiem desmit procentiem augstskolas beidzēju, kas viņa kursa tika novērtēti visaugstāk, viņam bija tads pats vērtējums kā to lielo firmu juristiem. Un viņš ir ļoti strādīgs. Mums nav bērnu, tāpēc darbs ir viņa bērns.

Iestājās klusuma bridis, tomēr Dugans vēl nelikās pārliecināts. Viņš ierunājās vēlreiz, nu jau nopietnākā tonī:

- Atvaino, ka to pieminu, bet pirms pāris gadiem apgabala prokurors viņu atlaida no darba. Vai man nebūtu pamata par to bažīties?

Lielais vīrs ar smalkjūtību neizcēlās un gluži noteikti iesākto neatstāja pusceļā. - Stjūarts bija uzlecošā zvaigzne, -Ketrina paskaidroja. - Viņš nenoliedzami bija nākamais Ma-loja amata pretendents.

Dūgans pamāja ar galvu. - Un tiem tur, augšā, nepatīk konkurenti.

- Nē, protams.

- Un ko tu teiksi par Kleju? Kāds viņš ir?

Uz kādu bridi Ketrina iegrima domās. Situācija šķita pārāk oficiāla, pārāk akadēmiska, it kā viņa iepazīstinātu Dū-ganu ar firmas īpašnieku dzīvesgājumiem. Nekustamo īpašumu attīstītājs ar netīrajiem nagiem nejutās ērti šaja birojā, un tieši tāpat viņš jutās neērti situācija ar firmu, no kuras pakalpojumiem bija gatavs atteikties.

- Tev nāksies pašam novērtēt Kleju, - viņa sacīja. - Es viņu nepazīstu tik labi kā savu vīru. Viņš varētu but arī liels palaidnis.

Dugans skaļi iesmējās. - Tu gan esi neganta. Kā man tas patīk! Lai ir liels, bet mans palaidnis! Tieši par to es maksāju saviem juristiem.

Ketrina atviegloti pasmaidīja. Viņa bija atļāvusies riskēt, bet prata panākt, lai cilvēki atslābinās. Dūganam vajadzētu justies ka pie draugiem, te bija lieki apžilbināt ar profesionalitāti. Dzīvesgājumu sacensībā ar lielajām firmām Bjū-kenans un Stārks tik un tā neuzvarētu.

- Vai tas būtu viss, ko tu gribēji noskaidrot? - viņa jautāja.

- Tieši tā, - Dugans atbildēja. - Paldies, maziņā. Tu man ļoti palīdzēji.

- Priecājos.

Klejs viņai nemanot pamāja, un Ketrina izgāja no konferenču telpas, lai vīrieši varētu turpināt pārrunas. Viņa jutās pacilāta. Viņai bija izdevies panākt, lai Dugans jūtas labi. Un bija pagājuši vismaz desmit gadi kopš dienas, kad viņu kāds nodēvēja par maziņo.

Pārrunas beidzās pēc dažam minūtēm, un Dūgans aizgāja uz. tualetes telpu. Klejs aizsūtīja Odriju uz viņas jauno kabinetu.

Ketrina ielūkojās konferenču telpā. - Kā man veicās, šef? -viņa pajokoja ar pašapmierinātu smaidu.

- Es varētu apzvērēt, ka pirmīt tev ieteicu viņu saukt par Redžiju, - Klejs sacīja un pacēla galvu, neatbildot ar smaidu.

- Viņš mani dēvēja par misis Stārku. - Ketrina saviebās. - Es atbildēju ar to pašu. Man tā likās pareizi.

Klejs veltīja Ketrinai neizteiksmīgu skatienu, un viņai vēderā viss sagriezās ačgārni. "Šoreiz es visu esmu salaidusi grīstē. Es to zinu. Viņš to zina. Un viņš zina, ka es to zinu."

- Tas taču ir sīkums, - viņa ieminējās. - Un Dugans smējās, kad es nosaucu tevi par palaidni.

- Jā, jā, par to mēs vēlāk parunāsim. Redzi, es saprotu, ka tu esi radusi dzīvē improvizēt, bet man ir konkrēta stratēģija, kura mums der, tāpēc labāk būtu, ja tu izpildītu manus rīkojumus. Vai tas sagādā grūtības?

Viņa nudien izklaidējās, bet vienlaikus saprata, ka tas nav patiesais mērķis, un Klejs bija pavisam nopietns. Vēl vairāk - viņa stratēģija iedarbojās. Viņš bija devis ļoti konkrētus norādījumus, bet viņa nebija tos ievērojusi. Ketrina papurināja galvu. - Nekādu problēmu. Atvaino. Es darīšu visu, ko pateiksi.

- Tieši to es gribēju dzirdēt.

Dugans atgriezās zālē. Vīrieši paspieda viens otram roku, bet Ketrina nevarēja saprast, vai darījums ir noslēgts vai nav. Bez rakstveida līguma tas droši vien vēl karājās gaisā.

- Paldies par tikšanos, - Dugans teica. - Gribētos apskatīt visu biroju, bet man jāaizbrauc pārbaudīt pāris pa-raugmāju, ko būvējam.

Klejs atplauka. - Lieliski. Vai zini? Ketrina meklē jaunu māju. Varbūt jums ir kāda māja ar skatu uz līci?

- Viena ir. Tā gan ir padārga. Vispirms mēs bijām spiesti nojaukt veco māju. Šī ir pilnīgi jauna, būvēta no labākajiem materiāliem.

- Brīnišķīgi, - Klejs atzina, neielaižoties jel kādās sarunas par cenu. - Es zinu, ka viņa gribētu to aplūkot. - Ketrina pacēla pirkstu, grasījās iebilst, bet Kleja piemiegtās acis uzzibsnīja, un pirksts no apdedzinošā skatiena noslēpās plaukstā. - Būs jau labi, Keita, - Klejs teica. - Es esmu pārliecināts, ka Redžijs neiebilst un varēs tev sarīkot privātu ekskursiju. - Viņš nenolaida skatienu no Ketrinas. - Tā būs viena no tām reizēm, kad es pārņemšu iniciatīvu, ja tu kautrēsies.

- Nekad nebaidies pieprasīt, ko velies, - Dūgans nodār-dināja dobjā balsī. - Es ar prieku tevi aizvedīšu. Braukšu turp tagad, ja tev tas der.

Redzot Ketrinas vilcināšanos, Klejs viņai pamāja.

- Labi, - viņa sacīja, dziļi ievilka elpu un savilka lupas draiskā smaidā. - Es piedalos.

Ketrina atstāja savu paveco "Toyota Corolla" mājās un iznāca uz ielas pie Dūgana, kas viņu gaidīja "Dodge Ram" pikapā, lai aizvestu uz pilsētas dienviddaļu. Viņa auto bija jauns - vismaz piecdesmit tūkstošus vērts, Ketrina nosprieda. Tas bija tik augsts, ka nācās pastiepties pirkstgalos un paraut svārkus uz augšu, lai uzkāptu ar labo kāju uz kāpšļa. Dūgans atvēra durvis, lai palīdzētu viņai iekāpt, ar vie-

nu smago roku satverot viņas roku. Ļoti galanti. Otra roka atkal uzradās pie viņas pēcpuses. Ne visai galanti. Viņš uzcēla Ketrinu uz apsildāmā ādas sēdekļa.

Brauciens ar šo auto bija līgans, daudz patīkamāks nekā jebkura no tiem automobiļiem, kas kādreiz piederēja viņai vai Stjū, lai gan apsildāmais sēdeklis pārāk karsēja sēžamvietu. No luksusa kategorijas skaņu sistēmas plūda klusa mūzika, lai varētu sarunāties, un navigācijas panelim bija balss vadība un balss paziņojumi, bet Redžijs sacīja, ka tos neizmantojot, jo tie izklausoties pēc apnicīgas klientu apkalpošanas dienesta darbinieces, kas mēģina viņu nomierināt. Viņa "Bluetooth” austiņas bija ieslēgtas, bet iebāztas durvju kabatā, lai visu uzmanību varētu veltīt Ketrinai.

Iespējams, visdižmanīgākā opcija bija dzērienu atvēsinā-tajs vidējā konsolē. Ketrinai labāk patiktu, ja tajā būtu vīna pudele - dienas vidū derētu baltais Kalifomijas dnfandels bet viņa neatteicās no Redžija piedāvāta "Miller High Life". Pēc Kleja uzstājības bija patīkami nomierināties ar Ietu alu un prastāku pavadoni. Un iedzeršana, braucot automašīna, šķita izaicinājums - kaut ko tādu Stjū nekad nebūtu darījis.

- Lai tiktu uz to māju, jāpārbrauc tiltam pāri. Labi?

- Protams. Kāpēc ne?

- Braucot caur pilsētu, ir garāks ceļš.

- Es ne visai bieži braucu uz centru. Jo tālāk no Ņūbed-fordas, jo labāk. - Iespējams, Dūgans bija domājis, ka tādējādi Stjū nākotnē vajadzētu ilgāk braukt uz darbu, taču Ketrina negribēja runāt par viru. - Vai tu pats arī esi piedalījies tās mājas būvniecībā?

- Protams. Man patīk, ja rokas darbā paliek netīras. Tad es jūtos...

"Kā īsts vīrietis," Ketrina nodomāja. Viņš bija ražens, muskuļots un garš. Skatiens pārslīdēja no Redžija dzīslainā kakla lejup - pāri krūškurvim. Tas bija plats un apjomīgs. Vēders arī viņam bija, bet tas likās veselīgs ēdelīga vīrieša, nevis neaktīva neveiksminieka vēders.

Zem tā bija cieši savilkta siksna, bet vēl lejāk...

"Nav pieklājīgi tā blenzt," viņa nodomāja.

Bet viņai bija uzdots flirtēt. "Pie velna! Šis vecis grābstās ap mani katrā izdevīgā mirklī. Turklāt man ir interesanti - Redžijs ir liels virs." Viņa iedrošinājās palūkoties ilgāk. Redžija izcilnis nelīdzinājās parastajai krokai, kas veidojas visu vīriešu džinsos, kad viņi apsēžas; tas bija izspīlēts džinsu auduma kupols apelsīna lielumā un ar grūtībām saturēja to, ko slēpa drēbe.

Ketrina prātoja, vai vajadzētu ļaut viņam pamanīt, uz ko viņa skatās, bet apsvērt vajadzēja skaidri noteiktu flirtēšanas secību - draudzīgu, koķetējošu, nerātnu, palaidnīgu, nepiedienīgu, nejauku, neķītru un piedauzīgu. Viņa atradās tikai otrajā posmā un nerātno pagaidām nebija sasniegusi. Ketrina novērsās, iekams Redžijs skatienu pamanīja.

- Noderīgs, - Redžijs pabeidza sakāmo. - Es jūtos noderīgs. Visos projektos, ko finansēju, man ir tie paši celtnieki. Viņiem patīk mana nauda, bet man patīk iedzīt dažas naglas.

- Par to es nešaubos. - Viņa noraudzījās, kā Redžijs plati pasmaida par teikto. Tas iepriecināja; pēc precībām Ketrina atmeta rotaļīgumu, bet atgriezties pie gurnu gorīšanas izrādījās vieglāk, nekā viņa bija domājusi. Un rezultāti bija gandrīz tūlītēji. Pēc trīsdesmit gadu sasniegšanas viņa jau uzskatīja, ka pretējais dzimums viņu ir aizmirsis - jaunie puiši, un tādu sporta klubā bija vairākums, vairs uz viņu nelūkojās. Bet Dugans jau nu nepārprotami izrādīja interesi. Vīrieši viņu nebija aizmirsuši - tikai puikas.

Automobilis šķērsoja Aponagansetas līci un iegriezās Smitnekroudā.

Viņš joprojām nebija pateicis adresi.

- Nu, Redžij, vai atrašanās vieta būs pārsteigums?

- Gribas zināt?

- Nē. Man patīk pārsteigumi. Ved vien.

- Jā, kundze.

Ceļš nebija tāls. Auto dūca, Redžija Dūgana dobjā balss iepazīstināja ar apkārtni, bet Ketrina iemalkoja alu no apsvīdušas kārbas. Uz brīdi viņu pārņēma patīkams satraukums, un nebija īsti skaidrs, vai to izraisījusi vienošanās Molsones lietā, koķetēšanas prieks vai spiediens, ko radīja uzdevums piedabūt Dūganu slēgt pakalpojumu līgumu. Klejs būtu ļoti vilies, ja viņai tas neizdotos. "Labāk izpildīt rīkojumu," viņa sprieda.

Drīz automobilis ieripoja piebraucamajā ceļā.

- Gala pietura. Visiem jāizkāpj, - Redžijs paziņoja.

- Mums abiem?

Dugans parādīja mājas atslēgu. - Gribi ieiet viena? -Viņš to iespieda Ketrinas saujā. Atslēga bija sudrabota kā dārglieta, bet vēsa un robota aptaustot. Kad viņa to satvēra, atslēgas zobi iekodās miesā.

Ketrina vilcinājās. Juta, ka tā ir pārbaude. Dūgans gribēja, lai Ketrina pasaka, vai grib, lai viņš ietu līdzi. - Ja jau es domāju to nopirkt, man var rasties jautājumi.

- Tad man droši vien ari būs jāpievienojas. - Atgrūdis vaļā durvis, viņš izkāpa.

Masīvu, dārgu dabīga akmens plākšņu celiņš veda uz parādes durvīm. Ainavu arhitekta pagaidām neskartajā zemē bija iesprausta izkārtne "Bolta būvkompānija" ar paziņojumu, ka nams ir vēl viens no Bolta augstākās kvalitātes projektiem. Tam tuvojoties, Dūgans raksturoja ārpusē redzamās detaļas.

- Stikla pakešu logi ar argona gāzes pildījumu, ļumtam ir piecdesmit gadu garantija. Šķiedrcementa apšuvums. Viss ļoti kvalitatīvs.

Bet Ketrina neklausījās, nemaz negāja pie parādes durvīm un aizsteidzās līdz mājas stūrim, apstājās un noelsās. Aiz mājas Klijānu līča vilnīši apskaloja trīsdesmit pēdas plato gaišo smilšaino joslu, kas ieskāva īpašumu ka mīlniece. Te nebija tik jauki kā sporta kluba draudzeņu mājās; te bija labāk. Viņa dziļi ievilka elpu mirklī, kad sajuta, nevis ieraudzīja, ka divsimt piecdesmit mārciņas smagais pavadonis pietuvojies, lai kopā izbaudītu šo skatu.

- Šī māja ir pludmalē, - Ketrina teica un ļāva, ka Dūgans viņai piespiežas. - Pašā pludmalē!

- Tieši tā, - Dūgans apstiprināja, smaidīdams viņai aiz muguras kā puisis, kas savai meitenei izrāda jauno automobili.

- Man neērti jautāt...

- Ap miljonu. Joprojām vēlies, lai mēs ieejam iekšā?

Pirms divām dienām viņa būtu jutusies kā muļķe, piekrītot uzaicinājumam apskatīt māju, kas maksā vienu miljonu. Redžijs redzētu, ka viņa samulsusi novērš skatienu, jo nespēj to atļauties. Bet todien viņa uzzināja, ka ģimenes budžetā būs pusotra miljona un, ja izdotos visas kārtis izspēlēt pareizi, vēl divsimt tūkstoši gadā. Tobrīd viņa jutās ka meitēns, kura priekšā žvadzina saldumu veikala atslēgas. Ketrina nevis novērsās, bet pagriezās, lai palūkotos uz Redžinaldu Dūganu. Īstenībā viņš nemaz nebija neglīts.

- Protams, - viņa teica.

Pēc desmit minūtēm Ketrina sēdēja uz paraugmājas piecus tūkstošus dolāru vērtā ādas dīvāna maliņas. Skats no viesistabas uz Klijānu līci bija elpu aizraujošs, un viņa nekādi nespēja noraudzīties diezgan, kaut ar vienas acs kaktiņu gribējās izbaudīt to, ka pilnā simt astoņdesmit grādu leņķī redzams, kā pret krastu pastāvīgā ritmā sitas viļņi.

Ketrina dziļi ieelpoja, pildot nāsis ar sāļo gaisu, un jutās mundra; tik labi viņa nebija jutusies jau gadiem ilgi. Viss bija tā, kā Klejs solīja, tikai ar vienu izņēmumu. Proti, viņai priekšā stāvēja Dūgans ar biksēm pusmastā.

19

Ketrina gulēja uz viesistabas paklāja, ceļgalus pie krūtīm piespiedusi; kreisās kājas pirksti bija pavērsti pret lustru, bet labās - pret jumta logu istabas tālajā stūrī. Viņa cilāja gurnus ātrā tempā un sasprindzināja pēcpusi, cik vien spēdama.

- Tūlīt būs, tūlīt būs... - viņa stenēja.

Elsas un vaidēšana īstai dāmai nepiestāv, bet viņai tas nerūpēja, un vienīgajam cilvēkam, kas viesistabā bija kopā ar viņu, gluži noteikti netraucēja. Turklāt spēki bija izsīkuši, un viņa necik ilgi vairs nespēja turēt.

- Gatavs! - Džilla beidzot paziņoja, un nogurusī Ketrina atslāba, trīcošās kājas nolaidās uz paklāja. Trenere palūkojās rokaspulkstenī. - Pusstundu iegrāmatojam, un tu izskaties sasodīti pasakaini.

Lai atgūtos, Ketrina vairākas reizes lēni un dziļi ievilka elpu. - Paldies. Diez vai es jelkad esmu jutusies labāk. -Viņa piecēlās, satvēra Džillas mesto dvieli. Kompliments viņai patika. Viņa noslaucīja sviedrus no pilošajiem matiem.

Es aiziešu pēc čeku grāmatiņas. Simts, vai ne?

Džilla rādija vainīgu seju. - Atvaino. Mēs taču varam rīkot grupas nodarbības; tad maksa tiek sadalīta uz visām dalībniecēm.

- Nauda nav problēma, - Ketrina sacīja un apklusa, izgaršojot teikto. Pirmoreiz mūžā viņa to bija teikusi no sirds. - Holija vienmēr pārējas aizkavē, bet Mārdžerija visu nodarbību pļāpā. Šodien bija labi. Es varēju pilnībā koncentrēties.

- Domāju gan. Tu esi pārākā formā.

- Tagad esmu. - Ketrina pasmaidīja.

- Kas tad ir mainījies?

Pie durvīm zvanīja.

Ketrina aizsteidzās pie durvīm un pusceļā apstājās, lai palūkotos priekšnama spogulī. Viņa joprojām bija nosvīdusi, bet sviedru pērlītes tikai uzsvēra reljefos plecus un sārto seju. "Izskatās patiešām sasodīti pasakaini." Viņa pat nepūlējās sakārtot matus, tikai piegāja pie durvīm un atrāva tās vaļā.

Pret lieveņa margām atbalstījies, tur stāvēja Klejs garā, vidukli sajoztā ādas jakā un džinsos. Viņš nopētīja spandek-sā iekļauto Ketrinas augumu, un viņa ļāvās. Kleja acis noslīdēja līdz Ketrinas kāju pēdām, tad lēnām atgriezās un sastapās ar viņas skatienu.

- Aizņemta? - viņš jautāja, pieri saraucis.

- Kāpēc tu nepiezvani?

- Es varētu tev pajautāt to pašu. - Pagājis viņai garām, Klejs devās uz viesistabu. - Drīkstu ienākt?

- Ja, juties ka mājas, - Ketrina teica, durvis aizverot, un tecēja viņam pakaļ.

Klejs pēkšņi apstājās un pagriezās atpakaļ. Ketrina gandrīz uzskrēja viņam virsū un gribēja atkāpties, bet Klejs satvēra viņu aiz rokas. - Es gaidīju kādu ziņu par tavu vakardienas vizīti paraugmājā. To es sarunāju īpaši tev, bet mani pūliņi acīmredzot jau ir aizmirsušies.

- Nezināju, ka tas tev sagādāja tādas grūtības.

- Diez vai tu to saproti. Es tevi tur iedabūju pa sētas puses durvīm. Šo īpašumu viņi negatavojās izrādīt. Kad to izliks pārdošanā, bus daudz solītāju, privileģētu cilvēku, kas neiet parasto ceļu. Tu vari but viena no viņiem. Ja izspēlēsi pareizo kārti, tu vari būt vienīgā.

- Bija labi, - viņa sacīja un izlocīdamās mēģināja atbrīvot roku.

Klejs saspieda roku stingrāk, līdz Ketrina pārstāja pretoties, bet viņa sejas izteiksme nemainījās.

- Tu gribi to māju? - Kleja tumšās acis bija mierīgas un ne uz mirkli nenovērsās no viņas.

- Man patīk, - viņa beidzot atzinās.

- Es zinu. Tev pulss sāk lēkšot, to pieminot vien. - Viņš uzsita ar pirkstu pa Ketrinas plaukstas locītavu un plati pasmaidīja.

Sirds tiešām strauji sitās, lai gan nebija pārliecības, ka pie vainas ir māja okeāna krastā.

- Tagad tev vajadzētu laist mani vaļā, - Ketrina pačukstēja.

- Kāpēc tā?

- Hallo? - Džilla uzsauca, pabāžot galvu pa viesistabas durvīm.

Klejs atlaida Ketrinas roku.

- Iepazīstieties, Klej, tā ir Džilla no kluba, - Ketrina sacīja, atkāpjoties no vīrieša. Redzot treneres izbrīnīto skatienu, Ketrina pieskārās Kleja plecam, lai parādītu, ka viss ir kārtībā.

- Ahā, - Džilla sacīja. - Jūs esat Stjū partneris.

- Jā, un labs Stjū draugs. - Klejs pasmaidīja un, piegājis pie Džillas, sniedza roku. - Klejs Bjūkenans. Un jūs, spriežot pēc vēderpreses, esat Ketrinas personīgā trenere. Jūs jau zināt, ka parastām sievietēm šie muskuļi nav tik izteikti.

- Nebarsti velti viņai komplimentus, - Ketrina pārtrauca Kleju. - Viņai jau ir draugs.

- Drīkstat drusciņ pabārstīt, - trenere teica, kautrīgi pasmaidot.

Ketrina sarauca pieri. "Džillai ir lieliski veidots akrnen-sciets ķermenis, bet zirdziska seja, tādēļ viņa priecājas par katra vīrieša uzmanības apliecinājumiem," Ketrina sprieda, "kaut arī tukšiem."

- Ja vien nav tā, ka jūs abi gribat tikt no manis vaļā, -Džilla ieminējās, juzdama Ketrinas noraidošo attieksmi.

- Ai nē, paliec, man ir ledus tēja, - Ketrina attrauca, cenšoties neizrādīt nervozitāti, taču runāja pārāk ātri un šķita ārkārtīgi sanervozējusies. "Kā es uztraucos!" viņa atskārta un brīnījās par iekšējo greizsirdības reakciju, redzot Kleja nevainīgo koķetēšanu ar Džillu.

Trenere nojauta, ka ir kļuvusi par trešo lieko. Viņa uzmeta sporta somu plecā un devās uz ārdurvju pusi. - Paldies, bet man patiešām jāiet. Bija patīkami iepazīties, Klej.

- Man arī, - viņš atbildēja.

Ketrina izmantoja izdevību, pavadīdama Džillu uz izeju, kur Klejs nevarētu viņu sadzirdēt. - Atvaino, brīžiem viņš iedomājas, ka ir dievīgs.

- Saproti, viņam ir taisnība.

- Kādā ziņā?

- Nav jau daudzām labi uztrenēta vēderprese.

"Vai attīstīti bicepsi un tricepsi," Ketrina aizkaitināti domās piebilda.

Kad viņa atgriezās viesistabā, Klejs grozīja rokā kristāla bumbu, purinot mākslīgo sniegu uz ļoti nosalušajiem ciema ļaudīm.

- Ko tu gribēji?

- Vai draugs nevar tā vienkārši ierasties ciemos?

- Es jau teicu, ka tu varēji piezvanīt. Vai saproti, kā tas izskatās?

- Izskatās, ka es tev kaut ko atvedu. - Kleja roka ieslīdēja jakas kabatā, un viņš no tās ar burvju mākslinieka cienīgu kustību, kā balodi gaisā uzmezdams, izdabūja origami putniņa veidā salocītu papīra gabalu. Ketrina gaidīja paskaidrojumu, ne vārda neteikdama. - Tevi tas interesē, vai ne?

- Mēreni kaitina.

- Pajautā, kas tas ir.

- Nē. Vienkārši pasaki.

- Vai nejautā. Tava izvēle. Vai man iet prom?

Viņa nopūtās. - Labi... Kas tas ir?

- Vājš mēģinājums.

- Lūdzu, pasaki, citādi es nomiršu no ziņkārības.

- Nu ir labāk. Un par tavu sarkasmu aprunāsimies, tiklīdz radīsies pirmā izdevība.

Klejs pasniedza viņai papīra putniņu, un viņa to ātri atlocīja vaļā, pat neievērojot, cik mākslinieciski tas izveidots. Tas bija milzīgs bankas čeks. Viņa to izlasīja vienreiz, tad otrreiz - pavisam lēni, lai pārliecinātos, ka nav kļūdījusies. Simt tūkstoši dolāru.

- Tu saņēmi to naudu?

- Vēl ne. Tas ir neliels avanss uz vienošanās rēķina, izsniedza kāda no mūsu jaukajām vietējām aizdevumu firmām. Reāli to naudu vajadzētu saņemt pēc dažiem mēnešiem, bet nav nekādas vajadzības līdz tam badu ciest.

Ketrina lēnītēm aizgāja pie dīvāna un apsēdās, lūkodamas uz cipariem. Tik daudz nuļļu vienā Čekā! - Mēs badu neciešam, - viņa sacīja.

- Es tēlaini izteicos. Negribēju aizvainot.

- Stjū negribētu aizņemties uz tādas naudas rēķina, kas vēl nav saņemta.

Klejs apsēdās uz kafijas galdiņa viņai pretī, kājas starp viņas ceļgaliem iespiežot. - Saki, vai Stjū metodes darbojas?

"Nē," viņa nodomāja, "nedarbojas gan." Klejam atkal bija taisnība. Taisnība par Džillas vēderpresi, taisnība par Dū-ganu un par panākumiem. Kctrinas pulss atkal paātrinājās. Kleja acis bija ļoti tumšas - kovboja acis, kas uz viņu šķielēja no baltas platmales apakšas. "Vai ari no tumšas platmales apakšas. Grūti pateikt. Viņš kaut ko runā."

- Gribi iesniegt cenas piedāvājumu?

- Ko?

- Piedāvājumu par māju.

Ketrina uzmeta skatienu milzīgajam čekam. - Viss notiek drusciņ par strauju.

- Tā ari vajag. Vienmēr tā vajadzētu, par to es pats esmu pārliecinājies. Sacīkstēs uzvar tie, kas ātri kustas. Svarīgi ir tas, vai tu spēj izturēt tempu.

- Ceru, ka jā.

- To māju citiem potenciālajiem pircējiem piedāvās nākamnedēļ, bet es esmu gatavs pajautāt Dūganam, vai tu vari iesniegt savu piedāvājumu tagad. Domāju, ka izdosies vienoties, ja piedāvāsi pilnu cenu.

- Vai nebūtu prātīgāk drusciņ patirgoties, lai nolaiž cenu?

- Tā tu panāksi vienīgi to, ka viņi izskatīs kāda cita piedāvājumu.

- Mēs vēl neesam saņēmuši to naudu.

- Bet tu vari investēt līdzekļus, ko esi aizņēmusies. Pataupi savu skaidro naudu. Lai banka tev nopērk māju.

- Atkal aizņemšanās. Un pirms mājas pirkšanas man jāaprunājas ar Stju.

- Muļķības. Ieliec piedāvājumā atrunu par neparedzamiem apstākļiem. Kaut ko par apskatīšanu. Ja mums neizdosies dabūt Stju piekrišanu, vēlāk varēsi darījumu atsaukt.

- Esi pārliecināts, ka Redžijs mums kaut ko tādu nokārtos?

- Tu esi tā, kas ar viņu pavadīja pēcpusdienu. Tas tev jāzina.

- Viņš man parādīja māju. Es biju draudzīga, ka tu teici. Bet par darīšanām mēs nerunājām.

- Tu mīlējies ar viņu?

Ketrinai kļuva karsti skausta apvidū. Pirms trim dienām viņa butu Kleju iepļaukājusi par tādu jautājumu, bet tagad tikai novērsās.

- Nē. Nē, protams.

- Labi. Jo motivētu vīrieti visvieglāk pierunāt, kad viņa mērķis ir teju ar roku aizsniedzams.

- Par ko tu mani uzskati, Klej?

- Par sievieti, kas pārāk ir radusi būt piesardzīga. - Tad viņš pasmaidīja. Tas bija daudznozīmīgs smaids.

"Piesardzīga." Ketrina paviļāja šo vārdu mutē. Ja to butu pateicis Stjū, tas skanētu ka liela uzslava, bet no Kleja lūpām tas nāca kā nosodījums. "Vai, uzliekot delnas Kle-jam uz ceļgaliem, es būtu rīkojusies piesardzīgi?" viņa prātoja. "Nē." Un tā arī izdarīja.

Kleja jauno džinsu tumši zilais audums bija rupjš, un viņa juta, kā vīrieša kāju muskuļi saspringst no pieskāriena. Tas lika iesilt citām viņas ķermeņa vietiņām, ne skaustam. Ketrina virzīja rokas tālāk pār Kleja kājām un pacēla acis, lai viņam uzsmaidītu.

- Ko tu dari, sasodīts? - viņš noprasīja.

Ketrina atrāva rokas atpakaļ, it kā Kleja džinsi būtu apdedzinājuši pirkstgalus. - Neko. Es tikai...

- Dieva dēļ, es esmu tava vīra partneris! Viņš ir man labs draugs. Tu pati sacīji, ka nepieteikta ierašanās neizskatās labi. Tu gribi salaist grīstē visu, kā dēļ mēs esam pūlējušies?

- Nē. - Viņa atliecās kā norāts bērns. - Es tikai... esmu pateicīga par dzīvību, ko tu esi ienesis, nu, manā dzīvē. Tas ir, mušu, Stju un manā dzīvē.

- Ar paldies pagaidām arī pietiks. Tikai nepiemirsti savu uzdevumu. Skaidrs?

- Skaidrs.

- Vai tu saprati mani?

- Jā. Sapratu.

- Es neesmu par to pārliecināts. - Viņš gaidīja.

Ketrina apjuka. - Paldies tev, - viņa beidzot izmocīja.

- Sākumam ar to pietiks, - viņš teica. - Bet nu gan man jāiet.

To paziņojis, Klejs piecēlās, aizvilka jakas rāvējslēdzēju un gāja uz izejas pusi.

Vērodama viņa garās jakas lejasdaļu trīs soļos nošūpo-jamies uz priekšu un atpakaļ, Ketrina tomēr necēlās kājās viesi pavadīt. Kad Klejs pagriezās, viņa instinktīvi satvēra rokās klēpī turēto čeku, it kā baidīdamās, ka viņš to varētu atņemt.

- Apmaini banka pret skaidru naudu, - viņš pamācīja. - Un nopērc sev kaut ko skaistu. Neglabā un negaidi, lai par to priecātos, kad būsi veca un krunkaina.

- Labi.

Klejs stāvēja un gaidīja, kamēr Ketrina viņu pavadīs. Viņa nepiecēlās no dīvāna. - Tad es eju prom, - viņš teica. Ari tad Ketrina nepakustējās un gluži vienkārši sēdēja, simttūkstoš dolāru čeku starp kājām turēdama. Viņš raudzījās ar izbrīnu. - Tu mani nepavadīsi?

- Atvaino. - Ketrina paraustīja plecus, tad sakrustoja kājas, saviebās un sacīja: - Es ilgi vingroju un dzēru ūdeni. Man patiešām gribas čurāt.

Pasmīkņājis Klejs, par laimi, pagriezās un aizgāja.

Ketrina saguma, pēc sarunas juzdamās tikpat izsmelta kā pēc fitnesa nodarbības, un lādēja sevi, ka pārpratusi situāciju. Bet jūtu ķīmija bija skaidrāka par skaidru, un Klejs pats bija mudinājis viņu neatturēties. Augumu pārņēma patīkams mundrums; tik labi viņa nebija jutusies jau gadiem ilgi. Un uzbudināta.

"Kas uzbudina tādus kā Klejs Bjūkenans?" Ketrina prātoja. "Varbūt stratēģiju izvēle un iespēja manipulēt ar cilvēkiem. Viņš ir sarežģīts, brīžiem pat pretrunīgs. Ne t.uls kā Redžijs Dūgans. Redžijs ir vienkāršs, atklāts vīriešu kailas eksemplārs. Viņu uzbudina precētas sievietes trenētais augums. Nepārprotami."

Bet nu Ketrina sāka šaubīties, vai rīkojusies nepareizi ari attiecībās ar viņu. Tādā gadījumā... "Ja Klejs to uzzinātu, tad gandrīz noteikti atkal ķertos pie pārmetumiem vai pat sodītu mani."

Viņa neiedomājās, ka Klejs jau varētu to zināt.

20

Ketrina brauca gar pludmali pa Smitnekroudu, klusībā dungojot. Bija grūti paturēt visus satraucošos jaunumus sev vien, tāpēc viņa izgudroja dažādus ieganstus draudzeņu apciemošanai. Nevienu neizlaižot. Holijas paplāte pēc ballītes bija palikusi pie viņas. Dženija bija muzeja brīvprātīgo komitejas locekle, un Ketrinai tur tuvojās izstādes atklāšana. Mārdžerijas bērnus varētu interesēt bērnu grāmatu autors, un viņa zināja, kad varēs iegādāties grāmatu ar viņa autogrāfu. Protams, katrai viņa it kā starp citu pieminēja māju pludmalē un stāstīja, ka nesen gadījusies veiksme un ģimene esot iecerējusi iegādāties kaut ko pie okeāna, bet pagaidām nevarot teikt, kur īsti. "Negribu apsteigt pati sevi," viņa atzinās un tad izvairījās no turpmākas apspriešanas, jo tas jau neesot nekas īpašs.

Trešoreiz trijās dienās viņa iegriezās no sarkaniem betona bruģakmeņiem veidotajā piebraucamajā ceļā. Tas bija privāts ceļš, abās pusēs to aizsedza dzīvžogs. Viņa izslē-(I/а vecās "Toyota" automašīnas tukšgaita rūcošo dzinēju un sēdēja. Abās iepriekšējās reizēs viņa bija slepus gluži ka kramplauzis - ieskatījusies logos, apstaigājusi visu teritoriju un priecājusies par to, ka varētu saimniekot tik lieliskā īpašumā.

Attiecības ar Redžiju izrādījās īsts izaicinājums, bet Kel rina bija viņu pielabinājusi, neziedojoties pilnībā - dzimumakts tā klasiskajā variantā nenotika. Šajā jautājumā Mējam nebija melots. Ja viņa būtu pārgulējusi, Dugans varētu mierīgi iegriezt vēl vienu robiņu savā nekustamo īpašumu attīstītāja siksnā un zaudēt motivāciju. Tagad viņš tikai vēl vairāk iekāroja Ketrinu; Redžijs bija no tiem vīriešiem, kas uzskata, ka iesāktais ir jāpabeidz.

Ketrina iebāza automašīnas atslēgas džinsu kabatā un atlieca sēdekli atpakaļ, lai apbrīnotu piecdesmit gadiem paredzēto jumtu un ar argona gāzi pildītos logus - detaļas, kas iepriekšējo apciemojumu reizēs nebija novērtētas pārliecīgā satraukuma dēļ. Redžijam bija taisnība - tieši detaļas piešķīra vērtību. "Tajās ir ari velns," Stju būtu teicis savā ierastajā manierē, šaubās pieri saraukdams. Bet Stjū nebija blakus. Visos kopdzīves gados viņas vīrs nespēja sasniegt šādu vietu. Klejs bija to sarīkojis. Redžijs bija to pagādājis. "Alfa tēviņi."

Atceroties lielo vīrieti, Ketrina iekārtojās ērtāk sēdeklī.

Lai cik pašpārliecināts licies sakumā, Redžijs izrādījās negaidīti maigs, pirmoreiz apskaujot Ketrinu uz terases, no kuras varēja redzēt okeānu, un ar vienu roku ierasti pieskaroties viņas gurnam. Kad viņa bija ļāvusies skavām, viņš strauji uzņēma tempu, drīz vien piespieda Ketrinu pie terases margām, ar lūpām pieplaka viņas kaklam un lielajām plaukstām maidzīja sporta klubā uztrenēto pēcpusi.

Viņš nudien izrādījās tik pašpārliecināts, kā Ketrinai bija teikts, un nebaidījās pieprasīt tieši to, ko gribēja. Bet viņa bija atteikusi gājienu uz saimnieku guļamistabu. Tas būtu pārāk daudz prasīts. Vajadzēja rast kompromisu, abiem pieņemamu variantu. Kādu brīdi ļāvusi viņa rokām izpētīt savu augumu, Ketrina ieveda Redžiju paraugmājā un apsēdās uz viesistabas greznā dīvāna, bet viņš nostājās iepretim.

"Darījums. Tas nav nekas cits," viņa sev iestāstīja. Jaunākās meitenes sporta klubā to dēvēja par iepriecināšanu -tādējādi tas neizklausījās nozīmīgāk par drauga aizvešanu uz lidostu. "Es tikšu galā," viņa klusībā domāja, atsprādzējot vīrieša siksnu, iebāžot roku viņa bikses un izvelkot ārā dzimumlocekli. "Tik resns!" viņa nodomāja, un prātā iešāvās salīdzinājums ar silta alus kārbas sakratīšanu, lai tas putotu. "Tiešām, nekas īpašs.”

Beidzot tuvinot locekli lūpām, lai pabeigtu darbiņu, Ketrina slepus palūkojās Dūganam garām uz smilšaino liedagu. "Māja ir sapnis. Mans sapnis. Vēl svarīgāk ir tas, ka šis sapnis pavisam drīz pārtaps īstenībā. Tā ir veiksme," Ketrina nodomāja, kad viņš sāka trīcēt. Viss, kam viņa veltījusi tik daudz pūļu, bija jau pavisam tuvu...

Atlaidusies vadītāja sēdeklī, Ketrina ar smaidu caur priekšējo stiklu raudzījās uz paraugmāju. Viņa kāroja to. Un atmiņas par atrašanos uz greznā dīvāna pie panorāmas loga ar atkailinātu vīrieti iepretim ārkārtīgi uzbudināja. Viņa izlocījās no džinsiem un pavilka apakšveļu sānis. Kreiso kāju pret vadītāja puses durvīm atbalstot un labo kāju uzliekot uz pavecās "Toyota" vidējās konsoles, viņa varēja visai ērti sev piekļūt. Viņa mēģināja iztēloties Stjū seju, bet šai fantāzijā vīrs izskatījās neizlēmīgs. Neuzstājlgs. Nepašpārliecinats. Neseksīgs. Viņa kļuva pieļāvīgāka un kādu bridi glaslija sevi, pieminot Duganu. Tas līdzēja, bet raženais nekustamo īpašumu attīstītājs bija parupjš, nesmalkjutīgs. Tieši bridi, kad viņa nodomāja, ka ir zaudējusi vajadzīgo noskaņojumu, prātā iešāvās Klejs. Viņa nemaz negribēja iztēloties vīra partnera seju, bet tā vienalga uzradās. Ketrina atspiedās ar kāju pret vadības paneli un ievaidējās. Pēkšņi atskanēja skaļš krakšķis, plastmasai plīstot no muskuļotās kājas trieciena.

- Oho... - Ketrina atslāba un ieķiķinājās.

Pašapmierināšanās pamazām sāka kļūt par ieradumu. Viņa nevarēja atcerēties, kad pēdējoreiz pirms Kleja izteiktā pamudinājuma bija ļāvusies impulsiem. Varbūt koledžas gados.

"Māja ir lieliska," viņa nodomāja, sakārtodama biksītes un aizvilkdama džinsu rāvējslēdzēju. "Un privātais piebraucamais ceļš ir papildu priekšrocība, ko es agrāk neesmu ņēmusi vērā." Taisnību sakot, tas bija tik privāts, ka viņa teju iespiedzās, kad vīrietis piegrabinaja pie loga.

Ketrina pielēca sēdus un ieraudzīja salīkušu vīrieti ar vēja aprautu seju un īsi apcirptiem matiem. Izskatījās redzēts, tikai nevis kāds no paziņām, bet drīzāk cilvēks, kura fotogrāfiju viņa kaut kur redzējusi. Pavisam neizskatīgs. Drukns. Ne slavenība, ne politiķis. Ne arī kāds, ar ko varētu iepazīties sabiedriskos pasākumos vai kas nāktu no viņas aprindām. Bet ļoti pazīstams. Jo ilgāk Ketrina lūkojās uz viņu, jo pazīstamāks vīrietis likās.

Viņš turēja rokā darbarīku, no skata spriežot, dzīvžoga grieznes. Un mugurā viņam bija darba apģērbs. "Iespējams, apzaļumotājs. Bet... kāpēc man būtu jāpazīst vienkāršs strādnieks?" To viņa nespēja aptvert. Vīrietis vēlreiz pieklauvēja pie loga, kamēr Ketrina cīnījās ar bikšu spiedpogu. "Interesanti, cik ilgi viņš stāvējis pie auto?" Viņai kļuva nelabi.

- Vai es varu kaut kā palīdzēt, kundze? - viņš jautāja. Caur logu balss skanēja apslāpēti.

Ketrina papurināja galvu un ķēra pēc atslēgām, bet tās bija iestrēgušas priekšējā kabatā, kas sagriezusies šķērsām, kad viņa uzvilka džinsus.

- Ja gribat, varat izkāpt un apskatīt to māju, - vīrietis turpināja. - Ielaist iekšā es gan nevaru. Atslēgas man nedod.

Viņa atvēcinājās, kā prom raidīdama, un atrāva pēcpusi no sēdekļa, lai varētu iebāzt roku bikšu kabatā. Rupjais žests bija tieši tik atraidošs, ka iecerēts, un vīrietis sadrūma. Kad Ketrina viņam vēlreiz uzmeta skatienu, viņš atgādināja domīgu gorillu cietumnieka tērpā. Logs veidoja tādu kā ietvaru arestanta foto.

Tad pēkšņi Ketrina aptvēra, kas viņš ir.

"Ak Dievs," viņa nodomāja. "Reimonds Bucs!"

21

- Kas, velns parāvis, viņam tur darāms? - Ketrina vēl trīcēja pēc tik tiešas satikšanās ar Buču.

Klejs paņēma tālruni un piezvanīja sekretārei. - Keilij, atcel tikšanos vienpadsmitos. - Tad viņš ielēja glāzē mazliet viskija no pudeles, kas stavēja uz rakstāmgalda. - Lūdzu. Iedzer, Keita.

Viņš pasniedza glāzi, divos pirkstos saņēmis. Ketrina nemēdza diena lietot alkoholu, izņēmums bija kāda vīna glāze kopa ar draudzenēm. Un nekad viņa nedzēra stipros dzērienus neatšķaidītā veidā. Bet glāze pirkstos šūpojās, un varētu gadīties, ka tā iekristu Ketrinai klēpī, ja viņa to nepaņemtu. Pēc pirmā malka viņa saviebās un tad iedzēra vēl vienu.

- Ko tu tur darīji? - Klejs vaicāja.

- Vienkārši braucu garām.

- Redzēji viņu garāmbraucot? - Klejs neticīgi novilka.

- Es apstājos piebraucamajā ceļā. Vienkārši sēdēju mašīnā.

- Kāpēc?

- Skatījos.

- Skaidrs. - Klejs saprotoši pamāja ar galvu.

- Nudien, es esmu sajūsmā par māju, - Ketrina atzinās. - Man gribas to pamatīgi izjust.

- No piebraucamā ceļa?

- Jā. Es saprotu, ka tas izklausās muļķīgi.

- Tu taču nesatikies ar Dūganu vēl vienai apskatīšanas tūrei?

- Nē.

- Labi. Jo es ceru, ka tu pateiksi man, ja tāda būs bijusi.

- Es patiešām tev stāstu pilnīgi visu. 13et nekā tāda nebija.

- Jāstāsta ir pirms notikušā, nevis pēc.

- Paklau, es atbraucu tāpēc, ka sastapos ar slepkavu. Es esmu nedaudz nobijusies.

- Viņš nav slepkava. Viņu attaisnoja.

- Viņš stāvēja pie manas mašīnas un vēroja mani.

- Vēroja, kā tu sēdi mašīnā?

- Jā. Tas bija spocīgi. Kas viņam vispār tur darāms?

- Viņš strādā "Bolta buvkompānijā". Jau sen. Droši vien uztur kārtībā mājas apkārtni.

Ketrina apjuka. Viņa atcerējās, ka Bucs bija celtnieks, bet neatskārta, ka Bolta firmā. - Tu zināji?

- Ka šodien viņš būs tur? Nē. Protams, ka nē. Bet mani nešokē tas, ka viņš strādā vienā no sava darba devēja būvobjektiem.

- Tu zināji, ka cilvēks, pret kuru mans virs uzturēja apsūdzību, ir cēlis māju, ko tu mani sūtīji apskatīt un ko es gribu pirkt? Tu zināji, ka viņš strādā firmā, kas pieder klientam, kuru tu man liki savaldzināt?

- Reimonds Bucs strādā Bolta, nevis Dūgana firma. Bolts ir Dūgana apakšuzņēmējs.

- Es negribu, lai tas cilvēks butu pie manas mājas.

- Tā nav tava māja.

- Es negribu, lai tas katordznieks būtu manā tuvuma.

- Bucs nav katordznieks. Viņš iekļuva sistēmas dzirnakmeņos un tika attaisnots.

- Viņu palaida vaļā juridiskas formalitātes dēļ.

- Jā, viņš riskēja un uzvarēja. Viņam ir tiesības uz normālu dzīvi.

- Bet viņš noslepkavoja savu sievu.

- Paklau, es saprotu,>ka viņa lieta kaitēja Stjū karjerai, bet dzīve turpinās, Keita. Juristam svarīgākais ir pareizi izveļoties lietu, kurai ķerties klāt. Buča lieta aiziet zaudēto ailē. Un lai iet.

Ketrina atkal pacēla glāzi pie lupām, bet tā bija tukša.

Viņa nepaspēja to nolikt uz galda, kad Klejs ielēja vēl, un

viņa nedaudz iedzēra.

/

Klejs atgāzās krēslā. - Vai zini, ko mēs, algotņi, mēdzam teikt? Šodienas ienaidnieks jau rit var būt tavs sabiedrotais.

- Tātad slepkava man sabeidz dzīvi, bet jau nākamajā dienā būvē man māju. - Ketrina izmocīja smiekliņu.

- Iespējams. Nekad nevar zināt, kas sekos. Jābūt mazliet elastīgākai pieejai.

- Elastīgākai?

- Grūti ir izmainīt pasauli. Sevi izmainīt ir viegli. - Klejs pagriezās jaunajā ādas krēslā un uzlika kājas uz retro stila

māzeraina koka galda. - Gribi lenču taizemiešu restorānā?

Viskijs bija sasildījis, un viņa vairs netrīcēja. Kleja pašpārliecinātība nomierināja un likās seksīga. - Mums ir pasūtīts lenčs?

- Man pasūtīts. Es uzaicinu tevi pievienoties. - Viņš piecēlās un nomainīja uzvalka žaketi uz drēbnieka šūtu putekļu mēteli, tik jaunu, ka tam vēl bija asas ieloces pēc iesaiņošanas kārba. - Kā vēlies.

Viņa piekrita, un abi devās uz "Nabaga siāmieti" pilsētas centrā. Negribējās braukt mājup vienai. Lai ari ko Klejs sacīja par Buču, satikšanās bija biedējoša. Ketrina baidījās, ka attaisnotais noziedznieks varēja redzēt viņu sarunājamies ar Siju tiesas prāvas laikā un tagad pazina viņu. Tais retajās reizēs, kad piedalījās prāvās, Ketrina sēdēja galvenokārt pēdējās rindās un tāpēc nezināja, vai Bucs būtu ievērojis viņas seju. "Šodien viņš redzēja mani sēžot mašīnā pie pludmales mājas plati ieplestām, pret vadības paneli atbalstītām kājām, un noteikti kaut ko tādu neaizmirsīs."

- Iesim tur, dziļāk, - aicināja "Nabaga siāmieša" īpašnieks Džimijs, jauns puisis baltā uzsvārcī, sagaidījis klientus pie durvīm. Viņš nebija taizemietis, toties restorāna pavars gan bija skolojies Taizemē. Zālē sēdēja tikai viens klients, un Ketrina brīnījās, ka tāds restorāns var savilkt galus kopā -trešdienas lenča laikā tukšā zāle nepārprotami liecināja par tuvajām beigām. Džimijs pakratīja Kleja roku kā vecs draugs un tad pievērsās viņai.

- Un jūs droši vien esat misis Stārka. - Viņš plati pasmaidīja.

- Jā. Priecājos iepazīties. - Viņa dāvāja Džimijam vienu no iestudētajiem dežūrsmaidiem.

Ja vien kaut ko ievajagas, sakiet droši man personīgi, misis Stārka. - Viņš palūkojās uz Kleju. - Galdiņš uzklāts .irkanajā kabinetā, mister Bjūkenan. Neviens jums netraucēs.

Abi uzreiz tika ievesti privātajā kabinetā zāles tālajā stun aiz sarkana aizkara. Ketrina izbrīnījās, ieraugot vīrieti, kas gaidīja viņus, no bļodiņas skaļi ēzdams tomja-mas zupu.

Klejs viņus iepazīstināja. - Frenk, tā ir Ketrina Stārka. Profesionāla fotogrāfe. Bet te, es apsolu, viņa nav nākusi fotografēt. Viņa ir Stjū sieva. Ketrina, tas ir Frenks Hra-nics.

Vīrietis pietrausās kājās, lai sasveicinātos. Viņš bija tik ļoti apaļš, ka vajadzēja atbīdīt krēslu, lai pieceltos, un tad vēders uzplājās uz galda kā pustukšs sēžammaiss. Ketrina viņu pazina. Par šo cilvēku runāja un rakstīja, kad pirms vairākiem gadiem Folriveras mērs Veldžs viņu pieņēma darbā par pilsētas rehabilitācijas fonda vadītāju. Hranicam nelaimējās, pavalsts audits alklaja, ka fonds novirzījis līdzekļus kādam Providensas uzņēmumam, kas izrakstīja viltotus rēķinus par nemaz nesniegtajiem pakalpojumiem. Ketrina nezināja, kur Hranics dabūjis apaļo, neveiksmīgam tetovējumam līdzīgo rētu uz vaiga. "Degzīme," viņa piepeši saprata, "ceturtdaļdolāra monētas lielumā un ar neskaidri saskatāmu prezidenta galvas nospiedumu."

Hranics visu novēla uz grāmatvedi, taču abi tika apsūdzēti noziedzīgā pavalsts līdzekļu piesavināšanās lietā. Stjū bija stāstījis, ka pēc Hranica atzīšanās apmaiņā pret samazinātu sodu visa vaina tika uzkrauta grāmatvedim, kurš nokļuva uz tiesu medicīnas eksperta galda ar sasmalcināta ok-sikontīna pilnu kuņģi. Hranicam pierādīta vaina bija administratīvs pārkāpums un ieteiktais sods - trīsdesmit dienas vietējā cietumā, ko par palīdzību izmeklēšanā nomainīja ar sabiedriskajiem darbiem. Audita rezultāti liecināja par krāpšanos simtiem tūkstošu dolāru apmērā, taču atgūt izdevās tikai pāris tūkstošus. Bet apgabala prokurora palīgs, kuram uzticēta šī lieta, bija neviens cits kā Klejs Bjūkenans.

Stju stāstīja, ka Klejs esot bijis saniknots, kad grāmatvedis nomira un Hranicam neiedomājami paveicas tikt sveikā cauri. Tagad, gatavodamies kopā ar resnuli paēst lenču, viņš nemaz neizskatījās nikns.

- Kā tev, Frenk, klājas? - Klejs apjautājās pēc iepazīstināšanas.

