Brauna Sandra

Strupceļš

Spriedzes romānu karaliene

Sandra Brauna

STRUPCEĻŠ

1 . NODAĻA

-    Radio tikko pārraidīja jaunākās ziņas, - Taila Makoja sacīja, līdzko atskanēja Gallija "hallo".

Viņa nezvanīja, lai draudzīgi papļāpātu. Jebkuras ievad- frāzes bija liekas. Gallijs noteikti visu zināja un jau gaidīja viņas zvanu, taču tēloja nezinīti:

-    Tā esi tu, Taila? Baudi atvaļinājumu?

Tailas atvaļinājums bija sācies šorīt tajā brīdī, kad viņa izbrauca no Dalasas un pa starpštatu 20. maģistrāli devās uz rietumiem. Aizbraukusi līdz Ebelīnai, viņa piestāja, lai apraudzītu tēvoci, kurš nu jau piecus gadus dzīvoja pansionātā. Taila atcerējās tēvoci Pītu kā gara auguma, spēcīgu vīrieti ar labu humora izjūtu, kurš piknikā spēja ar apskaužamu apetīti notiesāt krietnu gabalu uz restēm ceptas gaļas un bez pūlēm izmest softbola [1] bumbu ārpus laukuma robežām.

Šodien viņi pusdienās iebaudīja bezgaršīgas, tvaicētas zivju nūjiņas ar konservētiem zaļajiem zirnīšiem un noskatījās kārtējo "Vaduguns" sēriju. Taila pajautāja, vai varētu viņam kaut kā palīdzēt, ja jau reiz atrodas šeit, piemēram, uzrakstīt vēstuli vai aiziet nopirkt kādu žurnālu. Vecais vīrs skumji pasmaidīja, pateicās par apciemojumu un tad ļāva, lai sanitārs viņu kā mazu bērnu sasedz pēcpusdienas nomidzim.

Izgājusi no ēkas, Taila ar baudu ievilka plaušās tveicīgo, putekļaino Rietumteksasas gaisu, lai atbrīvotos no vecuma un padošanās neizbēgamajam, ar kuru bija piesūkušās šī nama sienas. Viņa sajuta atvieglojumu, ka izpildījusi radinieces pienākumu, un vienlaikus - vainas apziņu par šo atbrīvotības sajūtu. Saņēmusies Taila atstūma bezcerīgās domas un atgādināja sev, ka ir sākušās viņas brīvdienas.

Ārā valdīja maijam neparasts karstums. Kad viņa piebrauca, pansionāta ēnas pusē nebija nevienas brīvas vietas, tāpēc automašīnu bija nācies atstāt saulē, un tagad tās salons bija tā piekarsis, ka uz paneļa varētu cept olas. Taila ieslēdza gaisa kondicionētāju un uzmeklēja radiostaciju, kura nemēdza atskaņot ne Gerta, ne Džordža, ne Villija improvizācijas.

"Man būs brīnišķīgs atvaļinājums! Izraušanās no ikdienas rutīnas man nāks tikai par labu. Pēc tam jutīšos kā no jauna piedzimusi!" Taila atkārtoja šīs frāzes līdzīgi katķismam, cenšoties pārliecināt sevi, ka tā tiešām būs. Patiesībā viņa šīs brīvdienas bija gaidījusi ar tikpat lielu nepatiku, kā bērns pretīgas caurejas zāles.

Virs šosejas sīkiem vilnīšiem ņirbēja karstais gaiss, kura vienmērīgā kustība bija gandrīz vai hipnotizējoša. Tailas uzmanība atslāba, domas nenoteikti un miegaini maldījās kopā ar klusināto mūziku, kuru viņa vairs tik tikko dzirdēja.

Kad diktors sāka lasīt jaunākās ziņas, Taila saslējās, it kā būtu saņēmusi dunku mugurā. Spēji paātrinājās automašīnas gaita, Tailas sirds ritms un domu plūdums.

Ne mirkli nekavējoties, viņa sameklēja savā ādas mugursomā mobilo telefonu un piezvanīja Gallijam. Pat nedomādama ielaisties nevajadzīgās sarunās, uzstājīgi pieprasīja:

-    Es gribu dzirdēt visus sīkumus.

-    Ko tad stāstīja ziņās?

-            Ka šodien priekšpusdienā Fortvortā kāds students nolaupījis Rasela Dendija meitu.

-    Tāda ir lietas būtība, - Gallijs apstiprināja.

-    Jā, bet es gribu zināt detaļas.

-    Taila, tu esi atvaļinājumā!

-            Vairs ne! Nākamajā atļautajā vietā griežos