- Es esmu norūpējies, - Hranics norūca.

- Par svaru? Jo tas tevi piebeigs.

- Ja iedomājas tās visas lietas, kas var piebeigt, tad es labāk izvēlos ēdienu. Bet tu jau neuzaicināji mani, lai apspriestu manu veselību.

Viņi apsēdās pie galda. Hranics būtu mierīgi varējis uzlikt zupas bļodu uz vēdera un turpināt ēst.

- Ir laiks papļāpāt par maniem juridiskajiem pakalpojumiem, Frenk.

- Vai drīkstam to pārrunāt viņas klātbūtnē?

- Jurista un klienta sarunu neizpaušanas princips attiecas uz visiem maniem darbiniekiem.

- Bet viņa ir tikai tava partnera sieva. Viņu nevar izsaukt uz liecināšanu tiesā?

- Nē. Es viņu atvedu šurp kā darbinieci kontaktu uzturēšanai ar klientiem. - Ketrina gandrīz iespurdzās. Klejs nopietni turpināja: - Pirmkārt, ja tev jautā, kādas mums ir at-liecības, tev jāapgalvo, ka tu esi lud/is juridiskas konsultācijas. Tādējādi viss, ko mēs darām, ir konfidenciāls, īpaši las, kas saistīts ar tavu iepriekšējo krimināllietu.

- Skaidrs.

- Otrkārt, es gribu visu mana honorāra atlikušo daļu tagad. Summu tu zini. Es tikai pasteidzinu maksājumu grafiku. Brīdini māsu, ka viņa saņems no mums rēķinu par juridiskajiem pakalpojumiem. Lai izraksta čeku mūsu firmai, kā parasti. - Hranics novaidējās, un Klejs pajautāja: - Tā viņai vēl ir, vai ne?

- Kontā. Izrakstus viņa man rāda.

- Vai viņa tev izsniedz pa kādai summiņai, kā plānots?

- Jā, bet mana naudas plūsma nekam neder. Man vajag jaunu auto.

- Tev nedrīkst būt nauda, tu nedrīksti pirkt dārgas mantiņas, Frenk. Tu nedrīksti pat apostīt naudu, kamēr tā objektīvi neparādās kā nopelnīta, un pašlaik tā ir tikai minimālās algas apmērā. Tikai tāpēc, ka tevi pieķēra nozieguma vietā. Naudas līdzekļu atlīdzināšanas prasība vēl ir spēkā. Un vēl jau ir neizpildīts nolēmums civillietā. Tevi joprojām novēro. Ja tev vajadzīgs auto, es teiktu, ka tas varētu būt lietots "Toyota Corolla". Ekonomisks. Labs benzīna patēriņš.

- Tik daudz laika pagājis! Vai es nevaru vienkārši dabūt no viņas pārējo?

Klejs sadrūma. - Tu to apēdīsi, nodzersi vai paspēlēsi. Tu nespēj sevi kontrolēt. Es to zinu. Tava māsa to zina. Tas arī ir daļējs iemesls tam, kāpēc viņa negrib atdot tev visu uzreiz. Sasodīts, tu arī to zini. Paraugies, kāds tu izskaties, resnais!

- Viņa to var nosaukt par dāvinājumu. Tā ir mana, ne vis viņas nauda.

- Un tad tu to iekļausi nodokļu deklarācijā? Lai aizdo mas krit uz māsu? Nu nē, velns parāvis. Tev, draudziņ, tagad vajadzētu likt lietā metodi, kad līdzekļi no turīgākā pa mazām tiek nopludināti mazturīgajam. Nedari neko tādu, kas varētu pievērst uzmanību. Turpini saņemt vienu tūkstoti mēnesī, ieskaiti savā budžetā kā skaidru naudu, ar ko norēķinies par pārtiku un benzīnu. Pēc aptuveni pieciem gadiem tu būsi visu saņēmis, neko neizkaisot vējā. Tāds būs mans juridiskais un draudzīgais bezmaksas padoms.

- Tātad tu tagad vari paņemt visu savu daļu, bet es nevaru? To tu man gribi iestāstīt?

- Es neesmu notiesātais noziedznieks, Frenk. Es esmu tikai jurists un sniedzu maksas pakalpojumus. - Klejs uzsita viņam pa gaļīgo plecu. - Saproti, likumīgā veidā es tik un tā nevaru piespiest tavu māsu, lai atdod naudu tev. Juridiski tā nauda nemaz neeksistē. Ja gribi viņu reāli ietekmēt, tev būs atkal jāvēršas pie mūsu drauga Providensā.

Resnulis nobālēja un sagrozījās, vēders pagrūda galdu. - Es viņu tajā vairs neiesaistīšu. Es atpirkos. - Hranics neviļus pieskārās apaļajai rētai. - Turklāt viņa ir mana māsa. Negribas, lai viņai atgadās kaut kas ļauns.

- Tad pieņem sava jurista padomu. Un samaksā man par to.

Pēc neilgas īgņošanās un nenozīmīgu jautājumu apspriešanas Hranics piecēlās no krēsla un atvadījās. Ketrina nogaidīja, līdz nošķindēja zvans pie ieejas durvīm, ziņojot par viņa aiziešanu, un tad ar šausmu pilnu izteiksmi palūkojās uz Kleju.

Viņš pasmaidīja un uzlika kājas uz krēsla viņai blakus, atlaizdamies slīpi kā cilvēks, kas nupat sevišķi garšīgi pamielojies. - Pēc tavas sejas spriežot, ir radušies jautājumi, -viņš sacīja. - Klausos.

- Vai mūsu firma pārstāv misteru Hranicu kā kriminālnoziegumos apsūdzēto?

- Savā ziņā.

- Tu taču zini, ka Stjūarts tam nepiekristu.

- Redzi? Te ir labs viņa elastības trūkuma piemērs. Mušu firma ir ideāli piemērota aizstāvībai krimināllietās. Vienmēr ir bijusi. Gadiem ilgi mēs darbojamies ar krimināltiesībām, skaidrs? Neviens to nepārzina labāk par mums.

- Viņam tas ir principa jautājums, - Ketrina sacīja. - Bet izklausījās, ka tev jau agrāk ir bijušas darīšanas ar to cilvēku.

- Mēs gadiem ilgi saņemam regulārus maksājumus no Hranica māsas. Viņai ir cits uzvārds. Un tev taisnība. Stjū to neatbalstītu, tāpēc rēķinus izrakstu es.

- Stjū neko nezina?

- Precīzi izsakoties, pagaidām es Hranicu neaizstāvu nevienā krimināllietā. Viņš nav apsūdzēts, ir izcietis sodu. Es tikai palīdzu viņa māsai ar cilvēktiesību jautājumu, proti, kā pārvaldīt kaitīgu ieradumu nomākta brāļa naudu.

- Nozagtu naudu.

- Tiksim skaidrībā. Hranics ir parādā naudu. Bet viņa māsa apmaksā mūsu rēķinus.

- Viņa atpērkas ar nozagtajiem līdzekļiem, kurus glabā savā kontā. Vai tas ir skaidrs diezgan?

Klejs plati pasmaidīja. - Kā lai to ņem. Viņa regulāri maksā no personīgā bankas konta. Lielais maksājums būs ban kas čeka veidā.

- Tu uzturēji apsūdzību pret Hranicu. Vai te nav intere šu konflikta?

- Klients var atteikties no tiesībām ziņot par interešu konfliktu. Neviens šo lietu nepārzināja labāk par mani, un es atskārtu, ka nauda nebija nekur pazudusi. Viņa divdesmit piecus gadus vecais grāmatvedis ar pašnāvnieka likteni gluži noteikti nebija to paņēmis. Uzsācis privātpraksi, es sazinājos ar Hranicu, un viņš drīz vien saprata, ka gudrāk ir manī iegūt sabiedroto nekā pretinieku. Ir dzirdēta tāda gudrība? Turklāt viņš dabūja ļoti jauku vienošanos par vainas atzīšanu.

- Tu viņam pieprasīji daļu no netiras naudas.

- Tu joprojām neizsakies pareizi. Viņa māsa par manām konsultācijām mūsu firmai maksā honorāru - deviņsimt deviņdesmit piecus dolārus mēnesī. Tas iegrāmatots ailē par ipašuma plānošanu. Un, starp citu, pēdējos piecus gadus pusi no tās naudas saņemat jūs. Ar šā mēneša čeku droši vien samaksāts par šiem pilnīgi jaunajiem adas zābakiem, kas tev kājās.

Ketrina pietvīka. - Tev patīk?

- Tev piestāv, un es varu saderēt, ka tu jau sen tādus gribēji, vai ne?

- Varbūt.

- Un tagad tu dabū to, ko gribēji?

- Tu esi pārliecināts, ka nav nelikumīgi pieņemt naudu no noziedznieka? Saproti, es nevis atbalstu Stjuarta veto uz aizstāvību krimināllietās, bet negribu darīt neko pretlikumīgu.

Advokātiem krimināllietās maksā noziedznieki, Kei-l,i, - Klejs teica un nogaidīja, lai Ketrina novērtē viņa apgalvojuma vienkāršību.

Viņa pievērsās ēdienam, lai iegūtu laiku pārdomām, klejs lika viņai justies kā mazai meitenei - strīdēties ar advokātu nebija viegli. Bet īstenībā jautājums bija par to, карее vispār būtu jāstrīdas. Glītais iepretim sēdošais vīrietis pārņēma vadību un galvu reibinošā ātrumā rāva viņu līdzi aizraujošā piedzīvojumā, paveikdams tieši to, ko viņa vienmēr bija gaidījusi no Stjū.

22

Ketrina pastaigājās gar piekrasti, lūpas cieši sakniebusi. Bija pagājušas trīs dienas, un viņa pirmoreiz nopietni apsvēra, ko stāstīt vīram par to, kas atgadījies viņa prombūtnē.

- Nelauzi galvu pārlieku, - Klejs bija pamācījis.

Viņa domāja par to, kā veicas Stju. "Diez vai viņš ir nogalinājis briedi un cep steikus. Ticamāk, ka ēd konservētas pupiņas, un tas vēl nebūtu tas sliktākais." Lai gan tobrīd viņa neko briesmīgu nevarēja iedomāties.

Ostā valdīja rosība, kuģi nāca un gāja lēni un kārtīgi, kā jau gadu simtiem ierasts. Augstas trijstūrainas buras slējās debesīs, ievirzot slaikās jahtas līcī, bet dīzeļmotori pukšķinot stūma savas platākās nastas, šķeļot viļņus. Veikalu skatlogos karājās vaļu medību fotogrāfijas un suvenīri. Viņa nemanīja neko no tā visa.

Norisinājās tādi notikumi, kas Stju nebūtu pa prātam, un to visu ar viru nāksies apspriest pēc viņa atgriešanās. Ket-

Iiii.I nebūt neilgojās pēc tā - Stjū prata strīdēties, nestrīdo-ii.klasiskajā izpratnē. Viņš mēdza nosvērti noradīt 11/. vienu laktu, pēc tam uz nākamo, un pēc katra no tiem sekoja ļ.iutajums: "Vai tu par to padomāji?" Tas bija kaitinoši un iedarbīgi - kaitinoši, jo efektīvi. Bet viņš neredzēja kopainu. Abu dzīves pelēcība bija tam pilnīgi pietiekams pierādījums. Stju mēdza pareizi rīkoties pat visos sīkumos, bet nekas neuzlabojās.

"Vajadzēs apspriesties par māju okeāna krastā." To gribējās tik Joti, ka iztēlē Ketrina jau bija sākusi piemeklēt mēbeles. "Māksies atrast veidu, kā panākt Stjū piekrišanu un atturēt viņu no Molsones naudas taupīšanas." Viņi jau sen runāja par labāku mājvietu, un tagad arī nauda bija rokā. Šajā jautājumā viņas pozīcija likās stabila.

Negaidītā biroja paplašināšana bija Kleja problēma, lai gan šajā gadījumā Ketrina atbalstīja vīra partneri. Stju gan nepiekristu tam, ka Hranica māsa izliekas par klienti, lai nebūtu šai statusā jāuzrāda viņas brālis. Viņš nesamierinātos arī ar to, ka klientu pievilināšanai darbā pieņemti viltus partneri. Šie jautājumi bija sāpīgāki, lai gan par rezultātiem Stjū nevarētu sūdzēties. Klejs viņiem jau izrakstīja simttūkstoš dolāru čekus un gāja uz priekšu. Tā arī bija atšķirība starp abiem vīriešiem. Viens bija kustībā, otrs -inerts.

Tad vēl bija tāds sīkums kā Dūgana iepriecināšana. Ketrina saviebās. "Stāsts izskatās tik neglīti, ja to izrauj no konteksta! Bet taja nav nekādas romantikas. Iemīlēšanās viņam ne prātā nenāca; par to liecināja Dūgana seja, vedinot iedomāties runci, kas apēdis kanārijputniņu. Mūsu sakars nav kvalificējams kā abpusējs sekss, turklāt tam ir rezultāts. Un

es negrasos pamest Stjū. Bet to nevajag cilāt," viņa nolc ma. Stjū nebija pārāk greizsirdīgs, bet viņš ķertos pie pāi lieku pamatīgas analīzes. Akts pats par sevi bija gandrīz p.l rāk vienkāršs, lai Stjū to pareizi saprastu, - Dūganam kaul ko vajadzēja, un viņa to sniedza. Viss. Stjū butu mocījies līdz neprātam, mēģinot visu iztēloties sarežģītāk. Pēc tam viņš samierinātos. Kā iepriekš. "Tai ziņā viņš ir saprātīgs, uz viņu var paļauties. Viņš piedotu. Bet... kāpēc gan viņam to uzkraut? Priekšā ir svarīgākas darīšanas. Piemēram, māja. Daudz patīkamāka doma. Tiklīdz viņš atgriezīsies, bus jāsagatavo pirkuma piedāvājums."

Piekrastes restorāns atradās starp sieviešu apģērbu veikalu, kur varēja iegādāties tērpus atpūtai pie okeāna, un lietota kuģošanas aprīkojuma apmaiņas centru. Ketrina atvēra durvis un iegāja iekšā.

Interjeru skopi apgaismoja papīra laternas. Krēslu nebija, toties ap ratu riteņu formas kafijas galdiņiem bija dažādu veidu krāsainas kušetes. Turīgi klienti un klientes uzvalkos un svārkos sēdēja vai zvilnēja pusguļus, laiski mielojoties no lielām kopīgām paplātēm. Neviens nesteidzās. Melnā tērptās oficiantes ar visiem pieejamiem uzkožamajiem ēstgribas ierosināšanai lēni apstaigāja galdiņus. Šī nebija ātram lenčam paredzēta vieta.

Jauna sieviete ar pakausī ciešā mezglā savilktiem melniem matiem nevērīgi sveicināja Ketrinu.

- Rezervēts?

- Nezinu. Man šeit ir tikšanās.

- Labi... - Melnmate skopi pasmaidīja. - Varbūt rezervējis tas, ar ko jums tikšanās?

Ketrina sabozās un atbildēja melnmates smīnam ar cu-

(■ in saldu smaidu. - Atvainojiet. Varētu but rezorvels ar M.irdžerijas Hanstetes uzvārdu. Vai pazīstat viņu?

Sievietes seja pārvērtās, vēso nevērību zibenīgi nomainīja mākslotas sirsnības un baiļu savienojums. - Ja, protams.

I aipni lūdzu. Tūlīt atradīsim galdiņu.

Viņa aizveda Ketrinu zāles dziļumā, steidzīgi kaut ko runādama, it kā abas būtu senas paziņas, un izvēlējās galdu pie loga, nostāk no citiem. Diezgan privātā vieta Ketrinai patika, ņemot vērā apspriežamos jautājumus.

- Vai vēlaties kādu vīnu?

- Man nevajadzētu.

- Tas būs par brīvu. Un diezgan labs.

Ketrina piekrītoši paraustīja plecus, un melnmate aizsteidzās pēc vīna.

Mārdžerijai ienākot, apkārtējo reakcija bija tāda, it kā būtu ieradusies pirmā lēdija. Sarunas pieklusa līdz dūkoņai. Gan klienti, gan oficianti paraudzījās uz viņu un novērsa skatienus. Drosmīgākie pavēcināja sveicienu. Viņa pamāja ar galvu, tad izstiepa roku ar putekļu mēteli, un melnmate to aiznesa. Nepagāja ne mirklis, kad jauns, glīts oficiants viņai pasniedza vīna glāzi, un viņa devās pie Ket-rinas galda, pienāca un apstājās pie kušetes.

- Laipni lūdzu "Stacijas pieturā".

Ketrina piecēlās, lai sasveicinātos, liekot lietā vienu no viņas sabiedrībā pieņemtajiem apskāvieniem - draudzīgu, bet oficiālu, vieglu satvērienu, kam vajadzēja izrādīt tuvību un uzticību, bet ne pārlieku uzbāzību.

Mārdžerija bija uzposusies, Holijas Plintas vārdiem izsakoties, "ielenes uniformā" - melnos minisvārkos, ādas zābakos ar augstiem papēžiem, balta, caurspīdīgā blūzē un

krūšturī, kas klientu apbrīnai piedāvāja iespaidīgus krūšu apaļumus. Viņa atgādināja staigājošus saldā ēdiena ratiņus, ko nenomoka vainas apziņa.

- Vai mana zāles pārzine Sondra tevi pieklājīgi uzņēma?

- Vai tu pašlaik esi darbā?

- Man pieder trīs mazi uzņēmumi. Es darbā esmu vienmēr.

Melnmates izbīļa pārveidotā seja bija smieklīga, tomēr Ketrina nolēma, ka tas nav pietiekams sods. Viņa pati jaunībā bija apkalpojusi citus, bet nu pienākusi viņas kārta saņemt pienācīgu apkalpošanu. - Viņa varētu mazliet vairāk pacensties.

Mārdžerija pamāja ar galvu, paturot to prātā, un apsēdās Ketrinai blakus, nevis uz otras kušetes.

- Tu lieliski izskaties, - Mārdžerija teica, sekojot viņu nerakstītajam noteikumam uzsākt visas tikšanās ar savstarpējiem komplimentiem.

- Tu arī. Kaut man būtu tādas kājas!

- Un kā Stjū klājas Aļaskā?

- Nezinu. Mobilais tur nedarbojas.

- Skaidrs.

- Domāju, ka viņš spēj parūpēties par sevi.

- Vai ari pārtiek no pupiņām.

Tieši tobrīd oficiants uz galdiņa nolika paplāti. Tur bija uz iesma ceptas gliemenes ar ķiploku sviestu un trauks ar balto mērci, kurā spīdēja sarkanās paprikas gabaliņi. Mārdžerija uzdūra gliemeni uz mazītiņās uzkodu dakšiņas un izbagarēja ar to mērces trauku.

- Kā iet Robertam un Eimijai? - Ketrina jautāja. Mārdže-rijai bija deviņgadīgs dēls un vienpadsmitgadīga meita.

- Viņi ir miļi, darbīgi un dārgi izmaksā. Privāta pamatskola ir kā treniņš koledžas mācību maksai. Un ik mēnesi man jāapmeklē garlaicīgas izrādes, dzejas lasījumi, svētku koncerti. Turklāt vecāku padome grib, lai ziedojam visvisādiem labdarības fondiem. Es to daru, bet ar noteikumu, ka mūsu firmas vārds ir uz visām viņu skrejlapām. Vismaz labs sabiedrisko attiecību gājiens pie vienām sāpēm. Bet es negribu tevi garlaikot ar māmiņu pļāpām. Parunāsim par kaut ko interesantāku.

- Pļāpām gan nav nekādas vainas, turklāt es pati pajautāju.

- Tad es negribu garlaikot sevi. Man laiks atvēlēts pieaugušo meiteņu sarunai. - Viņa iedzēra vīna malciņu. - Tu ierosināji šo mazo pasēdēšanu divatā. Par ko gribēji aprunāties?

- Par darīšanām un seksu.

- Ko tu saki! Tas tiešām būs interesants lenčs. Turpini, lūdzu.

- Man ir tāds iespaids, ka tev vienlīdz labi veicas abos, un es gribētu pasmelties no tavas pieredzes.

- Sāc tik smelt. Es pateikšu, kad jāmet miers.

- Pavisam negaidot, man sāk veikties. Ārkārtīgi veikties.

- Darīšanās vai seksā?

- Darīšanās. Varbūt abos. Par to vēlāk. Bet vispirms par darīšanām. Zini, tas pagaidām ir neizpaužams. Ir arī konfidencialitātes klauzula, tāpēc man vispār nevajadzētu par to stāstīt. Bet tu jau atceries par to lielo lietu, par kuru biju stāstījusi...

- Molsones lieta, jā.

- Pareizi. Nu, ir panākta vienošanās.

- Cik dabūjāt?

- Daudz. - Mārdžerija pavicināja ar dakšiņu, mudinot turpināt. Ketrina palūkojās apkārt un tad pačukstēja: - Viens, komats, pieci miljoni mums pēc sadalīšanas.

Mārdžerija pamāja ar galvu. Paziņojums bija atstājis uz viņu iespaidu. - Ieguldi pensijas kontā. Pataupi trešdaļu no dokļiem.

- Tu runā gluži tāpat kā Stjū.

- Šaubos gan, bet, ja tā nudien ir, tad viņam taisnība.

- Viņš man vēl neko nav pateicis.

- Tiešām? Savādi. Kā tad tu uzzināji?

- No Kleja.

- Interesanti.

- jā. Klejs paplašina firmu.

- Prātīgi. Izmanto veiksmes momentu.

- Es saprotu. Bet Stjū par to nekas nav zināms.

- Par ko?

- Par paplašināšanos, firmas pārveidošanu un darbinieku algošanu.

- Viss noticis vienā nedēļā? Kamēr Stjū ir projām?

- Jā, un Klejs lūdza mani palīdzēt.

- Ja jau viņš to visu dara, tātad iepriekš ir plānojis.

- Iespējams. - Ketrina samirkšķināja acis. - Bet mums nekad nav bijusi tāda nauda. Tagad ir. Un viņš domā, ka Stjū mūs bremzēs.

- Patiešām tā būs?

Ketrina kavējās ar atbildi, paviļāja gliemeni mutē. - Jā, -viņa beidzot atzinās. - Sasodīts! Es jūtos tik nelāgi, it kā būtu piekrāpusi vīru.

- Palīdzot viņa firmai? Nē. Tu viņam izdari pakalpoju-

ши. Mazajā biznesā iet skarbi, un ne visiem ir cīnītāja rak-■lurs. Stju tāda nav. Klejam ir. Tas ne visai atšķiras no de-ļ.im skolā... var visu vakaru gaidīt, kad pienāks īstais brīdis, bet var griezties dejā uzreiz, tiklīdz sāk spēlēt mūzika, kam, tavuprāt, ir lielākas izredzes norunāt satikšanos?

- Es saprotu. Bet tā ir sarežģīta situācija.

- Nē, nav vis. Tikai jāuzdod sev trīs vienkārši jautājumi. Ko tu gribi? Kā to panākt? Vai tu to spēj?

- Es domāju, ka zinu, ko gribu.

- Vai tev jabut Kleja komandā, lai to panāktu?

- Droši vien.

- Vai tu to spēj?

- Pagaidām. Bet Stjū nav šeit.

- Skaidrs. Nu, mans pieredzes bagātas sievietes viedoklis liecina, ka tu tiksi gala ar Stju. Kad viņš pārradīsies mājas, parunājieties. Rīkojies dzelžaini, ja viņš to nespēj. Padari viņu veiksmīgu - vienalga, vai viņš to grib vai ne.

- Ak kungs, precīzi! To jau es mēģinu panākt gadiem ilgi. Un Klejs arī to pašu saka.

- Ja reiz tu piemini Kleju, pāriesim pie seksa.

Ketrinas sirds salēcās. Viņa lieliski apzinājās, ka ballītē

Mārdžerija mēģināja savaldzināt Kleju, un tas izraisīja tādu kā īgnumu vai pat dusmas. - Tu taču ne...

- Nē. Bet vakar es ar viņu satikos.

- Tiešām?

- Viņš sāka ar mani runāt Stjū ballītē. Es pateicu, ka esmu ārkārtīgi aizņemta, bet iedevu savu tālruņa numuru. Lai ir tā, ka viņš man zvana. Tas ir tāds paņēmiens, ko var izmantot. Viņš piezvanīja nākamajā dienā, lai norunātu satikšanos.

- Savādi gan. Viņam bija jālido uz Aļasku.

- Nu jā, bet es priecājos, ka viņš neaizlidoja, jo man trakoti vajadzēja izmēģināt īso jaciņu, un es taja izskatījos kolosāli.

- Nedomāju, ka viņš tev derēs, - Ketrina pēkšņi ieteicās. - Saproti... pat tad, ja tu nebūtu precēta un varētu lus-tčties. Viņš ir visnotaļ dedzīgs.

- Tas man patīk. Diemžēl viņu interesē mans bizness, nevis es. Kaut kur viņam noteikti ir vēl kāda sieviete. Varbūt tu zini?

- Diez vai. Pašlaik viņš visu uzmanību veltī darbam. Es viņam pat palīdzu dabūt klientus, tici man. Vai viņš runāja, ka varētu sniegt juridiskus pakalpojumus taviem restorāniem?

-Jā. Es pieņēmu, ka ari tu tāpēc gribēji tikties...

- Nē. Hm... Protams, mēs gribētu tevi pārstāvēt. Bet es tikai gribēju lūgt padomu.

- Ir jau labi. Es protu lietas salikt pa plauktiņiem. Ja gribi apspriest darīšanas, varu izbrīvēt dažas minūtes darīšanu ailē. Lai gan es brīdinu, ka ielaisties darīšanās vai pārgulēt ar draugiem ir bīstama lieta. Ja slikti beidzas, visa draudzība var izputēt.

- Tad es to atstāju Kleja ziņā.

- Darīšanas vai seksu? - Mārdžerija viltīgi pasmaidīja.

- Par to es tev gribēju pajautāt. Tu šad un tad jokojies par laišanu pa kreisi. Taisnību sakot, diezgan bieži. Un es sāku domāt... vai tu patiešām to dari?

Mārdžerija iztaisnojās, pētoši lūkojās Ketrinā un domāja. Ketrina bija pārkāpusi nenozīmīgas pļāpāšanas, tenku līmeņa robežu. Tad Mārdžerija nolēma, ka pienākusi kārta vel vienai gliemenei ar mērci, un nesteid/igi izrēķinājās ar lo. - Tas ir ļoti personīgs jautājums, - viņa beidzot bilda.

Es negribu, lai par mani baumotu.

- Mēs esam draudzenes. Un pagaidām vel neesam saistītas biznesā. Un neguļam kopā. Turklāt es tev pastāstīju par konfidenciālo vienošanos.

- Tu gribi lūgt padomu tāpēc, ka esi sākusi laist pa kreisi?

Ketrina iekoda lūpā. Mārdžerija izrādījās tieša un atjautīga. Tas bija mājiens, lai pirmā kādu noslēpumu atklāj Ketrina un tikai tad Mārdžerija izpļāpās savējo. - Es atbraucu pie tevis, jo zinu, ka tev var uzticēties.

- Tas, manuprāt, izsaka to, kas man būtu jāzina. Runa ir par Kleju? Es manīju spriedzes vibrācijas, kad pieminēju viņa vārdu.

- Nē. Tas nav neviens no taviem paziņām. Un tas neturpināsies. Vienkārši...

- Impulsīvi?

- Ne īpaši.

- Interesanti. Turpini.

- Es kaut ko gribēju. Sapratu, kā to panākt. Un, pat pašai par pārsteigumu, izdarīju to.

- Nebrīnies. Sekss ir bauda. Vismaz tā vajadzētu būt. Vēl jo labāk, ja no tā izriet kaut kāds taustāms labums.

- Vai tev patīk iepriecināt vīrieti?

- Ja ar iepriecināšanu tu apzīmē orālo variantu, tad tas, manuprāt, var būt gan apnicīgas klaušas, gan bauda, vai arī no visa pa druskai. Viss atkarīgs no tavas attieksmes.

”Un attieksmi var mainīt," Ketrina nodomāja. - Tas nebija abpusējs sekss.

- Sapratu. Kā bija? Vai pastāstīsi sīkāk? Nu taču, vismaz drusciņ tu vari izstāstīt par gūto prieku.

Ketrina ieķiķinājās un pēkšņi jutās mazliet kā skolniece. Viņas gados tā bija lieliska sajūta. - Milzīgi sēklinieki, - viņa pačukstēja.

Mārdžerija piebalsoja ar sazvērniecisku smiekliņu. - Tiešām? Kā olīvas? Žāvētas dateles? Vili pāris kivi? Varbūt brūni ar mazu pūciņu...

- Tev gan ir iztēle.

- Ēdināšana ir mana iekšējā būtība. Man tas saistās ar pārtiku.

- Tādā gadījumā es teiktu, ka drīzāk kā valrieksti čaumalā.

- Tas nudien ir jauki.

- Bet viņš grib satikties un, manuprāt, nākamreiz gribēs vairāk. Kā tu rīkotos?

- Tev jau ir tas, ko gribēji?

-Jā.

- Gribi kaut ko vairāk?

- Ne no viņa.

- Tad tev jāizbeidz, jāpārtrauc tās attiecības. Pastāsti Stjū un dzīvo tālāk.

Ketrina sarauca pieri. - Pastāstīt Stjū?

- Protams. Ja viņš uzzinās no citiem, tas nelabojami iedragās jūsu laulību.

- Ja es viņam pastāstīšu, tas noteikti iedragās manu laulību.

- Tev faktiski nebija seksa, bet viņš nemūžam nenoticēs, ka nekā nebija, ja tu slēpsi izdarīto un viņš par to uzzinās. Stjū nodomās, ka tu gribi mazināt nodarījumu. Sakrati?

- Tatad vienkārši jāpastāsta viņam? Tāds ir lavs padoms?

- Tieši tā. Tiklīdz viņš atgriezīsies mājās. Jo agrāk to izdarīsi, jo agrāk tas beigsies. Un tūlītējas grēksūdzes gadījuma tava vainas apziņa liksies sāpīgā un patiesa, pat ja l.r-da nebūtu.

- Es nudien jūtos mazliet noziegusies, - Ketrina sacīja. Vaina gan nemaz nebija tas, ko viņa apzinājās, bet šķita pareizi to pateikt. Galvenokārt negribējās zaudēt darījumu ar Dūganu un izsaukt Kleja dusmas.

- Vai bija vērts? - Mārdžerija pajautāja. - To nevar zināt. Varbūt bija.

- Droši vien, redzēsim. Vai tu Ričardam stāsti, ko dari?

Mārdžerija pamāja ar galvu. Acīmredzot Ketrinas atklātais noslēpums bija pietiekami apmierinājis viņas ziņkāri, un viņa labprāt atbildēja: - Mums ir vienošanās.

- Interesanti.

- Jā, tiešām.

- Nejautāt un nestāstīt?

- Nē. Jautāt un stāstīt. Tas ir būtiski. Bez iepriekšējas aprunāšanās ar Riču es pat nesāku izmest tīklus kādam citam. Viņš reti iebilst. Viņam pārāk patīk paša brīvība.

- Oho!

- Restorānu biznesā ir daudz pieejamu jaunu sieviešu. Viņas grib izpatikt saimniekam. Kā tai firmas partnerei, kas jūsu ballītē koķetēja ar Stjū.

- Odra vēl nav īsta advokāte. Drīzāk viņa ir pāraugusi praktikante. Un Stju nemūžam nedarītu kaut ko tādu, lai atriebtos. Viņš nav tāds.

- Tā ir nevis atriebība, bet vienkārši godīgs barters. Un, dodot viņam brīvu vaļu, tu pati izvairīsies no nepatikšanām.

- Neies cauri. - Ketrina papurināja galvu. Pat tad, ja Stjū pietiktu drosmes pieprasīt līdzīgu apmaiņu, viņa pavisam noteikti nepiekristu Odras variantam. - Nē. Tikai ne Stjū. Viņš man vienkārši piedotu.

- Tad jau viss ir kārtībā. - Mārdžerija nobeidza sarunu, pievēršoties vīna glāzei, kad melnmate pietecēja pie viņu galdiņa.

Ketrina sadabūja maku, bet Mārdžerija pat nepakustējās.

- Viss nokārtots, - teica raižu nomāktā zāles pārzine, saimnieces priekšā demonstrējot platu, Ketrinai veltītu smaidu. Mārdžerija vēsi aizraidīja viņu prom, bet Ketrina pasmaidīja, priecājoties par nepatikšanām, kas gaidīja meiteni vēlāk, kad uzņēmuma īpašniece viņai ķersies klāt.

Ketrina jutās uzjautrināta un izjuta cieņu. Mārdžerijai bija vara. Viņa bija gudra, izskatījās sasodīti pasakaini un darīja to, ko gribēja un ar ko gribēja. Pati sev alta.

23

Ar raižpilnu izteiksmi seja Ketrina stāvēja pie Ļogana lidostas ielidojošo reisu paziņojumu ekrāna, un galvā atbalsojās Mārdžerijas padoms. Viņa joprojām skaidri nezināja, ko virām teikt. Nerātnā draudzene bija gan devusi norādījumu izstāstīt visu, bet nepievienoja izpildes pamācību.

Ketrina nolēma pagaidīt ar atzīšanos līdz brīdim, kad abi ar Stjū nokļūs mājās; šis lēmums nāca viegli. Varētu sākt modināt Stjū vainas apziņu par Molsones lietas atrisinājuma noklusēšanu. Tā vīrs tiktu noskaņots uz piedošanu. Pēc tam vajadzētu līgani pārslēgties uz pašas gaitām. Jāsāk ar simttūkstoš dolāru avansa pieņemšanu un mājas pirkšanas plānu bez Stju ziņas. Viņas loma pārveidotā biroja šovā bija neglītāka, un nelietīgā Odra droši vien pastāstīs Stju, ka sieva tur bijusi.

Lieta ar Dūganu bija nedaudz sarežģītāka. Visu rītu viņa bija klusībā izmēģinājusi dažādus tekstus, tomēr nespēja atrast īstos vārdus konkrētajai mijiedarbībai ar klientu.

Pat ja izdotos atrast īstos vārdus, lai izpelnītos piedošanu, patiesības atklāšanai līdzi nāca nopietna problēma - Stjn izbeigtu firmas attiecības ar Dūganu. Par to šaubu nebija. Viņas pūles izrādītos veltīgas. Sniegtais iepriecinājums paliktu bez atlīdzinājuma. To nedrīkstēja pieļaut. Bet Mārdžerija bija brīdinājusi, ka meliem ir īsas kājas, un Ketrina negribēja riskēt, zaudējot vīru, kurā ieguldījusi visu savu pieaugušas sievietes dzīvi, īpaši tagad, kad viņš kārtoja miljoniem dolāru vērtas lietas. Neprecēto pasaulē sievietes, kam tuvojas četrdesmit un nav darba, nebija īpaši pieprasītas.

Stju neatbildēja uz zvaniem un nebija arī zvanījis ielidojot. Parasti viņš tā nerīkojās un mēdza piezvanīt katrā ceļojuma posmā, atgādinot izlidošanas un ierašanās laiku; tas vienlaikus bija apnicīgi un nomierinoši. Ketrina nostājās uzreiz aiz drošības dienesta darbiniekiem un smaidīja, noraugoties uz iznākošajiem pirmās klases pasažieriem. Šajā reisā Stjū vēl nevarēja būt to skaitā. Bet pēc vienošanās Molsones lietā un līguma ar Dūganu viss būs savādāk. Viņa pacietīgi - tāpat kā visus šos desmit gadus - gaidīja.

Ketrinai ienāca prātā, ka pirms atzīšanās vajadzētu padarīt Stjū maigāku ar seksu. Tik un tā viņai sava enerģija būs jāpārvirza uz vīru. Pašas erotiskie piedzīvojumi laikā, kad vīrs meklēja piedzīvojumus mežonīgajos ziemeļos, likās interesanti, bet tiem nebija lemts turpināties; nevarēja taču, vīram klātesot, rīvēties pret Stju partneri un "iepriecināt" ietekmīgus klientus. Nevarēja slapstīties telefona būdās, lai apmierinātu savas iegribas. Iepriekšējā naktī viņa aizvadīja beidzamo pašapmierināšanās seansu, iztēlojoties, ka lielais spilvens ir Klejs. "Vairs ne," viņa nolēma. "Tiklīdz Stjū pārradīsies, no tām fantāzijām būs jāatvadās."

Nu nāca pārējie pasažieri. Stjū vēl nerādījās. Viņa pavē-i.i lupas platākam smaidam. Tūlīt būs. Viņa saņēmās, le-.tīstīšanās ģimenes strīdā ar juristu ir liels izaicinājums, bet vienmēr var likt lieta jūtas. Stju tās īsti nespēja saprast. Viņš mēģināja tās analizēt ar loģikas palīdzību un ne vienmēr bija pārliecināts par sava interpretējuma pareizību. Ja Ket-rina raudāja vai pacēla balsi, viņš mēdza saraukt pieri un teica: - Man šķiet, tu jūties satraukta, vientuļa, apjukusi, atsvešinājusies, neapmierināta tāda un tāda... iemesla dēļ. -Šāda veida analīzē daudzpunktes vietā varēja ievietot attaisnojumu vai nožēlu.

Pasažieru plūsma bija kļuvusi lēnāka. Iznāca sieviete ar maziem bērniem un pārāk daudzām somām. Stjū joprojām nerādījās. Dieva dēļ! Ketrina desmito reizi pārbaudīja reisa numuru. Un tad pēkšņi gaitenis palika tukšs. Viņa pagaidīja, līdz sāka nākt apkalpes locekļi, un uzrunāja sievieti tumšzilos svārkos un žaketē ar nedaudz ieslīpi piespraustu spārnveida nozīmīti no zelta.

- Vai ir vēl pasažieri?

- Nē. Gaidāt kādu bērnu?

- Nē. - Ketrina pasmaidīja. Ar smaidu ir vieglāk panākt, lai cilvēks palīdz, un šī sieviete bija beigusi darbu. No tiem, kas sūdzas, parasti izvairās. Vislabāk iedarbojas pieklājība un neatlaidība. - Man ir pazudis vīrs.

- Tas ir labi vai slikti?

- No visa pa druskai.

Stjuarte ieķiķinājās. - Es jūs aizvedīšu pie cilvēka, kas var palīdzēt.

Ketrinas šarms iedarbojās burvīgi. Stjuarte viņu aizve-

da līdz rindas sākumam, kur viņu uzklausīja lidostas darbinieks, kas pārbaudīja pasažieru sarakstu.

- Viņš neiekāpa, - vīrietis sacīja.

- Sietlā?

- Fērbenksā.

- Nē. Viņš būtu piezvanījis.

- To es nevaru paskaidrot, - darbinieks attrauca, nepārprotami ne tik draudzīgi kā stjuarte, lai gan viņa darbalaiks vēl nebija beidzies. Viņš atbildēja Ketrinai ar neizpratnes pilnu skatienu, tādējādi apliecinot, ka izdarījis visu iespējamo un ka citi klienti gaida. Viņš nemaz nepriecājas, ka stjuarte ir atvedusi Ketrinu līdz rindas sākumam. Ket-rina paaugstināja toni par oktāvu - ne tik pieklājīgi, toties uzstājīgāk.

- Labi, taču... kur viņš ir? Vai to jūs nevarat noteikt?

- Kundze, mēs nevaram atrast cilvēku, kas nav iekāpis mūsu lidmašīnā. Tas nav tāpat ka pazaudēt somu.

- Nē, jūs pazaudējāt manu vīru.

- Varbūt viņš pats pazuda.

24

- Hallo? - Zema balss iedārdējās Stjū galvā.

"Es esmu miris. Un tas ir Dievs. Tūlīt pateiks, ka neticīgos nelaiž iekšā. Nolādēts!"

- Kas, ellē ratā, te ir? - Sulīgais bass piepildīja visu necilo būdu.

"Šī balss ir būdā. Nevis man galvā." Stjū sākumā sajuta atvieglojumu, ka tas nav Dievs, kurš noteikti nepieminētu velna mājvietu vienkārša apdzīvotības jautājuma noskaidrošanai. Tad prātā iešāvās vēl pārdrošāka doma. Viņš mēģināja uztrausties sēdus. - Aiven?

- Nē. Bet esi mierīgs. Es te nemeklēju problēmas.

Durvīs kāds bija - īstenībā Stjū redzēja tikai galvu. Stjū

vēlreiz mēģināja kaut ko pateikt, bet izdabūja pār lūpām tikai pretīgu krekšķi.

- Klau, puis, labāk noliec to nost, - svešais pamācīja.

Sākumā Stjū nesaprata, par ko tiek runāts, un tad aptvēra, ka rokās tur karabīni. Bet tā nebija pavērsta pret galvu. Viņš turēja to ieslīpi, it kā gribēdams noteikt pareizo virzienu. Viņš atlaida ierod, un tas ar būkšķi nokrita uz klona grīdas.

- Vai ar tevi, puis, viss ir kārtībā?

"Nē." Stjū raudzījās lūdzošām acīm. Vīrietis durvīs parādījās visā augumā.

- Ja tev no sirds gribas galu dabūt, es tev netraucēšu. Bet, ja vajag palīdzēt, tikai pasaki.

"Palīdzi. To man vajag!” Varētu taču pamāt ar galvu, un viņš pamāja. Vismaz domāja, ka tas izdevās. Bet vīrietis to neuztvēra, iedrāzās iekšā, sagrāba karabīni un prom bija.

Stjū nevarēja saprast, vai kāds viņam vispār bija parādījies. "Ja nu tas bija Dievs un pameta mani, kad ieraudzīja, ka uz nāves sliekšņa stāv Stjūarts Stārks, neticīgais. Tas mācītājs Ričardss mani nosūdzēja. Tā jau es domāju! Bet varbūt tas cilvēks bija vienkārši šaujamieroču zaglis. Lai nu kā, viņš ir prom." Stjū ieslīga nemaņā.

Un tad vīrietis atgriezās. Likas pagājusi kāda minūte vai stunda. Tas nebija nosakāms. Viņš lēja ūdeni Stjū mutē.

- Dzer lēnītēm. Es negribu, lai tu atkal sāc rīstīties un mani apspļaudi. Un te iesākumam būs sausiņš. Sasodīts, kā šeit smird!

Stjū neatcerējās vārdu "rīstīties", skaidri nezināja tā nozīmi. Viņš ļāva sevi pabarot, sākuma bija sausiņi un ūdens, pēc tam sulas maisījums un kaut kādi žāvēti augļi - garšu īstenībā nemaz nevarēja noteikt. Novārguma dēļ ēdienu vajadzēja košļāt divdesmit vai trīsdesmit reizes, un tikai tad viņš spēja to norīt, uzdzerot šķidruma malciņu.

Tad viņš aizmiga.

Nevarēja īsti zināt, cik ilgi bija nemaņā. Valdīja nakts, i.ii.nl varētu būt no četrām līdz sešpadsmit stundām. Vai m> divdesmit astoņām līdz četrdesmit. "Vai es būtu nogu-|r|is visu dienu? Iespējams. Diez vai." Svešais vīrietis tupē-ļ.i pie pavarda bedrē iekurta neliela ugunskura, kur liesma nebija ne pārāk liela, ne pārāk vāja.

Ahā, beidzot atdzīvojies, - vīrietis drūmi noteica. Balss tonis liecināja, ka viņam sagādātas pamatīgas neērtības.

Stjū aptvēra, ka spēj piecelties sēdus. Vēl svarīgāk bija las, ka spēja parunāt, lai gan mute šķita netīra un gļotaina, l>et izelpa smaržoja pēc sasmakuša piena.

- Vai tu esi glābšanas dienesta pilots? - viņš jautāja.

- Glābšanas? На!

Tas neizklausījās labi. Vīrietis vairs neko nepaskaidroja.

- Paldies par palīdzību, - Stjū sacīja. - Es biju diezgan bēdīgā stāvoklī.

- Un esi joprojām. Bet tas, ka tu runā un sēdi, ir laba pazīme. Vai lai atdodu tavu karabīni?

- Mana tā nav. Bet atdod gan.

- Ja gribi pabeigt, ko iesāki, es varu tev atdot karabīni un likt mierā.

- Ko pabeigt?

- Tu gribēji sev galvu noraut.

- Nē, negribēju.

- Es neesmu ne psihologs, ne ari cilvēku uzvedības eksperts, bet tu gribēji gan. Biji iebāzis sasodīto stobru mutē.

Mutē. Karabīnes stobru. Stjū miglaini atcerējās, kā trulā apmātībā grozījis ieroci rokās, līdz lūpas sakļāvās ap stobru. - Es murgoju. Neapjēdzu, ko daru. - Viņš sarauca pieri. - Ko es vēl darīju?

Vīrietis iesmējās, lai gan Stjū neko smieklīgu neredzēja.

- Tu apsolīji man piecdesmit tūkstošus par dzīvības glāb sanu. Pēc aprīkojuma spriežot, naudas tev ir kā spaļu.

- Diemžēl to es nevaru izpildīt. Likumā ir skaidri noteikta attieksme pret spaidu kārtā noslēgtiem līgumiem. Un labā samarieša likumi parasti aizliedz uzrādīt finanšu prasības dzīvības un nāves situācijās.

- Oho. Izklausās, ka tu sāc atlabt. Starp citu, tu runā kā viens sasodīts jurists. - Stjū aizvainotā klusuciešana to apstiprināja, un svešais turpināja: - Velns! Tu droši vien iesūdzēsi mani par to, ka es izglābu tavu ādu. Esmu dzirdējis, ka jūsējie tā dara.

- Es neiesūdzēšu.

- Vai rakstveidā negribi apliecināt? - Veltījis Stjū svinīgu pauzi, viņš iesmējās. - Lūk, vēl drusciņ paēd un padzeries.

Stjū paņēma spēka maisījuma - riekstu, musli un šokolādes gabaliņu - sauju no svešinieka iespaidīgās riekšavas. Viņš bija ražena auguma. Šis vārds Stjū viesa bijību un parasti likās attiecināms uz tādiem kā Rcdžijs Dūgans un ari uz šo vīrieti. Viņam bija apaļi pleci un masīvas kājas. Un plata bārda, kas ieskāva seju. Varētu būt mežstrādnieks vai uzbrucējs futbolā, varbūt ari motobraucējs ar "Harley-Davidson". Vai arī pajauns Santaklauss ar riekstu, musli un žāvētu augļu spēka maisījumu, ko izdāļāt pagurušajiem. Viņa apģērbs bija pamatīgi novalkāts, bet izskatījās silts, un pie biezās darbarīku jostas karājās cirvītis ar kaula kātu. Cepure bija no baltas kažokādas; roku darbs, varbūt pat paša roku darbs. Viņam bija līks deguns, un smaida brīdī atklājās, ka trūkst viena zoba, - tas viņa izskatu padarīja vēl lempīgāku.

- Es joprojām jūtos pusdzīvs.

- Tam tā pāris dienas jābūt. Ko tad tu ēdi un dzēri?

- Zālaugus, ūdeni. Vāveri.

- Lai arī kādi ir tie zālaugi, izbeidz. Acīmredzot nemaz lik ēdami nav, kā tu domā. Bet vāverei droši vien nebija ne vainas.

- Ēdienreizes man šeit vairs nav plānotas.

- Par taviem plāniem es neko nezinu.

- Kā tevi sauc? Man jāpateicas...

- Bleiks.

- Bleiks. Un tālāk?

- Vienkārši Bleiks.

- Paldies, Bleik. Tu izglābi man dzīvību.

- Viens labs darbiņš šodien.

- Tev tas ir tāds sīkums. Vai tu vienmēr klejo apkārt, uzmeklējot mirstošos?

- Nē, es klejoju apkārt, izlikdams slazdus, un to atsākšu rīt.

- Jums ir lidmašīna?

- Nē. Mani izmeta pie Kažokādu ezera. Šurp es atnācu kājām. Šī vecā būda ir mana apmetne pirms apgaitām. -Viņš palūkojās uz caurumu griestos. - Vismaz bija. Un ko, elle ratā, tu te dari?

- Mani atveda ar hidroplānu. Bija paredzēts, ka te es pavadīšu nedēļu. Mani vajadzēja savākt jau pirms vairākām dienām, bet pilots neatgriezās. Iespējams, ka avarējis.

- Varbūt. Zini, tādas lietas pavalstī gadās biežāk nekā apakšējās četrdesmit astoņās.

- Tā runā, - Stjū norūca. - Bet atgriezīsimies pie temata. Piezvanīt taču mēs varam, vai ne?

- No šejienes? Nē.

- Bet... vai vari mani aizvest uz tuvāko pilsētu?

- Gribi, lai paņemu tevi pičpaunā un eju simtiem judžu tālu atpakaļ pie civilizācijas?

Stjū vilies nočukstēja: - Vai atstāj man mazliet ēdamā un aizsūti kādu uz turieni. Nauda man ir. Es varu samaksāt par pūlēm.

- Tu laikam nesaproti. Te tuvumā nav pilsētu. Mēs esam pavisam tālu prom. Te nekā nav.

- Un rīt tu iesi prom?

- Pareizi.

Stjū apjuta, ka viņa glābējs aizslīd prom. Tas biedējoši atgādināja brīdi, kad viņam, lasot atzinumu par Buča apelāciju, jau pirms liktenīgā teikuma radās atskārta, ka viņš ir zaudējis tajā lietā, šausmināja doma par to, kā izturēt vēl vienu dienu.

- Un mani atstāsi?

- Ja vien tu nenāc līdzi un es nevaru no tevis tikt vaļā.

- Man jau sen vajadzēja atgriezties. Ja izturēšu vēl dažas dienas, gan jau kāds ieradīsies man pakaļ. Es vienkārši vairs nespeju koncentrēties un saindējos, apēdot melnu gliemi.

- Tie vispirms jāizvāra.

- Tiešām tu varētu mani tā atstāt? Man nav, ko ēst.

- Bet kāda velna pēc es to nevarētu? - Bleiks norūca. -Un... vai tad es esmu vainīgs?

- Kaut kas nogāja greizi. Bija paredzēts, ka šeit, būdā, man būs sagādāta pārtika, pannas un kastroļi. Kāds bus to visu savācis. Lūdzu, neliec man lūgties.

- Pasarg Dievs, nē. Nevajag.

- Atvaino. Es neesmu savā ādā.

- Un nevajag atvainoties. Ja kaut ko salaidi grīste, pats ari atbildi par to, bet nepazemojies. Esi vīrietis, sasodīts. -llleiks nokrekšķinājās un sāka rakņāties savā visai lielajā mugursomā. - Es tev došu, kas man ir, un tas nozīme, ka var dabūt tikai riekstus, žāvētus ābolus. Pārsvarā es pārtieku no tā, ko noķeru slazdos vai nomedīju. Tātad daudz nebūs. Mana bāzes būdā ir viss dzīvei nepieciešamais, bet līdz turienei nedēļu jāiet pa manu slazdu maršrutu.

Stjū atdzīvojās. īsta būda. Ar īstu pārtiku. - Es iešu līdzi, - viņš pēkšņi paziņoja.

- Ko?

- Es iešu tev līdzi uz otro būdu.

- Pašlaik tu nevarētu pat līdz mazmājiņai aiziet.

- Tu teici, ka neiesi prom līdz rītdienai.

- Un tu teici, ka tev atlidošot pakaļ.

- To es droši nezinu.

Bleiks nopētīja Stjū no galvas līdz kājām. - Pašreizējā formā tu nespēsi turēt līdzi.

- Es centīšos.

- Būs jāpacenšas kā vēl nekad mūžā.

- Protams.

Izdvestā nopūta apliecināja Bleika neticību. - Uzskatu, ka cilvēkam jādara tas, ko viņš vēlas, tāpēc es tevi neatturēšu. Bet tevis dēļ es nekavēšos. Dodu tev divas dienas saņemt speķus. Tos tev vajadzēs. Tad es iešu prom.

- Lieliski. Nezinu, kā lai pateicos. - Stjū nebūt neprie-cēja doma par došanos pārgājienā tādā stāvoklī, taču Bleiks bija paveicis brīnumus vienā dienā. "Pēc vēl divām man jā-būt tādam kā iepriekš. Tad jau redzēs, vai ar to pietiek."

- Pagaidām nesaki paldies. Es nemaz neesmu tik draudzīgs. Kad iesim kopa, varbūt beigās tu nevarēsi mani ciest.

- Cik drīz mēs varēsim sazināties ar ārpasauli? Mani gaida svarīgas darīšanas, ko nevar atstāt novārtā. Un sieva droši vien jūk prātā.

- Kad beigšu medības ar slazdiem.

Stjū novaidējās, bet negribēja protestēt, ja jau Bleiks bija ar mieru glābt viņam dzīvību. - Labs ir. Kad tas būs? Pēc divām, trim nedēļām?

- Pēc pusgada.

\

25

Pagāja divas dienas, līdz Stju tika oficiāli izziņots kā bezvēsts pazudušais, vēl divas - lai nosūtītu lidmašīnu meklēšanas operācijai. Vismaz bija zināms, kur meklēt. Loģisti-kas jautājumus Ketrina uzticēja Klejam, un viņš nekavējoties izlidoja uz Fērbenksu, mēģinot palīdzēt. Bet nekas nelīdzēja. Klejs personīgi kopā ar pavalsts policistu meklēšanas un glābšanas dienesta lidmašīnā devas uz Dūgana namiņu, bet tas izrādījās tukšs, kā jau bija ziņojis ceļojumu kompānijas pilots. Varēja spriest, ka krāsni un gultu kāds ir izmantojis. Policists namiņā fotografēja un attēlus nosūtīja Ketrinai. Tie atspoguļoja lielu, modernu mītni ar gāzes plīti un medību trofejām pie sienām, kā Stjū bija domājis, bet neko citu neredzēja. Faktiski pārsteidzošākais bija absolūts lietisko pierādījumu trūkums.

Vērienīgāka meklēšana prasītu daudz vairāk laika. Stjū bija labi ekipets, un policists uzskatīja, ka septiņās dienās viņš varētu būt aizgājis sazin kur. Taču Ketrina zināja, ka viņas pedantiskais vīrs klejojumos nedotos. Viņš būtu bijis norunātajā tikšanās vietā precīzi noteiktajā laikā ar visām somām, pārbaudīdams pulksteni mobilajā tālruni ik pēc pāris minūtēm.

Ja vien nekas nebūtu atgadījies.

Klejs piezvanīja no Fērbenksas un teica, ka varot palikt tur, kamēr tiek veikta meklēšana no lidmašīnas, bet Ketri-na atbildēja, lai labāk atgriežas mājās un paļaujas uz profesionāļiem, jo citādi tikai traucēšot. Turklāt viņš esot vajadzīgs pilsētā. Ketrina juta, kā zūd pamats zem kājām. Bija grūti aptvert notiekošo, un galva, sarunu nobeidzot, reiba gluži kā pēc pārmērīgas iedzeršanas vai izkāpšanas no karuseļa.

Ketrina ieradās Ļogana lidostā, lai sagaidītu Kleju, un stāvēja tieši tajā vieta, kur nesen gaidīja Stjū. Viņa bija izvēlējusies pievilcīgu, bet neuzbāzīgu ansambli - melnas bikses un baltu blūzi, kā arī ērtas kurpes. Nebija īstā reize tērpties kārdinoši, tomēr izskatījās viņa labi. Klejs izgāja no drošības zonas un apskāva viņu, labu brīdi sniedzot mierinājumu.

- Tev viss būs kartībā, - viņš runāja mierīgā, nosvērtā balsī. - Lai ari kas būtu noticis. Es apsolu. Bet tev jābūt gatavai pārmaiņām dzīvē. Katram gadījumam. Norunāts?

- Viņam nevajadzēja turp lidot. - Kad Ketrina sāka trīcēt, Klejs apskava viņu ciešāk.

- Es zinu. Tā ir mana vaina. Nevajadzēja ļaut viņam turp doties vienatnē, bet viņš uzstāja. Ja es būtu tur, tad pārliecinātos...

- Tu arī varētu nomaldīties.

- Šaubos gan. - Viņš nievājoši noraidīja tādu domu.

M.i/liet cietsirdīgi, bet ari godīgi. Stjū bija nomaldījies, bet Klejs ne.

Klejs atlaida viņu vaļā ar uzmundrinošu paplikšķināša-■ ui pa gurnu un pagrieza uz izejas pusi. - Mums jādzivo tā-l.i k, - viņš sacīja, vezdams Kctrinu ārā. - Tagad lieta ir meklēšanas un glābšanas dienesta profesionāļu rokās, un sēdēt un gaidīt ziņas ir tas ļaunākais, ko mēs varam darīt. Tas nenāk par labu ne Stjū, ne mums pašiem. Tiklīdz kaut kas noskaidrosies, viņi mums piezvanīs.

Izklausījās loģiski, bet Ketrinai bija grūti domāt par kaut ko citu. - Ko, tavuprāt, lai es tikmēr daru?

- Pirmkārt, apvaldi vēlēšanos steigšus to visiem paziņot. Atkārtojot notikušo vēl un vēlreiz, tavs satraukums tikai pieaugs. Otrkārt, ej uz sporta klubu un vingro cītīgi. Treškārt, atrodi kādu nodarbošanos.

- Es varētu fotografēt.

- Iespējams. Tikai nevajag aizrauties ar drūmām vai diletantiskām bildēm. Uztaisi tādas, ko var pārdot. Lai tas tev ir kā darbs.

- Tas ir darbs.

- Brīnišķīgi. Tad tik ķeries klāt. Tev nāks par labu, lai ari kas notiktu.

Ketrina dziļi ievilka elpu. - Ja nu viņš neatgriežas?

- Ja līdz tam nonāks, mēs to risināsim. Atceries par spēju pielāgoties un atvērtību pārmaiņām.

- Sapratu.

- Labi.

īstermiņa stāvvietā viņi iekāpa Ketrinas "Toyota" automobili. Klejs runāja par kaut ko maznozīmīgu, un viņi izvairījās pieminēt Stju. Klejs ieteicās, ka viņai vajag jaunu auto, un Ketrina tam piekrita. Tad abi sāka spriest, kura mai ka un modelis labāks, un tas ļāva nedaudz atgūties no da žu pēdējo dienu spriedzes, pat sagādāja jautrību. Viņi vie nojās par "Audi", stilīgu un praktisku automašīnu. Ketrina gribēja zināt, vai ir dabūjams modelis ar dzērienu atdze sētāju vidējā konsolē, bet Klejs nevēlējās, lai viņai būtu kaut kas pārāks par viņa "BMW". Turklāt viņš paziņoja, ka varot iepazīstināt Ketrinu ar jaunu klientu, kas nesen lēti nopircis skaistu auto.

- Kur tu ar šo cilvēku iepazinies?

Klejs iesmējās. - Lerijs ir galvotājs pret ķīlu. Viņš parasti sēdēja tiesas zāles pēdējā solu rindā, kad mēs iesniedzām prasības aizturēto likumpārkāpēju atbrīvošanai pret drošības naudu. Jo augstāku summu es pieprasīju, jo vairāk naudas viņš saņēma, kad izmisušie lūdza viņa palīdzību. Tagad viņš ir klients. Pie viņa var ieķīlāt auto. Ja cilvēki nesamaksā, viņš dabū auto.

- Vai tas ir likumīgi?

- Protams, un kas tur ko runāt par juridiskajiem jautājumiem. Vairāk darba mūsu lētajiem palīgiem, vai ne? -Klejs piemiedza aci.

Ketrina ieķiķinājās. Klejā klausoties, sistēmas izmantošana un vēlama rezultāta panākšana šķita pavisam viegla. Savukārt Stju šādas izdevības uzskatīja par nelikumīgām un amorālām vai arī visu nevajadzīgi sarežģīja. Kleja pieeja nelauzīt galvu par sīkumiem bija tik atsvaidzinoša, ka viņa uzreiz sajutās labāk. Bet viņa arī ievēroja, ka atmiņas par Stjū smacēja kā smaga nasta, tiklīdz Klejs uz brīdi apklusa. "Jā, Klejam taisnība, ir jānovērš domas par vīru."

Klejs atvadījās pie viņas mājas un iekšā negāja; par to

Ketrina bija gan vīlusies, gan pateicīga. Viņai gribējās sabiedrību, bet viņa arī augstu novērtēja vienkāršību, kas raksturoja Kleja ieteikto pieeju turpmākām dzīves gailam. Viņa nevienam nepiezvanīja, devās paskriet un pavadīja iespējami maz laika mājās, bet pēc tam devās uz fotostudiju.

Studijas īpašnieks bija Breds Bērs, slaids blondīns un fotogrāfs autodidakts ar vājību uz apspīlētiem džinsiem. Izteikts gejs. Viņš sagaidīja Ketrinu ar fotoaparātu vienā roka un apskāva ar otru.

- Ketrina, kāds pārsteigums. Priecājos par tavu atgriešanos.

Viņa nepieminēja Stjū. - Es gribētu pastrādāt dažas stundas. Varētu ieplānot pāris fotosesijas vai ari labprāt piesakos palīgā, ja esat pārslogoti ar pasūtījumiem.

- Tikai ģimeņu portreti un pirmie Ziemassvētku apsveikumu uzņēmumi.

- Lieliski.

- Tiešām? - Viņš uzrāva uzaci. - Nedaudz pieticīgi no tavas puses, ipaši, ja ņem vērā... - Viņš viltīgi smaidīja.

- Ko? Ja ņem vērā ko?

- Dažus nesenus pirkumus.

- Par ko tu runā?

- Par tavu iepriekšējo izstādi, vaļu medību sēriju.

- Es pārdevu vienu attēlu.

- Izstādes dienā, pareizi. Bet kopš tā laika man te bija neliela plēšanās pēc taviem darbiem.

- Kāpēc nepateici man?

- Tas notika pagājušonedēļ. Rēķinus es kārtoju mēneša beigās un tieši grasījos tev piezvanīt.

- Kurus tu pārdevi? - Breda viltīgais smīns pārtapa plata smaidā. Ketrina uzmeta lūpu. - Nu, saki taču.

Viņš priecīgi iesaucās. - Visus!

- Ko? Bija palikuši deviņpadsmit. Es nedevu atļauju pārdot atlikušos. Vai tad nebija jānogaida gads?

- Es iedevu parasto atlaidi par sērijas iegādi, bet vispār darbi tika pārdoti par pilnu cenu.

- Kam?

- Ārčijam Bruksam.

- Es viņu nepazīstu. Vai viņš sacīja, ka gribētu mani satikt?

- Nē. Es jau arī viņu nepazīstu. Bet viņa čeku apmaksāja bez problēmām.

- Vai viņš kaut ko pateica?

- Neko lielu, bet, manuprāt, viņu aizkustināja tavs skatījums uz nozares pagrimumu un trūdēšanu. Ne visiem gribas raudzīties uz vēsturi, kura jābalsta kā skelets ar atņirgtiem zobiem.

- Precīzi. Nesen es tieši to pateicu savam draugam Kle-jam.

- Tas ir Stjū partneris? Smukulis ar tumšajiem matiem?

- Pareizi.

- Viņš ir pilnīgi hetero?

- О jā.

- Tu izklausies pilnīgi pārliecināta.

- Cik vien iespējams.

- Kā klājas Stjū?

Ketrina sastinga. - Es gaidu viņu atgriežamies no Aļaskas. - Viņa novērsās, jo baidījās, ka uznāks raudiens. Val-dīdāmās viņa izlikās, ka aplūko fona audumu. Asaras neliesās.

- No Aļaskas?

- Viņš tur mēģina atrast sevi.

- Jā, tur vietas meklējumiem pietiek. Par visu sēriju, mīnus komisija, tev pienākas nepilni astoņi tūkstoši dolāru, joprojām gribēsi darboties ar Ziemassvētku atklātnēm?

Mājup braucot, Ketrina pilnā balsi dziedāja "Modern Moli" singlu "Sweet, Fleet, and Upbeat". Viņai nekad nebija izdevies pārdot veselu sēriju. Bet iznīkstošās vaļu medību nozares tēma nudien bija izrādījusies pasakaina ideja. Tā aptvēra tautsaimniecības lejupslīdi, vides un savvaļas dzīvnieku aizsardzības kustību un pat Jaunanglijas tradicionālās kultūras norietu. Visas sērijas nopirkšana varēja vienā rāvienā padarīt slavenu atkarībā no tā, kas bijis pircējs. Tas bija nevis kritiķis - tos viņa pazina -, bet varbūt augstāko aprindu cilvēks vai kolekcionārs, kas varētu izstādīt viņas darbus. Ketrina piekodināja sev noskaidrot, kas ir Arčijs Brukss. Viņai nepatika uzmākties kautrīgiem pircējiem, bet bija noderīgi zināt, kur tavs darbs nokļūst. "Nekaitētu arī vēstulīte ar pateicību par atbalstu.”

Notikums bija satraucošs un sniedza tādu gandarījumu viņai kā profesionālei, ka nebija salīdzināms ar parasto samaksu par reklāmu fotosesijām. Bet mājas iebraucamajā ceļā viņu gaidīja Stjū automašīna, tukša un novārtā pamesta. Ketrina izmisumā iegāza stūrei ar plaukstu; priekam bija izdevies atvēlēt tikai vienu stundu.

26

Pirmā diena ceļā bija visgrūtākā. Stjū grieza zobus no sāpēm potītē un nerimstošā kairinājuma iekšējos orgānos. Un Bleiks, kā jau brīdinājis, Stjū dēļ gaitu nepalēnināja. Stjū nebija radis iet pārgājienos, tāpēc neaptvēra, cik laika aiztecējis. Bleiks acīmredzot bija atteicies no pulksteņa nēsāšanas. Viņi pārvarēja kori, pamezdami nelielo ieplaku kalnu ielokā, kur Stjū gandrīz bija aizgājis pie tēviem, un Stjū savā priekšā ieraudzīja vēl vienu - lielāku kalnu.

"Nolādēts!"

Lejā abi tika ātri, bet iešana bija bīstama - starp sadrupušajiem klintsbluķiem taciņu neredzēja, un ik uz soļa kājas bija jāceļ augstāk, lai nepakluptu pār zemajiem augiem. Tad ceļš atkal veda kalnup.

- Cik tālu šodien iesim? - Stjū vaicāja, kad beidzot viņi apstājās, lai atpūstos un uzēstu spēka maisījumu. Saule vēl nebija zenītā, bet viņam šķita, ka soļots stundām ilgi.

- Desmit jūdzes. Katru dienu.

- Un cik mēs tagad esam nogājuši?

- Varbūt divas.

Biedējošā doma, ka jāiet tālāk, izpostīja prieku par atpūtas mirkli, un tad jau viņi gāja atkal. Ainava gandri/, nemainījās; lai cik garš likās noietais posms, Stjū radās iespaids, ka viņi vispār nekur nav nokļuvuši. Ikreiz atskatoties vēl varēja redzēt, kur būts pirms stundas. "Ja-izbeidz tāda lūkošanās pār plecu," viņš nolēma.

Viņi pagriezās uz ziemeļiem un, par laimi, gāja apkart, nevis devās uz virsotni. Kad nonāca vietā, no kurienes bija saraugāma ieleja otrpus kalnam, saule jau laidās uz rieta pusi.

- Vai metīsim mieru un nakšņosim?

- Tikai ne šeit, ja neesam galīgi dumji, - Bleiks sacīja. - Jo zemāk nokāpsim, jo ticamāk, ka būsim zem sniega līnijas, ja sāktu snigt. Vēl kāda jūdze vai divas ir priekšā.

- Es neesmu pārliecināts, ka man pietiks spēka vēl kādai jūdzei vai divām.

- Tagad jau būs tikai lejupceļš, - Bleiks teica, it kā ar to jautājums būtu atrisināts, un atsāka iet.

Apmetni viņi ierīkoja netālu no kalna, plaša līdzenuma malā. Tas pletās jūdzēm tālu uz visām pusēm, krustām šķērsām tur čaloja upītes un raiboja koku puduri. Bleikam bija telts. Arī cirvītis, ja vajadzētu uzcelt nojumi. Neizskatījās, ka viņš butu īpaši norūpējies par drošu pajumti, tāpēc arī Stjū centās neiespringt un priecājās par zābakiem -pagaidām bija uzradusies tikai viena neliela tulzna. Puse no viņa aprīkojuma bija palikusi ceļasomā izpostītas būdas stūrī, tomēr ari mugursomas stiepšana nenācās viegli. Bleiks bija ātri izkravājis Stjū ceļasomu, atmezdams simtiem dolāru vērto apģērbu un aprīkojumu, un ļāva paņemt pusi no

drēbēm - galvenokārt virsdrēbes -, kā arī guļammaisu, ka-rabīni un aptieciņu, kas, šķiet, viņam ļoti iepatikās. Stjū izdevās panākt, ka līdzi tiek paņemta ari pasmagā Edvīna grāmata. Viņš isli nezināja iemeslu tādai iegribai; varbūt uzskatīja, ka rokasgrāmata noderēs, ja Bleiks viņu pametīs - šāda iespējamība šķita ļoti reāla.

- Tev būs jāiekur ugunskurs, - Bleiks paziņoja, attīrīdams vietu teltij.

- Kāpēc man?

- Tāpēc, ka turpmāk tas būs tavs pienākums. Ja nemaldos, tu neesi nekāds izcilais mednieks un arī ūdeni man nevari sagādāt, jo dzēri no peļķes, ko dzīvnieki izraudzījušies par atejas vietu. Starp citu, ja kāds dzīvnieks kaut kur nokārto dabiskās vajadzības, iespējams, citi saož to smaku un ari tur pačurā. Un diez vai tu pratīsi uzsliet nojumi. Vai ir iebildumi, advokāta kungs?

- Ugunskurs. Diezgan godīgi.

Bleiks norādīja uz kādu no kokiem un atkabināja pašdarināto cirvīti no jostas. Vienkāršais darbarīks līdzinājās raupjam tērauda gabalam ar tik daudzas reizes trītu asmeni, it kā to būtu no obsidiāna atšķēlis senlaiku alu cilvēks. Kaula kāts - nepārprotami ne pirmais - bija izgriezts no masīva, melnbalta brieža atradža ar nelielu izliekumu uz priekšu. Fērbenksas lidostas suvenīru veikalā tāds iederētos starp mākslas darinājumiem, bet pavalsts vidienē tas bija nopietns darbarīks.

- Noņem mizu un nokasi nedaudz no apakšas iekuram.

Paķēris cirvīti, Stjū novērtēja koka stumbru. Darbarīks

bija labi līdzsvarots un ērti iegūla rokā, ideāls tūristam mežainā apgabalā. Simbols cilvēces pārākumam pār dzīvnie-

kiem. Ar to Stjū sajutās apbruņots, varens, gatavs stāties pretī...

"Nu, vismaz kādam kokam," Stjū nodomāja.

- Edvīns apakšējo slāni sauc par kambiju, - viņš svarīgi paziņoja.

- Es to saucu par slāni zem mizas. Mazāk vārdu, vairāk darba. Rauj mizu nost un nokasi apakšu.

Virs galvas atvēzējies, Stjū cirta stumbrā cik jaudas. Ķīļveida asmens atlēca no mizas un ar trulo galu atsitās pret otru roku.

-Ai!

Bleiks papurināja galvu. - Apaļam stumbram necērt pa taisno. Tā tik vēl trūka, ka tu nocirstu sev roku! - Viņš pienāca paradīt pareizo paņēmienu. - Atvēzējies no sāna, vispirms iecērt no augšas, tad no apakšas. Ar diviem cirtieniem jāpietiek.

Viņš pasvieda cirvīti Stjū, kurš izvairījās, nevis mēģināja satvert aiz kāta. Pacēlis darbarīku no zemes, Stjū cirta ar apdomu. Vajadzēja astoņas reizes.

Edvīna grāmatā bija pamācība, ka izveidot nelielu ligzdiņu no iekura - to Stju bija apguvis. Taču tā nemaz tik viegli neiedegās ar kramu un tēraudu. Beidzot Bleiks pasniedza mazu kartona kārbiņu ar cigāru formas iepakojumiem, kas bija ietīti baltā plastmasas plēvē.

Stju sarauca pieri, raženā auguma vīrieti uzlūkodams, un nevienu neņēma. - Tas ir joks?

- Ne. Tu mokies. Es tev vienu iedošu, tikai šoreiz, lai tu varētu iekurināt ugunskuru.

- Atvainojos par skepticismu, bet, ņemot vērā to saso-

d!to vīrišķību, ko tu demonstrē ik uz soļa... Kāda velna pei tu rādi kārbiņu ar tamponiem, ja ne stulbai izjokošanai?

Bleiks pamāja ar galvu, nemaz neapvainodamies, it kā tāds jautājums būtu pilnīgi loģisks. - Jo tie noder aptuveni pusducī gadījumu, kad var glābt tavu nožēlojamo dzīvību.

Atplēsis vienu iepakojumu vaļā, viņš paplūkāja vati, ielika izveidotajā kambija ligzdiņā un pamāja Stju, lai vēlreiz mēģina uzšķilt ar kramu un tēraudu. Šoreiz visa ligzda uzliesmoja no vienas pašas dzirksteles, kā ar degšķidrumu aplieta. Liesma, kas uzradās no nekurienes, Stju šķita tikpat liels brīnums kā senlaiku alu cilvēkiem. Prātīgi apsverot, par to nebūtu jābrīnās, bet pašrocīga uguns iegūšana, nevis ar sērkociņu vai ar smieklīgu lodlampu pagalma bār-bekjū variantā, bija kā brīnums.

- Izdevās! - viņš iesaucās gluži kā mazais skauts, kas devies pirmajā pārgājienā.

- Nu redzi. Nekā sievišķīga te nav. Grūtā brīdī tāda vates piciņa vīrietim piestāv ne mazāk kā tā karabīne, ko tu staipi līdzi.

- Tavuprāt, mana karabīne ir kā liels tampons?

- Tieši tā. Darbarīks. Jebkas, ko vien tev vajag. Karabī-nes vietā varētu būt binoklis, kruķis, sniega lāpsta, pat āmurs... Man reiz ar tādu nācās nosist ievainotu vilcēni, kad tā iekodās man kājā.

- Izklausās zvērīgi un nežēlīgi.

- Nē. Es pieliku punktu viņas ciešanām un pasargāju sevi no sašaušanas cīniņa gaitā. Tie izdzimteņi ir viltīgi kā lācēni, kam sevi jāpierāda. - Paņēmis no Stju kārbu ar tamponiem, Bleiks to godbijīgi turēja augstu paceltajā rokā. - Šos mazulīšus varētu pārdēvēt par manponiem. Caur vienu no

пип es šorīt izfiltrēju tavu kafiju. - Stju saviebās, bet Bleiks turpināja slavas dziesmu, priecīgi aprakstot sieviešu higiēnas produkta kā izdzīvošanas rīka priekšrocības mežonīgas dabas apstākļos. - Iepakojums ir ūdensnecaurlaidīgs. Un cik tie ir noderīgi brūču pārsiešanai! Tie paredzēti asi nu absorbēšanai, saproti.

- Ko tu saki.

- Tie ir hipoalerģiski...

Pēc tīra ūdeni uzbriedinātas sausās zupas vakariņās abi gāja gulēt Bleika teltī. Stju bija tik noguris, ka spēka nepielika pat tam, lai tāpēc justos neveikli. Pārtikas krājumus Bleiks uzkarināja augstu kokā patālu no apmetnes, lai ne-pievilinātu zvērus, kamēr viņi guļ, bet karabīne - drošs paliek drošs - gulēja turpat blakus. Un Bleikam bija pistole. Pirms laišanās miegā Stjū šķita, ka Bleiks kaut ko runā par to, lai viņu nenotur par lāci, ja gadītos naktī iet pačurāt, bet tas varēja būt arī nosapņots.

Rīts pienāca agri, un pēc ašas kafijas un olu pulvera brokastīs viņi devās ceļā. Otrā diena bija vidēja; Stjū pēc iepriekšējās dienas pārgājiena sāpēja visas malas, bet nelabums bija atstājies un arī potītei pamazām klajās labāk. Apvidus reljefs bija iešanai vieglāks. Viņi bija nonākuši klajā līdzenumā - acīmredzot tāpēc, lai pēc tā šķērsošanas pārvarētu vēl vienu kalnu. Ceļā bija tikai daži nelieli pakalni, bet zemi pārmaiņus klāja trūcīga zālīte vai dubļi, kuros stiga zābaki, turklāt bieži vajadzēja tikt pāri daudzajiem strautiņiem. No kāju saslapināšanas izvairīties nevarēja, tā nu viņi kāpa ledusaukstajā ūdenī un brida pāri.

Kā jau to varēja sagaidīt, tiklīdz viņi sāka šķērsot ze-

mienes purvaini, parādījās lidojošie mošķi. Stjū bija dzirdējis par Aļaskas odiem, bet cita kukaiņu suga bija vēl ļaunāka, tie bija mazāki un dzēla niknāk. Bleiks teica, ka tos sauc par neredzamajiem, bet Stjū viņam nenoticēja.

Bleiks iesmējās. - Tici vai netici, bet tas vēl nav nekas. Tev vajadzētu redzēt, kā šeit iet pavasari, kad mazo mošķu sarodas mākoņiem vien. Tie pazudīs, tiklīdz uzsnigs vai stingrāk piesals. - Bleiks atlocīja cepuri ar platām malām un tikliņveida sejsegu, gandrīz tādu pašu kā biškopjiem. Stjū gaiņāja gan īstos, gan iedomātos knišļus, un ar skaudību palūkojās uz viņu. Brīdi vilcinājies, Bleiks pasniedza cepuri biedram. - Ek, es tiem tāpat negaršoju.

- Paldies.

- Ejam vien tālāk.

Tā nu viņi gāja, brienot pa rudenīgo zampu, kas vēl nebija sasalusi. Klajumā iešana veicās raitāk, neraugoties uz to, ka mīkstajā zemē kājas stiga, un ap pusdienlaiku viņi apstājas pie upes, kas bija savus divdesmit jardus plata. Bleiks pagriezās un aizsoļoja augšup, pret straumi.

- Esam jau klāt? - Stjū pajokoja.

- Mums žiglāk jākustas. Es zaudēju veselu dienu, gaidot, kamēr beigsi vemstīties.

- Ir jātiek tajā krastā, vai ne? - Stjū rādīja upei pāri.

- Tieši tā, bet tur jābūt labākam braslam.

- Cik tālu?

- Nezinu. Jūdze vai divas.

Stjū novaidējās. - Kājas tāpat ir slapjas; vai nebūtu labāk pāriet šeit? Dziļāk par jostasvietu nebūs. To papildu jūdzes vai divu staigāšanas laiku varam izmantot atpūtai. Ta-

Vii apņemšanās sarīkot izdzīvošanas pārgājienu sniedz arvien mazāku labumu manai gaitai.

Bleiks sarauca pieri. - Es ne visai sapratu, ko tu nupat sacīji, bet tu taču vari mēģināt un brist pāri. Tikmēr es paskatīšos, kā tev veicas.

- Kāpēc es jūtu nicinājumu un izsmieklu?

- Kāpēc tu runā kā tas sasodītais robots no "Zvaigžņu kariem"?

- Nevajag man lasīt lekciju.

- Tas ir tikai visparastākais sarkasms.

- Jauki. Es pāriešu uz to krastu un izbaudīšu ļoti nepieciešamo atpūtu, kamēr tu iesi garo apkārtceļu.

- Jauki.

- Labi. - Stjū iekāpa ūdenī un, pāris soļus pagājis, sagrīļojas uz slidenajiem akmeņiem.

- Es nedomāju tevi zvejot laukā, - Bleiks brīdināja.

- Es nemaz to nelūdzu.

Ūdens jau sniedzās līdz ceļiem. Stju atskatījās. Krastā Bleiks soļoja šurpu turpu. Beidzot lielais vīrs nespēja novaldīties.

- Beidz!

- Kas ir?

- Nekas, vienkārši beidz. Skaidrs?

- Šeit man ir līdz gurniem, nekas briesmīgs.

- Protams. Straume plūst ap tavām kājām un līdz šeku-mam; kad nonāks līdz rumpim, spiediens būs tāds, ka tu nevarēsi noturēties. Tiklīdz kaja paslīdēs, tevi nogāzīs tik strauji, ka galva noreibs, un tu aiziesi pa straumi.

- Ļoti smieklīgi. Bet es protu peldēt.

- Nē, nav smieklīgi. Nav jau galvenais tas, ka te nav krāčains. Pietiek paiet zem ūdens, straume var aiznest līdz kādai siekstai, ūdens piespiedīs klāt un cauri būs ar tevi.

Stjū nopētīja upi. Koku stumbri un visu veidu sanesas izraibināja ūdens virsmu kā šķēršļu josla. Ūdens patiešām ar lielu speķu triecās pret gurniem. Spiediens bija tik liels, ka viņš grīļojas uz priekšu un atpakaļ, turklāt nebija ne pusceļā. Viņš noraudzījās, kā straume aiznes dzeltenīgu lapu un tad pēkšņi ierauj to zem iespaidīga zaru sablīvējuma.

"Vai es tiešām būtu tikpat neaizsargāts kā mazās upītes straumes nesta koka lapa?"

- Un vēl viena lieta, - Bleiks no krasta iesaucās. - Ja tu iegāzīsies ūdenī un samērcēsi mugursomu, es būšu spiests aizdot tev savas vienīgas rezerves drēbes, bet tās ir valkātas visu iepriekšējo nedēļu un mazgātas nav.

- Labs ir! - Stju sāka sāniski atkāpties no upes vidus. - Es nāku ārā.

- Lieliski. Iesim tur, kur ūdens sniedzas līdz šekumam vai seklāk. Nevajag testēt sevi tādās vietās.

Stjū izrāpās no upes un panāca Bleiku. - Ko tu domā ar to testēšanu?

- Viena daļa brauc uz Aļasku, lai paglābtos no kaut kā. Citi šurp ierodas, lai pārbaudītu sevi. Ko tad tu citu te darīji? Piedalījies ekstrēmā nometnē ļoti svarīgām personām?

- Būdai bija jābūt aprīkotai ar visu nepieciešamo.

- Mīkstpēdiņu nometnes variants.

- Bija paredzēts vienkārši padzīvot mežā vienu nedēļu, lai atpūstos.

- Ja jau mežā un atpūsties, būtu braucis uz Ņuhempšīru vai Vērmontu, kaut kur tuvāk mājām.

- Un kā ir ar tevi? Tu neizklausies pēc vietējā.

- Oregona.

- Hei, es tur studēju!

- Ak tā.

- Un kāpēc tu esi šeit? - Bleiks neapstājās un neatbildēja, bet Stju nelikās mierā. - Kāpēc...

- Nav tava darīšana, sasodīts.

- Nevajag tā uztraukties.

- Es neuztraucos. Un tomēr tā nav tava darīšana.

- Ja nemaldos, tu esi tajā kategorijā, kas grib paglābties.

- Nolādēts, nav tava darīšana!

- Tas nozīmē "jā".

- Pie velna.

- Vai zini? Ar lamāšanos tu mani neiebiedēsi. Tie salašņas, ko es sūtīju uz cietumu, lamājās nepārtraukti. To katrs prot. Tiklab ari es.

- Tu tā runā, lai pierādītu, ka varētu lamāties ka parasts amerikānis, bet nekas neizdosies, jo tu tāds neesi.

- Kā tu vari pateikt, ka neesmu?

- Tev tā lamāšanās neskanētu dabiski. Un, starp citu, ja necenzētos vārdus atkārto vēl un velreiz, tie sāk izklausīties pēc baltā trokšņa.

Stjū pasmaidīja. - Tieši tā.

Bleiks viņam uzmeta dusmīgu skatienu. - Man labāk patika diena, kad tu vēmi tik bieži, ka nevarēji parunāt.

Tovakar Bleiks aizgāja no nometnes izlikt slazdus, kamēr Stjū iekurināja ugunskuru. Bleiks teica, ka pienācis laiks uzēst mazliet gaļas, un Stjū tam no visas sirds piekrita. Ja paveiktos, no rīta jau varētu kaut ko uzcept. Stju savāca sau-so kūlu un sasmalcināja, lai izveidotu iekura ligzdu. Tik lidz tā uzliesmoja, viņš vigvamveidā virs tās salika zarus Kad ap zariem sāka dejot oranžas liesmas, virsū tika uz mesti divi prāvi baļķēni. Pārliecinājies, ka apkārt paša iz raktajai seklajai bedrei ir plats kailas zemes aplis, viņš de vās meklēt Bleiku.

Biedrs bija pavisam netālu, stāvēja nekustīgi un šķita uz manīgi pētām koku.

Stju piegāja klāt un pačukstēja: - Meklē dzīvnieku pēdas?

- Nē. Pačurāju. - Bleiks aizvēra rāvējslēdzēju un pagriezās.

- Ahā. Kur ir slazds?

Bleiks papurināja galvu. - Tu uzkāpi tam virsū.

- Vai! Atvaino.

- Nekas. Uzlikšu vēlreiz. Pag. Nē, tu to izdarīsi. Varbūt kaut ko iemācīsies. Paņem to cilpu!

- Tā ir parasta stieple. - Stjū pacēla vara stieples aplīti, ko bija ieminis zemē.

- Stieples cilpa. Piecas collas garas stieples cilpa, kas savelkas, piesieta pie šā zara. Tagad pakarini to tā, lai līdz zemei būtu trīs collas.

- Kur ēsma?

- Ēsmas nav.

- Tu mani āzē.

- Neāzēju vis.

- Kā tad var piedabūt zaķi tur ielēkt?

- Par to nav galva jālauza. Ir grūti izmainīt garauša ieradumus, bet viegli tos izprast. Te tam ir iemīļota taciņa. Tā nu mēs uzstādām slazdu tur, kur zaķis mīt, un gatavs!

Medījums rokā. Tāpēc vieta ir tik svarīga, un tāpēc, velns parāvis, ir jāskatās, kur kāju liec. Kur ir visšaurākais zaķa takas posms?

- Kādas takas?

Bleiks pieliecās un rādīja ar pirkstu. - Te redzamas zaķa spiras, viegls ķepas nospiedums tur, zāle pieliekta šeit. Šaura sprauga. Mazākās pretestības eja caur krūmiem. Та ir taka.

- Un to cilpu vienkārši iekarina viņam ceļā?

-Jā.

- Dzīvnieks to nesaož?

- Nezinu. Ja arī saož, tad laikam neliekas zinis un turpina savas gaitas.

- Vai cilpa vienmēr noturēs? - Stjū atcerējās zivi, kas bija norāvusies no viņa improvizētās makšķeres, savu izsalkumu un pārdzīvojumus.

- Izbijies dzīvnieks vispirms laižas prom. Sajūtot stiepli ap galvu, tas raujas uz priekšu. Tā uzreiz savelkas un vaļā nelaiž. - Bleiks palūkojās debesīs. - Nak jau vēls vakars. Tad garauši parādās. Gribi pagaidīt un redzēt, kā vakariņas ķeras?

Stjū mocīja ziņkāre kā pamatskolas audzēkni. - Labs ir. Pāris minūtes man ir.

Bleiks pasmīkņāja, un viņi iekārtojās ērtā vietā kalniņā un pa vējam. Stjū pētija Bleiku, kas vēroja cilpu. Lielais vīrs, protams, bija lūkojies uz simtiem slazdu un tikpat dzīvnieku redzējis, tomēr viņa koncentrēšanas bija pilnīga. Viņš nebija nedz nepacietīgs, nedz garlaikots; drīzāk varētu apgalvot, ka viņš meditēja, atradās nevainojamā līdzsvarā starp abiem šiem stāvokļiem, it kā iegrimis anabiozē.

Pēc dažām minūtēm Stjū sāka zaudēt pacietību. - Cik ilgi vēl jāgaida?

- Kādu stundu, ja runāsi, tad ilgāk.

Stjū pamāja. Cik vien varēja atcerēties, viņš nebija pieredzējis veselu stundu klusuma. Pat tad, kad birojā pētīja dokumentus, varēja dzirdēt satiksmes troksni vai Kleja pļāpāšanu pa tālruni. Būdā uzturoties, viņš lielākoties sita pa durvīm, mīdījās vai vēma. Viņš atcerējās, ka jau pēc pāris minūtēm paša balss šķita pavisam nevietā. Pat makšķerēdams viņš bija staigājis šurpu turpu, metis oļus ūdenī. Un tagad mēģināja gluži vienkārši paklusēt.

Sākumā bija grūti. Instinktīvi gribējās apkārtējai pasaulei atgādināt par savu eksistenci. "Es esmu šeit! Es esmu svarīgs. Katrs zēns drīkst izteikties. Nav pieklājīgi neko neteikt." Bet Bleiks izlikās viņu neredzam, mežs dzīvoja savu dzīvi arī bez viņa, un Stjū galu galā saprata, ka viņš nav necik svarīgs. Tas pēkšņi atklājās šajā klusumā. Pasaulei bija vienalga. Bleikam tas labi padevās, viņš sēdēja nekustīgi kā celms un neizskatījās pēc tāda, kas uzstāj, ka eksistē, ir svarīgs vai viņam kaut kas rūp.

Tā nu Stjūarts Stārks pirmoreiz mūžā veselu stundu klusējot sēdēja blakus citai cilvēkbūtnei tik klusu, ka varēja sadzirdēt savas sirds pukstus un ceļabiedra elpu.

Paša klusumam padziļinoties, meža skaņas kļuva skaļākas. Pēc divdesmit minūtēm Stjū varēja sadzirdēt, kā saceļas vējiņš no kalna puses un čabinās koku galotnēs, kā divdesmit jardus pa labi ūdens pile noplīkšķ pret izmirkušo smilšmālu. Lielākie koki apmainījās klusiem vaidiem un brīžiem vieglītēm nokrakšķēja, augot un liecoties zem pašu

л,ira kā večuki ar laika zoba pabojātu mugurkaulu. Un,

I ail tuvojās zaķis, Stjū to saklausīja.

Kad dzīvnieks parādījās, Bleiks nekādi nereaģēja, ja nu vienīgi sāka dziļāk elpot. Arī Stjū nocietās un lepojās par lo. Garauša iztraucēšana būtu bijis zaļknābja gājiens. Zaķis skrēja uz priekšu savā nodabā, nevis piesardzīgi ka filmas par dabu, neapstājās paošņāt, vai nedraud briesmas. Rikolas tieši tāpat kā katru dienu. Tad zaķis iebāza galvu cilpa un, stieplei pieskaroties, lēca uz priekšu, savelkot cilpu ap kaklu. Stju noraudzījās tā pūliņos izrauties no slazda.

Nākamajā mirkli Bleiks sakustējās un, nedaudz pieliecis galvu, pacēla uzaci. - Zaķis, Stjū.

Stju mēģināja neizrādīt īpašu dedzību, tomēr bija pirmais pie cilpas, apstājās un tēloja vienaldzīgo. - Ko nu?

- Tas ir pārbijies līdz nāvei. Nogalini. - Kad Stjū atskatījās uz plecā iekārtās karabīnes stobru, Bleiks papurināja galvu. - Saņem aiz kakla un pakaļkājām un aši parauj katru roku uz pretējo pusi.

Satverto zaķi Stjū nometa zemē, kad tas izlocījās. Viņš nepacēla galvu - zināja, ka Bleiks nikni noskatās, - toties sagrāba zaķi jo cieši un parāva tam galvu atpakaļ. Atskanēja kluss krakšķis, un garausis palika ļengans. Pārliecinājies, ka tas ir pagalam, Stjū pacēla galvu.

Bleiks viņu neuzslavēja, bet pasniedza mednieka dunci. - Tu notvēri, tu uzšķērd un iztīri.

Asmens bija spožs un labi uztrīts, bet spala vietā izrādījās apdilis koka rokturis - acīmredzot bieži lietots pašdarināts oriģināla aizstājējs.

Stjū vilcinājās. - Ja jau tās ir mūsu vakariņas, vai nebūtu labāk, ja tu to izdarītu? Es negribu izniekot gaļu.

- Neizniekosi.

- Tev ir cimdi?

- Es negribu savus ādas cimdus notašķīt ar asinīm.

- Bet manas rokas...

- Rokas varēs nomazgāt. - Bleiks norādīja uz tuvīno strautu.

Laterālo griezienu bija jāizdara ap vidusdaļu, neticami asais duncis viegli pāršķēla vilnu un ādu, nekāda zāģēšana nebija vajadzīga. Pēc tam, paklausot Bleikam, Stjū satvēra abas pāršķeltās ādas malas un vilka uz augšu un pēc tam uz leju. Velkot uz augšu, kažociņš nāca nost vieglāk, nekā Stjū bija domājis, un to izdevās nomaukt no muskuļiem un gaļas ar vienu kustību, bez aizķeršanās. Sajūta bija neparasta, kā novelkot kleitiņu pāri zaķa galvai. Ar pakaļkājām gāja grūtāk, bet pēc tā paša principa, un drīz vien Stjū bija ieguvis visai līdzīgu kautķermeni tiem, kādus redzēja uz gaļas veikala letes, tikai visos galos karājās ādas gabali. Viņš nocirta ķepas un galvu ar visu ādu un, kad tas vairāk atgādināja nenobarotu vistu nekā noslepkavotu zīdītāju, jutās daudz labāk.

Zarnu izņemšana bija tas ļaunākais. Vajadzēja kailām rokām izvilkt vēl kūpošos orgānus, iekšas un pat palikušās spiras. Kad zaķa dzīvības siltums plūda pār plaukstam un pirkstiem, viņš ar pūlēm apvaldīja vēmienu.

"Mīkstpēdiņu gājiens. Tā nedari." Stju atklāja, ka liemeņa skalošana strautā, iekšas izņemot, procesu padara tīkamāku. Straume nevajadzīgo aiznesa prom. Bleiks viņu vēroja, it kā gaidīdams rīstīšanos. Bet Stjū apvaldīja žults celšanos rīklē. Tas uzmundrināja; priekšā bija vēl nedēļu il)V< gājiens, bet viņš jau spēja izņemt medījumam iekšas, neatvadoties no lenča.

Vai zināji, ka acu ābolus var apēst, ja slāpst? Bleiks |autā ja.

Tam mirklī nelabums uzvarēja Stjuartu Stārku.

Viņi neatlaidīgi turpināja ceļu dienu no dienas tādā tempa, kas Stjū šķita nepārdomāts pavisam nesen sirgušajam advokātam, kas būtu piecietis pāris dienu zaudējumu. Viņš ari prātoja, vai Bleiks vispār būtu apstājies, ja abi nebūtu pamanījuši kaut ko ļoti savādu.

- Kas tas tāds? - Stjū izbrīnījās.

- Man arī nav skaidrs, - Bleiks norūca.

Stjū piemiedza acis, stāvēdams uz kāda no līdzenuma mazajiem pakalniem. Lejā divas šauras upes saplūda kopā taisnā leņķī, bet piecdesmit jardus zemāk ūdens gāzās pāri platam, četras pēdas augstam kritumam. Krastā uzreiz aiz satekas uz sāniem, gluži kā pamesta bērnu rotaļlieta, gulēja vienvietīgs minitraktors. Tam bija divas kāpurķēdes, bet neredzēja ne kausa, ne lāpstas, un visu kabīni nosedza dīvaina kubveida konstrukcija no organiskā stikla.

- Upju atjaunošanas projekts? - Stjū minēja.

- Nekāda atjaunošana te nav vajadzīga. Viss ir tik dabisks, cik vien var būt.

- Kāds būvē māju?

- Pie upes ar mainīgu gultni? Diez vai.

- Kas ir mainīgā gultne?

- Upes virziens mainās no gada uz gadu atkarībā no noteces. Nākamgad šī pati upe var mierīgi tecēt laukā tajā pusē.

- Lai ап kas tur butu, varbūt varēs piezvanīt uz mājam. Ja jau cilvēks šurp ieradies ar traktoru, viņam droši vien ii iespēja sazināties ar ārpasauli. Ejam turp.

- Neskriesim jau pa galvu pa kaklu.

- Mums nav jāskrien. Varam iet mierīgi.

- Es vēl mēģinu saprast, kas tur ir.

- Un atrisinājums, manuprāt, būtu aiziet turp un apskatīties.

- Nav normāli kādam uzdurties tādā vietā. Kur nu vēl otrreiz pēc kārtas. Daudzi dodas uz ziemeļiem, lai nebūtu jāsastopas ar citiem cilvēkiem.

- Tu domā par tiem, kas audzē marihuānu?

- Patlaban es nezinu, ko domāt; ja sapratīšu, tad tev pirmajam pateikšu. - Stjū pacēla karabīni un tad atcerējās, ka galvā ir platmale ar tīkliņu. To pacēlis, viņš tuvināja aci optiskajam tēmēklim un pārlūkoja upes krastu. Bleiks pasmīkņāja. - Cerams, šaut tu netaisies. Ja neatbalsta laidi pret plecu, ar atsitienu dabū tādu zilumu, ka ilgi nākas pieminēt.

- Es tikai skatos, - Stju sacīja. - Bet paldies.

- Dod, es arī palūkošu.

Bleiks paņēma karabīni. Stju ievēroja, ka lielais vīrs to cieši piespieda plecam, un jutās nedaudz muļķa lomā.

- Ko tu redzi?

- "Kubotu КС 250", - Bleiks nevilcinoties atbildēja.

- Oho. Kā tu zini?

- Uz sāna rakstīts. - Bleiks nenovērsās no tēmēkļa. - Dubļi uz kāpurķēdēm ir apžuvuši, tātad kādas dienas traktors jau tur vaļājas.

- Ko teiksi?

- Laba manta. Droši vien maksāja tikpat, cik jauns auļo. Neviens nebūtu atstājis to dubļos pie neparedzamas upes, kad ziema nāk virsū. Nav ari īstā vieta zālītes audzēšanai, ja nu vienīgi cilvēks grib būvēt siltumnīcu. Un pie upes, kā redzams, nav ne nost rakts, ne klāt bērts, lai zemi līdzinātu. - Bleiks piecēlās kājās un atdeva karabīni Stju. - Turi pa rokai, bet ar stobru uz leju vai augšu, lai man netrāpītu.

Viņš devās lejup, tad arī Stjū sekoja. Abi piesardzīgi tuvojās vietai, kur atradās traktors. Stjū pamanīja, ka no traktora apakšas pilējis tumšs šķidrums. Otra pusē uz zemes mētājās priekšmeti spilgtās krasās.

- Kaut kas te nav labi, - Bleiks teica, kad viņi bija tuvāk.

- Kā to saprast?

- Vienkārši ož pēc kaut kā nelāga. Rudenim pienākot, cilvēki te novāc apmetnes un ieziemo projektus. Tas tur nav... ieziemots.

Viņi apgāja traktoram apkārt. Izmētātās krāsainās mantas bija apģērba gabali.

- Kas tās par lupatām? - Stjū vaicāja.

- Paskat, durvis izlauztas.

Organiskā stikla plāksne, kam bija jānoslēdz ieeja kabīnē, ieslīpi karājās eņģēs. "Šaujamierocis nebūtu nepieciešams," Stjū nosprieda, jo kabīne bija tukša. Bleiks ieliecās iekšā un tad sadrūmušu seju pagāja nost.

- Kas ir?

Bleiks ar īkšķi norādīja uz kabīni un atkāpās. - Labāk pats apskaties.

Stjū atskārta, ka ari kabīnes grīda ir notraipīta ar tumšu šķidrumu, lai gan tas jau bija izžuvis. Un uz paneļa bija uzstādīts videoreģistrators. Ieslēgts, bet nedarbojās, jo droši vien bija tukšas baterijas. Stjū īsti nezināja, kas tur noticis, bet arī viņam sāka uzmākties tā pati nelāgā nojauta, kas Bleikam. Lietiskie pierādījumi notikuma vietā skaidri liecināja, ka traktors pamests pēkšņi. Bet tikai tad, kad viņš pamanīja sarkanu plaukstas nospiedumu uz sēdekļa, sirds salēcās.

- Ak kungs... - Viņš atrāva galvu atpakaļ un kāpās atmuguriski, paklupa. Bleiks viņu notvēra. Stju viņu atgrūda, bet nespēja atraut skatienu no apgāztā traktora. Tad viņš ieraudzīja arī citas notikušā liecības. Uz organiskā stikla durvīm bija garas švīkas, ko viņš iepriekš neievēroja. Būvmateriālu veikalos redzēto eņģu bojājums bija iespaidīgs, salocītas tās vairs neatgādināja eņģes, un viena cinkotā dzelzs skrūve bija pilnīgi izrauta laukā. - Iekšā bija cilvēks, - Stjū stostījās.

- Bija... - Bleiks pacēla kādu no izmētātajām lupatām, un Stjū saprata, ka tā bija daļa no apģērba. Bleiks apgāja apkārt traktoram, galvu šūpodams, un beidzot rādīja uz milzīgu, bet neskaidru nospiedumu zemes sausākā vietā. - Grizlilācis.

- Lācis?

- Iespējams, ka ne viens vien.

Stjū nodrebēja. - Tas salauza aizsargkarkasu?

-Tas ielauzās pa pašdarinātām muļķīga karkasa durvīm. Diez vai tam bija grūtāk tikt pie gaļas nekā tev vai man pāršķelt valriekstu. Tas, ko es nesaprotu... Kur, velns ar ārā, bija viņa šaujamais?

Piesardzīgi atgrūdis durvis sānis, Stju vēlreiz, ielūkojās kabīnē. Nebija ne karabīnes, ne pistoles. Varētu iedomāties, ka braucējs nošāvis lāci un aizbēdzis, taču diez vai asinis kabīnē bija zaudējis plēsoņa.

- Ko īsti viņš te darīja?

Bleiks nostājās blakus Stjū pie durvīm un norādīja uz vi-deoreģistratoru paneļa statnī. - Domāju, ka atbildes uz visiem jautājumiem ir tur.

Kabinē atradās maisiņš ar rezerves baterijām. Bleiks izņēma tukšo un ielika videoreģistratorā jaunu. Stjū soļoja šurpu turpu, karabīni rokās turēdams. Drīz Bleiks pagriezās pret Stjū, mierīgi pagrūda karabīnes stobru pret zemi un tad nospieda atskaņošanas taustiņu.

Ekrāns bija mazs, skaņa - metāliska. Abiem bija jānostājas cieši blakus, lai skatītos nerediģēto ierakstu. Reģistratora videokamera rādīja vispirms horizontālu līdzenuma panorāmu no kreisās puses uz labo, pēc tam vertikālu upju satekas panorāmu. Stjū savaikstīja seju, kad sākās stāstījums. Kamera pagriezās, rādot veselīgu pusmūža vīrieti ar platu smaidu. "Pusmūža," Stjū nodomāja. "Mans vecums." Vīrietis lepni aprakstīja savam traktoram piesardzības dēļ veiktos pārveidojumus un paskaidroja, ka organiskais stikls esot puscollu biezs, bet karkasa caurules tapušas no tērauda. Izlauztās eņģes netika pieminētas.

- Skaidrs, ka nav nekāds meistars, - Bleiks norūca. - Droši vien visu mūžu skolojies.

Kā atbildot uz repliku, runātājs pateica, ka esot pētnieks, vides zinātņu doktors Tomass. Uzvārds liecināja par īru saknēm, bet Stjū necentās to iegaumēt. Tomass stāstīja, ka pie mazā ūdenskrituma bieži nākot lāči. Sajūsma viņa bal sī, pirmo lāci ieraugot, lika sirdij sažņaugties.

- Re, kur tie nāk! - Tomass priecīgi sauca. - Vai nav lie liski radījumi? Bet barības šogad pamaz. Ne tik daudz, lai pietiktu izsalkušajiem lāčiem, kam jānobarojas pirms ziemas miega. - Viņš stāstīja par tauku procentuālo daudzumu lāču uzturā. Kad liela lācene ošņādama tuvojās transportlīdzeklim, Tomass sasveicinājās ar to, līksmi raksturojot zvēra izturēšanos traktora izpētes gaitā un izsakoties par topošo fantastisko ierakstu. - Cūkas laime!

Satraukums sāka izpausties, kad lācene pielika ķepas pie organiskā stikla un ventilācijas atverē saoda viņa smaržu. Bet tas bija teatrāls satraukums, kā realitātes šova dalībnieka tēlots. Īstenībā Tomass nebaidījās. Vēl ne. Tad lācene saka grūst, un "Kubota" sašūpojās. Kameras trīcēšana liecināja par spēku, ar kādu drīz vien tā kratīja traktoru, bet Tomasa balss neietrīcējās līdz mirklim, kad lācene atklāja spraugu starp durvju rāmi un durvīm un iebāza tajā masīvos nagus. - Mēģina dabūt vaļā durvis, - īrs sacīja. Tie bija pēdējie izrunātie vārdi. Tad Stjū izdzirdēja eņģu iečīkstē-šanos un krakšķi. Pārējās Tomasa vēstījuma daļas bija neviļus izdvestas pārsteiguma un pārbīļa izpausmes. Un visbeidzot atskanēja spalgi kliedzieni.

Kad Bleiks izslēdza videoierīci, Stjū aptvēra, ka ir nosvīdis.

- Vai mums te draud briesmas?

- ja ilgāk uzturas starp plēsējiem, cilvēks kļūst tiem par maltīti. Taču pat tu novērtēji mežonīgo dabu diezgan nopietni, lai paņemtu līdz šaujamieroci. Viss būs kārtībā. Bet

vajadzētu kustēt prom; tagad šaja apvidu vismaz viens laris ir nogaršojis cilvēka gaļu.

- Vai nebūtu jāpameklē līķis?

- Nē. Viņu apēda. Varbūt pārpalikumus kaut kur apraka, bet to dēļ es negribu ar lāčiem cīkstēties.

- Ko iesāksim ar video?

- Tam varētu but vērtība. TV realitātes šovi neatteiksies no viena nabaga aunapieres bojāejas izrādīšanas. Droši vien ieliks kādā no mežonīgās dabas raidījumiem "Amerikas bīstamākie" vai tamlīdzīgi.

Stju sarauca pieri, tad pacēla videoreģistratoru pie auss un iemeta upē. - Nē, neieliktu.

Bleiks ar cieņu pamāja.

Viņi uzgāja Tomasa apmetni. Stjū par apbēdinājumu, sakaru ierīču tur nebija. Bleiks savāca pārtiku, kas Stjū šķita pretīgs gājiens, bet naudu atstāja telti atrastajā biezajā kabatas portfelī, kur bija ari Tomasa ID karte un mazāk vērtīgas mantas. Stjū sāka skaļi prātot, vai kāds ieradīsies īram pakaļ - traktors taču atgādāts ar helikopteru. Bleiks piedāvāja palikt, ja Stju to gribot.

- Vari padzīvot tajā plānajā šika paskata teltī pie lāču barošanās vietas.

Drīz vien viņi devās prom un labu brīdi gāja klusuciez-dami. Neraugoties uz pārtraukumu, Bleiks, šķiet, bija apņemies pieveikt desmit jūdzes. Tas bija Stju, kas beidzot pārtrauca klusēšanu. - Trakoti liela nelaime, - viņš līdzjūtīga balsī nočukstēja, it ka juzdams nepieciešamību vismaz kaut ko pateikt.

- Neviens viņam nelika te rādīties, - Bleiks nočukstēja.

- Viņš gribēja pētīt lāčus.

- Tas ir bīstams dzīvnieks. Viena no nedaudzajām nui su planētas būtnēm, kas mūs uztver ka edmaņu. Ja reiz esi uzradies starp tiem, tu tos nevis pēti, bet testē pats sevi Cilvēks pret sasodīto mežonīgo dabu.

27

Pagāja divas dienas, līdz Stjū tika oficiāli izziņots kā bezvēsts pazudušais. Pēc divām nedēļām glābšanas dienesti izbeidza meklēšanu. Un kopš tā laika Ketrina bija piedzīvojusi divus smagus mēnešus. Klejs paskaidroja, ka bezvēsts prombūtnē esoša laulātā izsludināšana par juridiski mirušu varētu ieilgt līdz pat septiņiem gadiem, bet viņai nebija pienākuma gaidīt, kamēr visi dokumenti tiks nokārtoti.

- Taisnību sakot, tā nedrīkst. Tas kaitē veselībai. Turklāt septiņus gadus gaidīt tu nemaz nevari. Jo tad jau tev būs pāri četrdesmit un tas nav vecums, kad dzīvi sākt no jauna.

Iespēja, ka Stjū ir dzīvs, līdzinājās nullei. To viņa bija aptvērusi. "Jukonas avio ceļojumu" pilots pat bija brīvprātīgi veicis vēl vienu lidojumu uz to pašu vietu jau pēc oficiālās meklēšanas operācijas beigām. Viņš atgriezās, tā ari neko neatradis, un šis lidojums bija pēdējā nagla Ketrinas cerību zārkā.

Klejs mēģināja uzņemties atbildību par Stjū pazušanu -ceļojums taču bija viņa ideja - un vainu uzvelt viņam būtu pavisam viegli. Taču Ketrina viņam piedeva. Arī Klejs būtu devies līdzi, ja Dūgans nebūtu ievilināts uz sasteigtām pārrunām, un tikpat labi Ketrina varētu vainot arī sevi pašu. Turklāt, ja viņa atsvešinātos no Kleja, dzīvi nāktos atsākt pavisam vienai.

Ketrina klīda pa māju, novākdama fotogrāfijas un tukšodama Stjū skapjus. Atbrīvojās telpas, istabas ieguva citādu izskatu, un viņa vairs īsti nezināja savu "es", kad mājā vairs nemanīja vīrieša klātbūtni. Veselus divus mēnešus Ketrina nodzīvoja kā spoks, bezmērķīgi iegrimusi ikdienas rutīna - miegs, ēdienreize, fitness, atkal miegs. Bet reiz tam bija jāpieliek punkts, jāatrod orientieri un mērķis, identitāte. Pirms tam viņa vienmēr bija Stjū Stārka sieva. Un nu viņa būs...

"Tāda, kāda gribēšu būt."

Sēru laikā Kleja veiksmes posms bija turpinājies, un Ketrina alka drīzāk atgriezties dzīvē, ko viņš bija izplānojis. Viņa dievināja Kleja tiešo pieeju visam. Tā darbojās. Viņš bija ieteicis sērot kādu laiciņu - tas bija nepieciešami un veselīgi -, bet neļauties lieliem izdevumiem un vīrieša sniegtam mierinājumam. Un viss notika tā, ka tam jānotiek, piedzīvojot laulātā drauga zaudējumu, - ar ellišķīgu vientulību, līdzjūtības apliecinājuma atklātnēm, ziediem, pagātnes atgādinātājiem, kas vienīgi gremdēja viņu zaudējuma ciešanās, ik dienu atgriežot atpakaļ, nevis palīdzot tās pārvarēt.

"Sveika! Jūtu līdzi tavā nelaime. Kā to var izturēt?"

Klejs gan reāli parūpējās par atbalstu, regulāri zvanīja,

I.ii apjautātos, kā klājas, deva viņai laiku sērām un ari atļauju izbeigt sērošanu. Tā nu, savu laiku nokalpojusi, Ketrina nepacietīgi vēlējās atgriezties dzīvē. Klejs bija noteicis datumu, kad viņa varēja iziet sabiedrībā; tas bija kaut kas konkrēts, kāda diena, kas sabiedrībai un viņai pašai būtu pieņemama, lai ieslīdētu apritē. Un tā diena bija pienākusi.

Saulei rietot, Ketrina izvēlējās kleitu - bordo krāsā, nevis sarkanā, kas būtu pārāk rotaļīga. Melna arī nederētu. Oficiālās sēras bija beigušās, un kleitas krāsai bija jāapliecina šī norobežošanās, pirmoreiz pēc tām izejot sabiedrībā.

Vīna degustācijai "Lapenē" viņa izvēlējās apavus ar visaugstākajiem - četru collu - papēžiem, neērtas sandales ar siksniņām un vaļēju purngalu. Mārdžerija pie mājas durvīm bija atstājusi ielugumu Ketrinai Stārkai un viesim. Draudzene izprata, cik ļoti Ketrinai vajag notraukt putekļus, atkal būt zirgā, un nevērīgi elegantā sabiedrība pie vīna glāzes pavadīts vakars piedāvāja tādu iespēju.

Alkohola nudien pietrūka. Vīra meklēšanas laika viņa bija atteikusies no tā; tik smagā dzīves posmā depresantiem nebija vietas. "Bet tagad es drīkstu iedzert." Turklāt viņa bija vientuļa, ari nepārvaramā vēlme masturbēt bija pieklājīgi atkāpusies, lai gan viņa gulēja, lielo spilvenu abām rokam un dažkārt ari abam kājām apkampusi. "Ballītē būs īsti vīrieši. Bet... kurš būs mans viesis?"

Lai arī kas būtu pavadonis, sāksies ļaužu runas. Taču Klejs izdomāja, kā rīkoties, un apsolīja aizvest Ketrinu uz ballīti, lai izdabūtu no mājas. Tika norunāts uzvesties prātīgi, bez koķetēšanas. Vienam otru gandrīz neievērojot, kā dzimšanas dienas ballīte. Ketrina varēšot brīvi kontaktēt ar jebkuriem cilvēkiem, iespējams, pat iesaistīties sarunās ar citiem vīriešiem tāda līmeni, kas flirtēšanas skalā butti aptuveni pa vidu starp draudzīgu un flirtējošu. Viņa būšot pieejama tiem, kas gribētu tuvāk noskaidrot situāciju, bet ballītes beigās viņas pavadonim jābūt pārliecinātam par to, vai Ketrina nokļuvusi mājās, neradot nekādu pamatu bau mām. Perfekts plāns. Turklāt tas bija šiki izklāstīts soli pa solim īsziņā, ko viņa torit saņēma no Kleja.

Ketrina pārliecinājās, ka bordo kleita izceļ viņas auguma izteiktos apveidus - kopš vira pazušanas viņa bija vel sparīgāk nodarbojusies ar fitnesu -, un arī tas bija Kleja nosacījums. Kleitas polsteri pieticīgajām krūtīm piešķīra pievilcīgāku izskatu, vidusdaļa ieskāva trenēto vidukli, atveidojot smilšu pulksteņa aprises, un bija labi saskatāmas nevainojami veidotās kājas. "Kopumā ļoti skaisti. Nē. Ne tikai skaisti. Sasodīti pasakaini."

Viņa izbaudīja lamuvārdu, pat domās vien to izteikdama. Un īpašu prieku tas sagādāja tukšajā māja, kur nebija neviena cita.

- Sasodīts, - viņa sacīja spogulim. - Sasodīts!

Tad viņa aptvēra, ka sākusi koķetēt pati ar sevi. Pārkāpjot koķetēšanas līmeni. Iegribējās sevi samīlēt, bet tad Ketrina nolēma, ka diez vai būtu gudri iet uz ballīti gurdenai. Viena lieta gan izrādījās skaidra - viņa bija gatava atgriezties dzīvē.

28

Bleiks tomēr nebija tik nepatīkams, kā Stjū domāja sākuma. Pēc trešās dienas viņš vairs neļaunojās, ka biedrs lūdzas apstāties atpūtai, un mitējās draudēt, ka pametīs Stjū nomiršanai. Un piektajā dienā Stjū vairs nebremzēja gaitu. Pēc nedēļas viņi atguva Stjū vemšanas un dažu pirmo gliemeža ātrumā noieto dienu dēļ iekavēto laiku, tāpēc Bleika pašrocīgi būvētās būdiņas durvis viņi atvēra paredzētajā dienā. Tieši tad, kad sāka snigt.

Būda nebija daudz lielāka par Stjū mitekli ar caurumu jumtā. Tajā atradās galda piederumi no skārda, sāls, cukurs, vistas buljona koncentrāti, ziepes un dažas citas nepieciešamas lietas, tomēr nebija ne pieliekamā ar pārtiku, ne gāzes plīts. Nācās atzīt, ka lielas atšķirības starp abām būdām nav. Bet pēc nedēļu ilgās nakšņošanas teltī pieticīgā būda šķita patiešām lieliska. Pec divām nedēļām Stjū tajā sajūtas pavisam labi. Un pēc mēneša tā bija kļuvusi par mājām.

Darba dalīšana bija vienkārša. Stjū skaldīja malku un ku rināja uguni. Bleiks pārbaudīja slazdus.

- Ko var noķert slazdā? - pirmajā dienā Stjū apvaicājās.

Bleiks piesita ar pirkstu pie deniņiem un tad vienā el

pas vilcienā uzskaitīja visus savus medījamos. - Bebru, koi jotu, polarlapsu, rudo lapsu, lūsi, murkšķi, caunu, ūdeli, bi-zamžurku, ūdru, zaķi, rudo vāveri, lidvāveri, zemes vāveri, zebieksti un reizēm kādu āmriju.

- Un kā ar lāci?

- Lāci nevajag meklēt. No tā ir jāizvairās.

- Vilku?

Bleiks domīgi pamāja ar galvu. - Nu jā, vilks. Ir gadījies tādu noķert slazdā.

- Kāpēc vilku uzreiz neiekļāvi sarakstā? Tu tik pārliecinoši nobēri visus pēc kārtas, ka diez vai izlaidi nejauši.

- Tu gan neko nepalaid garām, advokāta kungs. - Bleiks iesmējās un klusēdams izgāja no būdas.

Atgriezies no apgaitas, Bleiks atdeva nomedītos dzīvniekus Stjū, kas atpelnīja vēdera tiesu, novilkdams tiem ādu un iztīrīdams. Lielākoties tie bija mazi, caunas un ūdeles, bet bebri izrādījās lielāki, un viens koijots likās pat krietna suņa augumā. Stju sabojāja tikai vienu ūdeļādu - Bleika vārdiem izsakoties, tā maksātu pusi no dienas algas. Sirsnīgi nolamājies, Bleiks tūdaļ pat pasvieda nākamo un lika mēģināt vēlreiz. Šoreiz, Bleikam noraugoties uz katru Stjū rokas kustību, viss izdevās godam.

Tālāko slazdu pārbaudei Bleiks aizdevās prom ar nakšņošanu laukā. Viņš ierīkoja sniega alas, un tas Stjū šķita aizraujoši. Sniegs Bleiku nebiedēja, gluži otrādi, viņš blie-/л tam ar dūri pakrūtē un gulēja tā apskāvienos. Vai nav kul, ka viss iebruks un tu nosmaksi?

- Nē, ja pareizi uzbūvē, - Bleiks norūca.

Stjū gribēja tūdaļ pat apgūt šo mākslu. Edvīna gramatā bija zīmējums. Kad Bleiks aizveda Stjū dienu ilgā pārgājienā pārbaudīt kādu no tālākajiem slazdiem un viņam pašam radās izdevība to izmēģināt, izrādījās, ka grāmatas vairs nav mugursomā. Bija jāmēģina uzbūvēt pēc atmiņas. Tonakt viņi gāja gulēt Stjū veidotās sniega alas trešajā varianta, un tā nesabruka un nenosmacēja ne vienu, ne otru.

Mājupceļā Bleiks ieraudzīja trīs briežus un parādīja tos Stjū. Brieži bija tālu, un Stjū tos aplūkoja karabīnes tēmēkli. Dzīvnieki stīvām kājām kustējās caur meža apsarmojušajiem kokiem, un šāda gaita ļoti atšķīrās no naskuma, tiem bēgot.

- Vēlāk kādu no tiem dabūsim, - Bleiks apsolīja.

Kad viņi atgriezās no slazdu apgaitas, Stjū atrada Edvīna pamācības pašā vidū gultai. Iespraustā zīmīte Bleika stūrainajā rokrakstā brīdināja: "Es ne vienmēr būšu pa rokai... Edvīns."

Viņi spēlēja kribidžu uz priedes bluķa, ko Bleiks bija pārveidojis par spēles dēli, iedzīdams tajā naglas, lai izveidotu divas paralēlas caurumiņu rindas spirāļu veida. Puļķīšu vietā kalpoja koka sērkociņi ar sarkanām un zilām galviņām un uzasinātiem galiem, lai varētu iedurt caurumos. Divi katrā krāsā. Viņiem bija nobružāts kāršu komplekts ar indiešu restorāna logo. Kārava divnieks izrādījās pazudis, bet kreiča devītnieks bija tā sapluinīts, ka vienmēr bija skaidrs, kam tas ir rokā. Arī vairākām citām kārtīm bija pazīmes, pēc kurām tās varēja viegli atpazīt, ja vien neslēpa aiz citām kārtīm. Ar pašdarinātā dēļa īpatnībām spēles str.i tēģija mainījās, un tas Stjū pat šķita interesanti, bet zaudē jumus un uzvaras viņi atzīmēja, iegriežot robus baļķu sir nā. Bleiks sākumā izrāvās priekšgalā, bet Stjū ātri apguva spēles knifus un drīz vien tuvojās viņa rezultātam.

Ja laiks bija labs, viņi mētāja cirvīti, tēmējot malkas gre dā, un Stjū pārsteidza tas, ka cirvja smagā galva gandri/ vienmēr iecirtās kokā. Galvenais bija samērot rotācijas āt rumu ar attālumu. Tam bija nepieciešama vingrināšanās, bel laika netrūka. Bleiks iegrieza punktu vērtības dažādās mal kas grēdas pagalēs, un tapa šautriņu mešanas mežinieku variants.

Stjū atklāja, ka pat strauji sarūkošās dienas rādījās garas bez sanāksmēm, tālruņa zvaniem, klientiem un runātīgas sievas. Bleiks mēdza runāt daudz mazāk par Ket-rinu gan tāpēc, ka bija noslēgtāks, gan vienkārši tāpēc, ka bija vīrietis. Dzīvē izrādījās daudz vairāk laika, nekā Stjū jelkad varēja iedomāties, un viņš iegāja tādā kā ritmā, lai justos nodarbināts. Uguns kurināšana no rīta. Rita kafija. Gājiens uz mazmājiņu. Viena kribidža partija. Svaiga gaļa brokastīs; vai ari vajadzēja samaisīt olu un pankūku pulveri, ja Bleiks neko neatnesa no tuvīno mazo slazdu rīta apgaitas. Labāk šķita, ja palaimējās dabūt kādu zaķi. Uzturā pārsvarā bija liess proteīns. Kamēr Bleiks bija prom, Stjū mēdza izlasīt kādu no Edvīna nodaļām. Pēc brokastīm viņš skaldīja malku ar lielo cirvi,

šķūrēja sniegu, ja bija sasnidzis diezgan, tad ūdens mu-

\

ca uzlauza ledu un pielēja pilnu, ūdeni nesdams spaiņos no trīsdesmit jardus attāla strauta. Vienreiz nedēļā Stjū nogāza kādu koku, lai žūst malkai. Ar katru nocirsto ko-к и izcirtums ap būdu paplašinājās. Sniega sega palika biezāka, un viņš nošķūrēja sniegu, veidojot taciņas ap bu-lu, lai neaizputina, vai piemīdīja sniegu, pa takām st.ū jādams.

Kādu dienu viņš sāka tīrīt sniegu no taciņām un turpināja tik ilgi, līdz bija nolāpstojis sniegu visa izcirtuma platībā. Strādāja veselas trīs stundas. Plaukstas tulznās, mugura nogurusi, bet fizisks darbs šķita tik patīkams pēc desmit pie rakstāmgalda aizvadītiem gadiem.

Atgriezies Bleiks pārsteigti raudzījās apkārt. - Jēziņ, vent, kā tu to dabūji gatavu? - viņš norūca. - Un kāpēc?

Sarunas risinājās reti. Galvenokārt par slazdu izlikšanu vai neprognozējamiem laikapstākļiem. Bleikam bija teiciens: - Ja nepatīk vietējie laikapstākļi, nogaidi divdesmit minūtes. - Diskusija pēc noklusējuma bija par to, vai ir vērts uzspēlēt vienu kribidža partiju, un atbilde vienmēr skanēja apstiprinoši, izvairoties no nepieciešamības meklēt citu sarunas tematu. Bleikam bija nostāsti par neiedomājamām sniega vētrām, piedzīvojumiem ar slazdos iekļuvušiem dzīvniekiem, un arī ļoti precīzs būdas celtniecības atstāsts, bet viņš diezgan labi iztika arī ar klusēšanu. Ja nebija nekas izrunājams, viņš varēja nosēdēt stundu, muti nepavēris. Kādu rītu viņš aicināja Stjū līdzi apgaitā, lai parādītu iepriekš redzēto briežu pēdas, rādīja tās sniegā, nolauztos zarus un spiras. Tad turpat pie briežu iemītajām pēdām viņi ierīkoja slēpni un ieslīga tādā kā meditācijas režīmā. Sekojot viņa paraugam, arī Stjū nekustīgi nosēdēja turpat vai visu dienu ar karabini klēpī. Bija auksts, bet Stjū apņēmās pirmais neatmest visam ar roku. Kad parādījās brieži, Bleiks tikai pamāja viņam ar galvu.

Otrajās brokastīs viņi mielojās ar brieža gaļas stei kiem. Ar brieža adas novilkšanu gāja grūtāk nekā ar ma zo medījumu, bet tas bija to verts, un Bleiks bija tik prie cīgs par Stjū pirmo medījumu, ka palīdzēja to sadalīt. Nākamajā dienā Stju ierīkoja gaļas žāvētavu. Vēlēšanas pašam to izmēģināt mocīja kopš mirkļa, kad grāmatā bi ja izlasīta septītā nodaļa par pārtikas saglabāšanu. Tad viņš sāka žāvēt brieža gaļas strēmeles. Izrādījās, ka galvenais bija oglēm bērt virsū zaļas skaidas, neļaujot uzliesmot - šo smalko līdzsvaru vajadzēja uzturēt divdesmit četras stundas, lai gaļa tiktu pienācīgi nožāvēta. Pirmā partija nebija pārāk izdevusies, bet jau otrā - tik garšīga, ka Bleiks atzina to par derīgu sastāvdaļu, lai sagatavotu pemikana maisījumu ar žāvētām ogām, ko ēst pārgājienu laikā.

Drīz vien Stju gāja pārbaudīt slazdus kopā ar Bleiku, ik dienu pieveicot vairākas jūdzes kā nieku. Un, kad Bleiks trīs dienas noslimoja, veica uzdevumu viens.

Pirmajā mēnesī Stjū uztraucās par to, kas notiek mājās, ik dienu atcerējās laikā nenomaksātos rēķinus vai pieminēja klientiem apsolīto pakalpojumu izpildes termiņus, prātoja, kad Ketrina varētu noticēt viņa bojāejai. Galvenokārt viņš pārdzīvoja klusībā, bet galu galā bija ierunājies par tādāčn lietam tik bieži, ka Bleiks jutās spiests iejaukties.

- Vai tu nevari aizvērties? Līdz pavasarim tik un tā neko nevar padarīt.

Stju pašam par pārsteigumu Bleika parupjā loģika iedarbojās. Tiklīdz viņš to bija pieņēmis, pilsētas raizes pazuda /cm Aļaskas sniega, izņemot vienu - pārdzīvojumu par to, i ik Kctrinai ir grūti.

29

Septiņos vakarā Klejs ieradās, lai viņu aizvestu uz degustāciju, un Ketrina ar gudru ziņu atvēra durvis, vēl garo mēteli neuzvilkusi, lai viņš varētu pamielot acis.

- Tā būs labi?

- Tu, Keita, izskaties sasodīti superīgi. Lieliska izvēle. Šovakar tu noteikti visus pārsteigsi.

Ketrinai ietrīsējās sirds. Atkal bija izskanējis lamuvārds. Turklāt Klejs joprojām sauca viņu par Keitu - to Ketrina nebija ļāvusi nevienam, pat Stjū ne, jau kopš koledžas gadiem, kad visiem paziņoja, ka ir profesionāla fotogrāfe.

Viņa pasmīnēja. - Ak tā? Ko tad man būtu jāpārsteidz?

- To nevar zināt. - Viņš piemiedza aci. - Pateikšu, kad pienāks laiks.

Klejs uzstāja, ka pats stūrēs Ketrinas jauno "Audi". Viņi bija vienojušies, ka Ketrinai vajag tikai divvietīgu automobili. Ketrina slepus pasmaidīja, kad viņš atmodināja mazulīti no miega un ļāva tai vaļu, lai gan Ketrina lūdza pievaldīties.

Restorāns "Lapene" atradās Fērheivena aiz tilta. Mārdže-njas gardēžu un vīna pazinēju iecienītais restorāns ari atradās okeāna krastā, bet gaisotne bija pilnīgi citāda nekā Stacijas pieturā". Visur karajās mežviteņi, un uz iespaidīgā, efejām apaugušā ķieģeļu mūra fona bija saskatāmi milzīgi, apaļi galdi, pie kuriem uz bāra ķebļiem sēdēja astoņi vai pat vairāk eleganti nevērīgi ģērbušies viesi. Lustru kupoli bija vīna pudeļu un vīna glāžu veidā. "Mārdžerija iekārto augstākas klases restorānus tieši tapat, kā mazāk turīgas namamātes eksperimentē ar mājas istabām," Ketrina nodomāja.

Viņi bija lūgto viesu sarakstā. Klejs paaicināja viesmīli, lai atnes vīnu. Tika piedāvātas vairakas šķirnes, un Klejs izvēlējās vīnu Ketrinai, bet sev neko. Mārdžerija pienāca sasveicināties.

- Ketrina! Cik jauki, ka atnāci, ņemot vērā...

- Ņemot vērā ko? - Ketrina atbruņojoši uzsmaidīja.

- Protams, šovakar par to ne vārda. - Mārdžerija pārvilka ar roku lupām, kā aizzīmogodama tās. - Labvakar, mister Bjūkenan. Es esmu pārsteigta un iepriecināta. Laipni lūdzu mūsu pieticīgajā iestādē!

Restorāns nebūt nebija pieticīgi iekārtots, un viņa to apzinājās. Klejs paraudzījās apkart. - Tā ir neparasta, - viņš pajokoja.

Mārdžerija iesmējās, tad uzsita ar plaukstu Klejam pa krūtīm un kādu brīdi to tur ari paturēja. - Ak, jūs. Parunāsimies vēlāk.

Ketrina sabozās, bet Mārdžerija jau bija prom, sagaidot nākamos viesus. Tad viņa un Klejs devās uz bāru, kur Ket-rina sāka domāt, ar kuriem svarīgajiem cilvēkiem jāapru nājas pirms sarīkojuma beigām.

- Džo! - Klejs uzrunāja gados vecāku vīru dārgā, vai kātājam nepiemērotā uzvalkā. Apmēram sešdesmit gadus vecais cilvēks sēdēja pie bara ar viskija, nevis vīna glāzi ro ka. Seja bija savilkta vienās grumbās, un acis vērās neuzti cīgi, it ka gadu nasta butu daudz lielāka. Klejs piegāja vi ņam klāt, sveicienam roku izstiepis. - Džo, iepazīsties ar Keitu. Viņa ir vietējā fotogrāfe.

Ketrina ievēroja, ka Klejs nenosauca viņas uzvārdu. Džo nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

Viņa uzsmaidīja un ļāvās skatienam, gurnu izriezusi.

- Mazliet taisi kadrus, ko? - viņš jautāja ar izteiktu Rod-ailendas akcentu.

- Cenšos.

- Vai tu varētu mani nobildēt? - Viņš iesmējās.

- Protams, ka varētu. Jums ir ļoti raksturīgi sejas vaibsti.

- Viņa ir ari mana jaunā firmas līdzīpašniece.

- Juriste? - Džo šķita pagalam vīlies.

- Nē. Biznesa partnere.

- Tas labi. Man ar juristiem ne visai veicas. Precēta?

- Nē.

- Vēl labāk. - Viņš pasmaidīja.

- Vai varu viņu atstāt pie tevis uz kādu brītiņu? Man jāaiziet uz tualeti.

- Protams. - Džo uzsita ar plaukstu uz ķebļa blakus savējam.

Klejs aizgāja. Ketrina jutās sarūgtināta, viņam nozūdot, bet saprata, ka Klejs viņai ir uzticējis uzdevumu. Viņa apsēdās, un Džo pasūtināja viņai kokteili ar džinu.

- Jus pazīstat Mārdžeriju? - Ketrina apvaicajas.

- Nē.

- Kas tad ir atvedis jūs šurp? Esat vīna cienītājs?

- I la! Nē. Vīns ir sieviešu padzēriens. Klejs man ieteicas par šo mazo ballīti, un es liku saviem cilvēkiem nokārtot ielūgumu.

- Ak tā. Oho. Tātad esat šejienietis?

- Nē. Es esmu no Providcnsas un te uzturos darīšanās.

- Ar ko jūs, Džo, nodarbojaties?

- Ar šo un to. Ar nebanku sektoru. Bet vispareizāk būtu teikt, ka galvenokārt ar transportu.

- Pārvadājumi?

- Jā. Tādā garā. Aptuveni reizi mēnesī es esmu šeit, piekrastē, lai pārbaudītu savus ieguldījumus. Bet par to pieliks. Pastāstiet kaut ko interesantu par sevi!

- Es studēju fotografēšanu Masačūsetsas Universitātē. Man ir nopietns darbs. Nesen es pārdevu veselu sēriju.

- Izglītota. Labi. Es esmu noguris no stieņa dejotājām un viesmīlēm.

- Stieņa dejotājām?

- Lētajam sievietēm. Sāk apnikt.

- Es neesmu no lētajām.

- Nē. Pēc tādas jūs neizskatāties. Esat no Jaunanglijas?

- Es šeit uzaugu.

- Vietējā meitene. Lieliski. Vietējai meitenei patīk nauda, ko?

Ketrina iesmējās. - Jocīgs un ļoti tiešs jautājums.

- Un tā nemaz nav atbilde.

- Mēdz teikt, ka nauda nav galvenais.

- Tā runā tie, kam naudas nav.

- Mums firmā iet labi. Un manus darbus pērk.

- Vai fotogrāfijas? Būs jāapskatās.

- Droši. Man Breda Bēra studijas ekspozīcijā Dārtmutfl ir vēl dažas fotogrāfijas. Kāds Ārčijs Brukss nopirka vesc lu sēriju.

- Jā, šķiet, ka Dūgans man to pieminēja.

- Oho! Jūs esat pazīstami ar Redžiju?

- Jā, Redžiju es pazīstu. - Džo iesmējās. - Redžijs man pieder.

Tas izklausījās savādi, bet Ketrina nevēlējās kaut ko jautāt. - Viņš ir mūsu firmas jaunais klients.

- Arī to es esmu dzirdējis.

- Kā jūs viņu pazīstat?

- Redžiju visi pazīst. Bet es... es dažreiz makšķerēju no viņa kutera "Dzelzs jaunava".

- Jauki. Vai tad tas nebija viduslaiku spīdzināšanas rīks?

Džo iesmējās. - Domāju, ka viņš to nosauca savas bijušās sievas vārdā. - Klejs atgriezās brīdī, kad bārmenis atnesa Ketrinas kokteili. Džo sadabūja naudas žūksni un izvilka simtnieku. Bārmenis aplūkoja banknoti pret gaismu. - Atvaino, sīkākas nav. - Klejs palīdzēja Ketrinai nokāpt no ķebļa. - Ei, mēs tikko sākām iepazīties, - Džo iebilda.

Klejs pieklājīgi iesmējās, vezdams Ketrinu prom. - Atvaino, bet šovakar es nevaru viņu tev aizdot. Šovakar viņa ir mana meitene.

- Droši vien nekas cits neatliek, ir jāpiesakās rindā.

Abiem ar Kleju promejot, Ketrina atskatījās.

- Ko tas nozīmē?

- Neko. Vecmodīgs joks.

- Vai mums ar viņu ir kādi darījumi?

- Iespējams.

- Kas viņš ir? Vai zini? Man būtu vieglāk, ja tu būtu vismaz kaut ko iepriekš pastāstījis, nevis pēkšņi apsēdinājis pie tāda aizkaitināta šovinista.

- Džo Rofs. Viņam Providensas centrā pieder daudzstāvu autostāvvieta un šeit, pašā okeāna krastā, noliktavu ēkas. Un vēl šis tas.

- Jocīgi... Es iedomājos, ka šis tas varētu būt bordelis.

- Dzīvē ne viss notiek pec skolas grāmatas, Keita.

- Viņš man piedāvāja džina kokteili viņu degustācijas ballītē, - Ketrina paziņoja, nemanot izliedama dzērienu palmas podā.

- Tu jau ari nenāc no bagātas ģimenes, tāpēc netēlo, ka esi viņam pārāk laba.

Kleja piezīme bija aizvainojoša. - Tas, no kurienes es nāku un kur pašlaik esmu, ir divas ļoti atšķirīgas lietas.

- Es negribu tevi aizvainot, bet viņš ir lielā zivs. Ne no tām, par kurām "New York Times" raksta sabiedrības uzjautrināšanai. Nē, viņš visu ir sasniedzis paša spēkiem un var darīt, ko vēlas. Ceru, ka tu ar viņu biji apburoša.

- Ja būtu vēl apburošāka, viņš to simtnieku būtu man atdevis.

- Labi.

Viņi tikās ar daudziem degustācijas dalībniekiem. Iepazīstoties Klejs Ketrinu dēvēja par fotomakslinieci, un tas viņai patika. Un viņš atvairīja Mārdžerijas uzmākšanos, par to Ketrina ļoti priecājās. Turklāt Klejs to darīja skaisti - viņš bija visglītākais no visiem. Jāatzīst, ka viens no jaunajiem viesmīļiem varētu ar Kleju konkurēt, taču puisim bija ne visai pieņemams tetovējums un tika diskvalificēts, tiklīdz pavēra muti. Ass prats bija seksīgs, truls - ne visai. Ketrin.i sprieda, ka savā vecuma grupā ir trīs vērtīgāko dāmu to pa, bet ar pārējām divām Klejs pat neuzsāka sarunu. Jau nākās, divdesmitgadnieces, turējās pie puišiem, ar kuriem bija ieradušās, un pārspīlēti skaļi smējās, tātad nebija kon kurentes.

Mārdžerija pie kupāžas merlo glāzes iepazīstināja viņu ar divām citām restorānu īpašniecēm. Ketrina saņēma uz aicinājumu apmeklēt viņu uzņēmumus un ievadīja sarunas par jaunu drapēriju iepirkšanu. Diemžēl mākslas darbu ko-mereaģents no Bostonas nenodarbojās ar fotogrāfijām, bet paņēma Ketrinas vizītkarti un apsolīja to kādam iedot. Klejs atgriezās aprunāties ar Džo, kas joprojām sēdēja pie bāra, tikmēr Ketrina nobaudīja širaza vīnu.

Tā bija lieliska balle. Sasodīti pasakaina. Ejot pie sava "Audi", Ketrina šķita lidojam. Viņa atkrita sēdeklī, aizvēra acis un ļāvās dzinēja vibrācijai.

- Nu ko, ir tikai viena lieta, kas varētu uzlabot šo vakaru, - viņa noteica. Drīzāk gan viņas vietā runāja astoņas vīna glāzes. Viņa ieķiķinājas. "Opā, trešā flirtēšanas stadija."

Klejs pasmaidīja.- Ļauj man minēt... pusnakts saldējums ar melnās šokolādes druskām?

- Nav tas, ko es domāju. Bet... jā!

Viņa smējās visu mājupceļu un parodēja iedomātu sarunu starp Mārdžeriju un Džo Rofu. Klejs klausījās tik uzmanīgi, ka pabrauca garām vajadzīgajam pagriezienam. Pēc tam Ketrina aptvēra, ka viņi nebrauc uz viņas māju. Krastmalas ceļš šķita pazīstams, bet viņa nekad nebija braukusi pa to savā "Audi" vai kopā ar Kleju un gluži noteikti neveica to ar ātrumu astoņdesmit jūdzes stundā. Tas bija lieliski. Kad viņi nokļuva piebraucamajā ceļā, Ketrinas sirds •.itas ar ātrumu simts jūdzes stundā.

- Varēsi man izrādīt, - Klejs sacīja, sniegdams atslēgu, ko viņa tūdaļ pat atpazina.

Ketrinai pamira sirds. - Kur tu to dabūji?

- Ir labas ziņas. Viņi pieņēma tavu piedāvājumu.

- Kādu piedāvājumu?

- Es zināju, cik tu vari maksāt, un aizpildīju dokumentus tavā vietā.

- Tu viltoji manu parakstu?

- Laipni lūdzu.

- Es gaidīju, kamēr viss nokārtosies.

- Tu baidījies. Ejam. - Klejs izkāpa no automašīnas, aizcirta durvis savā pusē un tad skrēja apkārt, lai atvērtu durvis viņai.

Klejs uzreiz veda viņu uz viesistabu, kur viņi apstājās pie sienas, kas bija vienos logos. Ketrina vairs nevarēja nociesties un noskūpstīja Kleju. Viņš atbildēja, un Ketrina iegremdējās viņa mutē, rokām cieši apskāvusi vīrieša augumu. Pēc astoņām vīna glāzēm un mēnešiem ilgas gaidīšanas pacietības vairs nebija, roka sniedzās lejup. "Viņš vēl nav gatavs." Та nebija nekāda lielā problēma, tomēr Ketrinu nedaudz pārsteidza. Dūgans bija gatavs jau no pirmā pieskāriena viņas augumam, iespējams, pat pirms tā.

Uztvēris mājienu, Klejs uzrotlja bordo kleitu līdz pat Ketrinas kaklam, un nu viņa stāvēja kā balerīna, rokas virs galvas pacēlusi, krūšturi un biksītēs. Tad Klejs viņu pagrūda, un viņa ar seju uzgāzās uz dīvāna. Elpot varēja, bet ne rokas pakustināt, ne ari kaut ko saskatīt viņa nespēja un jutās kā sagūstīta, kā eksponāts puskailu ķermeņu izstādē.

Acis bija aizsegtas, toties citas maņas saasinājās. Viņa juta kleitas smaržu un viesistabas vēso gaisu ap atkailināto augumu.

Klejs uzgūlās virsū, muti pie viņas auss piespiedis. "Viņš vēl nav gatavs?" Ketrina brīnījās.

- Ko jūs ar Dūganu darījāt, Keita? - viņš čukstēja.

Ketrina vilcinājās. - Kā to saprast? - viņa jautāja caur

kleitas drēbi.

- Es zinu, ka jums kaut kas bija. Pastāsti. Tikai nemelo!

- Man kaut kas draud? - Ketrina apjuka.

- Nē, ja nemelosi.

- Tu gribi dzirdēt, ko es darīju ar citu vīrieti, kamēr mēs tagad...

Klejs savilka kleitu ciešāk viņai ap rokām. - Runā!

- Nezinu, man...

- Atzīsties! - viņš uzkliedza, tik spēcīgi uzsizdams Ket-rinai pa pliko pēcpusi, ka uz tās noteikti palika sarkans plaukstas nospiedums.

- Tas... tā... iepriecināšana, - viņa stostījās. - Orāla iepriecināšana.

Beidzot Klejs Bjūkenans bija gatavs.

30

Karibu bars izvēlējās vieglāko ceļu sniegā, un tieši tur alfa pelēcis tos gaidīja. Lamatas bija izliktas vietā, kur tiem, visticamāk, būtu jāiet. "Tikpat vienkārši kā cilpas izlikšana zaķa ceļā," Stjū nodomāja. Pārējie bara locekļi bija izretoju-šies mežā un gaidīja vadoņa uzbrukumu ganāmpulkam.

Stjū nekustīgi tupēja kalnup un pa vējam jau kādu stundu. Sniga pamazām, bet bez apstājas, tā, ka aizbēra viņa pēdas un pārsedza viņu ar baltu garozu - lai viņš izskatītos tāpat kā salīkušie, apsnigušie krūmi visapkārt. Neviens no dzīvniekiem, kas lejā notiekošajā savvaļas teātra izrādē bija iesaistījies cīņā par izdzīvošanu, nenojauta viņa klātbūtni. Lai gan viņam bija karabīne, todien viņš bija tikai skatītājs, publika viena personā, vienīgais cilvēks, kas varēja noraudzīties šo konkrēto drāmu.

Viņam nedeva mieru jautājums par to, vai barā varētu but arī viņa karibu. To, kā tas izskatījies, viņš nevarēja atcerēties - agrāk šos lielos dzīvniekus nebija redzējis, un atšķirt tos pēc izskata bija grūti. Ari šā bara dzīvnieki sa kūmā izskatījās vienādi, bet Stjū bija nācis tos vērot jau mēnesi un tagad pazina tik labi, it ka būtu kopā ar tiem veselu semestri klausījies lekcijas krimināltiesībās. "Pat labāk."

Trīspadsmit tēviņi cienīgā gaitā, masīvos ragus izslējuši, pārvietojās kopā ar baru. Taču, neraugoties uz šķietamo bramanību, tie nepārkāpa bara mainīgo ārējo robežu. Mātītes turējās nelielā grupā. "Govis, nevis kazas," Bleiks bija pamācījis. Tās spiedās cieši cita pie citas un barā izcēlās ar veselīgo izskatu. Vēl viena mēģināja iespiesties starpā, bet sastapās ar pretsparu, aplis nepašķīrās, pretī bija tikai pakaļpuses. Pārējie dzīvnieki izklīda, ar nagiem kašādami sniegu, lai piekļūtu ziemā tik retajai un vērtīgajai barībai - ķērpjiem. Visvecākais tēviņš rudenī bija zaudējis svaru, bet mātīte ar balto, izroboto ādas kroku pakaklē pēdējā laikā kustējās lēnāk - iespējams, apslimusi. Vilki mēģinās nomedīt kādu, un Stjū sprieda, ka par upuri visdrīzāk jākrīt vienam no abiem.

Stjū pamanīja, ka bars saspringst, pēkšņi viens no dzīvniekiem aptvēra, ka vairs nav īsti labi. Nāsis iepletās, galvas izslējās. Bars sāka virzīties augstāk pa iemīto taku turp, kur tuvējā klajumiņā sniegs bija plānāks un varēja vieglāk aizbēgt. "Kļūda." Soļus nomainīja rikši. Kad bars sasniedza klajumiņu, parādījās alfa pelēcis. Karibu pagriezās atpakaļ visi kā viens, it kā to plecus saistītu neredzamas saites, nolemtības vilnis triecās baram cauri kā bīstams vīruss.

Alfa pelēcis dažos lēcienos pārvarēja atstatumu, kas to šķīra no bara, bet nepiezemējās tā vidū un kavējās blakus baram vērojot, nogaidot, gluži vai ganot. Karibu bēga, tad

pagriezās, tad atkal bēga, katrs no dzīvniekiem bija apņēmies todien nekļūt par upuri. Un tad tas notika.

Bars pagriezās uz labo pusi pa iemīto taku starp kokiem, bet nepieņemtā mātīte, kura tik ļoti centās piebiedroties govīm, nogriezās pa kreisi. Та nebija novārgusi vai īpaši veca. Taisnību sakot, izskatījās labā formā. Vienkārši izvēlējas nepareizo ceļu.

Kad mātīte bija nošķirta no bara, vilki to drīz vien ielenca. Uz takas gaidīja otrs vilks. Tas lēca, lai iekostos ga-rāmskrejošā dzīvnieka miesā. Mērķis bija nevis nogalināt, bet apmulsināt, izsist no skrējiena ritma. Kad tā paklupa dziļākā kupenā, no meža izlēkšoja trešais vilks un metās virsū. Karibu apmetās riņķī un aizelsusies pavērsās pret vajātājiem. Vilki riņķoja apkārt, meklējot neaizsargātās vietas, uzmanoties no asajiem nagiem un mazajiem radziņiem. Tad sekoja strauja māņu kustība. Kad karibu pagriezās, lai aizsargātu sānu, alfa pelēcis bruka virsū, iekozdams žokļus atsegtajā kaklā. Tuvības mirklis, zobu, miesas un asiņu saplūšana, abu spalvainie ķermeņi savienoti apskāvienā, līdz karibu zuda speķi un tā sagrīļojās. Abu pārējo vilku svars to nogāza, un beigas pienāca ātri.

Stjū vēroja noslēgumu caur karabīnes tēmēkli. "Es varētu pats nomedīt karibu," viņš nodomāja. "Vai pat vilku." Bet to nedarīja - todien viņš nemedīja. Taču varētu.

Pēc divām nedēļām Stjū iegrieza kribidža robu sienā, tikai vienu uzvaru atpaliekot no Bleika.

- Tev gan veicas, - Bleiks norūca.

- Mans tēvs apgalvoja, ka cilvēks ir pats savas laimes kalējs.

Л

- Var jau parūpēties un sagādāt sev iespējas, bet veik smei arī ir sava loma, un tā reizēm pamatīgi izjoko.

- Vai zini? Tu esi lielisks puisis, bet nu gan būtu laikh man atgriezties pie sievas. Sniegs ir nokusis līdz otrajai ba| ķu rindai malkas grēdā.

- Zinu.

- Kad mēs varēsim iet prom? Tikai nesāc ar parastajām muļķībām. Es veselu nedēļu neesmu to jautājis.

- Jā, tu esi labi uzvedies. Domāju, ka es došos prom pei divām vai trim nedēļām.

- Vai to grafiku nevar pasteidzināt?

- Jūs joprojām neprotat runāt kā normals cilvēks, advokāta kungs?

- Labs ir, taisāmies no šejienes prom, ja?

Bleiks iesmējās. Smiekli bija sirsnīgi, ne ļauni, un viņš draudzīgi uzlūkoja Stjū, tad piegāja pie sienas un no viena baļķa atdalīja koka gabalu. Zem tā atklājās izdobta slēptuve. Bleiks izvilka no tās "Johnny Drum" viskija pudeli un smaidīdams pavicināja Stjū priekšā.

- Šo es sataupīju.

- Tu taupīji lētā viskija pudeli?

- Nu nē. Tā ir manta. Tu droši vien domā zaļo etiķeti. Šim ir melnā, izturēts vairāk nekā četrus gadus. Gandrīz divdesmit dolāri par pudeli.

Protams, Bleiks bija trūcīgs. Stjū klusībā nolādēja sevi par nesmalkjūtību. Bleika pieticīgajā dzīvē greznību nebija, un viņš piedāvāja labāko, kas viņam bija. Stjū pamanīja, ka viņš cenšas neizrādīt aizvainojumu.

- Oho! Lieliski. Es nekad neesmu melno nogaršojis. Ieliesi?

Bleiks pasmaidīja. - Neapšaubāmi! Tūlīt sadabūsim nosmulētās glāzes. - Bleiks uzlika uz galda divas skārda krūzes. Tās bija melnas no ārpuses, pavarda liesmās daudz pieredzējušas. Viņš abas piepildīja ar viskiju.

"Labāk nedomāt, cik katrā malku," Stjū nosprieda. Tad Bleiks iekārtojās uz baļķa sola un pasniedza krūzi Stju.

- Lieta tāda, ka tu vari aizbraukt agrāk nekā pēc trim nedēļām.

- Tiešām? Kad tas būtu iespējams?

- Rīt no rīta.

- Ko?

Bleiks iedzēra krietnu malku. - Kad tevi atradu, tu nevarēji pat ūdeni uzvārīt bez mikroviļņu krāsniņas. Tagad tu spēj parūpēties par sevi, iztikt bez manis, pats noiet tās piecdesmit jūdzes līdz Kažokādu ezeram, kā mēs to esam iesaukuši. Tu esi tādā formā, ka mierīgi aiziesi līdz ezeram piecās dienās. Tev taču ir labākais ekipējums, kādu es jebkad esmu amatierim redzējis. Reizi nedēļā turp atlido hidroplāns, lai savāktu slazdu licējus, kas ap šo laiku nāk no mežiem laukā. Tas tevi aizraus uz Fērbenksu par pāris kažokādām.

- Es nevaru ņemt tavas kažokādas.

- Protams, ka vari. Tajās ieguldīts ari tavs darbs. Es iedošu tev līdzi visu, kas varētu būt vajadzīgs ceļā. Lai gan pilots būtu ar mieru savākt ari tavu kredītkarti. - Bleiks vēlreiz iedzēra viskiju un nodrebinājās, sākot just tā iedarbību. - Pirms tu aizej, man ir viens jautājums.

- Klausos.

- Vai tu, likdams citus cietumā, juties liels un varens?

-Ko?

- Tev tas patika?

- Nē. Saproti... es nezinu. Tas bija mans darbs.

- Sēdēt pie stūres kravas mašīnai ir darbs. Aprēķināt no dokļus ir darbs. Tam, kas cenšas citus ieslodzīt, tā ir cīņa. Cilvēks nostājas pret cilvēku.

- Es to tā neuztvēru.

- Ahā. Bet tevi atlaida. Tātad, iespējams, vajadzēja to uztvert citādi.

Stjū iedzēra krietnu malku, ar pūlēm to norīdams. - Viņi paši nokļūst cietumā. Paši uzprasās. Tā ir padibeņu parāde. Pēc laiciņa es pat ne visai varēju atcerēties uzvārdus. Es biju tikai zobrats iekārtā. Droši vien ļoti izglītots zobrats. Viss notiek gluži kā detaļu apstrādē pie konveijera.

- Nē, cilvēks nav detaļa. Ja tādā veidā provocē, tas ir aizskārums.

- Ne jau man.

- Tev varbūt nē, bet viņiem gan.

- Kā tu to vari noteikt?

Blciks paraustīja plecus. - Man tā vienkārši izskatās.

- Mana kārta.

-Ko?

- Ir mana kārta uzdot jautājumu.

- Kas tas būs? Patiesība vai risks? - Bleiks nosprauslājās.

- Nebūs riska. Šis ceļojums bija mans sasodītais risks. -Stjū iesmējās un iedzēra vēl.

- Tad turpini.

- Tu zini, ka man ir sieva, vai ne?

- Viņu tu esi pieminējis. Katru dienu.

- Vai tu esi bijis precējies?

- Zini, ir tāda paruna... Sievu Aļaskā nevar zaudēt, tikli savu kārtu palaist garām.

- Rupji teikts.

- Bet smieklīgi. Un patiesi.

- Taču tā nav atbilde uz manu jautājumu.

Piepeši Bleiks ieinteresējās par savu viskija krūzi, pagrieza to apkart ar vienu pirkstu, iedzēra, tad atkal pagrieza.

Man bija sieva. Bet ne šeit.

- Izšķīrāties?

- Ja. Viss tika pilnīgi sabojāts.

- Ja negribi, vari nestāstīt.

- Viņa gribēja atkal studēt... - Nosprakšķēja kāda sveķaina pagale, un Bleiks lūkojās ugunī. - Viņa skaitījās pieaugušo studentu grupā, saproti? Tas nozīmē, ka viņa bija aptuveni tikpat veca kā viņas pasniedzējs sieviešu tiesībās. Vīrietis, kas māca sieviešu tiesības! Kas tas par vīrieti, kas lasa tādas lekcijas? Tā vai citādi, bet viņa pārnāca mājās un sāka runāt par visādiem vēstures gadījumiem, kad sievietes apspiestas, un aizrādīja, ka apspiešana joprojām turpinoties, tikai mēs, vīrieši, to nemanām. Tad viņa saka izturēties pret mani tik neganti, it kā es visu mūžu būtu bijis pēdējais nelietis vien tāpēc, ka esmu vīrietis.

- Un tas sagrāva jūsu laulību?

- Nē. Man tas netraucēja. Es uzklausīju viņas jaunās gudrības, paudu savu prieku un cerības par to, ka viņa iegūs pašapziņu, apzināsies savu vērtību un tā tālāk. Es tiešām gribēju, lai viņa dabu labu izglītību. Kurš tad negribētu gudru sievu, ko?

- Un kas notika?

- Pašapziņu viņa gan ieguva. Nelaime tā, ka es paliku

iepriekšējais. Mums allaž labi saskanēja, bet pēkšņi saderības vairs nebija. Vienreiz es aizgāju uz tējas un pīrādziņu vakaru koledžā, sasodīts, un tur sapratu, ka viņa kaunējās manis dēļ. Viņa man lika paspiest tam pasniedzējam roku. Reāli pavēlēja. Viņš pajautāja, kur es strādāju. Kad pateicu, ka eju metinātāju kursos, viņš atbildēja: "Ak, tātad fiziskā darba strādnieks." Varētu domāt, ka amatnieka darbs ir kaut kāds sods, ko uzliek tiem, kas nav varējuši izmācīties koledžā. Kad atgriezāmies mājās un es sāku par to pasniedzēju sūdzēties, sieva nostājās viņa pusē un apgalvoja, ka es piedēvējot viņam to, ko viņš neesot teicis. Man jau tad vajadzēja saprast, ar ko tas beigsies.

- Cilvēki brīžiem turas atstatu. Ir gadījies, ka mēs ar sievu...

- Viņa turējās atstatu ne pa jokam. Pasniedzējs piebāza viņai galvu pilnu ar feministiskām aplamībām, gribēja zināt, vai vīrs nav viņu pakļāvis, un salīdzināja mani gandrīz vai ar neandertālieti, iestāstīja viņai, cik ir svarīgi būt noteicējai par savu dzīvi, neatkarīgai, izmēģināt kaut ko jaunu. Tad arī viņai kājas papletās pavisam atstatu.

- Vai. - Stjū neatņēma krūzi no mutes, mēģinot atrast pareizos vārdus, bet nekas prātā neienāca.

Bleiks iespļāva ugunī un nogaidīja, līdz spļāviens iz-čūkst. - Viņš, saproties, bija tāds pats kā jebkurš cits alu cilvēks. Vienkārši kāroja uzkāpt virsū manai sievai. Tikai pieeja bija citāda, tas ari viss. Viņa to nesaprata un joprojām nesaprot. Droši vien nemaz nebija tik gudra, kā pati uzskatīja.

- Un tad tu izskaidrojies ar sievu?

- Es izskaidrojos ar to pasniedzēju. Tas jau bija viņa ro-

ku darbs. Es aizgāju uz viņa kabinetu, kurp gāja ari mana sieva. Viņš atkal sniedza man roku. Vari iedomāties? Viņš gribēja izrunāties. Daudz runāja. Īstenībā diezgan lidzīgi tev. Tikai aplinkus. Nemitīgi izvairoties no atbildes. Es noprasīju apmēram tā: "Tu iebāzi manai sievai vai nē?"

- Diezgan tiešs jautājums.

- Neapšaubāmi. Bet viņš nerimās un turpināja melst par to, ka viņa attīstās, pilnveidojas un pati lemj, kā dzīvot... It ka ar to varētu novilcināt neizbēgamo. - Bleiks apklusa, lai iemalkotu viskiju. - Kad beidzot es viņam iegāzu, pasniedzējs uzreiz nolikās gar zemi. Vārgulis. Droši vien nebija smagāks par simt četrdesmit mārciņām. Lupata. Plānā galdiņa urbējs. Normāls vecis tā nebūtu nokritis. Pēc sabiedriska aizstāvja domām, man draudēja lielāks sods tikai tāpēc, ka tas pasniedzējs ir tāds mīkstpēdiņš.

- To dēvē par trauslu cietušo.

- Vienalga. Būtu bijis tikai likumpārkāpums, bet es, šķiet, viņam salauzu degunu.

- Ar to pastrādājot kriminālnoziegumu.

- Tā ir. Nesaprotu, kas tur liels. Es arī salauzu degunu. Manuprāt, tagad izskatās labāk.

Bleiks iedzēra. Stjū domīgi pamazām malkoja viskiju.

- Tas nevarētu būt vienīgais iemesls tam, ka tu ieradies Aļaskā, - Stjū sacīja.

- Pasniedzēja koledžai pilsētā bija liela ietekme. Es būtu varējis tikt sveikā ar vaļsirdīgu atzīšanos, bet prokurors manam sabiedriskajam aizstāvim pateica, ka nekā nebūs.

- Tomēr sods nevar būt lielāks par diviem mēnešiem vietējā cietumā, ja nebija ieroča.

Iestājās klusums. Telpa tikai sprakšķēja uguns.

Stjū pacēla galvu. Viņi reti saskatījās runājot. Tāpat ka suņiem, tas pārāk atgādināja izaicinājumu. Vai kaut ko u/ geju pusi. Tagad Stjū palūkojās uz biedru un ieraudzīja mitras acis. Sākumā Stjū nodomāja, ka pie vainas ir alkohols vai kodīga dūmu vērpete. Tad Bleiks ierunājās aizlūzušā balsī:

- Gāja vēl trakāk.

- Trakāk mājās ar sievu?

-Jā.

- Kas notika?

- Es iesitu viņai arī.

Stjū pārsteigumā izslējās. - Vai.

- Mazajai meitiņai redzot.

- Ak kungs.

- Mērija nerimās pārmest man to, kas nodarīts sasodītajam sieviešu pētniekam, jo tas tikai apstiprinot visu, ko mīkstpēdiņš par mani sacījis. Vari iedomāties? Pēc tā visa, ko viņa bija iesākusi, vainu uzvēla man! Tad Mērija pateica, ka es arī neesot tik labs tēvs, kā tas pasniedzējs būtu bijis. - Bleiks ievilka elpu. - Un tas mani tā aizkaitināja, ka es vienkārši nenovaldījos.

Stjū klusēja. Viņš bija ierosinājis kriminālprocesus pret tādiem kā Bleiks. Dučiem tādu, kas iekaustīja sievas un dabūja cietumsodu. Kāds pec atbrīvošanas varmācību atkārtoja un atkal nokļuva cietumā. Citi gluži vienkārši pazuda no redzesloka. Daži acīmredzot devās uz Aļasku.

- Tu domā, ka es esmu nelietis, - Bleiks nočukstēja.

- Nē, - Stjū samelojās. Nekas cits neienāca prātā.

- Ir jau labi. Visi tā domā, es pats arī. Tas notika, kad es biju brīvībā pret drošības naudu par salauzto degunu.

- Kad tas bija?

- Pirms sešiem gadiem.

- Tu varētu atgriezties un visu nokārtot.

- Es to nevaru vienkārši atsaukt. Izrādās, ka pasniedzējs ir pareizi novērtējis manu ļaunumu.

- Cilvēki mēdz piedot.

- Bet ne jau prokurori, vai ne? Aresta orderis joprojām gaida mani apgabala prokurora datorā, un tagad vēl pants par drošības naudu ir nācis klāt. Es viņiem neesmu nekas cits kā vien kārtējais dalībnieks padibeņu paradē, vai ne?

Stjū saviebās. - Prokurori ņem vērā saprātu un likumu. Apsūdzības pret tevi ir krietni vecas. Tagad ar viņiem varēs sarunāt, ja tu pats pieteiksies un šajos sešos gados neesi nonācis kādās nepatikšanās.

- Patlaban es esmu tīrs. Varētu sacīt, ka esmu spoks.

- Es varētu tev palīdzēt.

Bleiks ieskatījās viņam acis pirmoreiz visas sarunas laikā, iespējams, vispār pirmoreiz kopš abu satikšanās. - Tu man teici, ka neuzņemies noziedznieku aizstāvību. Domāju, ka tu sacīji tā: "Paldies Dievam, man nav jāpārstāv tie salašņas."

- Mēs visu ziemu bijām kopā. Tu neesi salašņa. Tev acīmredzot ir grūtības apvaldīt dusmas, bet mēs varētu panākt, ka spriedumā ieliek psihologa konsultācijas vai psihoterapiju, tādējādi samazinot ieslodzījumā pavadāmo laiku.

- Man nav garīgu problēmu.

- Fiziska izlādēšanās ir novirze no normas gadījumos, kad rodas vilšanās savstarpējās attiecības. Tas ir viens no vairāku diagnožu simptomiem "Garīgo traucējumu diagnostikas un statistikas rokasgrāmatā".

- Es domāju, ka normālāk ir kādu iekaustīt.

- Ak tā? Nu, es nemedzu sist cilvēkus.

- Tava sieviete vispār ir tevi krāpusi?

- Mana sieva? Nē.

- Nav jau obligāti, lai tā būtu tava sieva. Tā kā tu atbildē aprobežojies ar sievu, varētu saprast, ka tev kaut ko tādu nodarīja draudzenīte.

Stjū sarauca pieri. - Iespējams, bet mums bija nedaudz pāri divdesmit. Cilvēki tādos gados nepieder viens otram. Mēs nebijām precējušies. Viņa varēja darīt, ko gribēja. -Viņš ielūkojās savā krūzē, kur varēja saskatīt tās dibenu. "Droši vien īstais laiks beigt dzeršanu un apklust," Stjū nodomāja, tomēr pasniedza krūzi Bleikam, lai saņemtu papildporciju.

Bleiks ielēja. - Varu derēt, ka toreiz, divdesmit gadu vecumā, tu nedomāji, ka viņa var darīt itin visu, ko grib un ar ko grib.

- Paldies par tavu pusmūža gadu zilās apkaklītes viedokli.

- Vari neko nestāstīt.

- Nē. Tu man pastāstīji, un es pastāstīšu tev. - Stjū iedzēra. Salīdzinoši lētais viskijs tagad likās norijams daudz vieglāk. - Labi... tā bija mana sieva.

- Vai.

- Bet tas notika pirms apprecēšanās. Ketrinai bija iepriekšējais draugs vēl no koledžas laikiem. Viņš pievērsa viņu fotografēšanai.

- Mākslinieks. Nolādēts!

- Mēs ar Ketrinu satikāmies aptuveni gadu, bet joprojām dzīvojām atsevišķi. Kādu nedēļas nogali viņa bija aizņemta, un pāris dienas mēs neredzējāmies. Un tad uz mana lieveņa uzradās viena kartona kārba. Man nebija nekādas jausmas, kas tas varētu būt. Es to atvēru, un pašā augšā ieraudzīju Ketrinas foto no koledžas laikiem. Viņai mugurā bija Masačūsetsas Universitātes krekliņš, bet kadrs uzņemts kaut kādā studijā. Tādu bilžu tur bija vesela kaudzīte, visas saliktas hronoloģiskā kārtībā. Nākamajā viņa jau bija bez krekliņa, tikai krūšturī un džinsos. Pēc tam bez krūštura un bez džinsiem. Pēc tam drēbju bija vēl mazāk.

- Kā no mātes miesām?

- Jā, līdz pat apakšai. Attēli galvenokārt bija pirmšķirīgi, lielākā daļa no koledžas. Lielākā daļa. Bet pēdējā...

- Redzams, kā tava meitene viņu iepriecina, - Bleiks minēja.

- Ko?

Bleiks parupji to demonstrēja, roku pie mutes pielikdams.

Stjū saviebās. Tas nudien butu aizvainojoši, ja vien Blei-kam nebūtu pilnīga taisnība.

- Un pēc tās nedēļas nogales tu pāris dienas ar viņu nesatikies, - Bleiks turpināja.

-Jā.

- Kas viņai bija sakāms par to jauko kolekciju?

- Nekas.

- Tu viņai liki visas sadedzināt tavu acu priekšā?

- Nē. Es viņai tās nemaz neparādīju.

- Ko tad tu, pie velna, izdarīji?

- Es atliku visas atpakaļ un atstāju uz Ketrinas mājas lieveņa, lai viņa domātu, ka puisis viņai tās atnesis. Viņa nemaz nezina, ka es esmu tās redzējis.

- Jēziņ! Tu joko.

- Nemaz ne.

- Ko viņa sacīja par to puisi?

- Apgalvoja, ka viņš ieradies garāmbraucot un viņi no runājuši kopa paēst lenču, bet puisis palicis greizsirdīgs, kad viņa paziņojusi par attiecībām ar mani.

- Domāju, ka viņa to pateica pēc fotosesijas.

Stjū atkal saviebās. - Droši vien.

- Un viņš tev atstāja dāvanu par pierādījumu tam, kurš ir īstais vīrietis.

- Acīmredzot.

- Vai tu uzmeklēji to nelieti?

- Nē. Viņš man neko nebija parādā. Ketrina bija tā, kas netieši solījās būt mana un pēc tam izdarīja tādu izvēli.

- Tātad tu viņai pateici, ka viņa ir neuzticīga krāpniece, un viņa lūdza, lai tu piedod un pieņem viņu?

- Nepavisam.

- Kāpēc?

- Mēs līdz tam nenonācām.

- Viņa atzinās, ka to puisi iepriecināja?

- Es nejautāju.

- Bet tu zināji.

- Kāpēc tad butu jājautā?

- Lai viņa zina, ka nedrīkst tā tevi pazemot.

- Viņa mani nepazemo. Problēma atrisinājās pati, uzreiz aizbrauca prom. Kāpēc vilkt garumā konfliktu?

- Tu joko? Nu gan tu esi mīkstpēdiņš!

- Es neesmu mīkstpēdiņš. Savulaik es esmu nolicis pie vietas slepkavas un izvarotājus. Tu pats to teici.

- Cits vīrietis pārguļ tavu meiteni, iebaksta tev to acīs, un tu nespēj izskaidroties ne ar vienu, ne ar otru.

- Nu, labi... Ko tad izcilais attiecību terapeits stulbajā kažokādas cepurē man ieteiks darīt? - Stjū iekarsa. Dusmu un viskija dzītie vārdi bira no mutes ātrāk, nekā viņš spēja tos apvaldīt. - Iekaustīt Ketrinu?

Blciks apklusa, un vienubrīd Stju nodomāja, ka lielais vīrs gatavs viņam iesist. Bārdainais metinātājs dziļi ievilka elpu, sažņaudza prāvos pirkstus dūrēs, tad iztaisnoja, un tā vairākas reizes. Izskatījās, ka tādu vingrinājumu viņš gadiem ilgi izmantojis, lai nomierinātos. Un tad viņš ierunājas nosvērtā balsī: - Mēs abi tos mēslus, kas nāca pār galvu, risinājām aplam. Bet es atzinu, ka citreiz būtu rīkojies citādāk. Un tev arī tā vajadzētu.

- Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka mans problēmu risinājums bija pārāks.

- Nedaudz labāks nekā briesmīgs tomēr ir slikts. Es vismaz pastāvēju par sevi. Esi taču vīrietis, Dieva dēļ!

- Man ir veiksmīga laulība. Mana sieva ir man uzticīga. Res ipsa loquitur. - Kad Blciks iesmējās, Stjū pavaicāja: - Kas tur jocīgs?

- Tā juridiskā gudrība, ko tu izspļāvi. Ko, ellē ratā, tas nozīmē? - Bleika smiekli izvērtās par rēkoņu, un viņš nespēja tos apvaldīt.

- Tas nozīmē, ka "lieta runā pati par sevi".

- Kāda lieta?

- Nezinu. Veiksmīga laulība izdzēš nepatīkamo foto lietu.

Bleiks joprojām smējās, uzsita Stju pa muguru un iztukšoja trešo viskija krūzi.

- Tev, vecīt, ir pavisam greiza pasaules uztvere. Dzīvē gadās tādi apvainojumi, kurus ar prātu nevar apgāzt. Tu vari pret tiem cīnīties, vari piedot, bet nevari tos vienkārSi uzsūkt. Tā ir inde, kas iemetas tavā vīrietība, un tad tu sa rūc izmēros uz visiem laikiem.

- Ļoti spilgti. Bet izmērs nav galvenais dzīvē.

- Iespējams, ka tiesas zālē ne, bet momentā, kad divi buki pļavā triecas ar ragiem viens pret otru, tad gan.

31

Stju pamodās agri ar galvassāpēm un smaidu, iekūra uguni un aizstaigāja uz mazmājiņu. Lai saliktu "Lielā nezināmā" mugursomā pārtiku piecām dienam, vairākas caunādas un nedaudzās atlikušās personiskās mantas, vajadzēja nepilnu pusstundu, un tad abi ar Bleiku iekārtojas pēdējai kribidža spēlei. Stjū iegrieza vienu uzvaras robu blakus saimnieka atzīmei pēc gājiena ar trim secīga ranga kārtīm un "aiziet", tādējādi kopumā panākdams neizšķirtu.

/

- Sasodīti brīnumaini, - Bleiks norūca.

Viņi pabrokastoja ar brieža gaļas desu un griķu pankūkām, pēc tam Stjū saskaldīja malku visai dienai un pārbaudīja ūdens mucu. Bija pirmais rīts, kad mucā neveidojās ledus kārtiņa.

- Domāju, ka pienācis laiks, - viņš sacīja.

Bleiks stāvēja būdas durvīs tāds kā nokaunējies. - Tā izskatās. - Stjū paņēma mugursomu, un Bleiks satvēra viņu aiz pleca. - Klau, ko tik mēs vakar nesarunājām! Varam to vienkārši aizmirst?

- Protams.

- Atvaino, ka nosaucu tavu sievu par neuzticīgu krāpnieci. Protams, tagad viņa ir ļoti uzticīga.

Stjū pamāja ar galvu. - Ir gan.

- Un zini ko? Paķer rokas cirvīti. Man vēl paliek skaldāmais. - Viņš pasniedza Stjū cirvīti ar pašdarināto brieža raga rokturi un tad izvilka vēl vienu kažokādiņu no savas somas. - Paņem to arī, ja gribi.

- Kas tas ir?

- Briežāda.

- Soma?

- Cepure.

- Ā, tāda kā tev.

- Vispār - jā. Es tikai tādas protu taisīt.

- Tu man uztaisīji tādu cepuri? - Stjū paņēma galvassegu un aplūkoja no visam pusēm. Viņš pazina rupjo akotu. - No brieža, kuru es nogāzu.

- Atvaino. Es to uztaisīju pirms tam, kad tu manējo par stulbu nodēvēji. Ja negribi, neņem. Nav nekāda Valentīn-dienas dāvana vai tamlīdzīgi.

- Aizkustinoši.

- Izbeidz. Vienkārši ņem to sasodīto cepuri vai neņem. Man vienalga. Dari, kā gribi.

- Paldies. - Stjū saprata, kas darāms. Viņš uzmauca cepuri galvā un pavilka uz leju, ausīm pāri. - Pastāsti man vienu lietu.

- Kā tu izskaties?

- Es zinu, kā izskatos. Pastāsti, kāpēc tu neliec slazdus vilkiem.

Bleiks ielika bakstāmo - parastu priežu skuju - starp zobiem un ar mēli nedaudz pabīdīja to sāņus. - Lielākā daļa /.vēru, kurus es ķeru slazdā, zina spēles noteikumus, - viņš beidzot ierunājās. - Tie mūk un slēpjas, bet cilvēks cenšas tos notvert. Ar vilkiem tā nav. Tie joprojām domā, ka ir su-perplēsoņas. Barā ir alfa tēviņš, kas sevi uzskata par pirmklasīgu plēsoņu, izrāda dominējošo lomu, būdams skarbs, un viņš ir vienīgais, kas pārojās ar mātītēm. Viņš pieņem izaicinājumu, galvu lieki nelauzīdams. Vienkārša sistēma, ko es saprotu un cienu. Es mēdzu ķert vilkus slazdos, bet tad man trāpījās viens liels, melns alfa tēviņš. Lielisks zvērs, vieni muskuļi. Kad dīrāju, zem vērtīgā kažoka es redzēju visas viņa uzvarās iegūtās rētas. Sakāve tādam brašulim nebūtu nekāda problēma. Viņš tai būtu gatavs. Stātos pretī, ieskatītos tai tieši acīs un pieņemtu to pat tad, ja tas maksātu dzīvību. Bet viņš nevarēja ar skatienu likt atkāpties slēptai, ar uzvilktu atsperi bruņotai metāla sakausējuma ierīcei, kas sagrāb? ķepu. Nokļuvis tās nagos, vilks apjucis kliboja tai apkārt, līdz gāja bojā. Kad es viņu atradu, apkārt bija liels, sarkans plankums, asiņains sniega eņģelis. Skumjākais nebija tas, ka viņš zaudēja, bet tas, ka viņš nezināja, kā cīnīties.

Trijās dienās Stjū bija nokļuvis pie grizlilāču izpētes vietas. Viņš uzreiz ievēroja, ka apmetne ir aizvākta. Kāds bija ieradies un atguvis Tomasa mantas. "Sērojošs kolēģis vai kolēģe, kas vaino sevi un, iespējams, nevar saprast, vai lācis varējis aprīt arī videoreģistratoru." Vienīgais liecinieks bija ar asinīm notraipītais "Kubota". Traktoriņš bija nosta dīts taisni, bet joprojām turpat, paša upmalā, kā milzīgs, sarkans kapakmens. Tam, kurš atrada Tomasa traktoru, vai nu nebija iespēju to aizgadat prom pa gaisu, vai ari vēlēšanās to darīt. Upe čaloja kā bērns, saule sildīja, un bija grūti iedomāties, ka tādā vietā pēkšņi varētu atgadīties kaut kas tik briesmīgs.

Lai arī Stjū varētu apzvērēt, ka nebija uzkavējies pārlieku, tas tomēr bija iespējams. Brīžiem mežonīgās dabas klēpi laiks pazuda; viņš vairs nejuta nepieciešamību ik pēc pāris minūtēm pārbaudīt pulksteni telefonā un nemaz nevarētu to darīt, jo akumulators sen bija tukšs. Viņš atjēdzās stāvam pie upes, ieklausāmies, raugāmies, izjūtam apkārtējo dabu. Tad pārņēma neomulība - viņš mežmalā pamanīja lāci, aptuveni simt jardu attālumā. Tas piecēlās pakaļkājās un ostīja gaisu, tad nolaidās uz visām četrām un devās Stjū virzienā.

"Velns parāvis!"

Zvēra nolūks bija nepārprotams. Tas nevilcinājās un nenāca piesardzīgi kā ziņkārīgs meža radījums, bet devās tieši pie Stjū - neatturami, ka jau pienākas tik lielam plēsējam. Un tam uz muguras bija liels kupris - tātad grizli.

"Tomasa grizli."

Stjū fiziski juta, ka sēklinieki saraujas un ierāpjas vēdera apakšdaļā.

"Tas vienkārši rīkojas tāpat kā visi lāči," viņš muļķigi nodomāja. "Nekā personīga."

Bet šis lacis nebija noskaņots rīkoties vienkārši tāpat kā citi sugasbrāļi. Tas bija izlēmis ieviest dažādību edienkar-tē, uztverot Tomasu kā barību, un nepievērst Stjū lielāku uzmanību kā zivij. "Ejiet ellē, cilvēki!"

Tuvākie koki pretējā virzienā atradās simtiem jardu tālu, un Edvīna grāmatā pilnīgi skaidri bija teikts, ka mēģinājums noskriet lāci līdzinās mēģinājumam noskriet nacionālās futbola līgas uzbrucēju - lāči izskatās lieli un lēni, bet ātrumā pārspēj jebkuru parastu cilvēku. Stjū novaidējās. Bija tikai viena vieta, kur paglābties. Viņš atkāpās un ierāpās traktorā. Tas nebija izglābis Tomasu, bet varēja izglābt viņu. Biezais organiskais stikls izturētu, ja vien varētu nostiprināt durvis. Stju izdevās tās aizvērt, un spraugā pie izlauztajam eņģēm varēja ielikt cirvīti ar ķīļveida asmeni. Ja lācis tomēr ielauztos, šaušanai būtu pārāk maz laika, kam nemaz nebūtu nozīmes, ja lācis uzreiz nenomirtu. Turklāt tas nekrietnelis viņu izaicināja.

"Es neļaušu, lai mani izvelk no būra."

Stjū atspēra durvis vaļā un izkāpa laukā, noņēma mugursomu un iegāja ūdenī, nostājās ar kājām plecu platumā un karabīnes laidi atbalstīja pret plecu. Lācis nu jau tuvojās galopā - gluži kā zirgs. Piecdesmit jardi, tad četrdesmit. Stju uzvilka gaili un izslēdza drošinātāju. Tēmēklis nebija lietojams pret uzbrūkošo zvēru. Viņš nomērķēja gar karabīnes stobru. Šāviena troksnis atbalsojās klajumam pāri. Lācis neapstājās. Tas jau bija upē, šļakstus saceldams, un rāvās ūdenim cauri. Stjū neatkāpās un izšāva vēlreiz. Lācis izslējās upes vidū un dobji ierūcās. Abi saskatījās.

- Panāc šurp! - Stjū uzsauca.

Atkal viņš izšāva no desmit jardu attāluma, un trāpīja lācim tieši krūtīs. Lode ieurbās ar mīkstu plīkšķi, un milzu zvērs nolaidās uz visām četrām, ievainots, tomēr uzbru košs.

"Gals ir klāt," Stjū nosprieda. Vēl viens īss izrāviens straumei cauri, un grizli saplosīs viņu gabalos. "Tāpat ka Tomasu."

Bet pavasara notece bija pamatīga, un lācim upes vidu ūdens sniedzās augstāk par kājām un triecas pret rumpi. Zvērs sagrīļojās, un pēc pirmās neveiklākās ķepas kustības spēcīgā straume sagrāba spēkus zaudējošo grizli un aizrāva lejup. Trīsreiz sašautais, mirstošais lācis bija upes varā.

Stjū noraudzījās, kā to nes prom. "Es uzvarēju!" Viņš izjuta nebijušu adrenalīna pieplūdumu. Pavisam vienkārša izjūta - pirmatnēja sajūsma, ka dzīve turpinās. Viņš triumfējoši stāvēja upmala, un sēklinieki atgriezās ierastajā vietā.

32

Kažokādu ezerā Stju uzņēma četrvietīgā hidroplāna "Maule" pilots, profesionālis ar lidojuma plānu. "Atšķirībā no tā idiota Aivena, kas tiesā dabūs trūkties ne pa jokam." Apmaiņa pret Bleika iedotajām kažokādām pilots piekrita nogādāt Stjū Fērbenksā, palūdza izlādēt karabīni saskaņā ar kompānijas noteikumiem, nolika ieroci bagāžas nodalījuma un ieaicināja tīrajā, labi uzturētājā lidmašīnā. Uz tās sāna pat bija uzkrāsots profesionālais logotips: "Vislabākā vieglā aviācija."

Stjū iekārtojās sēdeklī. Pēc piecu dienu gājiena māca nogurums, bet tas bija patīkams nogurums, tāds, ko izjūt pēc kārtīgā treniņa, un mīkstais sēdeklis šķita īsta greznība. Viņš plati un atviegloti smaidīja, kad dzinēja dūkoņas pavadībā atvadījās no Kažokādu ezera. Pasažiera sēdeklis bija ērtākā no visām vietām, kur viņš bija gulējis pēdējos mēnešos.

Viņš pamodās virs Fērbenksas.

Ezers, kurā nolaidās lidaparāts, bija tas pats, ko izman toja arī "Jukonas avio ceļojumi", un pilots piekrita aizstūrēt pie Jukonas piestātnes un tur Stjū izsēdināt.

"Ar Aivenu vispirms jārunā aci pret aci," Stju prātoja. "Vislabāk paķert līdzi lieciniekus, kas neko nenojauš un nezina, ka briest tiesas process. Tad varbūtība, ka atbildīgie kompānijas darbinieki sāks atvainoties un atzīt savu vainu, ir lielāka." Nolaišanās laikā Stjū apsvēra vairākus apsūdzības variantus un steigšus uzmeta jautājumu sarakstu Aivena skaidrojumu atmaskošanai. Ja paveiktos, varētu uz-lādei ieslēgt mobilo un sarunu ierakstīt.

Stjū uzkāpa uz piestātnes ar mugursomu un Aivena ka-rabīni un tad ar asarām acīs pateicās lietpratīgajam pilotam, ar to viņu ļoti pārsteigdams, jo visa lidojuma laikā gandrīz nebija runājis.

Tad viņš kāpa kalnā, kur gaidīja šausminošo Lauska viepļu mežs. Aivens droši vien bija dzirdējis lidmašīnu tuvojamies piestātnei, jo iznāca no mājas un soļoja viņam pretī. Stjū pamāja ar roku, arī Aivens pavēcinājās, acīmredzot nācēju nepazīdams. Piepeši Stjū aptvēra, ka izskatās citādi -savas trīsdesmit mārciņas vieglāks, ar gariem matiem un bārdu. Viņš pasmīkņāja.

"Tagad es izskatos kā viens no viņa kokgriezumiem stulbā kažokādas cepurē."

- Hei, vecīt, kā varu palīdzēt? - Aivens uzsauca.

- Sveiks, Aiven. Mums jāaprunājas.

Aivens apstājās kā iemiets. - Oho!

Stjū nevarēja saprast, ko Aivens darīs; radās iespaids, ka viņš tūlīt sāks vemt. Labu bridi viņš tikai blenza uz Stjū, domādams vai vismaz mēģinādams to darīt. Stjū paraudzī-jas uz jautājumu sarakstu un dziļi ievilka elpu, lai varētu runāt mierīgi, neliekoties zinis par paša kūsājošajam dusmām.

- Tu taču saproti, Aiven, ka tev bija jāatlido man pakaļ pagājušā gada rudenī, vai ne?

- Tu esi dzīvs.

- Jā, esmu. Paldies. Bet tev bija jāatgriežas man pakaļ, vai ne? - Stjū negaidīja, kamēr Aivens aptvers notiekošo. Viņš mēģināja panākt, lai Aivens atzīst savu vainu, mazāku uzmanību veltīdams pilota iespējamai nolaidībai. Šo paņēmienu viņš bija apguvis, sadarbojoties ar policistiem. - Varbūt tu vienkārši sajauci datumus. Pilnīgi saprotams. Vai tā bija?

- Es atgriezos. Tevis tur nebija. Un es nodomāju, ka tu esi pagalam.

- Tev ir lidojumu žurnāls, kurā varam apskatīties, kad tu turp lidoji, vai ne?

- To es varu nokārtot.

- Protams, ka vari, bet vispirms mums jānoskaidro, kas notika. Vai tev nebūtu iebildumu, ja mēs ieietu iekšā, kur es varu pieslēgt savu tālruni?

- Ā, jā. Protams. - Taču Aivens nepakustējās un pameta skatienu visapkārt, it kā meklētu kādu.

Stjū neizpratnē rīkojās tāpat, bet, viņaprāt, jūdzēm tālu nevarēja but neviena cita. Tikko nojaušamā "Vislabākās vieglās aviācijas" dzinēja trokšņa attālināšanās un zīlītes balss bija vienīgais, ko varēja sadzirdēt. Viņi bija divi vien.

- Es iešu pēc tevis, - Stjū sacīja.

- Labs ir. Vai es varu paņemt savu šaujamo?

Par karabīni Stjū bija pavisam aizmirsis. Tik ļoti pieradis pie tās, ka šaujamierocis jau līdzinājās tādam kā rezerves loceklim. Noņēmis no pleca, viņš atdeva to Aive-nam.

Aivens paņēma karablni, pakāpās divus soļus augstāk, tad samocītu seju paraudzījās uz Stjū un sacīja: - Atvaino, vecīt.

- Nekas. Man viss ir kārtībā. Mums tikai jānoskaidro daži sīkumi. - "Tiklīdz mēs to būsim izdarījuši," Stjū nodomāja, "es tevi izputināšu."

Tobrīd Aivens pacēla karabīni un pavērsa pret Stjū krūtīm. - Nē, nopietni. Man patiešām žēl, ka tā iznāca.

Stjū sirds uzkūleņoja kaklā. Pacēlis rokas, it kā gribētu aizsargāties, viņš mēģināja runāt mierīgi. - Nekrīti panikā. Viss ir labi. Es tev piedodu, ka atstāji mani tajā pussagruvušajā būdā.

- Būdā? - Aivens apjukuma un aizkaitinājumā aplaizīja lūpas.

- Mums nav par to jārunā, ja nav īstais laiks. Viss atrisinājās. Es vienkārši iešu prom.

Aivens vēlreiz paraudzījās visapkārt, uzvilka gaili un izslēdza drošinātāju. - Nekas neatrisinājās. Jēziņ! Nemaz neatrisinājās! Tev jābūt mirušam.

- Nenospied to mēlīti. Ja nospiedīsi, neko vairs nevarēs pagriezt atpakaļ.

- Atvaino, vecīt, - Aivens atkārtoja un nospieda mēlīti.

Karabīnes bclznis klusi noklikšķēja, atsitoties pret tukšo patrontelpu. Laiks uz brīdi bija apstājies, kamēr abi lūkojās viens uz otru, un abi jutās pārsteigti. Tad Aivens aizskrēja uz. māju.

"Tur ir vēl citi šaujamieroči!" Stjū atcerējās, ka skapī uzreiz aiz sētas puses durvīm Aivens glabāja četras šautenes un divas pistoles, un tās visas noteikti bija pielādētas. Viņš palūkojās apkārt. Neredzēja drošu vietu, kurp aizbēgt, un kaimiņu nebija jūdzēm tālu. Ja mēģinātu bēgt, nepārprotami garīgi nelīdzsvarotais pilots varēja paķert citu ieroci un viņu nomedīt.

t

Laika pārdomām nebija. Aivens jau bija savus piecus soļus priekšā. Stjū izrāva aiz siksnas aizbāzto Bleika cirvīti ar raga rokturi un svieda to, tēmējot Aivenam mugurā.

Metiens bija labs. Nevis ideāls. Nedaudz par zemu. Tomēr pietiekami labs. Aivens paguva spert vēl trīs soļus, un tad smagais asmens pagriezās un ar klusu būkšķi iecirtās kreisajā sēžas muskulī. Pilots iekliedzās un nokrita.

- Aāā! Ak Dievs! - viņš vaidēja.

Stjiī pieskrēja viņam klāt, pasperdams izlādēto karabīni prom kaut vai tāpēc, ka pirms brīža nobijās no tās līdz nāvei, un pagrieza Aivenu ar seju uz augšu. Izrādījās, ka rokā viņš tur dīrājamo dunci, lai gan neapjauta, kad to izvilcis no kabatas.

Bet pilots zālītes smēķētājs vairs nevienu neapdraudēja. Dibenam roku piespiedis, viņš locījās kā tārps. Cirvītis bija nokritis zemē. Stjū satvēra to un aizmeta tālāk.

- Kāpēc? - Stjū sapurināja Aivenu. - Kāpēc tu nupat mēģināji mani nošaut? - Skaļā balsī izteikts, jautājums bija reāls un biedējošs.

- Mani mīkstumi. - Aivens varēja tikai vaimanāt.

- Slepkavības mēģinājums, vecīt. Piecpadsmit gadi aiz restēm. Kāda velna pēc tu to darīji? - Stjū atvēzējas ar dunci. Sirds sitas kā negudra. Viņš drudžaini elpoja un ļoti

nervozēja. Ja Aivens mēģinātu pasākt vēl kaut ko, Stjū va rētu nesavaldīties un ietriekt dunci viņam sejā. "Sasodīts!"

Aizsargājoties Aivens pacēla trīcošu roku. Tā bija asinīs nevis notašķīta, bet iekrāsota tik pamatīgi, it kā viņš bulu uzvilcis sarkanu cimdu. Stju palūkojās lejup. Uz Aivena džinsiem ap gurnu bija tumšs plankums. Asins strūkliņa pulsējot tecēja zemē caur ieplēsto audumu. Stjū aptvēra, ka cirvītis trāpījis artērijā.

- Ei! Ei, nemirsti gan...

Bet Aivena acis miglojās vairāk nekā parasti. Stjū pazina šo simptomu - tieši tā, kā Edvīna grāmatā rakstīts. Šoks.

- Pie velna!

Viņš atrāva vaļā Aivena siksnu un novilka viņam bikses. Asiņošana turpinājās; izrādījās, ka skarts sēžas muskulis un ciskas augšdaļa. Spiedoša pārsēja izmantošana nebija iespējama. Stjū nevarēja uzlikt žņaugu uz dibena. Viņš saņēma pilota galvu rokās. Aivens bija pie samaņas, bet tuvu izdzisa nai.

- Runā, Aiven. Es izsaukšu palīdzību. Kāpēc tu gribēji mani nošaut?

- Man vienkārši bija tevi tur jāatstāj, - Aivens izdvesa ar lielu piepūli. - Neko ļaunu es negribēju. Es tevi pat nepazīstu.

Šausmu pārņemts, Stjū piecēlās un ar muguru pieslējās kokam ar tajā iegrieztu tēlu. - Tu mani tur atstāji ar nolūku?

Aivena elpa kļuva seklāka un ātrāka. Viņš satvēra Stjū bikšu staru. Stjū ar riebumu iespēra pa otra vīrieša roku, un tā raustīdamās atsitās pret zemi.

- Tu teici, ka palīdzēsi... - Aivens nosvcpstēja vēl vārgākā balsī.

Stjū saprata, kas notiek. Tā izskatījās mirstošs dzīvnieks. Tādus viņš bija redzējis visas ziemas garumā. - Atvaino, vecīt.

33

Pēc cilvēka nogalināšanas sajūta izrādījās cila. Stjū bija domājis, ka tai jabūt traģiskākai nekā pēc lāča nošaušanas. Taču lācis bija cēlāks radījums. Tas bruka virsū uzreiz, bez viltus un izlikšanās, nemēģināja upuri iedzīt slazdā vai apmuļķot. Lācis izaicināja Stjū uz godīgu ciņu, lai noskaidrotu, kurš ir pārāks un pelnījis dzīvot. "Braši cīnījies, lāci!" Lūk, ko viņš varētu teikt. Turpretī pie kājām gulošajam nodevīgajam nelietim gribējās uzspļaut.

Tomēr izskaidrot cilvēka nogalināšanu būtu neapstrīdami daudz sarežģītāk nekā savvaļas dzīvnieka nošaušanu. Stjū prātoja, kas viņam būtu sakāms.

"Atgriezos, lai atklāti aprunātos ar pilotu, kas mani ar pamatīgu aprīkojumu atstāja mežonīgā apvidū, kur bija pajumte. Es biju saniknots, jo esmu nemākulīgs tūrists, kas sabojāja būdas jumtu un gandrīz nomira badā. Nevilšus es trāpīju viņam ar cirvīti no aizmugures, kad viņš bēga prom, pavērsis pret mani karabini, kura, kā man zināms, nebija pielādēta. Pēc tam es novilku viņam bikses un atstāju noasiņot. Tas ari būtu viss."

Stjū apsvēra šo kopsavilkumu, pie Aivena līķa stāvēdams, un tad iesita sev pa pieri. Izklausījās briesmīgi. Bija briesmīgi. Ja kāds būtu viņam paziņojis tik nepārprotamus faktus dienās, kad viņš bija prokurora amatā, tad pats būtu cēlis apsūdzību. "Otrās pakāpes slepkavība, ne mazāk. Divdesmit gadi. Desmit, ja izdodas panākt soda mīkstināšanu ar vaļsirdīgu atzīšanos."

Viņš paraudzījās uz ezeru, pēc tam uz māju. Diezgan policijas ziņojumu bija redzēts, lai apzinātos, ka aizdomās turamie pieļāva simtiem kļūdu nozieguma vietā. Labi, ja pašam izdotos atcerēties kaut vai piecdesmit. Piemēram, uz drēbēm jau bija Aivena DNS. Bet viņam bija viena priekšrocība. Viņš bija spoks, tāpat kā Bleiks. Nevienam nebija zināms, ka viņš ir dzīvs.

Pirmais dienas kārtības punkts bija tikt iespējami tālāk no līķa. Par tā slēpšanu pat domāt nedrīkstēja - tas būtu vēl viens noziegums. Nebija prātīgi mēģināt kaut ko pamainīt, lai izskatās pēc nelaimes gadījuma. Tas nemūžam neizdotos - kriminālistika mūsdienās bija visnotaļ augstā līmenī. "Un kā gan iespējams ar cirvi nejauši iecirst sev dibenā?" Vajadzēja nokļūt tādā vietā, kur varētu padomāt. Lai arī kā negribējās ieiet mājā, tā bija vienīgā iespēja.

Sētas puses durvis izrādījās vaļā. Virtuvē nebija nekā interesanta, viesistabā arī nekā īpaša. Tiklīdz viņš atvēra guļamistabas durvis, nāsīs iesitās marihuānas smarža. "It ka tas būtu milzīgs pārsteigums." Stjū trakoti gribēja piezvanīt Ketrinai. "Bet ne no šejienes." Ari tālruņa uzlādēšana nebija laba doma. Tiklīdz tālruni ieslēgtu, to varētu izsekot.

Taisnību sakot, viņam paveicas, ka akumulators bija tikpat rāms kā biedējošajā viepļu mežā gulošais vīrietis ar papildu caurumu dibenā.

Stjū nodrebinājās. "Tas cilvēks mēģināja mani nogalināt. Ne vien šodien, bet arī pirms sešiem mēnešiem. Viņš skaidri pateica, ka man jabūt mirušam." Stjū nevarēja saprast tādas rīcības iemeslus. "Varbūt viņš sargāja narkotiku noliktavu un nosprieda, ka es esmu no Narkotiku apkarošanas pārvaldes, nevis bijušais apgabala prokurora palīgs? Aivens bija pietiekami dumjš," Stjū nosprieda.

Māju apstaigādams, Stju uzvilka cimdus. Jo ilgāk viņš te uzturētos, jo lielākas izredzes tikt pieķertam nozieguma vietā vai lielākā iespēja atstāt lietiskus pierādījumus. Vajadzēja rīkoties aši. Dators bija ieslēgts, bet viņš neuzdrošinājās tam pieskarties. Datora lietošanu pēc nāves iestāšanās varētu pamanīt, un pēc jebkura meklētājā ievadītā objekta varētu noteikt viņa personas datus.

No brauniņa karabīnes vajadzēja atbrīvoties. Pastāvēja iespēja, ka Aivens meklēšanas un glābšanas dienesta darbiniekiem pateicis par pazudušajam cilvēkam aizdoto ka-rabīni. Tai vieta jāatrod ezerā, kaut kur tālāk no Aivena mājas. Stjū nedrīkstēja aizbraukt Aivena auto - tad viņu būtu pavisam viegli izsekot. Viņš niknumā iespēra no koka izgrieztajam lāča tēlam.

Galu galā vienīgais, ko viņš paņēma, bija astoņas simt-dolāru banknotes, kas atradās skapītī pie gultas, turpat, kur vairāki maisiņi ar zālīti. Tas varētu ļaut viņam neizmantot kredītkarti, kamēr nerastos absolūta nepieciešamība. Skaidra nauda, īpaši ar narkotikām saistītā, bija tieši tas lietiskais pierādījums, par kura pazušanu izmeklētājs nevarēja uzzināt, ja par to nepavēstlja īpašnieks, un Aivens gluži noteikti tā nespēja rīkoties.

Stjū nogāja tris jūdzes, tad iemeta karabīni ezerā un pec tam nosoļoja vēl trīs līdz ceļam, kur varēja stopēt auto, lai nokļūtu pilsētā. Stopēšana Aļaskā veicās. Apturēja jau pirmais kravas automobiļa vadītājs. Stjū brauca plašās vadi-tāja kabīnes aizmugures sēdeklī, Bleika briežādas cepuri līdz acīm uzmaucis, un izlikās snaužam, lai šoferis nesāktu iztaujāt.

Lidostā viņš reģistrējās ar savu otro vārdu kā Pols, nosauca uzvārdu Stjūarts un par biļeti maksāja skaidrā naudā. Masačūsetsas pavalsti izdotajā vadītāja apliecībā bija šie abi vārdi, tikai nedaudz citādā kārtība, un ar to viņš tika cauri drošības kontrolei pēc neilga satraucoša brītiņa apsarga paaugstinājuma priekšā. Lidmašīnā viņš iekāpa vēl pirms tam, kad pulss atgriezās normālajā ritma.

Aivena teiktais nedeva mieru. "Man vienkārši bija tevi tur jāatstāj." Tātad pilotam bija uzdots pamest Stjū Aļaskas vidienē. Izanalizējis šos vārdus no jebkura viedokļa, Stjū secināja, ka noziegumā iesaistīts vēl kāds, ja vien Aivenam nepiemita īpašība dzirdēt iedomātās balsis - kas arī būtu iespējams. "Vēl kādam ir vajadzīga mana nāve. Nākamais viens iemesls pagaidām neatklāsies." Prātā iešāvās doma par to, vai briesmas draud Klejam, kuram arī bija jādodas ceļojumā, vai Ketrinai. Ja kāds bija plānojis viņa nogalināšanu, arī sieva varēja būt mērķis. "Pec nokļūšanas Sietlā jāsaņemas un jāieiet tiešsaistē, jāpārbauda e-pasts, lai pārliecinātos, vai ar viņiem abiem viss ir kārtībā. Kamēr es neesmu ticis ārā no Fērbenksas, nekur nedrīkst ielogoties, un mobilajam jāpaliek tikpat mēmam kā līdz šim."

Ketrina bija dzīva. Pāris mirkļos pie maksas datora termināļa Sietlas lidostā atklājās nesena dižmanīga sarakste starp Ketrinu un viņas draudzenēm - kāda no viņām iekārtoja māju pludmalē. Stju rīcība bija tikai pusstunda, tāpēc ilgāk viņš neko nemeklēja. Ar Ketrinu viss bija kārtībā.

Vajadzēja arī pārbaudīt, kā iet Klejam. Stju pieslēdza mobilo, bet izrādījās, ka viņa konts ir slēgts, tādējādi tālrunis vairs bija noderīgs tikai kā padārgs pulkstenis. Stju atkal devās pie termināļa, lai piekļūtu firmas datorsistēmai. Tīmekļa vietnē bija notikušas izmaiņas. Tajā varēja redzēt jaunu profesionāļa uzņemtu ēkas attēlu un, ka par brīnumu, vēl vienu tālruņa numuru Providensas birojā. Turpat bija Stju piemiņas foto un īss nekrologs. Tieši tā, kā viņš bija paredzējis, - visi domāja, ka viņš ir miris. Siju nespēja atturēties no izlasīšanas.

"Ņūbedfordas iedzīvotājs Stjuarts Stārks nesen pazuda bez vēsts Aļaskā un tiek uzskatits par bojāgājušu. Viņam bija četrdesmit gadi. Labs jurists būdams, Stjū veltīja savu dzīvi klientu vēlmju piepildīšanai. Viņam palika sieva Kei-ta. Mums viņa pietrūks."

Tas arī viss. Stjū nudien jutās pārsteigts. Tik savādi bija redzēt savu dzīvi, savilktu vienā rindkopā! Viņš uzskatīja, ka ir paveicis vairāk, bet teksts bija satraucoši precīzs -mūžs veltīts cilvēkiem, kuri viņam maksāja par savu problēmu risināšanu, un atraitnēs palikušai sievietei, kuru tagad sauc par Keitu. Šādi viņš sievu nekad nebija dēvējis. Neviens tādu vārdu attiecības ar Ketrinu nelietoja.

Stjū riskēja un iedrukāja firmas paroli lodziņā. Ēkas attēls pazuda, un parādījās dokumentu saraksti, ekrānam no skatīšanās režīma pārejot darba režīmā. Viņš bija pieslēdzies. Varēja redzēt, ka prasības tiek reģistrētas un rēķini izrakstīti. Firma joprojām darbojās, un tas nozīmēja, ka arī ar Kleju viss ir kārtībā. Lieliski. Stjū urdīja vēlēšanās viņam piezvanīt. Vai Ketrinai. Vēlme pateikt kādam, ka viņš ir dzīvs, bija ārkārtīgi stipra. Bet ne visai prātīga. Viņš pagaidām nebija pietiekami pamatīgi visu izanalizējis. Izmeklēšana vēl nebija galā, un ne Klejs, ne Ketrina neizcēlās ar apdomību - abi varētu izpļāpāties citiem, tiklīdz būtu beiguši sarunu. "Bet, satiekot personīgi," Stju sprieda, "es varētu apgrūtināt viņus ar sava pašreizējā stāvokļa nopietnību. Kontaktēšanās ar tiem, kurus mīlu un kuriem uzticos, ir jāatliek."

Tieši tobrīd parādījās ziņojumlodziņš.

"Kas tu esi?"

Sistēmā bija vēl kāds, iespējams, Klejs pats. Veselais saprāts uzstāja, ka jāatslēdzas, bet pirksti paši saka spiest taustiņus, apstāties nevarēja - tik visvarena bija tieksme kontaktēt. Un Stju patiešām vajadzēja draugu.

"Kas tu esi?"

Viņa ziņojums parādījās zem pirmā kā tāda atbalss. Pagāja kāds brīdis, kura laikā Stju paguva nožēlot, ka atbildējis, un pat sāka cerēt, ka cilvēks otrā galā gluži vienkārši atslēgsies, uzskatot viņu par hakeri. Bet tad parādījās atbilde.

"Te advokāta palīdze Odra Gudvina."

34

Ketrina izrīkoja strādniekus, kas bija ieradušies uzstādīt "Viking" gāzes plīti, spiegdama un rokas vicinādama, kad viņi sāka to vilkt pa koka parketa grīdu. "Idioti!" Atbilstīgai saldētavai vajadzēja būt klāt otrdien. Viņa jutās apmierināta - šīs iekārtas bija labākās, ko varēja dabūt, netiecoties pēc kaut ka eksotiska. Holijai bija "Viking", un viņa par to galvoja.

Mājas pirkuma darījums bija nupat pabeigts, un viņa jau pamazām to iekārtoja, nakšņoja saimnieku guļamistabā. Sākumā Ketrina šaubījās, vai vērts to darīt, bet Klejs viņu iedrošināja. Redzot viņas satraukumu, Klejs pasmīkņāja, izrakstīja čeku par simts tūkstošiem no firmas konta un pieteica apklust.

- Mums nauda plūst straumēm, - viņš atgādināja. - Sāc dzīvot attiecīgi.

Viņš jau tērēja Džo Rofa naudu, ieguvis vēl vienu iespēju papildināt firmas kasi. Nievājošā izteikšanās par Redži-naidu Dūganu nebija vien tukša lielīšanās - kļuvis par juridiskās firmas klientu, Rofs pirmajos divos mēnešos izlaida caur tās kontiem desmitiem tūkstošu dolāru. Klejs apgalvoja, ka firmas honorārs vien būtu piecdesmit tūkstoši. Pirms aizbraukšanas bagātais noliktavu īpašnieks Breda Bēra studijā nopirka visas atlikušās Kctrinas fotogrāfijas par pilnu cenu, un tās naudas pilnīgi pietika saldētavas iegādei. Viņa pirkums kopā ar joprojām noslēpumainā Arčija Bruksa pirkumu bija pamudinājis Bredu pieprasīt vēl kādu sēriju. Ketrina domāja, ka varētu uzņemt kaut ko vaļu medību iznīkstošās nozares tematikas garā, iespējams, grūstošo tekstilrūpniecības ēku attēlus. "Pavasara izklaides tūre pa Jaunangliju būtu īstajā laikā," viņa prātoja. "Apmesties viesnīciņā, kur pasniedz brokastis, dienā baudīt vīnu un pa-klaiņot pa antikvariātiem, un diena sāktos un beigtos ar fo-tosesijām, noķerot rīta un vakara gaismu. Varbūt Klejs varētu izbrīvēt laiku un braukt līdzi. Jāpajautā, kad viņš pēc stundas būs klāt," viņa nolēma. "Ap to laiku nemākulīgajiem plīts uzstādītājiem būtu jāaizvācas."

Strādnieki bija darbus beiguši un padzīti vēl pirms tam, kad Klejs nospieda programmējamā durvju zvana pogu un Ketrina atvēra durvis, bezkabatu džinsos un jaunā bodijā saposusies - it kā ikdienas drēbēs, bet smalkās, piedienīgās sievietei, kas dzīvo pludmales mājā un mēdz atpūsties uz terases.

Klejam mugurā bija krekls ar kaklasaiti, bet uzvalka žaketes nebija. "Vairs nav pieguļošs krekls," viņa pamanīja. "Nedaudz pieņēmies svarā kopš dienām, kad firma ieslēgusi augstākus apgriezienus." Ketrina tomēr savaldījās, lai viņu neapkamptu.

- Priecājies? - viņš jautāja.

- Vēl jau nav viss iekārtots, bet es nopirku to viesistabas dīvānu, kas te atradās demonstrāciju laikā.

- Labas atmiņas?

Viņa pasmaidīja. - Tas jau ir iemēģināts.

- Divreiz, - Klejs atgādināja ar smīnu.

Ketrina pamirkšķināja acis. Viņa ar Kleju bija tur mīlējusies tikai vienreiz. Tātad domāts bija Dugans. - Es runāju par mums abiem.

- Protams. - Uzpliķējis Ketrinai pa pēcpusi, viņš pagāja garām. - Parunāsim par lietu.

-Jā.

- Es gatavoju jaunus darījumus, viss notiek, bet mēs neesam īsti noteikuši tavu turpmāko lomu.

- Manu lomu?

- Redzi, tu esi partnere attiecībā uz agrākiem un nākamajiem norēķiniem, bet ne juriste.

- Taisnība. - Ketrina juta, ka uzmācas bailes. Pēkšņi kļuva skaidrs, kas Klejam sakāms, proti, viņai nav vietas augšupejošajā firmā. Tiklīdz Molsones lietas nauda tiks sadalīta un pārējās nelielās lietas pabeigtas, Klejam viņa vairs nebūs vajadzīga. Un bez. stabiliem ienākumiem draudēja bankrots vienu miljonu vērtajā mājā.

- Ir jāatrod tev jauns darbs, - viņš paziņoja.

Ketrina atviegloti uzelpoja. - Protams. Es ļoti gribu strādāt.

- Prieks dzirdēt.

- Es darīšu visu, ko vajadzēs. Manām fotogrāfijām ir labs noiets.

Klejs novērtēja viņu, galvu piešķiebis, un skaļi domāja: - Tu izskaties erudīta un profesionāla, turklāt pazīsti daudzus vietējos.

- Un rīkoju lieliskas ballītes.

- Tu vari būt sabiedrisko attiecību vadītāja. Vai personīgā asistente. Es esmu pieminējis tevi kā darbinieci kontaktu uzturēšanai ar klientiem. Vai kāds no šiem amatiem tev derēs?

- Personīgā asistente pārāk izklausās pēc sekretāres.

- Tātad, ja pareizi sapratu, tas neder.

- Un kas sabiedrisko attiecību vadītājai jādara?

- Jāreklamē firma. Man jāveido pozitīvs tēls. Tu vienmēr atbalstīji Stjū.

- To es protu.

- Jāpalidz atrast man advokāta palīgus.

- Protams.

- Un dabūt jaunus klientus. Tas ir pats svarīgākais.

-Šai nozare es jau esmu sevi pieradījusi, vai ne?

- Tik tiešām. - Viņš brīdi klusēja. - Es nevarētu pamatot, kāpēc tev jāizmaksā pilni piecdesmit procenti no peļņas, bet mēs varam vienoties par lielu algu vai komisiju. Mēs par tevi parūpēsimies.

Ketrinai nepatika veids, kā tas tika pasniegts, bet viņa tēloja, ka priecājas. - Vai mums vajadzīgs līgums? - viņa jautri pavaicāja

- Neuztraucies. Gan jau mēs izdomāsim, kā to atrisināt.

- Iespļaujam plaukstās un spiežam roku?

- Smieklīgi. Tā turpināt. Par klientiem runājot... Džo brauc šurp.

- Ak tā. Un?

- Mēs esam tuvu līguma parakstīšanai. Mums vajadzētu viņu izklaidēt, kamēr viņš ir šeit.

- Aizved viņu uz "Brendu". Manuprāt, tas būs viņa gaumē.

"Brends" bija pagrīdes striptīza klubs pārbūvētā bankas ēkā Ņūbedfordas ziemeļpusē. Gan Stjū, gan Klejs bija ierosinājuši kriminālvajāšanu ar šo zaņķi saistītās lietās - par braukšanu dzērumā, kautiņiem, kontrolējamu vielu glabāšanu. Tā direktoru, gara auguma vīrieti, ko cilvēki bija iesaukuši par Dinkiju, patrieca, jo viņš algoja nepilngadīgas meitenes darbam barā un nereti arī klientu vēlmēm. Viņa vietā sāka strādāt sīkāka auguma īpašnieks, kas pārņēma to pašu iesauku un tirgoja ekstazī un oksikodonu, izmantojot ar pneimatiskās piegādes sistēmu aprīkoto veco ban-komātu, pie kura varēja piebraukt ar auto.

- Viņš apjautājās par tevi, - Klejs sacīja. - Domā, ka tu esi pirmšķirīga.

- Es esmu pirmšķirīga.

- Turklāt tu esi jaunā sabiedrisko attiecību vadītāja, un mums vajadzīgas sabiedriskās attiecības ar viņu.

- Ko tu piedāvā?

- Viņš par darījumiem publiskās vietās nerunās. Uzņemsim viņu te. Šī māja pludmalē būs tā vieta, kur mēs uz klientiem atstāsim iespaidu ārpus biroja. Savā vecpuiša dzīvoklī es nevaru viņu izklaidēt.

- Māja vēl nav iekārtota.

- Tad izliec pārīti saliekamo krēslu. Vai paņem mēbeles nomā, ja trūkst. Tikai visu sagatavo pienācīgi. Ari uzkodas un alkoholu. Un man gribētos, lai tu radītu ap sevi īpašu gaisotni.

- Kādu gaisotni?

- Nezinu. Profesionāli pievilcīgu. Lietišķi seksīgu.

Ketrina cieši nopētīja Kleju. - Tev to gribētos vai viņam?

- Klau, mēs norunājām, ka darīsim to, kas darāms, lai panāktu to, ko gribam panākt. Es daru savu. Šī ir tava loma. Tas ir tas darbs, ko tu gribēji, vai ne?

Ketrina saprata. Tā bija vienošanās sarunu ceļā. Un tā nemitīgi. Visā dzīvē. - Ja man tas jādara, es gribu, lai tu dažas dienas pavadi kopā ar mani Jaunanglijā. Pabraukāsim apkārt, kamēr es sagatavošu jaunu fotosēriju.

Klejs apsvēra viņas priekšlikumu un beidzot pamāja ar galvu. - Labi. Protams. Es labprāt pavadīšu pāris dienas Jaunanglijā kopā ar tevi. Pavizināsimies kopā!

35

Odrijas nākamā ziņa bija strupa un profesionāla.

"Ja neesat Klejs Bjūkenans vai Keilija Makintaira, tad neesat autorizēts šis vietnes lietotājs. Es sāku izsekošanu."

Stjū nosprieda, ka viņa blefo, jo nav nekādas izsekošanas.

"Diez vai," Stjū uzrakstīja.

Atbilde bija tūlītēja, neoficiāla un absolūti bez lielajiem burtiem: "kas tu esi? klej? neāksties."

Pasvārstoties pirksti sastinga virs taustiņiem, tad Stjū sāka klabināt taustiņus. "Tavs pārinieks iedzeršanā." Iestājās virtuāls klusums. Viņš turpināja drukāt. "Trīs lakojuma kārtas var pasargāt grīdu, bet ne mežģīņu galdautu."

"Ko tas nozīmē... nē"

"Jā."

"man jāzina vairāk."

Stjū piepūlēja atmiņu. Nedrīkstēja atklāt neko tādu, pēc kā varētu viņu identificēt; sarakste saglabāsies, ja Odrija neiedomāsies to izdzēst. "Tev ir bijuši vīrieši, kas vecāki par mani, negantā sieviete nenovēlēja man daudz laimes, un tavam priekšniekam karma nav vietā."

"ak dievs! nevar būt!"

"Man nav ne jausmas, ko tu ar to gribi teikt."

"ak kungs, tas tiešām izklausās pēc tevis"

"Tā ir."

"nedomāju, bet..."

"Tava darba intervija firma ilga nepilnas piecas minūtes."

"ja tu esi klejs, es atslēgšos pēc nepilnām piecām minūtēm."

Skaļruni vairākkārt paziņoja, ka Stjū reisa pasažieriem jādodas uz lidmašīnu. Vajadzēja iet.

"Personīgi būs vieglāk pierādīt," viņš rakstīja. "Vai varēsi šovakar mani sagaidīt Ļogana lidostā? Pie auto nomas. Deviņos?"

"nezinu"

"Tad es vienkārši cerēšu, ka tu ieradīsies."

"neko nesolu"

"P.S. Ļoti svarīgi - nevienam nestāsti."

Skaļrunī paziņoja pēdējo brīdinājumu pasažieriem, kam jālido ar Stjū reisu.

Viņš nosūtīja pēdējo ziņu: "Es uzticos tev, Odrij. Nav citu variantu." Tad viņš aizskrēja.

Cilvēciska kontakta izraisītā eiforija strauji izplēnēja, un Stjū nožēloja visu informācijas apmaiņu, tikko bija apsēdies savā vietā.

"Odrija?"

Saziņai ar Ketrinu vai Kleju būtu jēga. Bet ar Odriju? Viņa bija palīdze uz pusslodzi materiālu izpētes jautājumos Stjū par viņu gandrīz neko nezināja. "Iespējams, ka viņa to brīd runāja pa tālruni ar savu puisi," Stju prātoja. "Es esmu tik vājš!"

Viņš niknojās uz sevi. Bija taču nolēmis palikt anonīms, kamēr nebūs klusītēm aizzadzies prom no rietumu pie krastes, un sev zvērējis, ka vispirms veiks vispusīgu iz meklēšanu un tikai tad atklāsies citiem. Tāds bija plāns. Un tagad viņš sarakstījās ar pirmo, kurš pajautāja, kas viņš tāds ir. "Ja godīgi, viņa ir trešā," Stjū sprieda, "ja skaitīt sāk no kasieres un drošības dienesta darbinieka Fērbenksas lidostā. Vienalga... tāda uzvedība ir tikpat dumja kā visiem bēguļojošajiem apsūdzētajiem, pret kuriem es daudzus gadus ierosināju tiesvedību. Odrijai es devu tikai apšaubāmu iemeslu noticēt tam, ka esmu dzīvs, vēl mazāku iemeslu sagaidīt mani lidostā un nekādu iemeslu saglabāt noslēpumu. Iespējams, tā ir visstulbākā, visimpulsīvākā rīcība visā mūžā - to varēja salīdzināt ar izkrišanu caur jumtu, iebrišanu līdz krūtīm ledusaukstā upe vai trāpījumu ar cirvīti narkotiku apdullināta pilota dibenam. Odrija neatnāks," Stju domāja. "Bet policija varētu. Vai arī slepkava."

Viņš vēl nebija atšifrējis, kas, izņemot Aivenu, varētu gribēt viņa nāvi un kur vaininieks meklējams, - nebija izdevības, no vienas lidmašīnas otrā pārsēžoties. Taisnību sakot, negribējās. Pārāk briesmīgi. Pārāk personīgi. Bet tagad, kad noziegumu vietas bija atpakaļskata spoguli, viss bija labāk saprotams. Tagad varēja analizēt faktus un no tiem izrietošos secinājumus. "Tas ir jāizdara. Es tiku prom no Aļaskas pavalsts, kuru var uzskatīt par ticamāko aizdomās turamā atrašanās vietu. Un drīz nokļūšu Jaunanglijā, kur meklējumi turpināmi."

Pirmo lidojuma stundu Stjū aizvadīja, atcerēdamies un pārcilādams atmiņā visu, ko zināja par Aivenu. Šim pilotam piederēja neliels, visnotaļ slikts uzņēmums un šaujamieroči, viņš dzīvoja viens, smēķēja un droši vien ari tirgoja zālīti. Tāda bija pamatinformācija. Bet no Stjū nāves viņam nebija nekāda labuma. Naids abu attiecībās nevaldīja. Nebija neviena konkrēta motīva. Aivens nebija līdera tips un drīzāk kandidēja uz rokaspuiša, algotņa, sulaiņa lomu, kur aukliņas raustījis kāds cits. "Nauda ir vienkāršākais motīvs, un Aivenam," Stjū atskārta, "bija manas kredītkartes numurs. Iespējams, Aivens pakalpoja kādai Ferbenksas krāpnieku bandai, kas nodarbojas ar kredītkaršu datu zādzību. Tādām dažkārt ir vardarbīgi paņēmieni. Aktīvu kredītkaršu numurus ieguva visos iespējamos veidos, un manas prombūtnes mēnešos kredītkartes kontā, iespējams, notikuši zili brīnumi.” Stjū apsvēra tādu variantu. "Tad jau nebūtu vajadzības mani nogalināt."

Tikpat labi varēja izrādīties, ka Aivens par viņu aizmirsis, sapīpējies, sajaucis datumus. "Varbūt neatbrauca man pakaļ, jo baidījās, ka es viņu iesūdzēšu; un tā noteikti butu bijis." Šī versija likās daudz ticamāka, taču neizskaidroja Ai-vena mīklaino piebildi: "Man vienkārši bija tevi tur jāatstāj."

Stjuarte elegantā zilā vestē pienāca klāt un piedāvāja Stjū riekstu paciņu zilā folijas iepakojumā. Viņai bija garš, taisns deguns, īsi, blondi mati un gluda āda, un viņa pieklājīgi smaidīja. Pēc pusgada, kurš bija pavadīts kopā ar Bleiku un kurā katrs kumoss bija iegūstams ar lielām pūlēm, gribējās uzreiz reaģēt divējādi. Izteikt milzīgu pateicību par pārtiku un apkampt viņu - divas emocionāli nesaistītas darbi bas. Stjū viņai pateicās, bet neapkampa, toties veltīja viņai vissirsnīgāko smaidu un pretī saņēma skatienu, kas izrādi ja nepatiku un ļāva noprast, ka viņas smaids bijis piekl.i jigs un tikai. Tad Stjū atcerējās par saviem nekoptajiem ma tiem un bārdu. Nekā skaista. Tikpat netīkami bija noplukušie, zaķu asinstraipiem izraibinātie džinsi, kas mais veidīgi karājās ap notievējušo vidukli, un krekls ar dzelte niem plankumiem padusēs.

Viņa veicīgi devās tālāk, atstājot Stju ar neiepriecinošajām teorijām par slepkavnieciskajiem Aļaskas sazvērniekiem. Daudz draudigaka bija doma, ka par Stjū ceļojuma plānu uzzinājis kāds no tiem, pret kuriem viņš uzturējis apsūdzību, un piedabūjis Aivenu uz tādu gājienu. Iespējams, kāds no apsūdzētajiem, kuram Stjū atteicis aizstāvību. "Maz ticams, bet versija ir dzīvotspējīga." Stju nolēma sagatavot bīstamāko notiesāto sarakstu un noskaidrot viņu atbrīvošanas aptuveno datumu. Viņš pieaicināja jūtelīgo stjuarti, palūdza papīru un rakstāmo un uzreiz aizmiga.

Stju pamodās, nolaižoties Ļogana lidostā. Viņam bija savāda sajūta, it kā viss ceļojums būtu nosapņots, gribējās pat pajautāt resnītei, kuras miesas zvalstījās uz viņa sēdekļa pusi, kāds ir gada mēnesis. Bet apdriskātā mugursoma, ko viņš bija pabāzis zem sēdekļa iespējami tuvāk kā glābiņu, sagrāva šo ilūziju.

Bagāžas, izņemot mugursomu, nebija, un to viņš instinktīvi uzmeta mugurā kā bruņas pirms iziešanas. Tad viņš uzvilka briežādas cepuri. "Neviens mani nepazīs," Stju nodomāja. "Lai gan tāds klaidoņa tērps var piesaistīt drošības dienesta uzmanību.”

Garām auto nomas lodziņiem Stjū pagāja, pat neparau-dzijies uz to pusi. Ja kāds viņu gaidītu, tad vērotu, vai viņš apstāsies un aplūkos, kas stāv pie lodziņiem. Tāpēc Stjū taisnā ceļā izgāja laukā un tur uz ietves nogaidīja piecas minūtes. Kad vairs nevarēja izturēt gaidīšanu, viņš aizsoļoja pie citām durvīm un iesteidzās iekšā vēlreiz, apskatot telpu no citas puses.

Viņa bija ieradusies.

"Od rija."

Pusmūža sieviete stāvēja pie "Avis” lodziņa un mobilajā pārbaudīja īsziņas. Viņa bija ģērbusies šauros džinsos, staras ielaidusi brūnos ādas zābakos, un platā, tumšzilā blūzē ar interesanti drapētu apkakli. Ap vidukli bija aplikta rūsgana josta. Viss komplekts izskatījās nevērīgi sakombinēts, bet radīja modernas sievietes iespaidu - reizē neuzkrītošu un jauku tēlu.

Stjū dziļi ieelpoja, raudzījās taisni uz priekšu un pagāja viņai garām, sejā neieskatīdamies.

- Stāvvietā, - viņš sacīja, gaitu nepalēninot.

Viņa nenovērsās no tālruņa un nesekoja.

"Sasodīts. Vajadzēs uzrunāt tiešāk," Stjū nodomāja, bet pie durvīm pamanīja, ka Odrija pamet skatienu visapkārt un sāk iet viņa virzienā. Viņa bija izlikusies nedzirdam viņa teikto un kavējusies ar sekošanu, lai nevienam nerastos aizdomas, ka viņi aiziet kopa. "Prātīgi," Stjū nosprieda un izgāja laukā.

Stjū gāja lēni, lai Odrija neatpaliktu, un neapstājās līdz pat autostāvvietai, kur vairs nebija redzams no termināļa. Atskatījies uz Odriju, viņš pamanīja vīrieti melnā me telī. Vīrietis pagriezās tajā pašā ejā starp automašīnām, kur viņš. "Man seko!" Svešais izvilka no kabatas kādu priekšmetu, un netālu esošās "Honda Pilot" pīkstiens li ka Stjū pietupties, lai glābtos bēgot. Pagāja kāds bridis, lai apjēgtu, ka tas priekšmets bija automašīnas pults. Vīrietis iekāpa, uzmezdams Stjū piesardzīgu skatienu, un aizbrauca.

"Es esmu pārāk satraucies," Stjū nodomāja, "jā, es pirmīt nogalināju kādu, kas to pašu bija mēģinājis izdarīt ar mani. Pārāk dusmoties uz sevi par nelielu paranojas uzplūdu nevajadzētu."

Parādījās Odrija. Dziļi ieelpojis, Siju gaidīja, kamēr tiks nopētīts. Saprotamu iemeslu dēļ viņa sākumā turējās pa gabalu.

- Sveika, Odrij, - Stjū sacīja, jo cerēja, ka pazīt viņu būs vieglāk pēc balss.

Viņa pagājās dažus soļus tuvāk, tad noelsās un steigšus metās klāt - ar pārsteigumā ieplestu muti un acīm.

- Ak kungs. Tas esi tu! - Viņa cieši, negaidīti apskāva Stjū. Tas bija sirsnīgs, ilgs žests, tā dara cilvēks, kas domājies zaudējis dārgu draugu. Beidzot nolaidusi rokas, Odrija nopētīja Stjū no galvas līdz kājām. - Ko es redzu! Tu izskaties lieliski un vienlaikus kā pēdējais klaidonis.

- Paldies, ka atbrauci.

- Nespēju noticēt. Pie velna! Atvaino, es mazliet esmu šokā. Kas notika? No Aļaskas mežonīgās vidienes kājām nāci? Visu ziemu sniega kupenām cauri bridi, vai?

- Uz to pusi.

- Kā tas iespējams, ka neviens neko nezina? Visu ceļu līdz Bostonai es lauzīju galvu. Gandrīz piezvanīju savam puisim, bet tu tik nopietni uzstāji, lai nevienam nestāstu...

- Parunāsim mašīnā.

- Kurp brauksim?

- Uz mājām.

Viņi atrada Odrijas "Subaru", praktisku automobili zilā krāsā ar četru riteņu piedziņu un saprātīgu benzīna patēriņu. Stjū ieteicās, ka sēdīšoties pie stūres. Odrija atbildēja, lai nemuļķojas un kāpj iekšā, un Stju tā arī darīja, vairs neiebilstot. Tuvojoties barjerai, viņa brīdinoši paraudzījās uz Stjū, un viņš noprata, ka būs labāk nepiedāvāt maksāšanu, tomēr sāka prātā uzskaitīt izdevumus, jo atcerējās par kredītiem gan Odrijas, gan viņas meitas studijām.

- Tu jau zini, ka visi tevi uzskata par mirušu, vai ne? -Odrija ierunājās.

- Jā, mani par to informēja.

- Daudz kas ir mainījies.

- Domāju gan.

- Stjū, tu gandrīz pusgadu biji prom. Pat tava sieva domā, ka tu neizdzīvoji.

- Man būs jānokārto dažas lietas. Tas ir skaidrs.

- Bet... kāpēc tu negribi plaši pavēstīt par savu atgriešanos?

- "Jukonas avio ceļojumu" pilots mani tur atstāja. Kamēr es šo to nebušu noskaidrojis, nevienam tas nav jāzina. -Viņš nemaz negribēja stāstīt par Aivenu vai sazvērestību viņa noslepkavošanai.

- Dziļā slepenībā, ko? Vai mēs uzrādīsim apsūdzību šim pilotam?

Stjū raudzījās pa logu, izvairoties no Odrijas skatiena.

- Nedomāju, ka šobrīd viņam ir vērts uzrādīt apsūdzību.

Odrija tam piekrita.

Neko daudz Stjū nenoskaidroja, viņai uzdodams jautājumus. Odrija par Ketrinu zināja mazāk, nekā varētu lik ties, un darbā pavadīja garākas stundas, bet Kleju satika vien pāris reižu nedēļā, un viņš nerunāja par pazudušā partnera sievu. Un Ketrina negāja uz firmu bieži. Stjū gribēja zināt, vai Klejs ir izpircis Ketrinas mantoto firmas daļu, lai viņa varētu sākt jaunu dzīvi. Galu galā - viņa nebija juriste. Odrija pateica, ka veidlapās joprojām ir Stārka uzvārds.

Par klientiem viņi nerunāja, to atstājot uz vēlāku laiku, un atlikušo ceļu no Bostonas līdz Ņubedfordai Stjū pavadīja, atbildot uz jautājumu krusu un stāstot par to, kā izdzīvojis mežonīgajā savvaļā. Izrādījās, ka tas ļāva atslābināties, pat nedaudz, uzjautrināja. Odrijas acis iedegās, kad viņš aprakstīja saskriešanos ar grizlilāci.

- Tu ne tikai izdzīvoji pusgadu ziemeļos, bet arī nošāvi sasodīto grizli? Zini, man vajadzēja tevi augstak vērtēt.

- Augstāk?

- Augstāk nekā iepriekš. Tu brīnumu lietas esi pastrādājis.

- Es darīju tikai to, ko vajadzēja. Un nemaz ar to nelepojos.

- Ja es būtu nošāvusi lāci, kas taisas mani aprīt, tad uztaisītu no tā paklāju.

- Vai arī stulbu cepuri.

- Nevar būt! Tā ir lāčādas cepure?

- Īstenībā briežādas. Kā jau piedienas klaidonim.

- Nu jā, es pirmīt negribēju tevi aizvainot. Lai gan tev patiešām derētu aiziet pie friziera un noskūt bārdu.

- Bet tu teici arī, ka es lieliski izskatos.

- Tā nudien ir.

- Kā tu to domā?

- Hmmm. - Odrija nopētīja viņu, neapdomīgi novēršoties no ceļa. - Redzams, ka tu esi notievējis un vairs nešķied pārāk maigs.

- Maigs?

- Kantora darbs. Tev bija maigas rokas. Tagad tev ir tulznas, spēks, seja nav tik bāla. Arī gaita ir mainījusies.

- Kā to saprast?

- Nezinu. Tu esi možs, ar taisnu muguru, neklīsti apkārt kā suņuks, kas baidās dabūt pa dibenu ar avīzi. Nu, teiksim... ja es būtu lacis, tad labi padomātu, vai varēšu tevi apēst.

«

36

Kad astoņos vakarā viņi piebrauca pie Stjū mājas, viņam uzmācās sajūta, ka viņš tur neiederas. Kaut kas bija savādāk. Ar viņu. Ar māju. Nevarēja saprast, kas īsti. "Jauns puķu pods uz lieveņa? Dārza laistīšanas šļūtene neuzkarināta vietā? Varbūt mana bārda."

- Viss ir kārtībā? - Odrija vaicāja.

- Es neesmu izdomājis, ko teikšu Ketrinai.

- Tev nav nekas jāizdomā, dumiķi. Vienkārši apskauj viņu un esi tāds kā vienmēr.

- Labs ir. Iešu iekšā.

- Un pamāsi man, kad būsi drošībā?

- Kā pamatskolas skolnieks?

- Izdari to manis dēļ. Es esmu mamma.

- Lai iet, protams.

- Un neaizraujies ar garāku izskaidrošanos, neaizmirsti par mani! - Viņa pasmaidīja.

- Neaizmirsīšu.

Stjū vēlreiz pateicās viņai un devās pie bīdāmajām stikla durvīm mājas pagalma pusē.

Augšstāva logi bija apgaismoti. Atslēgu nebija, tās palika Aļaskas būdā ar daļu no pamestā aprīkojuma, bet viņš prata izcelt bīdāmās durvis no sliedēm.

Viesistabā valdīja tumsa, un Stjū paklupa pret dīvānu. Ieslēdzis gaismu, viņš samirkšķināja acis un secināja, ka mēbeles ir pārvietotas. Taisnību sakot, tās nebija viņu iepriekšējās mēbeles.

- Ko tas, ellē ratā, nozīmē?

Viņš juta, ka telpā ir vēl kāds, un palūkojās apkārt. Uz kāpnēm stāvēja aptuveni piecus gadus vecs puisēns un neizpratnē lūkojās uz viņu. Stju viņu nepazina.

- Kas tu tāds? - zēns jautāja.

- Stjūarts. - Sajūta nudien bija muļķīga. - Es te dzīvoju. Un kas tu esi?

- Džonijs. Es te dzīvoju.

Kādu brīdi Stjū nezināja, ko domāt. Tad, apkopojot svešo mēbeļu un zēna klātbūtni, prātā atausa izskaidrojums.

- Jocīga situācija, Džonij. Kur ir tā sieviete, kas te dzīvoja pirms jums?

- Viņa aizbrauca uz pludmali.

- Uz pludmali? - Pagāja krietns brīdis, līdz viņš saprata. "Pludmales māja no e-pasta vēstulēm."

Tieši tobrīd parādījās vīrietis ar beisbola nūju, kas izskatījās ļoti dārga un ko rotāja "Red Sox" spēlētāja autogrāfs. Vīrietis sagrāba zēnu un uzcēla augšstāvā.

- Kas notiek? - no augšas uzsauca sieviete.

- Paliec augšā, mīļā! Un izsauc policiju! Mājā ir ielauzies klaidonis!

Vīrietis baidījās. Stjū to skaidri redzēja. "Zaķis, kura acīs es esmu plēsoņa, kas iemaldījies viņa alā. Bet dzīvnieki, kuriem nav iespēju aizbēgt un jāaizsargā mazuļi, ir bīstami." Pirms mēneša slazdā notvertais āpsis, kas nebija pavisam beigts, saplēsa Stjū virsjakas piedurkni lupatās. Vajadzēja līmlenti, lai kaut cik pieņemami to saliktu kopā, un bija jāpriecājas, ka tāds liktenis nepiemeklēja roku.

Mājas saimnieks tuvojās, nūju virs galvas atvēzējis, un aizķēra keramikas ēterisko eļļu lampu, sadragādams to ar skaļu brīkšķi. Varēja redzēt, ka viņam nav ne jausmas, kas Stjū tāds ir, un Stjū nemaz negribēja skaidroties. Apstākļos, kad nav saprotams, kas notiek, būtu lieki iesaistīties lietā par ielaušanos un iekļūšanu svešā īpašumā un tādējādi piesaistīt sev uzmanību.

- Atvaino, es sajaucu mājas, - Stju sacīja un mierīgi gāja uz durvju pusi neatskatīdamies, bet joprojām gatavs izrāvienam. Cilvēks savās mājās iebrucēju varētu ar beisbola nūju izķēmot līdz nepazīšanai, un neviena zvērināto tiesa viņam nepiespriestu sodu pat tad, ja iebrucējs butu bēdzis.

Ticis laukā, Stju pieskrēja pie "Subaru" un atkrita pasažiera sēdekli.

Odrija jautājoši lūkojās uz viņu.

- Braucam, - viņš sacīja.

- Kas notika?

- Jauni īpašnieki. Labāk būtu, ja viņi neredzētu tava auto reģistrācijas numuru.

- Vai, jēziņ. - Viņa iedarbināja dzinēju.

Stjū piesprādzējās. - Taču jaunie saimnieki bija tik mīļi, ka pateica, kur meklēt Ketrinu. Vai tavam mobilajam ir internēta pieslēgums?

Adrese tika noskaidrota pēc dažām minūtēm, Ketrinas elektroniskā pasta kontā meklējot frāzi "pludmales māja", un Siju to ievadīja tālruņa globālās pozicionēšanas sistēmā.

Drīz vien viņi piestūrēja pie mājas Dienviddārtmutas krastmalā ar dārgu, betona bruģakmeņiem klātu piebraucamo ceļu. Odrija izslēdza gaismas, un viņi sēdēja bezmēness nakts tumsā.

- To viņa nevarēja atļauties, - Stjū sacīja.

Bet elektroniskajās vēstulēs nepārprotami bija liecības, ka šo māju nopirkusi Ketrina, turpat bija arī adrese. Viņa pat gari un plaši aprakstīja, ka to iekārto. Taču kaut kas ar šo māju nebija tā, kā vajadzētu. Stju neticēja karmai, bet tagad būtu gatavs apgalvot, ka šī vieta šķiet vēl nedraudzīgāka nekā tā svešinieku pārņemtā māja, no kuras viņš nupat bija padzīts.

"Tātad es palieku bez mājām," viņš aptvēra. Un pēkšņi sajutās ka īsts bezpajumtnieks.

Odrija nogaidīja, kamēr viņš gluži vienkārši sēdēja un lūkojās uz grezno īpašumu.

- Te ir tā vieta, vai ne? - viņa beidzot jautāja.

- Melnais "Cadillac” piebraucamajā ceļā nav viņas. Viņai pieder veca "Toyota Corolla".

- Tur ir garāža. Varbūt viņa ir nomainījusi ari mašīnu.

- Pēc tā atgadījuma ar beisbola nūju es mazliet baidos no šaujamieročiem, skaidrs?

- Tad paskaties pa logu.

- Visi logi ir uz okeāna pusi.

- Apej apkārt.

- Ielaušanās svešā teritorijā.

- Ak kungs, nu neesi tāds likumsargs! - Odrija atbrīvo jās no drošības jostas un izkāpa no automašīnas.

Viņa bija aizgājusi aiz stūra un devās otrpus mājai, ka mer Stjū tikai iztrausās no salona.

- Pagaidi... - Viņš sagrāba Odriju aiz biksēm, kad viņa jau rāpās pa augu režģi uz terasi. - Traka esi, vai? - viņš čukstēja. - Tevi ieraudzīs.

Odrija atčukstēja: - Iekšā deg gaisma. Mes varam ieskā tīties, bet atspīdums nevienam no iekšpuses neļauj kaut ko saredzēt ārā.

Un viņa jau bija uz terases. Stjū izbolīja acis un rāpās pakaļ. Kad viņš uzmetās ar vēderu uz terases kompozītmateriāla grīdas, Odrija bija sastingusi tupus pie divvērtņu stikla durvīm. Patukšo guļamistabu apgaismoja viena pati griestu lampa, un Stjū sekoja Odrijas skatienam kā vēl viens tauriņš, kas kā piekalts lūkojas liesmā.

Ketrina bija kaila. Iespaidīgi kaila. Viņa stāvēja istabas vidū, bet drēbes kaudzītē gulēja uz grīdas. Stjū sirds kāpa kaklā.

- Oho, - Odrija nočukstēja, - viņa ir lieliskā formā.

Piepeši Stjū sagribēja uzsist pa stiklu, iet pie Ketrinas,

apskaut viņu un tūdaļ pat iegūt. Uz grīdas. Bet viņu atturēja tā pati sajūta, kas pārņēma piebraucamajā ceļā, - kaut kas nebija, kā vajag.

Kamēr viņš vilcinājās, guļamistabas durvis atvērās un ienāca Klejs.

Viņš bija apģērbts. Labi apģērbts. Ar kaklasaiti, platās biksēs, dārgās ādas kurpēs. Viņš pasmaidīja, Ketrina atbildēja ar smaidu un galvas mājienu un neslēpa kailo augumu.

Odrija pieskārās Stjū plecam. - Ak Kungs, Stjū, man ir ļoti žēl. Es nezināju.

Sastindzis Stjū gaidīja, ka tūdaļ Klejs apskaus Ketrinu, bet tas nenotika. Partneris ari nesāka izģērbties. Tikai nopētīja sievieti. Un Ketrina ļāvās apskatei, pagrozījās, lai izrādītu savu ķermeni. Klejs viņu pagrieza uz vienu, tad otru pusi, pēc neilga brīža pamatīgi uzšāva viņai pa pēcpusi un norādīja uz gultu. Ketrina nepretojās, aizgāja pie gultas, pārliecās tai pāri, atbalstījusies pret matraci. Tas bija jutekliski, pat dzīvnieciski uzbudinoši. Stjū atkal gribējās iekļūt istaba un iegūt sievu. Bet vispirms vajadzēja saprast, kas notiek.

Odrija paraustīja Stjū piedurkni. - Ejam! Tev tas nav jāredz.

Stjū nopurināja viņas roku. - Ir jau labi. Viņa domā, ka es esmu miris. Viņa ir vientuļa. To var saprast.

"Ar to es tikšu galā," Stjū nodomāja. "Pusgadu es pavadīju, ēzdams medījumu un dzerdams vantu ūdeni. Es nošāvu sasodīto lāci. Tātad es tikšu galā ar šo," viņš atkārtoja. Viņš pat uztvēra pazīstamo, seno instinktu piedot. "Tiklīdz es noskaidrošu apstākļus, viss būs labi.”

Tad istabā ienāca vēl viens vīrietis. "Kas, ellē ratā, tagad būs?"

Viņš bija apmēram sešdesmit gadus vecs, ģērbies plānā peldmētelī. Bez kurpēm. Bez zeķēm. Bez biksēm. Viņš palūkojās uz Kleju, kurš pamāja Ketrinas virzienā.

Stjū uzreiz pazina Džozefu Rotu. Policijā viņu dēvēja par Lielo Zivi, jo viņam Ņūbedforda bija kuģis un viņa vājība bija makšķerēšana. Bristoles apgabalā pret viņu nekad nebija uzsākta kriminālvajāšana, bet viņš regulāri iemaksāja drošības naudu par vairākiem vietējiem sīkajiem rccidīvis tiem - kontrabandistiem, augļotājiem, oksikodona izplati tājiem un citiem saviem ļautiņiem, mazajām zivtelēm. Rofs pārvaldīja savas lietas ar starpnieku palīdzību un dzīvoja Providensā, tādējādi bija apgabala varas iestādēm nesasniedzams. Ņūbedfordas policistiem nebija resursu organizētās noziedzības plašakai izmeklēšanai, ja tā veicama vairākās jurisdikcijās. Rofa zivteles darbojās zemāk par to noziedzības līmeni, kas interesēja federālus. Tātad arī federālā kriminālvajāšana nedraudēja.

Klejs ieņēma vietu Stjū iemīļotajā guļamkrēslā un pat nepakustējās, lai apturētu Rofu, kas devās tieši turp, kur pilnīgi kailā Ketrina bija pārliekusies pār gultu. Stju zināja, ka viss, kam Džozefs Rofs jelkad pielicis pirkstu, kļūst netīrs, un tobrīd plaši pazīstamais noziedznieks savus pirkstus ieslidināja tieši starp Stju sievas pasakaini daiļās pēcpuses vaigiem.

37

- Neiedomājami! Aizveries! Muti ciet! Tas nevar but! -Odrija bija satracināta, nobēra vairākas lamuvārdu virtenes, tikai brīžiem atkārtojoties. Rokas gāja pa gaisu tā, ka Stju pat uztraucās, vai viņa spēs novaldīt automašīnu.

- Mums jānomierinās, - viņš sacīja.

Odrija dziļi ievilka elpu. - Tu gribēji teikt, ka man jānomierinās, vai ne? Paskaties uz sevi! Tu analizē, saliec pa plauktiņiem, kā parasti. Lieliski. Tev vajadzētu par to pārdzīvot vairāk nekā man.

Uz stūres roku uzlicis, Stjū ievirzīja automašīnu atpakaļ pareizajā braukšanas joslā. - Diez vai tas ir iespējams, bet, tici man, es esmu ļoti pārsteigts un nezinu, ko lai domā.

- Nezini, ko domāt? Manuprāt, tev jābūt traki greizsirdīgam un niknam. Nesaprotu... normāls vīrietis nez ko izdarītu, lai to izbeigtu.

Stjū sarauca pieri. Viņš bija apsvēris iespēju to izbeigt. Taisnību sakot, gribēja ar terases krēslu izsist logu. Bet...

ja kāds bija mēģinājis viņu nogalināt un bija saistīts ar t.i diem kā Rofs, tad viņš, atklājot sevi, būtu pakļāvis Ketri nu un Kleju bīstamam sekām.

Turpretim sekss pats par sevi nav nekas bīstams.

- Bija nopietns iemesls. - Tas gan izklausījās stulbi. Od rija apšaubīja viņa vīrišķību. Kas tas par vīrieti, kurš ne spēj patriekt nelieti, kas grasās apstrādāt viņa sievu? Iekar sīgā advokātu palīdze droši vien domāja, ka viņš ir tāds pats mīkstpēdiņš kā pirms aizceļošanas. "Iespējams, esmu arī. Tā to nedrīkst atstāt." - Es neesmu tev visu izstāstījis, Stjū sacīja. - Tas nebūt nav satriecošākais, kas atgadījies pēdējo divdesmit četru stundu laikā.

- Tiešām? Oho!

- Bet, iespējams, notikumi ir saistiti.

- To es gribētu dzirdēt.

- Nē. Negribu, lai tev ar to ir kāds sakars. Pastāv nopietnas briesmas. Es rīkojos pārāk egoistiski, tevi šeit iepīdams. Bet... es biju pārāk vientuļš.

- Muļķības. Stāsti! Tu nevari palikt pie manis, ja negribi, lai es zinu, kas par lietu.

Stjū apjuka. - Es nemaz nebiju domājis pie tevis palikt.

- Kurp tad tu vari braukt?

- Uz moteli?

- Cēli, bet muļķīgi. Man ir brīva istaba. Bet vispirms izstāsti, kas notiek!

Mocīdamies ar dažādām domām un pieņēmumiem, Stjū apzinājās, ka par tiem vajag izrunāties. Noteikti bija jāapspriežas ar vēl kādu cilvēku, lai pats tam varētu noticēt. Pretējā gadījumā viss šķita kā nekam nederīgas traku ideju druskas, kas piesārņo smadzenes.

- Es nositu cilvēku, - viņš pēkšņi izgrūda kā nolemtais, kas metas lejup no atzīšanās klints, jo saprata, ka stāsts par Aivena nogalināšanu mudinās atklāt Odrijai visu pārējo.

- Tu teici, ka lāci.

- To ari.

Odrija palūkojās uz viņu. - Vai man būtu jāziņo policijai?

- Iespējams.

- Izcili.

- Viņš pirmais mani mēģināja nogalināt. Neuztraucies. Es nevienu neapdraudu.

Bet viņš bija bīstams. Juta sevi spēju doties cīniņā uz dzīvību vai nāvi. Tas bija kaut kas jauns, kāds pārcilvēcisks spēks - viņš spēja nonāvēt. Visu garo ziemu bija nonāvējis dzīvas radības. "Tikai izdzīvošanai," Stjū sev atgādināja.

- Tagad es noteikti gribu zināt visu pārējo.

- Tu nebaidies?

- Tā ir, iespējams, spriedzes ziņā trakākā situācija, kur esmu jebkad esmu ierauta. Protams, ka es baidos, un kā vēl! Bet ne par kādiem pasaules dārgumiem es nebūtu kaut ko tādu laidusi garām. - Odrija sāka svīst, tomēr smaidīja. - Klāj vaļā! Ko tu nositi?

Odrijas dzīvoklī valdīja nevainojama kārtība. Tas mazliet pārsteidza Stjū, jo viņš zināja, cik viņai maz brīva laika, un iedomājās, ka izlietne bus pilna ar traukiem, virtuves galds apkrauts ar pasta sūtījumiem, pārtikas veikalu atlaižu kuponiem un materiāliem advokāta eksāmena kārtošanai, bet lielekrāna televizora priekšā atradīsies jogas paklājiņš, izmētāti aerobikas un nomāti, laikā neatdoti ro mantisku komēdiju ciparvideodiski. Viņš bija kļūdījies.

Viņa piedāvāja apsēsties uz stilīga, bet no skata ne visai dārga dīvāna, un tad paņēma planšetdatoru.

- Tātad... ar ko sāksim analīzi?

- Man šķiet, ka visizdevīgāk būtu attiekties pret to k.i pret izmeklējamu lietu. Tikai jāņem vērā, ka cilvēks, kurš mēģina būt advokāts pats sev, klienta lomā ir muļķis.

- Es nesapratu, ko tu nupat pateici.

- To, ka grūti būt objektīvam, ja lieta skar tevi pašu.

- Tad es būšu tava advokāte.

- Tev ir tikai viena gada prakse. Neņem ļaunā.

- Nulle gadu kā advokātei, ja gribi pilnīgi precīzi par mani izteikties. Un te tu lieki zaudē laiku. Kas mums zināms? - Viņa ieslēdza planšetdatoru, pirksti kā nepacietīgas lietuslāses bungoja pa skārienjutīgo ekrānu. - Es sastādīšu faktu un pieņēmumu sarakstu.

- Sāksim ar to, ka Aivcns mēģināja mani nogalināt. Pilnīgi noteikti. Pavērsa karabīni pret mani un nospieda mēlīti. Bēga prom, kad ierocis neizšāva.

- Tad tu viņu ievainoji ar cirvi?

- Ar cirvīti.

- Jēziņ, - viņa nočukstēja. - Ko īsti viņš pateica?

- Atvainojās. Un tad pateica, ka man jābūt mirušam.

- Tas nenozīmē, ka viņš to bija izplānojis. Iespējams, viņš gribēja pateikt, ka uzskatīja tevi par mirušu, un pārbijās, tevi ieraugot, jo neaizlidoja tev pakaļ un baidījās no draudošajām nopietnajām nepatikšanām. Un tu sacīji, ka viņš bija appīpējies.

- Piekrītu. Bet, kad es pateicu, ka viss ir atrisinājies, jo esmu dzīvs, viņš man nepiekrita. Teica, ka nekas neesot atrisinājies.

- It kā tevis atstāšana tur bija plāns, kas neizdevās.

- Tieši tā.

- Nedaudz skaidrāk, tomēr vēl nepārliecinoši.

- Vēl viņš sacīja: "Vecīt, es tevi pat nepazīstu."

- Viņš patiešām teica "vecīt", kad mēģināja tevi nošaut?

-Jā.

- Kas par kretīnu. Turpini.

- Tas, ka viņš mani nepazina un neko man nenozaga, nozīmē, ka viņam nebija personisku motīvu.

- Tas jau pēc kaut kā izskatās...

- Viņš likās pārsteigts, ka tur bija būda. Un tad vēl kaut kas pavisam briesmīgs... Viņš teica: "Man vienkārši bija tevi tur jāatstāj."

- Tā viņš pateica?

- Burtiski.

- Esi pārliecināts? Tev nācies daudz ko piedzīvot.

- Es esmu pārliecināts. Taisnību sakot, es nekad šos vārdus nespēšu aizmirst.

Odrija brīdi drukāja, tad pārlasīja uzrakstīto. - Kāds viņam to licis izdarīt. Cita saprātīga izskaidrojuma nav.

- Tā es domāju.

- Es arī tā domāju. - Viņa iesāka jaunu rindkopu. - Kas vēl? - Stjū dziļi ievilka elpu, bet nespēja to pateikt, tāpēc Odrija ierunājās viņa vietā: - Tas, kā lai pasaka... gangsteris tavas sievas guļamistabā ir tāds kā brīdinājuma karodziņš.

- Taisnība. Vari piemetināt, ka slavens noziedznieks šantažē Ketrinu un manu partneri.

Odrija to uzrakstīja un tad piešķieba galvu. - Vai ап ne.

- Ko tu gribi pateikt?

- Mums vajadzētu apsvērt visus iespējamos izskaidrojumus. - Odrija līdzjūtīgi palūkojās uz viņu.

- Tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums. - Stjū sarauca pieri. Viņam nepatika Odrijas domu gājiens.

- Vienkārši... neizskatījās, ka viņus šantažē.

- Лк tā? Un kā tad, tavuprāt, izskatās tie, kurus šantažē?

- Nezinu. Varbūt neapmierināti ar savu stāvokli?

- Tātad mana sieva izskatījās apmierināta ar to, ka...

- Klau, tas ir tikai mans iespaids. Pieņemsim, ka sievietes skatījums. Tikai tāda nojauta.

- Es ar karmām nenodarbojos. Atceries?

- Sapratu. Bet... lai arī ko tas būtu vērts...

- Tas ir ļoti maz vērts.

- Skaidrs. Mūsu piezīmēs šajā vietā es pierakstu frāzi "ļoti maz vērts".

- Paklau, ja es nebaidītos par Kctrinas drošību, tad būtu uzreiz gājis iekšā.

- Protams, ka butu.

- Viņam varēja būt ierocis.

- Nespēju iedomāties, kur viņš to varētu paslēpt.

Stjū piecēlās kājās. - Man vajag ilgu, karstu dušu. Kur ir vannas istaba?

Dušas kabīnē bija balti aizkari ar puķītēm un septiņas pudelītes ar dažādiem šampūniem, balzāmiem, ķermeņa gēliem, lielākoties sārtā krāsā un puspilnas. Ziepju gabaliņš izmēra un formas ziņā atgādināja kartupeļu čipsu. Stjū paņēma šķidrās ziepes ar zaļās tējas aromātu ķermenim un barojošu kokosriekstu piena šampūnu, kas solīja piešķirt apjomu matiem. Pirmajā noskalošanās reizē ūdens bija brūns. Viņš mazgājās ar dažādiem šampūniem četrreiz, un tikai tad ūdens kļuva skaidrs. Atradās skuveklis, un ari tas bija sārts.

Pēc četrdesmit minūtēm Stjū atgriezās, dvielī ietinies. Seju rotāja kaut kas līdzīgs kazbārdiņai, garie mati bija atķemmēti no pieres un ieziesti ar veidojošo balzamu, lai neaizsedz acis. Viņš nedaudz atgādināja pusmūža sērfotāju.

Odrija nolika planšeti. - Oho. Paskat tik. - Un viņa tiešām skatījās, turklāt bez kautrēšanās.

- Vai tev būtu kādas drēbes, ko man apģērbt? Tikai ne sārtā krāsā.

- Droši vien. Gribi, lai vecās sadedzinu?

Viņa iedeva T kreklu ar uzrakstu "Konektikutas Universitāte" un violetas treniņbikses ar uzrakstu "nerātns" uz dibena. Kad Stjū iznāca no vannas istabas, Odrija ieķiķinā-jās, bet apgalvoja, ka viņš izskatoties jauki.

Viņi sprieda, vai būtu jāziņo policijai, tad mainījās lomam un vēlreiz apspriedās, lai butu droši, ka nekas nav palaists garām. Beigās Odrija negribīgi piekrita, ka lielākā Stjū priekšrocība ir tā, ka oficiāli viņš neeksistē un, būdams spoks, var droši veikt izmeklēšanu. Tiklīdz iesaistītos policija, varbūtējie aizdomās turamie aizbēgtu vai ieņemtu aizsardzības pozīcijas. Taču Odrija panāca Stjū solījumu nodot izmeklēšanas materiālus policijai, tiklīdz tas būs iespējams.

- Bet pagaidām tev jāizguļas, - viņa paziņoja. - Tu izskaties saguris. - Viņa atvēra durvis uz bijušo meitas guļamistabu, kurā mita pūkainais kaķis Saša. Istabiņa bija tikpat smieklīgi kārtīga ka viesistaba un tikpat sārta. Vienvietīgā gulta likās mazītiņa, bet Stju tā šķita visērtākā jelkad redzētā guļvieta.

- Atpūties, - Odrija sacīja, uzliekot viņam roku uz pleca. - Rīt ķersimies pie darba.

38

Ketrina gulēja, atlaidusies smagā misiņa baldahīngultā, kas stāvēja uz nedaudz ieslīpās platu dēju grīdas vēsturiskās Vilimentikinnas viesnīcas augšstāva numurā. Ziedu laikos milzīgajā astoņpadsmitā gadsimta ēkā bijusi arī taverna, pēc tam, tekstilrtipniecības pagrimuma gados, nams neprecētām meitenēm. Reiz šajā gultā, kur viņa bija laiski izstiepusies kaķenes cienīgā pozā, nakšņoja kāds no Kene-dijiem. Viesnīca ar tik bagātu vēsturi atradās uz desmit akru zemesgabala Vindemas apgabala dienvidrietumos, pavisam netālu no Diegu pilsētas, kā Vilimentiku dēvēja tālajos laikos, kad tur darbojās "American Thread Company" jeb АТС, kas tais laikos bija viena no lielākajām diegu ražotājām un pirmā fabrika pasaulē, kurā ierīkoja elektrisko apgaismojumu. Pie upes joprojām bija fabrikas ēkas, un tās Ketrina vairakas stundas fotografēja iepriekšējā vakarā. Pēc tam viņa bija devusies vakara skrējienā, tad iegādājusies senlaicīgu drēbju skapi. To "Antikvitāšu otrās dzīves" pārdevējs solīja steidzīgi nogādāt Ņūbedfordā, lai skapis Ketrinu sagaidītu pēc atgriešanās mājās.

"Mājās.”

Pludmales māja vairs nelikās tukša, un pec neilgajām brīvdienām Ketrina plānoja atkal tai ķerties klāt. Pārvāk-šanās prasīja daudz pūļu un nervu. Viņa bija sagatavojusi un marķējusi vairāk nekā simts kārbu, bet nolīgtie pārvadātāji neieradās. Vajadzēja pilnīgi pārplānot savu grafiku un sarunāt citu firmu. Veco sadzīves tehniku viņa atstāja Viljamstrītas mājā un atbrīvojās no-lielākās veco mēbeļu daļas, tāpēc vairākas nedēļas pagāja, meklējot jaunas mēbeles. Tas bija grūts darbs; kad tas būs galā, vismaz nedēļa būs vajadzīga, kamēr māju izrotās un salāgos stilus, lai varētu rīkot viesības - izrādīt māju.

Ideja doties fotoceļojuma bija lieliska. Viņa pat nebija īsti apjautusi, cik spēka atņēma pārvākšanās un dažādu mantu iegāde. Protams, arī vīra bezvēsts pazušanas radītie pārdzīvojumi. Tik labas brīvdienas sen nebija piedzīvotas. Turklāt Klejs bija laba omā.

Viņš vienā apakšveļā sēdēja pie istabas senlaicīgā rakstāmgalda. Ketrina ievēroja, ka biksītes viņam vairs īsti nederēja - vēders jau vēlās virsū jostai. Dažus pēdējos mēnešus viņi bija krietni mielojušies pasakainos restorānos. Un darba birojā bijis tik daudz, ka fiziskām aktivitātēm laika nepietika, tā Klejs sacīja. Lai nu kā, varēja spriest, ka viņam pienācis laiks pāriet uz lielākām apakšbiksēm vai bok-seršortiem.

- Man gribētos nosvinēt ievākšanos mūsu mājā ar ballīti, un galdus klātu Mārdžerija, - Ketrina sacīja.

- Izklausās lieliski. Es uzaicināšu mūsu dārgākos klientus.

- Biju cerējusi, ka mūsu privātajos sarīkojumos ne vienmēr jāpiedalās abiem lielajiem. Varbūt kādu cilu, svaigas asinis? Piemēram, mākslas komitejas prezidentu. Vai "Akuš-netas" tehnisko direktoru; ar viņa māsu es kopā studēju Masačūsetsas Universitātē.

- Tev, mīlīt, nevajadzētu aizmirst, ka nauda neaug kokos.

- Tas man ir pilnīgi skaidrs.

- Labi. Tātad norunāts. - Viņš pasmaidīja. Kad Ketrina izrādīja neapmierinātību, Klejs pienāca klāt un saņēma viņas galvu plaukstās. - Klau, tu esi sociālais ģenerators, bet es esmu tev vajadzīgs enerģijas iegrožošanai, lai to virzītu reālas naudas iegūšanai. Vai savā ballītē tu gribētu dzīvo mūziku?

- Vai, izklausās pasakaini. Stīgu kvartetu. Masačūsetsas Universitātes mūzikas koledžas studenti spēlē, viņiem ir stundas takse. Un es uzaicinātu fakultātes dekānu. Perfekti.

- Saprotu. Sabiedriskajās attiecībās tu esi ģeniāla. Un viņš, iespējams, gribētu palikt uz privātu pasēdēšanu pēc ballītes.

- Ko tu, viņam ir jau septiņdesmit!

- Tad būs vēl vairāk pateicīgs.

- Tu esi nejauks. - Viņa rotaļīgi atvēzējās ar spilvenu, Klejs to satvēra un atņēma. - Bet tu taču nedomā to nopietni, vai ne?

Klejs pavīpsnāja, saņēma Ketrinas roku un neatlaida. - Nē. Viņa darījumiem klāt mēs netiekam. Universitātei ir savi juristi. - Viņš pamatīgi iesita ar spilvenu viņai pa galvu, tad uzmeta spilvenu uz kušetes un apsēdās gultā viņai blakus. - Turklāt mums klājas labi. Jocīgi, es gandrīz biju zaudējis ceribu, ka dzīve var but tik skaista. Laikam bija nepieciešama liela nelaime, lai es to varētu īstenot. Stjū bija labs puisis. Tomer tev jāatzīst, ka viņš mus bremzēja. Mūs abus.

Pamājusi ar galvu, Ketrina tomēr sarauca pieri. - Patlaban es negribu par to domāt. Viņš ir pagātnē. Vai tu esi domājis par mūsu nākotni?

- Protams. Mūsu nākamais gājiens ir nopirkt Blūstounu.

Ketrina smaidīja, bet ne jau to viņa bija domājusi. - Kopā?

- Kā partneri. Pirmā iemaksa būtu pāris simtu, un hipotēku varam sadalīt. Piecdesmit un piecdesmit vai septiņdesmit pieci un divdesmit pieci, kā tev tik. Procentus norakstīsim. Iedomājies? Nav īres maksas. Debešķīgi.

- Es labak gribētu vietu, kur dzīvot vasarā. Visām manām draudzenēm ir vēl vienas mājas.

- Tu tikko dabūji māju pie okeāna.

- Bet dzīvoklis lielpilsētā būtu kaut kas īpašs. Manhete-nā vai pat Bostonā.

- Kādreiz. Vispirms beigsim maksāt iri.

- Vai mums ir pāris simtu?

- Mums ir baņķieris Džo, kas skaidro naudu iedos avansā, un finansētāja Molsone, kas to visu segs aptuveni pēc mēneša.

- Un kā būs ar mūsu nākotni? - Ketrina noglāstīja viņa augšstilbu, lai tas, ko viņa domāja, šoreiz, nebūtu pārprotams.

Viņa sejā pazibēja īgnuma izteiksme, tumša ēna, kas uzradās un pazuda, it ka saule uz mirkli būtu paslēpusies aiz mākoņa. Klejs ar plaukstu uzsita viņai pa pēcpusi. - Vienkārši izbaudi šo brīdi, partnere, un es apsolu, ka dzīve kļūs arvien interesantāka.

39

- Te būs papildmateriāli, ko šorit esmu paspējusi sameklēt, - Odrija sacīja.

Stjū paraudzījās uz viņu klusēdams, jo mute bija pilna ar kraukšķīgām sausajām brokastīm. Odrija sēdēja iepretim ar planšetdatoru. Viņa jau stundām ilgi bija nomodā un veica izpēti, ļaujot Stjū izgulēties līdz desmitiem. Nu viņa pagrieza planšeti, lai viņš redzētu ekrānu. Saraksts bija visas lappuses garumā. Viss, ko viņa tīmeklī bija par Rotu atradusi.

Džozefs Rofs bija sešdesmit trīs gadus vecs. Uzvārds bijis Kofs, bet viņš to nomainījis publiski nezināmu iemeslu dēļ. Viņam bija četri dēli un meita, sieva mirusi. Pavalsts izsniegtajā uzņēmējdarbības atļaujā bija norādīts, ka viņš dzīvo Providensā, bet īpašumi Ņūbedfordā pieder sabiedrībai ar ierobežotu atbildību "Jaunanglijas imports", kur Rofs ir prezidents un vienīgais valdes loceklis. Od rijas saraksts liecināja, ka "Jaunanglijas imports" trīs reizes parādījās meklējumos ar atslēgvārdu "Bolta būvkompānija" un divreiz - ar Redžija Dugana vārdu. Interesanti. Turklāt Rofs bija iegādājies daļas Ņūbedfordas bankrotējošajā tai-zemiešu restorānā "Nabaga siāmietis", kas šķita savādi. Ziņās Rofs bija pieminēts tikai divkārt, bet vienā gadījumā tas bija saistībā ar izšķērdētāju Hranicu; šo cilvēku Stjū pazina. Rakstā bija teikts, ka I Iranics iepriekš strādājis "Jaunanglijas importā".

Stjū pārlūkoja Odrijas saraksta atlikušo daļu un pārsteigumā sarauca pieri. Pašā apakšā bija rakstīts: "Sofija Bero-ne."

Viņš parādīja uz to ar pirkstu. - Ko tas nozīmē?

- Tu stāstīji, ka Klejs tikās ar sievieti, kura nojūdzās un pameta jurisprudences studijas. Es viņu atradu.

- Šaubos, ka es izmantoju tādu vārdu kā "nojūdzās", un nezināju, ka mēs meklējam viņu.

- Tu teici, ka mēs izmetīsim lielu tiklu. Tie ir tavi vārdi.

- Biju domājis izmest to Rofam. Noziedzniekam.

- Mēs nezinām, kas ir tas noziedznieks, kuru meklējam. Turklāt mani kaut kas urda.

- Kas urda?

- Nojauta.

Stju izvalbīja acis. Odrija izjūtām uzticējās vairāk nekā vajadzētu. Bet par Sofiju gan viņam gribējās kaut ko noskaidrot, jo viņa bija daiļākā no visām studentēm, ko viņš jebkad saticis. - Labi. Tev ir viņas e-pasts vai tālruņa numurs?

- Vēl vairāk. Pašlaik viņa ir Manhetenā.

- Turp ir četru stundu brauciens. Tik daudz laika mēs nevaram velti izšķiest tāpēc vien, lai ar vienu no Kleja bijušajām aprunātos par... Par ko īsti mums ar viņu būtu jārunā?

- Viņa mūs sagaidīs pusceļā.

- Tu jau ar viņu sazinājies?

- Tāpēc es tagad šķiežu tavu laiku.

- Kā tā? Ko tu viņai pateici?

- Ka izmeklēju kādu ar Kleju Bjūkenanu saistītu lietu. Un izklausījās, ka viņa ļoti gribētu palīdzēt.

Tikšanos ar Sofiju Beroni viņi norunāja Ņūheivenas parkā. Tur bija paviljons ar galdiņu. Odrija viņai atnesa kapu-čīno. Sofija bija gaidījusi uz soliņa un ar pateicību pieņēma kafiju, dzēra to maziem malciņiem, daļēji slēpjot seju aiz lielas tases. Stjū nespēja vien nobrīnīties, cik šai apmēram četrdesmit gadus vecajai sievietei bija daiļuma, pievilcības un elegances. Vienīgās saskatāmās nepilnības bija pierē ievilktās rūpju rievas un nemitīgā matu šķipsnu pielabošana aiz auss pat tad, ja tās tur jau atradās.

- Sveiks, Stjū, - Sofija klusu sasveicinājās. - Tava partnere man teica, ka tu atbrauksi. Paldies tev.

- Citādi nevarēja būt. - Stju bija apmulsis un sasveicinājās, paspiežot Sofijas sniegto roku. - Tu mani atceries?

- Nu jā. Visi vienmēr teica, ka tu esot jauks puisis, un sirds jau nemainās, dvēsele paliek tā pati. - Viņa papurināja galvu. - Man vajadzēja draudzēties ar tādu puisi kā tu.

Varēja redzēt, ka viņa jutās neērti, tomēr gribēja kaut ko izstāstīt. Stjū maigi pieskārās viņas rokai un to papliķē-ja; studiju gados viņš kaut ko tādu nemūžam neizdarītu. Viņam par lielu pārsteigumu, Sofija pateicīgi pasmaidīja un uzlika plaukstu viņa rokai. Un tad jau četras rokas veidoja savstarpēji iedrošinošu piramīdu uz galda.

Odrija uzturēja sarunu. - Sofija negribēja telefonsarunā ar svešinieci atklāt visu informāciju.

- Tā ir ārkārtīgi privāta, - Sofija teica.

Stjū pamāja ar galvu. - Mēs esam pateicīgi par jebkādu palīdzību, ko tu vari sniegt. - Viņam joprojām nebija nojausmas par to, kādu palīdzību Sofija varētu piedāvāt.

- Pa tālruni Odrija solīja, ka tas, ko es izstāstu, nenonāks līdz tiesas prāvai. Liecināt es neiešu.

- Tā ir, - Odrija viņu mierināja. - Mēs tikai ievācam ziņas par Kleitonu Bjūkenanu. Jebkādi pierādījumi par šīs personas reputāciju nav kvalificējami ka izmantojami tālāk.

- Reputācijas pierādījumi? - Stjū brīnījās.

- Viņš ir izdarījis kaut ko ļaunu, vai ne? - Sofijas jautājums drīzāk izklausījās kā apgalvojums.

- To mēs nezinām, - Stjū sacīja.

Sofija pieglauda matus. - Es zinu.

- Stāsti, lūdzu, - Odrija mudināja.

Dziļi ievilkusi elpu, Sofija lūkojās zālienam pāri - nevis uz Stjū vai Odriju, bet uz kādu punktu tāluma.

- Mēs satikāmies, kad viņš ieradās juridiskajā skolā. Viņš izskatījās pašpārliecināts. Es domāju, ka arī esmu tāda. Labs zvaigžņu pāris. Klejs bija pievilcīgs. Man jau bija modeles darbs. Mēs bijām topošie juristi. Sākumā viss noritēja ierasti, mēs gājām uz kafejnīcām ar kopīgiem draugiem, centāmies it kā nejauši sastapties ballītēs. Šķita, ka viņam nevajag tik daudz mācīties kā man, tāpēc es pieņēmu, ka viņš ir ģeniāls.

"Nē," Stjū nodomāja. "Klejs ir cilvēks, kam ir alerģija pret darbu."

- Kad sākām satikties divatā, es biju gatava iet tālāk, bet viņš kādu laiku nogaidīja, un tas mani pārsteidza. Tad kādu vakaru viņš sāka mani iztaujāt par maniem iepriekšējiem puišiem un visu, ko mēs esam darījuši. Par seksuālām darbībām. Tas bija it kā pa jokam, un viņš man teica, ka par to nepārdzīvo. īstenībā viņš gribēja klausīties, un tad es izstāstīju, ko bijām darījuši ar koledžas gadu draugu. Ar ko nodarbojāmies bibliotēkā. Klejs iekarsa ne pa jokam, un tad arī mums tas sanāca pirmo reizi. Es par to galvu nelauzīju. Iznāca mazliet nerātni, bet es nodomāju, ka viņš gribēja atklātību un nebija greizsirdīgs. Tur taču nav nekā slikta, vai ne? Bet pēc tam viņš vienmēr gribēja uzzināt arvien vairak sīkumu par manām bijušajām attiecībām. Ko es biju darījusi un ar ko. Un kā. Un kur. Ikreiz, kad mums bija sekss, Klejs lūdza stāstīt par maniem iepriekšējiem puišiem un allaž mudināja mani atzīties, cik ļoti man paticis mīlēties ar citiem vīriešiem. Pēc neilga laika es jau biju viņam aprakstījusi visas dzimumattiecības ar visiem puišiem, ar kuriem jebkad satikos, un pat sāku šo to piedzejot. Bez tā viņam nesanāca. Šīs sarunas kļuva par ierastu lietu. Tad kādu dienu viņš jautāja, vai drīkst mani sasiet. Taisnību sakot, es jutos atvieglota, ka darīsim kaut ko citu, nevis runāsim par vīriešiem, un pirmajā reizē tas bija pat zināmā mērā interesanti. Viņš vienkārši sasaitēja man rokas un aizsēja acis. Normāla situācija.

"Normāla?" Stjū centās neizrādīt pārsteigumu, bet Sofijas Berones mēģinājums iestāstīt, ka viņai paticis sekss ar aizsietām acīm, viņam nemaz nešķita normals. Taisnību sakot, ta bija nepieņemama iedoma. Un Sofija viņam uzticējās; Stjū sajutās grēkojis no klausīšanās vien. Kā nejauks puišelis, kas lūr uz skaisto auklīti, lai gan apsolījis novērsties, kamēr viņa pārģērbjas. "Sofijai šis stāsts liek justies neērti," Stjū sprieda, "bet man savukārt nevajadzētu to iztēloties miesaskārigas ziņkāres dēļ." Viņš centās piespiest sevi uztvert situāciju neitrāli.

- Tā tas turpinājās. - Radās iespaids, ka Sofijas šķīstīšanās uzņem apgriezienus. - Viņš dēvēja mūsu pakļaušanās seansus par privātām ballītēm, mēdza aizsiet man acis, aizbāzt muti, tad man bija jānoguļas uz vēdera un viņš mani piesēja pie gultas un uzlika man austiņas. Pajautāja, vai man ir ērti, spēlēja manas iemīļotās dziesmas. Es tiešām domāju, ka savā ziņā tas ir mīļi. Tad sekoja sekss, parasti pēc iedzeršanas. Kādu vakaru mēs ar to nodarbojāmies četras vai piecas reizes... vismaz man tā no sākuma likās.

- Kā to saprast? - Odrija klusu jautāja.

- Acu apsējs noslīdēja, es varēju saskatīt daļu no guļamistabas, un tad es ieraudzīju Kleju sēžam krēslā pie gultas. Viņš bija apģērbts, - Sofija piemetināja.

- Un kas tad notika? - Stjū vaicāja.

- Viņš neatradās man aizmugurē, - Sofija sacīja.

- Nesaprotu.

- ...tur bija kāds cits, - Odrija paskaidroja.

- Vairāki citi, man šķiet, - Sofija teica.

- Ak, - Stjū nočukstēja, elpu ievilkdams, - mans Dievs.

Sofija vēlreiz pieglauda matus un pamirkšķināja, asaru notrausdama. - Trakākais bija tas, ka es būtu gatava izmēģināt kaut ko tādu, ja viņš palūgtu... ja būtu mani mīlējis.

- Tiešām? - Stjū pajautāja, nespēdams apvaldīt ziņkārību.

- Tā ir, - Odrija pasteidzās atzīt. - Mēs, meitenes, esam gatavas uz visādām pārmērībām, ja puisim simtprocentīgi uzticamies.

- Es joprojām nezinu, kas bija tie citi, - Sofija sacīja. - Izņemot vienu... tādu resnu ākstu, kas bija Kleja paziņa un viņa vietā uzrakstīja kursadarbu krimināltiesībās.

Stju uzreiz noprata, ka viņa runā par Tomu Frenkenu, kursabiedru, mutesbajāru un dzērāju. Puisis bija atjautīgs un nekad nepalaida garām izdevību to izrādīt. Bet Stjū pārsteidza tas, ka Toms palīdzējis Klejam krāpties.

- Vienmēr, kad tajā semestrī puisis gadījās manā tuvumā, es biju spiesta klausīties rupjus jokus par seksu. Man nebija ne jausmas par iemesliem... līdz vakaram, kad atklājās, ka mūsu privātās ballītes nemaz nav privātas. Tad es sapratu, kāpēc viņš uzrakstījis kursadarbu Kleja vietā.

- Klejs bija tavs suteners, - Odrija secināja.

Stjū saviebās. - Vai policijai tu ziņoji?

- Es nevarēju. - Sofija atkal pieglauda matus. - Man bija orgasmi.

- Kā, lūdzu?

- Sākumā es domāju, ka man bija sekss ar manu puisi Kleju. Vai saproti? Mans ķermenis reaģēja uz to, ko tie vīrieši ar mani darīja, bet Klejs slepeni uzņēma video manus orgasmus. Izrādījās, ka viņš ierakstījis arī manus stāstus par seksu ar citiem vīriešiem. Kā gan es varētu pārliecināt policiju, ka tas darīts bez manas piekrišanas, ja Klejs vienmēr varēja viņiem parādit ierakstus?

Stjū papurināja galvu. - Jēziņ. Viņš jau iepriekš bija sagatavojis attaisnojošus pierādījumus.

- Es pametu studijas. Nespēju ieiet gaitenī, lai nesāktu domāt par to, kurš...

- Saprotu, - Stjū noteica. Viņš gribēja Sofiju mierināt, saņemt viņas roku savējā, bet viņa atkal pieglauda matus.

- Un es atteicos no advokātes karjeras.

- Tu dzīvo Ņujorkā?

- Jā. Pašlaik es esmu nostājusies uz kājām. Man ir labs darbs, bet grūtāk iet ar attiecībām.

- Tu neesi precējusies?

- Man ir bijušas problēmas ar uzticēšanos vīriešiem.

- Skaidrs.

- Vairs nekas nav jāstāsta, - Odrija ieteicās. - Manuprāt, mēs esam uzzinājuši visu, ko gribējām.

- Lieliski, - Sofija attrauca. - Paldies, ka uzklausījāt. Es nekad nevienam neesmu to stāstījusi. - Kādu brīdi viņa klusēdama sēdēja, nepārprotami no spriedzes atbrīvojoties, un tad mazliet pasmaidīja. - Vai zini? Es tevi redzēju raidījumā "Amerikas neatrisinātās lietas" un pateicu savai palātas kaimiņienei, ka tevi pazīstu.

Stjū pamāja ar galvu. - Tu, Sofija, man uzticēji kaut ko dziļi personīgu. Tagad arī es atzīšos.

- Labi.

- Pēc tās TV pārraides es, tā sakot, nogāju no trases.

- Tevi atlaida. Zinu. Man žēl. Nevajadzēja to pieminēt. Es esmu tāda muļķe...

- Nē, nē. Viss kārtībā. Par to visi zina. Bet mūsu tikšanās ir noslēpums. Taisnību sakot, es esmu noslēpums. Dzīvoju inkognito.

Un izmekle Kleja darīšanas?

Tieši tā.

Viņš ari tev piedraudēja, ka nogalinās?

40

- Draudi nogalināt ir tikai vienu pakapi zemāk par slepkavības mēģinājumu, - Odrija uzsauca no dīvāna.

Stju nenovērsās no pannas, kurā ar koka lāpstiņu sirdīgi maisīja dārzeņu sautējumu. - Klejs nekad nav man draudējis. Vai varam būt pilnīgi droši, ka Sofijai var ticēt? Viņa tiešām izskatījās nedaudz apjukusi.

- Par to gan nebūtu jābrīnās. Bet viņai ir laba sirds. Es to jutu. Turklāt viņai ir simtprocentīga taisnība par Kleja seksuālajām novirzēm. Tieši tas pats, ko vakar mēs redzējām. Viņš ir lūriķis.

- Ko tad tas varētu nozīmēt? Ka viņš ir vuārists?

- Nē, luriķis. Uzbudinās, ja noraugās, ka citi vīrieši iegūst viņa sievieti.

- Tu domā, ka viņš mani mēģināja nogalināt, lai varētu noskatīties, kā Ketrina kopojas ar kādu citu, ne tikai viņu pašu? Tad jau varēja vienkārši pielikt kāpnes pie mūsu guļamistabas loga.

- Iekāre un greizsirdība ir tradicionāli un spēcīgi slepkavību motīvi, vai ne tā, apsūdzības uzturētāja kungs?

- Piekrītu. Bet ir skaidri redzams, ka viņš nav pārāk greizsirdīgs, ja jau grib pie savām sievietēm redzēt citus vīriešus.

- Pilnīgi pretēji. Tieši greizsirdība šo fetišu padara tik nepārvaramu. Tā iedarbina lūriķa vēlmi pašam paņemt to sievieti, atkarot viņu, iezīmēt savu teritoriju. Tā ir konkurence pašā pamatlīmcnī. Droši vien viņam vajadzēja pierunāt Sofiju, lai stāsta par citiem vīriešiem, citādi viņam necēlās.

- Un tagad viņš tajā ir ievilcis Ketrinu.

-Ja vien viņa nav labprātīgi... iesaistījusies.

- Paldies par tādu versiju.

- Es gluži vienkārši saku visu, ko domāju.

- Tu taču runā kā pusaudze, saproti?

- Tāpēc, ka man mājās ir pusaudze.

- Bet... kā tu tik labi pārzini fetišismu?

- Man palīdz internēta pornofilmas.

- Ak tā.

Stjū uzbēra pannas saturam dažas piemirstas garšvielas -trauciņus viņš atrada virtuves skapja plauktā - un pāris reizes apgrieza sautējumu, uzmezdams to gaisā.

- Starp citu, paldies, ka uzņēmies pusdienu gatavošanu, -Odrija sacīja. - Es mirstu badā.

- Nebrīnos, ja spriežu pec tā, kas tev ir ledusskapī un plauktos.

- Nekāda pavārmākslas fane es neesmu. Mana meita Mollija kļuva par virtuves valdnieci jau piecpadsmit gados. Es mēdzu pārnest mājās visādus salātu un picas piedāvājumus no "Džino"; kā tipiska jurisprudences studente, tikai desmit gadus vecāka. Bet, palūk, ko tu spēj! Tu mani lutini.

- Man nav iebildumu. Man vienmēr ir prieks pagatavot kaut ko garšīgu kādam citam.

Odrija piešķieba galvu. - Man ir viens jautājums, Stjū. Kāpēc jums nav bērnu?

- Kas tas par jautājumu?

- Es vienkārši nesaprotu... Tu izskaties tam piemērots. Jauks. Atbildīgs. Desmitreiz labāks potenciālais tētis nekā vairums vīriešu. Tāds kā izniekots perfekta tēva tēls.

- Mēs nolēmām, ka negribam bērnus.

- Kam bija tāda ideja?

- Mums. Mēs par to apspriedāmies.

- Jā, bet viens no partneriem vienmēr ir vairāk noskaņots pret berniem nekā otrs.

- Ketrina nebija pret bērniem. Viņa vienkārši... ka lai to pasaka... nebija par.

- Tatad tā bija viņas ideja, un tu zaudēji debatēs.

- Neviens nezaudēja. Mēs vienojāmies par kompromisu. Vienubrīd mums bija suns.

- Bet bērni ir galvenais. Viņu dēļ mēs esam šeit, un viņi ir vienīgais reālais ceļš uz nemirstību, jo daļa no tevis turpinās. Ar sunīti tas neizdodas.

- Bet tev ir kakenīte. Kā tad ar to?

/

- Es esmu izņemta no apgrozības. Saša man aizstāj bērnu - gluži kā metadons. Kad viņa aizies, es nolaidišos pakāpi zemāk un pieņemšu zivtiņu. Vai atgriezīšos apgrozībā.

- Tu domā, ka dabūsi vēl vienu bērnu?

- Kamēr man ir nedaudz pāri trīsdesmit? Iespējams.

- Tev vajadzēs vīrieti.

- Nē, tikai sēklu. Un to var dabūt gandrīz jebkur.

Stjū nezināja, kā īsti turpināt sarunu, tāpēc mainīja virzienu. - Ko vēl var atrast par Rotu? Tas vīrs ir īsts noziedznieks.

Odrija sarauca uzacis un apsvēra atbildi. - Viņš ir arī potenciālais klients, lai gan, manuprāt, šobrīd viņš jau tāds ir, un mums birojā vajadzētu būt jauniem dokumentiem par viņu. Tātad es varēšu noskaidrot visus ar darījumiem saistītos jautājumus, kas mani interesē.

- Es nedrīkstu lūgt tevi sagādat man informāciju par klientu, kas nav mani nolīdzis. Advokatūra tevi var sodīt.

- Mani nevar izslēgt no advokatūras par to, ka es pati iegūstu informāciju. Tev es pateikšu tikai to, kas ir pats svarīgākais.

- Ļoti smieklīgi, - Stjū sacīja. - Es negribu arī, lai Klejs redz, ka tu okšķerē birojā.

- Viņš trīs dienas bus prom. Šorīt atsūtīja īsziņu. Un viņš pēdējā laikā liek man strādāt daudz vairāk, virsstundu skaits tikai palielinās. - Odrija uzsmaidīja viņam. - Mīļi, ka tu tā uztraucies, bet es esmu pieaugusi.

- Tu valkā pingvīnpidžamu ar pleznveida čībām.

- Ja man ir viesis, kā lai es staigāju T kreklā un biksītēs kā parasti, ko?

Stju sirds izlaida vienu sirdspukstu, un viņš atkal pievērsās sautējumam. - Es joprojām nespēju noticēt, ka Klejs būtu mēģinājis mani nogalināt. Viņš bija prokurors. Mēs esam pazīstami no studiju laikiem.

- Patiesībā tu studiju laikos viņu nemaz nepazini. Un tieši viņš tevi aizsūtīja uz Aļasku.

- Bet arī viņš tur būtu nokļuvis, ja ne tā sasteigtā tikšanās ar Dūganu... - Stjū pēkšņi pārtrauca maisīšanu un pagriezās pret Odriju. - Velns! Mani bija paredzēts nogādāt uz Dūgana mednieku namiņu.

- Un pilots narkomāns tevi izlaida kaut kur citviet?

- Tieši tā.

- Vai Dūgans pazina pilotu?

- Iespējams. Tas, kurš mani veda no lidlauka, pazina Dūganu. To vajadzēs pārbaudīt.

- Ja Dugans ir vainīgais, tad Klejs varētu būt vienkārši tavs samaitātais partneris, kas rīko perversu seksu ar tavu sievu.

- Skaisti.

- Tas jau ir pakāpi augstāk par tādu draugu, kas mēģina tevi nogalināt.

- Īstenībā to perverso seksu es šobrīd varētu arī pieciest. Galu galā - viņi domā, ka es esmu miris.

- Labi, tātad parunāsim par Redžinaldu Dūganu.

Odrija uzvilka treniņkreklu pidžamai virsū un, tā saģērbusies, kopā ar Stjū aizbrauca uz biroju. Pusdesmitos tur nevienam nevajadzētu būt, un viņai bija atslēgkarte. Stjū bija bikses un kreklā, ko Odrija viņam nopirka par skaidru naudu, kad viņi brauca uz tikšanos ar Sofiju. Stjū uzskaitīja, cik Odrija tērē, lai vēlāk varētu atdot, pierēķinot tēriņu stāvvietas maksai Ļogana lidostā, izdevumus benzīnam ceļā uz Bostonu un atpakaļ, sauso brokastu pakas un piena iegādei. Džinsi bez ielocēm jostasvietā, cieši pieguļošs krekls ar atlocītām piedurknēm un brūna auduma kurpes ar biezu zoli - viss viņas izvēlētais pilnīgi atšķīrās no platā darba krekla un maisveida biksēm, ko viņš bija uzvilcis, kad pēdējoreiz ieradās Blūstounas ēkā.

"Vismaz tajā bezgaumīgajā izkārtnē vēl ir mans uzvārds."

Odrija ieveda Stjū vestibilā, kur viņš gāja visriņķī, apbrīnodams spoži pulēto marmoru un ierāmētās Ketrinas fotogrāfijas pie sienām.

- Oho.

- Pagaidi, līdz ieraudzīsi biroju.

- Kā Klejs varēja samaksāt firmas ieguldījumu tādos darbos? Skaidrs, ka ne jau skopulis Siemens finansēja renovē-šanu.

- Molsone.

- Molsones naudas nepietiktu šim birojam un mājai pie okeāna.

- Pietika daudzām lietām. Tris miljoni honorāros.

Stju apstājās kā iemiets. - Ne, nevar būt.

- Var gan. - Viņa pacēla uzaci, izaicinot Stjū uz iebildumiem.

Viņš stāvēja un kādu bridi sadrūmis domāja. Ilgāku brīdi. - Iespējams, tas šo un to izskaidro. Es tikai brīnos, kā tik liela nauda ienāca tik ātri.

- Nemaz neienāca. Tas ir aizņēmums, ko atmaksāšot pēc gaidāmās summas ieskaitīšanas.

- Bankas neaizdod pret vienošanos.

- Nedomāju, ka tas notiek ar parastas bankas starpniecību.

- Vai vari man parādīt finanšu dokumentus?

- Nē.

- Atvaino, ka pajautāju. Tas nebija godīgi.

- Saproti, es varu vienīgi ielogoties sistēmā. Man nav piekļuves grāmatvedībai. Bet tev varētu būt. Tu joprojām esi partneris. Juridiski tu pat neesi miris. Tavu nāvi apstiprinās tikai pēc septiņiem gadiem. Ja paroles nav nomainītas...

Odrija iegāja sistēmā. Stjū mēģināja piekļūt finanšu datiem. Viņam veicās - parole bija tā pati.

"Kāpēc gan mainīt, ja cilvēks ir pagalam?" viņš domāja. "Sevišķi tad, ja firmas vadītājs ir slinks un nevīžīgs."

Viņš pārliecinājās par Molsoncs lietas noteikumiem. Trešdaļa samaksā par pārstāvību. Trīs miljoni, tieši tā, kā Odrija teica. Tad pagāja divas stundas, pārskatot finanšu darījumus ar Dūganu un Rofu. Sākumā viņš īsti nesaprata, kas notiek, bet Dūgana kontā nauda ienāca un aizplūda satraucošā ātrumā. Rēķini par darba stundām tika izrakstīti, norādot lietas, bet attiecīgo lietu datnes nebija sameklējamas. Daļa no tas naudas pēc tam tika atskaitīta atpakaļ klienta Dūgana trasta kontā. Darījumi ar Rofu bija kārtoti tādā pašā veidā ar sākotnējo depozītu, piecdesmit tūkstošiem kā honorāra avansu, bet nenorādot attiecīgās juridiskās darbības.

- Jēziņ.

- Labas ziņas?

- Sliktas ziņas. Tikai es vēl nesaprotu, ko tas viss nozīmē.

Stjū novērsās no monitora, lai pārbaudītu, vai Kleja atvilktnē neatrodas vēl kādi dokumenti. Daži juristi joprojām mēdza saglabāt cietās kopijas, ko nevar elektroniski izsekot. Tādu nebija, toties bija gandrīz tukša Bukera viskija pudele un .357 kalibra "Magnum".

- Sveiki...

Odrija pārliecās galdam pāri, lai paskatītos. - Kas tur ir?

Stjū parādīja viņai revolveri ar īsu stobru un garu, izliektu gaili, kas slējās kā stopētāja īkšķis. Ierocis bija smags, un noteikt, vai tas ir pielādēts, varēja vien tad, ja pagrieza noteiktā leņķī un ieskatījās aptverē.

- Svētā debess! - Odrija iekliedzās.

- Klejs droši vien nervozs palicis ar jaunajiem klientiem. Vai viņš ieroci ņem līdzi, kad brauc uz tikšanos ar viņiem?

- Nav ne jausmas. - Viņa lūkojās uz revolveri plati ieplestām acīm. - Mēs taču to neņemsim, vai ne?

Stjū aplūkoja revolveri, apsvēra variantus. Tas patiešām bija pielādēts. - Nē, - viņš galu galā paziņoja.

- Fū! Tas gan uzdzina asumu. - Odrija nervozi iesmējās. - Jābrauc mājās un jāliekas gultā. Detektivus tēlosim atkal no rīta.

"Viņai taisnība," Stju sprieda. "Viņai parasti ir taisnība, lai arī viņa jocīgā kārtā paļaujas uz nojautām un karmām. Varbūt šī paļaušanās ir veiksmes pamatā? Vajag atslēgties no domām, atslābināties, nolaist tvaiku vai izsmieties, vienkārši kaut kā izlādēties."

- Lai iet. Tev alus būs mājās, iedzeršanas pāriniek?

Brauciens uz Odrijas dzīvokli nebija ilgs - viņa dzīvoja netālu no biroja. Stjū pārģērbās nerātnajās violetajās treniņbiksēs, ko Odrija bija iedevusi gulētiešanai, un iegāja vannas istabā, lai iztīrītu zobus.

- Tava kārta! - viņš drīzumā uzsauca pie aizvērtajām Odrijas guļamistabas durvīm.

Tad durvis atvērās, un viņa iznāca.

Stjū blenza, acis nenovērsdams. Tā nebija domāts, bet atturēties izrādījās neiespējami. Pidžamas nebija. Viņas baltais T krekliņš bija pieguļošs, bet garš diezgan, sniedzās līdz gurniem. Un Stjū ieraudzīja pilnīgi kailas, visnotaļ jaunas kājas. "Viņai ir smalkas pēdiņas," Stju nodomāja. Krūštura nebija. Protams, nebija. Briļļu arī ne. Un viņa raudzījās pretī tikpat platām acīm. "Varbūt tāpēc, ka labi neredz?" Stju ienāca prātā.

- Kas ir? - viņš muļķīgi iejautājās.

- Tas bija satraucoši, Stjū. Un bīstami, ka jau tu teici.

- Ar tevi viss ir kartībā?

- Es esmu pieaugusi meitene. - Odrija pagāja viņam garām pie zemas bufetes un noliecās, kaut ko meklēdama. Krekliņš parāvās uz augšu. Biksītes. Stjū pieklājīgi novērsās.

Viņa atgriezās ar alus kārbu roka. Vienu pašu. Odrija atvēra to un iemalkoja, tad pasniedza viņam. Stjū padzērās. Alus bija no lētajiem, silts un garšoja lieliski. Viņš atdeva kārbu saimniecei.

- Vai zini? - Odrija sacīja. - Kad cilvēki ir kopā piedzīvojuši kaut ko bīstamu, viņiem daudz spilgtāk izpaužas tieksme izklaidēties. Ir pat pētījumi, kas liecina par ievērojami augstāku tādas rīcības varbūtību starp jauniem pāriem, kas kopā pārgājuši trošu tiltu pār bezdibeni.

Stju sajuta kustību aizdotajās treniņbiksēs, bet tās sakārtot nebija iespējams, nepievēršot uzmanību. Odrija bija tuvu, tracinoši tuvu, un viņš ar pūlēm apvaldīja pamatinstink-tu. - Es negribu tādā veidā izmantot tavu viesmīlību.

- Es tev jau teicu, ka esmu pieaugusi meitene, Stjū. Es tevi ataicināju pie sevis un tagad stāvu šeit vienā apakšveļā. Kurš tad izmanto izdevību?

Odrija iemalkoja alu, tad piegāja vīrietim klāt un noskūpstīja viņu, ļaujot alum plūst lūpām pāri un viņam mutē. Stju izbaudīja abus - gan skūpstu, gan alu. Viss sajaucās un garšoja pēc jaunības. Odrija satvēra viņa treniņbikšu aukliņu un veda prom pa neapgaismoto gaiteni.

Guļamistaba izrādījās viesistabas pretstats. Gulta bija apkrauta ar veļu, uz galda mētājās advokatūras eksāmenu materiāli, un visdažādākās kārbas, fitnesa aprīkojums, kurpes, kas varētu atrasties dzīvokļa koplietošanas telpās, bija sagrūstas vaļējā iebūvētajā skapī, kura durvis nebija aizveramas, jo saturs lavīnveidīgi vēlās ārā.

Notraukusi veļu no gultas, Odrija novilka kreklu, atbrīvojās no biksītēm, joprojām vienā rokā alus kārbu turēdama, tad iztukšoja to, aizmeta pīta papīrgroza virzienā, atkrita gultā uz muguras un uzrāva Stjū sev virsū.

Viņš nezināja, vai izdosies. Veselus desmit gadus viņš bija pieradis pie vienas taktikas. Tā gan vienmēr attaisnojās, tādēļ viņš noskūpstīja Od riju uz lūpām, bet roka aizslīdēja lejāk. Viņam par lielu atvieglojumu, viss izdevās. Odrija drīz sasniedza orgasmu. Ļoti drīz. Gulta trīcēja. Tad viņa izelpoja ar spēku - šķita, ka no balona ir izlaists gaiss.

- Vai! Atvaino, bet tas man bija prātā jau kopš vakarvakara. - Atbildi negaidīdama, viņa gluži vienkārši izstiepa roku un sāka izģērbt Stju.

Viņš bija nepārprotami nobriedis. Piespiezdams savu vaigu viņas vaigam, Stjū noskūpstīja viņas kaklu, ieejot viņā, un gurni sāka viegli kustēties uz priekšu un atpakaļ. Viņš baudas virsotni sasniedza tikpat drīz kā Odrija.

- Paldies, - Stjū iečukstēja viņai ausi.

- Tu beidzi?

- Atvaino... es pusgadu neesmu pieskāries sievietei, -viņš muļķīgi taisnojās. - Godīgi sakot, pat ilgāk.

Odrija atbrīvojās no viņa apkampiena un atbalstījās uz elkoņiem, smaidija, juzdamās tikpat brīva savā kailumā kā pingvīnu pidžamā.

- Pareizi! Tu biji badā. - Viņa iepleta acis. - Vai tur, mežonīgajā savvaļā, tu pats sev to prieciņu nesagādāji?

- Tur, taisnību sakot, nebija vietas privātumam.

- Ai-ai. Jādomā, ka tu esi nopietni sasprindzis.

- Ņemot vērā manu nupat sasteigto izpildījumu, tā izskatās.

- Un puisis, kuram ir tik izteikta un spiedīga vajadzība, vēl spēj ļoti pieklājīgi izteikties!

- Ko tu domā ar spiedīgu vajadzību?

Odrija norādīja ar pirkstu. - Tu jau atkal esi gatavs.

Stjū palūkojās lejup. Bija gan. Odrija čaloja. Viņš nebija radis pļāpāt gultā, jo vienmēr uzskatīja, ka tas novērš uzmanību. Tie izrādījās maldi. Bija interesanti un Odrijas izpildījumā neparasti mīļi.

- Domāju, ka es zinu, ko tev vajag pēc pusgada mežonīgajos ziemeļos, - viņa sacīja.

- Ak tā? Ko tad man vajag?

- Ko katram pilnasinīgam tēviņam reizi pa reizei vajag.

Viņa ieslēdza gaismekli pie gultas un uzslējās uz rokām

un ceļgaliem. Šoreiz Stjū nevarēja pieklājīgi novērsties; viņa izrādīja kailo pēcpusi ar nolūku, un pēkšņais apgaismojums acīm pavēra itin visu.

Stjū blenza kā noburts. "Gluži noteikti cita taktika." Viņas gurni sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. - Nāc nu, tas ir dabiski, tas ir...

"Instinkts."

Odrija palūkojās viņā pār plecu. - Nu, Stjū, saņemies!

41

Stju atvēra acis un ieraudzīja Odriju turpat blakus, pilnīgi nomodā un smaidošu, ar brillēm. Viņa rotaļīgi pabu-žināja viņam matus, tad sarauca pieri.

- Man jāatvainojas par tādu pēkšņu tuvību. Es zinu, ka tev ir bijušas nopietnas attiecības tikai ar vienu, bet es savos gados esmu sagājušies ne ar vienu vien.

Pašam par pārsteigumu, Stjū izjuta greizsirdību - viņš gribētu gan būt vienīgais tēviņš, kas ar Odriju mīlējies. Nācās to apvaldīt. - Teiksi, ka es neesmu tev pirmais? - viņš tomēr pajokoja.

Viņa iesmējās. - Man pieredzes ir gana, lai pateiktu, ka tu esi labs puisis.

- Jocīgi, un... protams, ja es to saku, izklausās savādi, bet tā karma bija tāda, kā vajag.

Odrija vaicājoši piešķieba galvu. - Stjuart Stārk, tas nav visai analītiski.

- Tu nepiekriti? - Piepeši viņš saka nervozēt. "Ja nu viņa tā nejūtas?"

- Manuprāt, tās sajūtas bija tik labas, ka mēs esam gatavi nākamajam solim. - Odrija runāja pavisam atklāti, raugoties tieši acīs. Viņa dziļi ieelpoja. - Man, Stjū, sagribējās vafeles.

Brokastis viņus pievērsa realitātei un pārrunām par nelaimi, kas postīja Stjū dzīvi. To varētu uztvert ka nomācošu pārmaiņu, bet viņā modās pirmatnēja dziņa atrisināt problēmas nekavējoties. Odrija visas sarunas laika ik pēc brīža zinoši pasmaidīja un lūkojās uz viņu, it kā gribētu paust nespēju noticēt, ka abi to darījuši, un nāca klajā ar spontānām, jūsmīgām piezīmēm par seksu.

- Un šorīt tas izslējās tieši manā virzienā - gluži kā burvju nūjiņa.

- Varbūt tu man ļoti patīc.

- Bet varbūt tas tikai tā pusgada dēļ. Bet, Stjū, es gribu, lai tu zini... Pat tad, ja tas mums tikai prieka pēc vai vienkārši tādēļ, lai rastu cilvēcisku kontaktu pēc metafo-riskā trošu tilta pāriešanas kopā, viss ir kartība. Tev jāsakārto dzīve, un es to saprotu.

Praktiski izsakoties, Stjū saprata, ka viņai taisnība. Viņai vienmēr izrādījās taisnība, lai gan ne tik kaitinošā veidā kā vairumam juristu. - Skaidrs. Visu pēc kārtas. Es sakārtoju savu dzīvi un piezvanu tev, kad viss bus padarīts.

- Nevajag solīt. Labāk vienkārši kopā paēdīsim brokastis. - Viņa uzmeta uz šķīvja vafeli un uzlēja tai sīrupa smai-diņu. - Vai tev izdevās atrisināt kādas no galvenajām problēmām pēc vakarvakara?

- Jā, manuprāt, tu dažas nokratīji man no pleciem.

- Es jautāju par to, vai tev izdevās kaut ko secināt pēc mūsu brauciena uz biroju, dumiķīt! Tev ir kāda sakarīga teorija?

- Vēl labāk, - Stju sacīja. - Man ir plāns.

Stjū stāvēja uz pieticīgas pusotra stāva mājas lieveņa. Та bija smilškrāsā, ar nesen izbūvētu, vēl nenokrāsotu mansarda logu, kas īsti neiederējās jumta līnijā; izskatījās, ka to meistarojis amatieris.

Rastijs Beikers atvēra durvis, ģērbies baltā T kreklā un ar riģipša smalci notraipītās darba biksēs. Uz spēcīgā auguma uzspīlētais krekls teju pušu plīsa. Pensionētais detektīvs bija cilājis svarus kā negudrs laikos, kad Stju viņu pazina, un savos sešdesmit piecos šķita stiprāks nekā toreiz piecdesmit piecos. Turklāt viņš bija uzticamākais cilvēks, ko Stjū jebkad sastapis, tādēļ saruna solījās būt delikāta. Rastijs nemūžam neķertos pie kaut kā pretlikumīga - pat drauga dēļ. Pēc trīsdesmit pieciem gadiem likumības sardzē, izvairoties no ikdienā sastopamajām lamatām, pareizas rīcības principi bija viņā dziļi iesakņojušies.

- Sveiks, Rastij, - Stjū sacīja.

Rastijs brīdi lūkojās uz viņu un tad izbrīnā iepleta acis.

- Mīļais Dievs! Runāja taču, ka tu esi miris.

- Tieši to pašu teica pēdējais puisis, ar kuru es sastapos. Un lai tā arī paliek. Drīkstu ienākt?

Nākamā vieta, kurp Stjū devās, bija "Lielais nezināmais". Tur viņš sameklēja pazīstamo pārdevēju aizsargtērpā. Jaunietis novērsās no kases aparāta un ieskatījās Stjū sejā. Redzēs atmiņa viņam bija nevainojama, un viņš atcerojas Stju. Par laimi, uzvārdu nezināja.

- Sveiks, draugs! Kā gāja Aļaskā?

- Redzi, izdzivoju. Un gribu tev paldies pateikt. Aprīkojums, ko tu ieteici, patiešām bija neaizstājams briesmu gadījumā.

- Nekādu problēmu.

- Bet šodien es esmu mazliet steidzīgs. Vai vari man sameklēt šos? - Stju viņam iedeva sarakstu.

Jaunais pārdevējs uzrāva uzaci un pamāja ar galvu. - Protams, vecīt. Sāksim ar cirvīšiem. Ejam...

Lasīt Ketrinas elektroniskā pasta vēstules bija grūti, bet interesanti. Cilvēka dzīves ainas salikšana no vēstuļu fragmentiem izrādījās sarežģītāka, nekā Stjū bija iedomājies, īpaši tāpēc, ka viņa deva priekšroku tālrunim un īsziņām, tātad vidēm, kam piekļuves nebija. Šķita, ka sieva ir satuvinājusies ar Mārdžeriju Hansteti; viņas apmainījās ar daudzām banālām ziņām par to, kas pilsētā ar ko nodarbojas un kur bus sastopams kādā dienā. Bija arī daudz vēstuļu par pludmales māju. Un Ketrina izrādījās pārdevusi veselu fotogrāfiju sēriju, tas likās iespaidīgi. Bet vienu būtisku lietu saistībā ar elektronisko pastu Stjū bija apguvis laikā, kad strādāja prokurora birojā, - vienmēr atradās īpaši svarīga vēstule. Ketrinas gadījuma tā tika rakstīta pusgadu pec viņa bezvēsts pazušanas. Mārdžerijai.

”M, man ļoti patīk Tavs dzīvesveids, un es domāju, ka tagad varētu atļauties savu šādas dzīves variantu. Diez vai pirms trīspadsmit gadiem notikušais bija mana kļūda. Kad es izvēlējos, lēmums bija pareizs. Sākumā viņam bija iekšā.

Bet, neraugoties uz manām pūlēm, viņš to neizprotamā veidā zaudēja."

Sīki analizēdams gramatiku un sintaksi, Stjū vēlreiz to pārlasīja, līdz bija drošs, ka sapratis pareizi. Cits skaidrojums nelikās iespējams. "Es esmu pirms trīspadsmit gadiem radusies kļūda." Tas kaitināja, pat sagādāja sāpes - sieva bija mīlējusi dzīvesveidu, ko cerēja no viņa sagaidīt, nevis viņu pašu. Lai gan nācās atzīt, ka Ketrinai ir taisnība. Lai arī kādai tai dzīvei vajadzēja but, kādā no tās posmiem viņš bija zaudējis.

Nesenākajās elektroniskā pasta vēstulēs runa bija par dažu dienu brīvdienām, lai gan nevarēja saprast, kas tās par brīvdienām, ja viņa negāja uz darbu. Stju sastinga, jo atcerējās Odrijas stāstu par Kleja aizbraukšanu.

"Viņi ir kopā."

Stjū domāja, ka ari to uztvers sāpīgi, taču dīvainā kārtā tā nenotika. Viņš jau bija redzējis, kā sieva atkailinājusies draiskojas ar cilvēku, kas bija pilnīgs prestats visam, ko viņš jebkad pārstāvējis. Tas skats pa pludmales mājas logu spilgti iespiedās atmiņā. Kā fotoattēls. Taču šoreiz viņš jutās nevis aizvainots, bet izaicināts. Tas Stjū, kas pacieta aizvainojumus, bija miris, un tas, ka cits tēviņš iezīmēja viņa teritoriju, vairs nebija kārtējais emocionālais trieciens; tā bija tirā motivācija.

Pēc vairākām dienām Stjū aizsūtīja Odriju uz Breda Bēra studiju izlūkos. Viņa pati bija uzstājusi, ka palīdzēs, un tas nešķita bīstams uzdevums. Turklāt Breds būtu Stjū pazinis.

Vēlāk viņa parādīja Stjū, kā izgatavot visai ticamu Ore-gonas Universitātes veidlapas kopiju un izdrukāt ar viņas printeri. Tai nebija jābūt ideāli precīzai. Ja autentiskuma trūkumu nepamanītu parastas izlasīšanas laikā, mērķis būtu sasniegts.

Vajadzēja veikt divus svarīgus tālruņa zvanus, un pirmajam Stjū izmantoja bezmaksas tālruni boulinga zālē. Otro, dienu nogaidījis, viņš veica no mobilā ar priekšapmaksas karti, ko Odrija nopirka, norēķinoties ar skaidru naudu. Pirmais zvans bija uz Bjūkenana un Stārka biroju, kur viņš atstāja informāciju Keilijai, pēc balss spriežot, jauniņai sekretārei. Otrais bija pētnieciskajam žurnālistam no raidījuma "Amerikas neatrisinātās lietas".

Silvija Molsone dzīvoja Ņūbedfordas ziemeļpusē. Ratiņ-krēslam piekaltā Stjū kliente īrēja vienstāva rančo tipa māju deviņsimt kvadrātpēdu platībā netālu no Bruklonas parka. Mājas priecīgā dzeltenā krāsa šur tur lobījās nost, un saplākšņa uzbrauktuve pie parādes durvīm izskatījās kā pagaidu risinājums. Viņa vēl nebija saņēmusi lielāko daļu naudas.

Durvis atvēra Silvija pati. "Nav aprūpētāja," Stjū secināja. Viņa uzreiz pazina savu advokātu, izstūmās laukā un apkampa viņu, neatlaižot rokas, līdz viņš vairs nespēja nostāvēt, par ratiņkrēslu noliecies. Stjū mēģināja tūdaļ pat pievērsties vienošanās jautājumiem, bet Silviju nauda interesēja mazāk nekā viņa labklājība. "Tā viņa ripina pa dzīvi, un viss," Stjū nodomāja un par to vien Silviju cienīja vēl vairāk.

Stjū steidzināja klienti atpakaļ mājā, lai viņus nepamanītu kopā.

- Tevi atrada! - viņa sacīja, iebraucot virtuvē, lai uzvārītu tējai ūdeni.

- Es pats atrados.

Viņa pamāja ar galvu. - Tā man bija pēc avārijas. Es īsti neizpratu, ka dzīvoju, un tad dzīve tik dramatiski izmainījās, ka es biju spiesta to pārskatīt. Kumelīšu?

- Paldies, bet es pārāk steidzos.

- Tāds tu vienmer esi bijis. Tev vajadzētu pamēģināt jogu. Zini, es esmu to atsākusi.

- Nezināju.

- Protams, tik daudz pozu es vairs nevaru izpildīt, bet tās, ko joprojām varu, izdodas daudz labāk. Galvenais ir koncentrēšanās. Skaidrība.

- Par skaidrību runājot... Es gribu kaut ko izstāstīt.

Viņi sarunājās. Nācās arī izmeloties, bet tā vajadzēja lietas labā. Silvija māja ar galvu, neizrādot ne satraukumu, ne dusmas un gluži vienkārši apsverot dzirdēto. Un uz beigām viņa bija tā, kas mierināja.

- Nevienam nestāsti par mūsu tikšanos. Nekad mūžā, -Stjū viņai atgādināja trešoreiz, arā un lejup pa uzbrauktuvi steigdams. - Un šodien pat piezvani Rodžeram Rodanam. Viņš zinās, kas darāms.

- Sargā sevi, - Silvija uzsauca.

Stjū greizi pasmaidīja. - Nu nē, ar piesardzību ir cauri.

42

Stjū vēlreiz uzmeta skatienu Poupailendas piestātnei un tad pārkapa "Dzelzs jaunavas" margapmalei.

Kuteris bija pavecs Haterasa modelis, nedaudz garāks par trīsdesmit pēdām. Stjū neko daudz par kuģiem nezināja, taču izmeklēšanas gaitā bija šo to noskaidrojis. Savulaik kuterim bijusi liela vērtība, tas bija viens no "Bolta būvkompānijas" aktīviem, un to bija paredzēts kādreiz norakstīt. Vēl joprojām vērtība varētu būt gandrīz simttūkstoš dolāru. Pirms daudziem gadiem Stju bija redzējis fotoattēlus, tie iespiedās atmiņā, bet neko nepalīdzēja atklāt. Turklāt, saskaņā ar Māršas Blinnas - Stjū pieaicinātās ekspertes tiesas procesā - atzinumu, kuģis esot bijis "tīrs", un viņam neizdevās celt galdā lietiskos pierādījumus. Viņasprāt, tomēr pastāvēja varbūtība, ka Buča atzīšanās bijusi patiesa. Mājās asiņu nebija, tāpēc doma, ka viņš sadalījis līķi uz kuģa, likās savā ziņā ticama. Bet Rastijs Beikers bija privātā sarunā apzvērējis, ka gan jau kriminālistikas eks-pērti kaut ko atrastu, ja Bucs uz kuģa būtu Mārtiju griezis gabalos ar zobenzāģi - tā ir pārāk asiņaina nodarbe, lai pēc neprofesionāla veiktas pēdu slēpšanas nepaliktu kāds traips.

Bucam droši vien nācās krietni pacīnīties, līķi nesot un pec tam sadalot. Nedzīvi ķermeņi bija ļengani un smagi. Stjū tikai dažas jūdzes pastiepa brieža liemeni pēc pilnīgas pirmapstrādes un nākamajā diena jutās kā salauzts. Pēc tam Bleiks smējās un ieteica nākamreiz uzmeistarot nestuves. Un Mārtija Buča bija pamatīga auguma sieva. Stjū pirms prāvas bija iegaumējis viņas radītājus, katru sīkumu pārlūkojis tūkstošiem reižu.

"Bet ne reizi, atrodoties uz kuģa.”

Atslējies pret "Dzelzs jaunavas" virslogu, Stjū centās iztēloties, kā Bucam gāja ar piecas pēdas un sešas collas garo un simt septiņdesmit astoņas mārciņas smago sievieti. "Ir grūti domāt kā slepkavam, ja neesi slepkava," Stjū vienmēr bija teicis. "Bet tagad, kad esmu slepkava, kā es rīkotos?" Nomedīto briežu pirmapstrādi viņi ar Bleiku nekad neveica būdas tuvumā, tātad ari Mārtija tika aizvesta patālu no Klijānu līča. Protams, pirms iziešanas okeānā Bucam viņas līķis bija jānovieto kajītē. Ticis prom no krasta, viņš līķi sadalīja gabalos. Vienīgā vieta, kur varētu darboties ar smago līķi, neriskējot notraipīt ar asinīm paklāju, polsterējumu vai dēļus, bija kuģa vaļējā pūpe.

Stjū pagriezās uz otru pusi.

"Ja nu..."

Kad Stjū nācās izlaist iekšas pirmajam zaķim, viņš to iegremdēja čalojoša strauta ūdenī. Kamēr grieza, asinis skalojās prom. Ūdens trakoti saldēja rokas, bet iznākums bija tīrs, un iekšas aizpeldēja prom, lai atgrieztos apritē dabīgajā vidē.

Stjū pārliecās "Dzelzs jaunavas" pūpei pāri. Aiz tās bija platforma visā kuģa platumā, ko no ūdens līmeņa šķira tikai dažas collas. Platuma pilnīgi pietika, lai novietotu līķi. Līdzīgi nestuvēm. Bija pat mazas durtiņas, lai piekļūtu no ūdens. "Platforma peldētājiem? Vai zvejas kuģiem tādas ir?" Stjū sirds sāka sisties straujāk, kad viņš iztēlojās, kā Bucs ir notupies uz platformas un dala Mārtijas līķi, kas lielākoties atrodas ūdenī, kamēr viļņi aizskalo asinis prom. Tagad viss šķita skaidrs. "Kāpēc toreiz tā nebija?" Stjū brīdi stāvēja, galvu lauzīdams, un piepeši atskārta, ka fotogrāfijās platforma nemaz nebija redzama. Par to viņš jutās pārliecināts. Gadi nebija padzēsuši atmiņā glabātos attēlus - kuģa aizmugurē nekā nebija, nosaukuma burti bez atstarpēm rindojās pūpei pāri. Stjū vērīgi nopētīja platformu. Tā daļēji aizsedza burtu "D". Turklāt platforma bija gaišāka un jaunāka nekā kuģis. Baltās krāsas toņa atšķirība bija neliela, bet pamanīt varēja. "Šī platforma ir nomainīta!" Stjū aptvēra. "Kad policijas darbinieki pārmeklēja un fotografēja kuģi, platformas, uz kuras Bucs sadalīja sievu gabalos, nebija. Viņš to novāca..."

- Hallo?

Balss pārsteidza Stjū, bet viņš neļāva sev pagriezties pārāk strauji. "Nevajadzētu izrādīt, cik satraukts es patlaban jūtos." Viņš palūkojās augšup caur izspūrušajiem matiem un pasmaidīja. Jaunietim mugurā bija polo krekls ar logo uz krūtīm. Piestātnes darbinieks. Stjū atviegloti nopūtās. Varēja būt ļaunāk, daudz ļaunāk. Puisis bija apmēram divdesmit gadus vecs. "Gājiens uz kuģi bija riskanta padarīšana.

Šis jauneklis varētu atcerēties, kā es izskatos. Bet ar kaz-bārdiņu un garajiem matiem es nemaz nelīdzinos tam akurātajam advokātam, ko varētu pazīt," Stjū prātoja. Galvenais, ka risks bija to vērts.

- Hallo, - Stju atsaucās tik laipni, cik iespējams, tad atkal nodūra galvu un izlikās knibināmies ap platformu.

- Vai jums kaut ko vajag, ser? - Tā bija pārbaude. Viens no darbinieka pienākumiem bija raudzīties, lai piestātnē neuzdarbojas zagļi, un Stjū bija svešinieks.

- Sasodītā platforma ir vaļīga, - Stjū sacīja. - Es gandrīz nositos uzkāpdams. Varētu domāt, ka būvnieki savu aprīkojumu uztur labākā stāvoklī, bet pie Bolta tāpat gadās pa kādam slinkuma lāpītājam kā jebkurā vietā. Puisis, kas pēdējais bija ar kuģi izbraucis, droši vien neiedomājās salabot pēc atgriešanās.

- Varbūt vajag kādus instrumentus?

- Nē. Es pievilku, cik cieši varēju. Vienkārši jāpasaka Re-džijam Dūganam. Viņš sakārtos, ja vajadzēs vēl kaut ko.

- Labi. Lai jums jauka diena, ser.

Stjū nosmaidīja. - Paldies. Jau ir.

43

Ketrina nojauta nepatikšanas, kad Klejs trīs dienas neatbildēja uz zvaniem. Pirmajā reizē viņa atstāja optimistisku īsziņu. "Tas nekas, viena diena neko nenozīmē," viņa domāja. "Droši vien daudz darba sakrājies."

Divas dienas jau lika aizdomāties, bet vēl bija piedodami, un viņa atstāja neizpratnes pilnu īsziņu.

Trīs dienas viņu samulsināja. "Es neesmu skuķe, kurai var neatzvanīt pēc pirmās satikšanās," viņa rakstīja. Ceļojuma laikā Klejs bija saņēmis viņas roku, un viņi runāja par nākotni, vismaz par darījumu partnerības nākotni. Ketrina pārmeta sev centienus panākt nopietnāku Kleja ieguldījumu abu personīgajās attiecībās. "Pagaidam pietiktu ar sekmīgu partnerību un neregulāru fizisku tuvību," viņa nolēma un atstāja īsziņu, paužot mērenu nemieru.

Kad Klejs nepiezvanīja ceturtajā dienā, viņa nerakstīja īsziņu un taisnā ceļā devās uz biroju.

Administratores vieta izrādījās tukša. Keilijas nebija, viņas dators likās izslēgts, dienas pasts krājās kaudzītē uz spīdīgā galda. Un bija tikai trīs pēcpusdienā.

Ketrina paņēma pastu un uzsita pa lifta pogu.

Augšup lifts gāja gludi, bet pēdējā stāvā Ketrinu pamatīgi nodrebināja, spēji apstājoties. Čīkstošās durvis atvērās, atklājot tukšu gaiteni. Tukšas darbstacijas. Nestrādāja neviens no pagaidu un viltus palīgiem. Nebija ne jurista palīgu, ne sekretāru. Ejot uz Kleja kabinetu pašā galā, Ketrina centās atcerēties, vai nebija kāda svinamā diena. Bez Stjū un viņa stingri sakārtotā kalendāra viņa brīžiem nezināja datumu.

Klejs sēdēja pie galda ar muguru pret durvīm. Ketrinai ienākot, viņš pagriezās brūnajā ādas krēslā ar augsto atzveltni un pielēca kājās, raudams vaļā galda atvilktni. Ieraudzījis Ketrinu, viņš nomierinājās un apsēdās.

- Nāc iekšā. Tev nav jāklauvē.

- Es pirms braukšanas zvanīju. Tu neatbildi.

- Biju aizņemts.

Tonis bija noraidošs, un Ketrinai tas nepatika. Viņa ievēroja, ka glāzē, ko Klejs turēja rokā, bija dzintarkrāsas

šķidrums.

/

- Tu dzer, - viņa teica. - Tas ir kas jauns.

- īpašs gadījums.

- Liels jaunums? - viņa cerīgi pasmaidīja.

- Tā varētu teikt.

- Nudien, es ar prieku paklausīšos.

- Tiešām? Tu priecātos uzzināt, ka man zvanīja no policijas? Nolādēts!

Tonis paaugstinājās un bīstami vēstīja ļaunu. Klejs grozījās krēslā uz priekšu un atpakaļ kā zvērs, kas staigā šurpu turpu. Ketrina apsēdās krēslā otrpus galdam, joprojām pastu rokā turēdama, un rūpīgi izvēlējās vārdus:

- Ka tava partnere es dalos tavās veiksmēs un tavos izaicinājumos. Es klausos.

Klejs pagrozījās krēslā, ar aizdomām nopētīja Ketrinu, sarauca pieri un tad beidzot ierunājās:

- Šķiet, ka viens sens draugs ir apsūdzējis mani par kādu lietu, kas notika pirms vairāk nekā desmit gadiem, jurisprudences studiju laikā.

- Par ko?

- Nav svarīgi. Apgalvojums vien ir pietiekami draudīgs.

- Kurš to izdarījis?

- Resnulis Toms Frenkens.

- Kāpēc viņam vajadzētu tevi apsūdzēt par seniem notikumiem?

- Viens detektīvs sazinājās ar viņu par to lietu. Un tagad viņš mēģina saglābt savu ādu, apsūdzot mani. Policists piespieda viņu parakstīt paskaidrojumu, ka es esmu vainīgs. Tipisks iestāžu gājiens.

- Tā taču nav patiesība, vai ne?

Klejs raudzījās uz viņu caur pieri. - Protams. Tomam bija problēmas, jaunības trakulības izdzīvojot. Nebrīnos, ka viņam ari tagad ir problēmas, kad viņš ir advokāts bagātniekiem. Bet nevajag tāpēc sagādāt nepatikšanas man.

- Ko darīsim?

- Neko? Noliegsim? Tad jau redzēs? - Klejs iedzēra malku. - Ja tas turpināsies, man pašam vajadzēs advokātu. Tā lieta ir pārāk veca, lai kaut kas iznāktu, bet es neatceros kriminālvajāšanas noilgumu Oregonā sazin kuras pakāpes noziegumam.

Ketrina paraudzījās apkārt kadas nodarbes meklējumos, kamēr Klejs iegrima domās un iestājās klusums. Viņa sāka šķirot klēpi turētās vēstules, likdama surogātpastu un darba vēstules uz Kleja galda, kamēr viņš dusmīgi klauvēja pie deniņiem ar pirkstu.

Pēc neilga, visai nemierīgi aizvadīta laika bija redzams, ka Klejam ir vēl kaut kas sakāms.

- Kas ir? - Ketrina jautāja. - Vēl kaut kas noticis? Es taču redzu, ka tu joprojām par kaut ko pārdzīvo.

- Tu atceries pilotu, kurš Aļaskā aizveda Stjū?

-Jā.

- Kāds viņu nogalinājis ar cirvi.

- Ak kungs.

- Jā. Aivens bija viens no Dugana ļaudīm. Kāds par to atstāja zīmīti administratorei, bet neparakstījās. Man tas nepatīk. - Ketrina parādīja vēstuli no Oregonas Universitātes. Klejs noteica: - Atver.

Viņa paklausīja. Vēstulē bija ziņas par Kleju. Pieminēts plaģiātisms, krāpšanās un grāda anulēšana. Citāts no Toma Frenkena atzīšanās, un pašās beigās piezīme, ka kopija nosūtīta Masačūsetsas Advokātu asociācijai. Viņa vairs nespēja lasīt.

- Domāju, ka šo tev pašam vajadzētu izlasīt.

Ketrina pasniedza vēstuli Klejam, un viņš sāka lasīt, acis pletās arvien platākas, vēstules beigām tuvojoties. Piepeši viņš sāka sist ar vēstuli pa galdu, it kā tādā veidā varētu to pieveikt.

- Ceru, ka nav nekas nopietns. - Ketrina raižpilni vēroja viņu. - Vai tomēr?

- Nezinu! Vai Masačūsetsas Advokātu asociācija varētu reaģēt uz vecām, muļķīgām apsūdzībām? Vai tam vajadzīgs notiesājošs spriedums? Un vispār - vai kaut ko tādu var sākt cilāt, kad pagājuši desmit gadi? Es nezinu! Stjū tādas lietas labi parzinaja.

- Kā es varu palīdzēt?

- Tu nevari! Tu man neesi vajadzīga! Man vajag tavu vīru. - Kad Ketrina pabīdīja pārējās vēstules nostāk, jo negribēja vairs ar tām noņemties, Klejs paraudzījās uz kaudzīti un klusu norūca: - Ir vēl kaut kas?

- Reklāmas. Izņemot šo. - Viņa norādīja uz vēstuli ar vārdu un uzvārdu virs sūtītāja adreses. - Rodžers Rodans?

- Vārds izklausās pazīstams. - Klejs izstiepa roku un paņēma aploksni, tad atvēra to ar sudraba vēstuļnazi un sāka lasīt.

Ketrina vēroja, ka izmainās viņa seja. Tas bija nepatīkams process - tāpat kā noskatīties uz glītu Holivudas aktieri, kurš pārvēršas par rūcošu vilkati. Nolicis glāzi uz galda, Klejs piecēlās no krēsla.

- Kas tā par apcelšanu? Nē! Tas butu joks?

-Kas?

Klejs neatbildēja, toties vairākkārt trieca vēstuļu nazi senlaicīgajā galdā, ko viņa bija īpaši izvēlējusies, lai atzīmētu biroja pārveidošanas beigas. - Nē! Nē! Nē!

Ketrina neuzdrošinājās turpināt tincināšanu.

Klejs dziļi ievilka elpu, tad ļaunām acīm uzlūkoja viņu pār galdā ietriektā, vēl trīcošā vēstuļu naža rokturi. - Silvija Molsone apstrīd mūsu honorāru... Kā Stjū bija paredzējis.

- Ko tas nozīmē? Aizkavēsies naudas saņemšana?

- Nē! Tas neaizkavēs naudas saņemšanu! Ja Stjū bija taisnība, tas nozīmē, ka nauda vispār neienāks!

Ketrina cieši lūkojās uz viņu, pūloties apjaust dzirdēto. - Stjū parasti bija taisnība, - viņa čukstēja. - Tu man neteici, ka viņš...

- Nav svarīgi, ko es tev teicu! Džo Rofam mēs esam parādā simtiem tūkstošu dolāru, ko nesaņemsim.

- Ak Dievs. Es tikko nopirku māju.

- Runa nav par tavu māju, stulba kuce! Viņš iededzinās ceturtdaļdolāra zīmes manā nolādētajā ģīmī!

Ketrinas prātu urdīja dažādas domas, un sakāmais nāca ar lielām sāpēm. - Es varētu to pārdot.

- Mēs nevaram pārdot šo biroju, ko esam pārveidojuši. Tas mums ir nomāts!

- Es aprunāšos ar Džo. - Ketrinu pārņēma paniskas bailes. - Es viņam patīku un darīšu visu, ko vajadzēs.

Klejs dziļi ievilka elpu un atkrita krēslā, bridi gluži vienkārši raudzījās griestos un tad sarkastiski iesmējās. - Kei-ta, Keita, Keita, - viņš noteica. - Tu nudien nesaproti. Džo un Redžijs priecājās, ka var pārgulēt ar prokurora sievu; tā bija daļa no mūsu norunas par naudas aizdevumu. Bet nemāni sevi... vīriem, kas jebkurā brīdī var dabūt deviņpadsmitgadīgas striptīzdejotājas, tava pusmūža pēcpuse nav trīssimt tūkstošus dolāru vērta.

44

Odrija stāvēja durvīs, vērojot Stju caur apaļajām brillēm. Viņa bija uzvilkusi blūzi, svārkus un kurpes ar augstiem papēžiem. Nebija ne miņas no pidžamas - viņai bija paradums uzraut to mugurā uzreiz pēc saulrieta, tā rīkojas bērns, gaidot vakara pasaciņu, - T krekliem vai biksēm. Nu viņa atkal izskatījās kā juriste.

- Tātad tu vienkārši brauc prom? Aizlaidīsies? Tā tu izdomāji?

- Jā, - Stjū sameloja. Pēc tik daudziem patiesības meklējumu gadiem melot nebija viegli. "Būs jāpavingrinās šajā jomā," viņš nosprieda. - Es esmu pabeidzis izpēti un sapratis, ka nevaru sākt cīņu ar organizētās noziedzības bosu un visu viņa bandu. Ja viņiem vajag, lai es būtu pagalam, tad to arī panāks. Turklāt viņi vajās cilvēkus, kas man ir dārgi, arī tevi. Būs labāk, ja viņi domās, ka es esmu miris.

- Un es nevaru nodot policijai savas izcilās izpētes rezultātā iegūtos materiālus.

- It neko.

- Tātad tu mani izslēdz no spēles.

- Es rūpējos par tavu drošību.

- Neaizmirsti, ka es esmu pieaugusi meitene.

Stjū pasmaidīja un centās neaplūkot viņu tik uzkrītoši.

- Protams. Bet profesionālie noziedznieki ir kā zvēri. Viņi no sava neatkāpjas un atradīs veidu, kā tikt galā ar ikvienu, kas gadīsies ceļā. Es jau esmu iepinies nelaimē. Tu ne.

- Un kā tad ar Kleju?

- Man ir nojauta, ka viņa dzīve drīz vien ļoti sarežģīsies. Tas ari viss, kas tev jāzina.

- Tu mani kaitini! - Odrija papurināja galvu, tad ierunājās pielaidīgākā tonī: - Un kā ar Ketrinu?

- Nezinu. Šajā jautājumā es vēl neesmu paguvis pārskatīt visus faktus un izdarīt vajadzīgos secinājumus.

- Tu pārāk daudz prāto. Kā vispār jūties?

Ar atbildi Stjū vilcinājās. Informācijas vākšana un skaidrojumu meklējumi bija prasījuši tik daudz, ka viņš nemaz nebija aizdomājies par to, kā jūtas. Darbojās kaut kas drošības mehānismam līdzīgs - koncentrēšanās loģisku risinājumu rašanai atturēja no vēlmes kādam iesist pa seju.

- Dusmīgs, - viņš beidzot atteica. Atbilde pašam sagādāja pārsteigumu.

Ari Odrija bija pārsteigta, bet tikai pamāja ar galvu.

- Labi. Ar to ari atvadīsimies.

Stjū savāca savas mantas, atrada pašā mugursomas dibenā appluinīto Edvīna sacerējumu, pāršķīra dažas lappuses un tad aptvēra, ka rokasgrāmata vairs nebūs vajadzīga. Uz atvadām viņš papliķēja pa vāku un iemeta papīrgrozā.

Kad Stju bija sagatavojies aiziešanai, Odrija viņu apskāva - satvēra ar abām rokām, tās savienojot aiz muguras, -un saspieda, cik jaudas.

- Tas mana mūžā bija vislabākais no visiem darbuzdevumiem, - viņa sacīja, seju Stjū plecam piekļavusi.

- Tu saproti, ka runā pavisam jocīgi, ņemot vērā visus apstākļus, vai ne?

- Tu zini, ko es ar to gribu teikt. Tas ir pats galvenais. Es palīdzu cilvēkam sakārtot dzīvi, nevis pārbaudu kaut kādus garlaicīgus biznesa projekta izveides līguma drošos nosacījumus. Un nepalīdzu sagatavot testamentu, ja kas. Tu esi īsts, miesa un asinis. Un nemaz neesi garlaicīgs.

- Ak neesmu?

- Nē. - Viņa beidzot atbrīvoja Stjū no apkampiena. - Es nekad neesmu sagājušies ar kādu, kas nogalinājis cilvēku vai lāci.

- Pašaizsardzība abos gadījumos.

- Zinu.

Stjū saskuma, kad Odrija viņu palaida vaļā. Tāda tuvības sajūta pret kādu nebija viņu pārņēmusi... Viņš nespēja pat atcerēties, cik sen.

- Tas tev. - Viņš pasniedza Odrijai zibatmiņu.

- Kas tur ir?

- Mūsu leģitīmo klientu saraksts. Tur ir arī ieteikuma vēstule tev, ar manu parakstu un atpakaļejošu datumu, kad vēl biju dzīvs, ļa kādu iemeslu dēļ Klejs viņus nespēj paturēt, ar šo vēstuli viņi nonāks pie tevis.

- Uz manu juridisko firmu?

- Tas būs iesākumam.

- Vai pateiksi, uz kurieni aizbrauc?

- Nē.

Stjū pagriezās promiešanai, bet padomāja. Šķita nepareizi, ka pēdējais Odrijai teiktais vārds būtu "nē". Jau tā viņš nerīkojās pārāk bruņnieciski, pazūdot pēc tuvības nakts. Un vafelēm. Un īpaši pēc metaforiskā trošu tilta pāriešanas kopa. Viņš atskatījās. Lai gan kaut ko solīt bija bīstami, cerībai nebija nekādas vainas.

- Bet runa, ka Oregonā esot jauki.

45

Pa savas pusmēbelētās viesistabas logu Ketrina ilgi raudzījās uz Klijānu līci. Vientulīga ainava. Ļoti skaistā māja bez sarunu biedriem radīja ļoti tukšas mājas iespaidu. Klejs solījās piezvanīt uzreiz pēc tikšanās ar Rotu, bet nepiezvanīja, un nu jau bija vēls. Tam varēja būt dažādi izskaidrojumi, un neviens nenozīmēja neko labu.

Rofs un Dūgans bija noziedznieki. Hranics tāpat. Tagad viņa to saprata. Tieši pret tādiem viņas vīrs bija ierosinājis kriminālvajāšanu. Izrādījās, ka pāriet otrā pusē ir vieglāk, nekā varēja iedomāties. Robežšķirtne starp likumu un pasludināšanu ārpus likuma bija tikpat šaura kā atšķirība starp Stjū un Kleju.

Durvju zvans ieskanējās ar neparasti svinīgu toni, kas atbalsojās istabā. Sirds salēcās. Klejam bija jāzvana, nevis jāatbrauc, "ja nu tas būtu Rofs vai Dūgans? Vai abi? Tie, kas iededzina ceturtdaļdolāra monētu zīmes parādnieku sejās. Tieši tagad, kad es gatavojos kļūt par karstāko pusmūža sievieti sporta zālē." Viņa aizgaiņāja domu par zīmēm - ta bija pārāk netīkama - un atcerējās, ka Reimonds Bucs strādāja Dūgana firmā. "Ar Buča sievu izdarījās tā, ka viņa pazuda bez pēdām. Kā Stjū. Ak nē..."

Ketrina paņēma tālruni, ejot pie durvīm, lai gan īsti nezināja, kam zvanīt, ja būtu jāsauc palīgā.

46

Stjū ļoti gribējās zināt, kadas būs sajūtas, viņu ieraugot. Iepriekšējos sešos mēnešos viņš analizēja savas laulības stāvokli no visām pusēm. Pēc atgriešanas atklāto satraucošo faktu dēļ nācās turpināt analīzi citā līmenī, bet nevienā no tiem nebija atbildes uz pašu galveno ar sievu saistīto jautājumu. Tieši tā dēļ vajadzēja redzēt viņu vēlreiz.

Tā nu viņš piezvanīja pie durvīm un tad notupās aiz Ket-rinas jaunā, perfekti veidotā bukšu dubultā dzīvžoga kā bērns, kas izjoko kaimiņus. Caur zariem viņš cieši vēroja Ketrinu, nekustīgs un neredzams aiz biezajiem krūmiem, klausījās, skatījās, cenšoties sajust viņas karinu, bet viņa stāvēja durvīs un tramīgi raudzījās tumsā. Stjū pašam bija jābrīnās, ka pietika ar īsu brīdi, lai rastu atbildi uz jautājumu. Un atbilde bija "nē".

Redzot Ketrinu, viņš nejuta ne atvieglojumu, ne prieku, ko bija sev apsolījis mežonīgajā savvaļā. Toties izjuta plaisu. Viņš aptvēra, ka tā starp viņiem pastāvējusi vienmēr.

Tikai viņš nebija novērtējis tās nozīmi, jo tas bija kaut kas netverams, telpisks, ar jūtām saistīts, bet viņš nekad neuzticējās emocijām. Taču tagad gan tās uzklausīja un saprata, ka zudusi vēlme atgriezties pie šīs sievietes. "Ketrina nekad nav bijusi man īstā dzīvesbiedrene un tagad ir kjuvusi vāja, atteikusies no cīņas un izvēlējusies vieglo taciņu, kur gaida slazds." Instinkts lika pamest viņu. Tās nebija dusmas. Tā gluži vienkārši nebija mīlestība.

"Jāatstāj Ketrina ar viņas fotogrāfijām un jaunajiem draugiem.” Odrija pie Breda Bēra uzzināja, ka mākslas mecenāts bijis Arčijs Brukss, kurš pastāvīgi figurēja kriminālprā-vās. Stjū viņu atcerējās. Apsviedīgais vīrs kaut kādā veidā bija saistīts ar Rofa bandu. Ketrinas fotogrāfiju sērijas iepirkumu sarīkoja Klejs, lai radītu panākumu ilūziju - glaimus Ketrina nespēja uztvert objektīvi. Vaļu medībām veltīta sērija droši vien bija nokrauta kādā no krastmalas noliktavām, nolemta iznīcībai turpat blakus nozarei, ko tā attēloja.

Vainas apziņa Stjū nemocīja. Ketrinas jaunajiem draugiem nebūtu vajadzības viņu nogalināt - viņa neko daudz nezināja. Ja nāktos nokārtot kādu parādu, viņai varēja atņemt māju vai pieprasīt seksu.

Un sekss pats par sevi nav nekas bīstams.

Nauda, kas Ketrinai piederēja, drīz noteikti izsīks, un viņa būs spiesta pati parūpēties par sevi. "Viņa nenāk no bagātas ģimenes,” Stjū sprieda, "tātad mācēs izdzīvot. Turklāt viņa lieliski prot uzņemt viesus. Varbūt Mārdžerija varētu dot viņai darbu kādā no restorāniem."

47

Stju gaidīja "Jaunanglijas importa" noliktavā. Tā bija liela, bet neuzkrītoša ēka - ka jau to varēja paredzēt, ja īpašums pieder organizētās noziedzības darbonim, - ar zilu rievota skārda jumtu, divām lielam garāžas durvīm un vienām ieejas durvīm. Tā atradās piestātnes drūmākajā galā, tilta Ņūbedfordas pusē, iespiesta starp līdzīgiem monolītiem, kuros ari nemanīja nekādu rosību. Ārpusē zem aprūsējušās "Jaunanglijas importa" izkārtnes karājās veci zvejas tīkli, piešķirot ēkai nolaistu izskatu. Kā vienā no Ketrinas fotogrāfijām.

Milzīgā noliktavas telpa bija gandrīz tukša - neredzēja ne marihuānas ķīpas, ne avarējušas automašīnas, ne kastes ar automātiskajiem ieročiem. Tur atradās viena vienīga slūpjahta uz paliktņiem un laivu daļas plauktos pie sienas. Katra skaņa dobji atbalsojās tukšajā telpa, radot spokainu gaisotni. Ēkā bija ierīkots birojs - neliela kubveida konstrukcija pie sienas. Pārējās trīs biroja sienas bija no plānām

plāksnēm, un tās iesniedzās plašajā telpā kā ideāli kubvei-digs audzējs. Stjū tupēja tā ēnā.

Viņš uzskatīja, ka izdevīgāk ir tupēt nekā sēdēt. Nezuda modrība, un tā viņš nekustīgi gaidīja vairāk nekā stundu, ieklausoties koka sienu un metāla jumta krakšķos un vaidos. Auss uztvēra nepārprotamu žurkas pārskrējienu. Tikai vienas. Kaut kur pa griestu sijām. Bet tovakar viņš nemedīja žurkas. Viņš tupēja, galvu ieejas durvju virzienā piešķiebis. Lai labāk sadzirdētu tās atveramies. Lai saklausītu cilvēka soļus pa betonu un noteiktu precīzu attālumu līdz kurpēm, kas tuvojoties radīs troksni. Stjū aizvēra acis un tikai klausījās. Viņš jutās labi gaidot, bija pacietīgs un mierīgāks, nekā vajadzētu būt.

Griezīga čīkstoņa, tad klikšķis pie ieejas durvīm viņam lika saspringt. Tad kāds pūlējās nospiest rokturi lēnām un klusu, bet tam nebija nozīmes. Stjū dzirdēja to tik skaidri, it kā būtu pieklauvēts. Viņš nekustējās, tikai atvēra acis, paliekot ēnā un klausoties. Soļi tuvojās. Viens kurpju pāris.

"Labi."

Viņš bija ieslēdzis stāvlampu birojā, plānās sienas otraja pusē. Noliktavas pārējā daļā valdīja tumsa. Vajadzēja panākt, lai nācējam būtu mānīga drošības sajūta, tumsā tuvojoties, bet gaisma birojā tika ieslēgta, lai to pievilinātu kā naktstauriņu.

Tuvojās ēna. Stjū dzirdēja soļus un strauju, saraustītu elpu, tomēr nepakustējās un tikai noskatījās no sava slēpņa, kā cilvēks paiet viņam pavisam tuvu garām un ielūkojas atvērtajās biroja durvīs.

Tumsā Klejs Bjūkenans nepamanīja stieples cilpu, kas apņēma durvju ailas augšdaļu. Kā Stjū aprēķināja, viņa partneris bija nedaudz garāks par sešām pēdām, un viņa galva precizi iekļuva cilpā. Stjū pacēla vecu koka airi, ko bija atradis pie sienas pieslietu, un ar pamatīgu būkšķi trieca pret betona grīdu. Klejs lēca uz priekšu kā iztrūcināts zaķis, un cilpa savilkās viņam ap kaklu.

Stieples otrs gals bija aptīts ap durvju aplodu ar aprēķinu, lai Klejs varētu pagriezties uz vietas, bet nespētu spert vairāk par vienu soli jebkurā virzienā. Viņš grozījās un raustīja stiepli, iebāzis vienu pirkstu starp kaklu un cilpu, bet atbrīvoties nevarēja.

Stjū iznāca no pustumsas.

- Nerausties, citādi žņaugs savilksies vēl ciešāk. Un esi uzmanīgs, nezaudē pamatu zem kājām, citādi pakārsies.

Klejs pagriezās un iepleta acis. Pagāja labs brīdis, līdz viņš spēja parunāt un nosēca: - Stjū?

- Hallo. - Stjū paspraucās viņam garam, aizgāja otrpus galdam un apsēdās krēslā. - Tev gadījusies melnā nedēļa?

- Ko tas, ellē ratā, nozīmē? - Kleja kakls bija tik stingri sažņaugts, ka balss skanēja savādi, it kā viņš būtu hēliju saelpojies.

- Domāju, ka viss ir skaidrs. Es esmu atgriezies no piedzīvojumu brauciena.

Radās iespaids, ka Kleja smadzenes drudžaini strādā. "Slazdā notverts dzīvnieks joprojām ir bīstams," Stju sev atgādināja.

- Paldies Dievam, tas esi tu. Es jau nodomāju, ka esmu miris.

- Jocīgi, bet to pašu visi apgalvo par mani.

- Nezinu, ko tu domā, vecīt, - Klejs sacīja, - bet es varu tev palīdzēt to saprast.

- Es domāju, ka tu piedabūji to nesaprātīgo pilotu, lai pamet mani mežonīgajos ziemeļos, kur man bija lemts nomirt, lai tu varētu savākt visu naudu, kas pienācās par vienošanos Molsones lietā. Un vēl es domāju, ka tu atmazgā naudu organizētās noziedzības vietējā mēroga darboņiem.

Pēc neilgas pauzes Kleja reakcijas ātrums bija ievērības cienīgs. - Nē. To izdomāja viņi, nevis es, - viņš teica. - Man nebija ne jausmas, ka viņi tevi tur atstās. Mans Dievs.

- Ak tā? Tu nezināji, ka Dūgans ir blēdis, kad atvedi viņu uz firmu? Neizklausās ticami.

Klejs aplaizīja lūpas. - Viņu ķetnās es iekļuvu jau tad, kad strādājām apgabala prokurora birojā. Es dzerstījos, šķiedu naudu, aizrāvos ar azartspēlēm un nonācu parādos.

"Ja ilgāk uzturas starp plēsējiem, cilvēks kļūst tiem par maltīti."

Klejs turpināja runāt, bēra vārdus spalgā balsī: - Viņiem jau tad bija kompromats par mani. Tas izpostīja manu karjeru.

Nu bija Stjū kārta galvu palauzīt. - Tu gādāji viņu bandai izdevīgāku atbrīvojumu pret drošības naudu un vienošanos par vainas atzīšanu, kad strādāji apgabala prokurora birojā, vai ne?

-Jā.

- Jēziņ. Tad Malojs to uzzināja un piedāvāja tev aiziet pēc paša vēlēšanās, lai nebūtu skandāla.

- Dūgans tagad mani atkal uzmeklēja. Teica, ka gribot veidot uzņēmumu, likumīgu biznesu. Es nezināju, ka viņi joprojām nav piedevuši tev to Buča lietu.

- Pag, pag! Ko?

- Es tikai vēlāk to sapratu, kad tu jau biji prom.

- Runā taču!

- Bucs ir viens no Dūgana ļaudīm. Vienu vakaru viņš iekaustīja sievu, un viņa piedraudēja, ka aiziešot uz policiju un izstāstīšot visu, ko zinot par viņu bandu. Tāpēc viņu nogalināja. Ne jau kaut kāda rokdarbnieču veikala rēķina dēļ.

Stjū galvā viss sagriezās otrādi. Izklausījās loģiski. Trīssimt dolāru finansiālais motīvs jau no sākuma likās pavājš. "Vai tiešām man visus šos gadus nebija taisnība?" Viņš nekad nebija nopietni apsvēris to, kas slepkavam padomā par viņu. Galu galā - viņš gluži vienkārši darīja savu darbu, pat nebija dēvējis to cilvēku vārdā, jo, viņaprāt, par Reju nosaucot, Buču varētu uztvert kā pazīstamu tēvocīti pie bārbekjū grila, turpretī, prāvas gaitā uzrunājot par apsūdzēto, prokurori izmantoja iedarbīgu metodi, lai zvērinātie redzētu viņu nevis kā personu, bet kā detaļu.

"Apsūdzētie uztver tādas lietas personīgi," Bleiks bija sacījis. Un Stju savulaik apsūdzēja Buču, neraugoties uz būtisku pierādījumu trūkumu. Viņš nostenējās. Izskaidrojums bija ticams - viņš neviļus saniknojis vietējā noziedzīgā grupējuma locekli.

Klejs līdzjūtīgi palūkojās uz viņu. - Vai tagad tu vari mani atbrīvot?

- Tev vienkārši jāatpiņķerē tas stieples gals.

Pacēlis galvu, Klejs atšifrēja slazda vienkāršo uzbūvi un atbrīvoja sevi pats. Tad viņš izgāja no biroja, un Stjū piecēlās, lai sekotu.

Stju stāvēja aci pret aci ar partneri milzīgajā, tuksnesīgajā noliktavas telpā. Blāva gaisma no biroja stāvlampas apspīdēja viņus kā ringā sastapušos bokserus.

- Nu gan tu mani nobiedēji, Stjū, - Klejs sacīja.

- Vajadzēja tevi pārbaudīt.

- Es izturēju?

- Pagaidām jā.

- Lieliski. Tagad mēs varam visu nokārtot. Vai policijai tu jau esi paziņojis?

- Nē. Vispirms es gribēju satikt tevi.

- Kas vēl zina, ka tu esi dzīvs?

- Neviens. - Samelot Klejam izrādījās vieglāk nekā Od-rijai.

- Arī Ketrina ne?

- Tikai tu.

- Paldies Dievam. - Klejs pamāja ar galvu, tad iebāza roku jaunās, no skata ļoti dārgās žaketes iekšējā kabatā.

Stjū piedzīvoja visdažādākās emocijas, kad ieraudzīja, ka partneris izvelk revolveri. Savādi, bet visizteiktākā bija vilšanās.

Klejs pavērsa šaujamieroci pret viņu. - Atvaino, vecīt.

Kādu mirkli Stju brīnījās, kāpēc ir jāatvainojas pirms citu cilvēkbūtņu nogalināšanas. Tad Klejs nospieda mēlīti.

Tukšajā noliktavā atbalsojās sauss klikšķis. Klejs mēģināja vēlreiz, tad pārsteigts raudzījās uz ieroci, it kā tas bu-tu viņa rokā pārvērties par balodi.

- Ir bīstami glābāt pielādētu ieroci galda atvilktnē, - Stju sacīja. - Es, Klej, savu mājasdarbu padarīju. Un tu? Ne? Tu nekad neesi to darījis.

- Pagaidi! Es negribēju...

- Mani nogalināt? Pirms tam es nebiju par to pārliecināts, bet tagad gan nešaubos. Tas biji tu. Iespējams, viņi tam piekrita, varbūt pat atbalstīja, bet tu papūlējies sarīkot man drošu bojāeju. Tu to izdomāji.

Klejs kaut ko apsvēra, tad pasmīkņāja. - Un ko tad tu iesāksi, Stjū? Ziņosi policijai? Pierādījumu tev nav. Man visi gali ir ūdenī. Vienīgais liecinieks ir beigts.

- Zinu. Ideāls noziegums, vai ne? Ja mēs būtu tiesā, tev pārmaiņas pēc būtu taisnība. Bet mēs neesam.

Stjū roka ieslīdēja pabružātā mēteļa kabatā un izvilka spīdīgo, pilnīgi jauno cirvīti, ko bija iegādājies "Lielajā nezināmajā".

Partnera tumšās acis iepletās. Izlādēto ieroci ar smagu blīkšķi zemē nometis, viņš pacēla abas rokas augšā. - Pagaidi drusku. Tu nevari...

- Izskatās, ka mēs esam nonākuši tādā kā bezizejā. Man tiešām nav izvēles. Tu mani nosauci par mīkstpēdiņu, visiem dzirdot. Mēģināji mani nogalināt. Paņēmi manu sievieti. Kas es par vīrieti, ja pacietīšu tādus apvainojumus?

- Nesaprotu, ko tu runā.

- Tu iebāzi manai sievai vai nē?

- Es domāju, ka tu esi miris!

- Par to es nešaubos.

- Tas neizskatās pēc tevis, Stjūart. Tu esi racionāls, saprātīgs, likumpaklausīgs.

- Es vairs neesmu tik sasodīti pareizs.

- Bet tu neesi slepkava.

- Es nogalināju lāci.

- Tiešām?

- Un pilotu.

- Aivenu...

- Redzu, ka viņu pazini. - Stjū ar īkšķi pārbaudīja, kā uztrīts cirvīša asmens. - Vai tu esi interesējies, kā notiek brieža pirmapstrāde? Es to esmu darījis.

- Nevajag! Tevi notvers.

- Kā? Es esmu miris. Turklāt man ir nojauta, ka tavi jaunie draugi te visu sakops. Neatstās tevi noliktavā un aizvedīs mazā izbraucienā ar "Dzelzs jaunavu".

Kleja acis atkal satumsa. - Skaisti. Tu gribi mani nogalināt. Bet redzi, kā sanācis... tev pat pietrūkst vīrišķības, lai man uzbruktu vienlīdzīgā cīņā. - Viņš norādīja uz cirvīti.

Stjū sarauca pieri. Arī tagad, beigām tuvojoties, tika mests izaicinājums viņa vīrišķībai. Varēja nogalināt sāncensi, bet ar to nebūtu diezgan. Vajadzēja uzvarēt taisnīgā cīniņā. Bez viltīgiem gājieniem. Bez slazdiem. Bez ieročiem. Tikai ar nagiem un zobiem. Kā vilkiem. Stjū pagriezās un svieda cirvīti, ietriekdams asmeni dziļi tuvīnajā stabā. Klejs izbrīnā iepleta acis.

Tad Stjū metās viņam virsū.

Viņi triecās viens pret otru izstieptām rokām, bālajā stāvlampas gaismā zobus atņirguši. Abi nogāzās uz grīdas, lauzās, grāba pie rīkles, ar ceļgalu grūda cirksnī. Cīņas mākslu neapguvušajiem tas bija smags pārbaudījums un izspieda krekstēšanu un sviedrus. Klejs iebāza pirkstu Stjū acī, un vienubrīd ar to nevarēja neko redzēt, bet Stjū atlieca Kleja mazo pirkstu tik tālu, ka tas atlocījās ar tikko sadzirdamu knikšķi.

Spēki gāja mazumā, un pēc vairāku minūšu cīkstēšanās, kas šķita ilgusi stundām, Stju apjauta, ka Klejs sāk pagurt. Stjū sniega lāpstošanā vingrinātie pleci saspringa, garajos pārgājienos trenētās kājas atrada atbalsta punktu. Viņš ieguva pārsvaru un neatturami uzspieda savu taktiku, stum-dams partneri pie staba, kur varētu triekt viņa galvu pret cieto koku.

Tad viņi piepeši pašķīrās.

Tas bija izmisuma solis. Klejs zināja, ka zaudējums ir neizbēgams. Viņš nebija forma, izrādījās pārāk mīksts. Viņš atbrīvojās no tvēriena, spārdīdamies kā negudrs, trausās kājās, pieķēries pie staba, kur gaidīja tajā ietriektais cirvītis. Klejs izrāva to un pacēla virs galvas; mazais pirksts kū-ļājās neparastā leņķī.

Stjū palūkojās apkārt, bet vienīgais priekšmets rokas stie-piena attālumā bija izlādētais revolveris. Viņš paķēra to un turēja gluži kā krustu ļaunā gara atraidīšanai. Diemžēl viņš pats bija nodrošinājies, lai Klejs nevarētu izšaut, - ne vien izlādēja aptveri, bet vēl uzlēja belznim superlīmi vairākās kārtās. Stjū nebija iedomājies, ka pats to varētu likt lietā. Tagad viņš pagrozīja revolveri rokā, kamēr sirds sitās krūtis pēc cīņas, kurā viņš bija beidzot stājies aci pret aci ar pretinieku - un zaudējis.

Sitās...

Klejs aprauti iesmējās. - Klasisks numurs, - viņš elsodams teica. - Mēs esam juristi. Algotņi. Bet tev lodes beigušās, vecīt. Šaušana vairs nav iespējama. Tu esi tukšs stobrs, Stjū. Un es tevi esmu...

Revolveris trāpīja Klejam deniņos ar tādu spēku, ka viņš sagrīļojās un viņam nācās savēcināt rokas, lai saglabātu līdzsvaru. Stjū sagrāba viņu aiz krekla un ar nākamo revolvera sitienu pārlauza Klejam degunu.

Cirvītis tomēr nolaidās, bet Klejs stabili nestāvēja kājās, turklāt Stjū paspēja pieliekties, pagriežoties tā, ka asmens trāpīja mugurā, nevis galvā. Viņš juta, kā tas iekodās un atrāva miesas gabalu virs lāpstiņas, bet manevrs atmaksājās. Kleja mežonīgais uzbrukums viņus atkal satuvināja un atsedza viņa kaklu. Stjū nevilcinājās - iecirtās ar zobiem rīklē, saspiezdams Kleja balseni un plosīdams viņa miesu tā, ka abiem krūtis notašķījās ar asinīm.

Stjū cieši turēja partneri, piespiedis abas viņa rokas pie sāniem, lai nepiedzīvotu vēl kādu cirtienu, kamēr Klejs cīnījās pēc elpas. Paša ievainojums mugurā neganti sāpēja, bet Stjū pazina sāpes un bija tās pacietis mēnešiem ilgi. Vēl pāris sekundes mierīgi varēja izturēt.

Iestājās neveikls klusums, abiem asiņainā apskāvienā stāvot. Tāda savāda sajūta pārņēma Stjū. Klejs pūlējās atbrīvoties, bet Stjū atklāja, ka ir stiprākais zvērs. Juta, kā Klejs zaudē spēkus. Un tad cīņai pienāca gals. Stjū vēl kādu bridi neatlaida rokas, lai būtu drošs, ka viss beidzies, tad ļāva Klejam ļengani nogāzties uz grīdas un palika stāvam blakus.

EPILOGS

Oregonas pavalsts Jūdžīnas pilsētas tiesas zāle bija gandrīz tukša; savu kārtu gaidīja tikai daži apsūdzētie ielas drēbēs. Viņi pārstāvēja paši sevi un vēlējās iesniegt lūgumu lietā par apsūdzību maznozīmīgos nodarījumos.

Tiesnesis paraudzījās uz Stjū. - Jūs esat norādījis, ka dzīvojat Portlendā, mister... - Viņš ieskatījās dokumentos. - Stjūart.

- Jā, - Stjū meloja; tas viņam padevās jau labāk. - Un esmu beidzis studijas tepat Oregonas Universitātē.

- Labi. Kādā jautājumā jūs esat šeit, Leinas apgabalā?

- Te ir mana klienta bijušās sievas liecība ar zvērināta notāra apliecinājumu, - Stjū paziņoja bez liekiem ievadvārdiem; darba dienas beigām tuvojoties, tiesnesis izskatījās noguris un nepārprotami gribēja ātrāk tikt galā. - Šai lietai ir gandrīz septiņi gadi, un viņa piekrīt, ka tiek atcelts aizliegums tuvoties.

- Un ka tad ar otru cietušo, profesoru, kuram salauza degunu?

Jauns apgabala prokurora palīgs platās, dzeltenbrūnās biksēs un tumšzilā sporta jakā paziņoja: - So liecinieku neizdevās atrast.

Stjū turpināja: - Viņu Universitāte atlaida no darba par amorālu uzvedību un uzmākšanos vairākām studentēm, kas ari bija mana šeit klātesošā klienta neapšaubāmi nepieļaujamā uzbrukuma motīvs. - Viņš piebikstīja Bleikam, kas stāvēja blakus, gludi skūts un uzposies Stjū aizdotā kreklā ar apkaklīti.

- Es saprotu, ka nedrīkstēju viņam sist, - Bleiks uzreiz paziņoja. - Taču es biju saniknojies. Un to nožēloju.

Tiesnesis pamāja ar galvu un atkal pievērsās Stjū. - Vai jums ir kaut kas piebilstams kā pārstāvim?

- Cilvēks, kas stāv jūsu priekšā, pirms daudziem gadiem sabojāja savu dzīvi. Tagad viņš atgriezās Oregonā, lai to sāktu no jauna. - Redzot, ka tiesnesis ne aci nepamirkšķina, Stjū piemetināja vēl vienu argumentu: - Un viņš izglāba manu dzīvību.

Tiesneša uzacis jautājoši nedaudz izliecās, tādējādi izrādot izteiktākās emocijas visas tās stundas laikā, kamēr Stjū gaidīja Bleika lietas izskatīšanu. - Tātad jus neesat redzējis meitu veselus septiņus gadus, ser?

- Neesmu, ser, - Bleiks atbildēja.

- Jūsu godība, - Stjū sacīja. - Es esmu sarunājis, ka viņa gaidīs pie ārdurvīm. Ģimene atkal var apvienoties, ja jūs parakstīsiet šo rīkojumu.

Pēc piecām minūtēm tiesas vestibilā Stjū pagāja malā, lai ļautu Bleikam netraucēti aprunāties ar meitu. Stjū izņēma no kabatas mobilo telefonu ar priekšapmaksas karti. Tas rādīja divus neatbildētus zvanus.

Pirmais bija no viņa jaukās Masačūsetsas advokātes, kas nupat bija nokārtojusi advokatūras eksāmenu. Viņš pasmaidīja. Tad pienāca īsziņa, atbildot uz viņa visai valstij pāri sūtīto ielūgumu ierasties Oregonā, lai to nosvinētu nedēļas garumā. Jūsmīgs jā!

"Labā karma."

Otrais zvans ari bija no numura ar Masačūsetsas kodu, bet īsziņas nebija.

Stjū atzvanīja.

- Rastij. Tu gribēji aprunāties?

- Kaut kas ir atgadījies tavam partnerim. Neviens viņu jau nedēļu nav redzējis, un policija pārmeklē kaut kādiem bīstamiem zeļļiem piederošas noliktavas. Neizklausās labi. Es nospriedu, ka tev tas jāzina.

Stju nogaidīja atbilstošu laika sprīdi, lai rādītos pārsteigts. - Tātad tagad mēs abi esam pazuduši?

- Jā. Saki vēl, ka tur nav saistības.

- Neteikšu. Tas ir jo stingrāks pamats man palikt mirušam. Paldies, ka paziņo man, kas tur notiek.

- Kā sarunāts. Un vēl... atgriezušies tie maitasputni no "Amerikas neatrisinātajām lietām" un tirdi Maloju par Kle-ja sakariem ar Rofu no Providensas. Acīmredzot reportieri ir saņēmuši kādu mājienu par koruptīviem darījumiem, kad Klejs vēl bija apgabala prokurora birojā.

- Tiešām? Interesanti gan.

- Viņi ir pieprasījuši publiskot visus dokumentus, kas saistīti ar vienošanos par vainas atzīšanu Rofa zināmajiem līdzdalībniekiem un tiem noteiktajām drošības naudām pēdējos divpadsmit gados. Malojs cenšas no tā visa norobežoties, bet viņam vai nu jāatzīst, ka visu zinājis, noziegumu piesedzis un ļāvis Klejam klusītēm aiziet pēc paša velēšanās, vai ari jāpaziņo, ka neko nav zinājis un tātad nav pamanījis korupciju savā birojā. Šā vai tā, nākamajās vēlēšanās viņš zaudēs. Tagad Malojs bus spiests ķerties pie Rofa lietas. Un tikmēr žurnālisti izposta viņa karjeru.

- Trakas lietas, vecīt.

- Jā. Man paveicies, ka pašlaik vairs nestrādāju... Te pēkšņi sāka atklāties zili brīnumi. Starp citu, vienā no tām noliktavām atrada "Dzelzs jaunavas" oriģinālo aizborta plat-fomu.

- "Dzelzs jaunavas"? Pag, pag, es kaut ko nesaprotu. Ja nemaldos, nekādas platformas nebija.

- Acīmredzot bija gan. Runā, ka to aizveda uz laboratoriju.

- Ko tas nozīmē?

- Tu pats man teici, ka nepieciešami kaut vai minimāli apstiprinoši pierādījumi, lai lietu izskatītu vēlreiz. Atceries? Mēs vēl apspriedām to, cik minimāliem tiem vajadzētu būt.

- Fū. Nu ko, šoreiz Malojam bus jāmēģina tikt gala bez manis. Žēl, ka ar Kleju tā sanācis.

- Neizklausās, ka tu būtu saskumis.

Stjū uztvēra tikko jūtamas aizdomas pensionētā policista balsī. Rastijs bija gudrs un sirdī joprojām detektīvs.

- Žēl, ka viņš neprata izvelēties draugus un laikam ir sanīdies ar kādu, kas izrādījies stiprāks. Vai neatrada kādus pierādījumus iespējamā vainīga identificēšanai?

- Neko. Klejs ir gluži vienkārši izkūpējis. Iespējams, ka notikusi slepkavība, bet līķis netiks atrasts.

- Jā, smags gadījums.

Roiss Skots Bakingems STRUPCEĻŠ

Redaktore Liene Akmens Korektore Aiga Timermane Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "PNB Print", www.pnbprint.eu

"Apgādā "KONTINENTS"" internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Bakingems Roiss Skots Strupceļš

PATEICĪBAS

PROLOGS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47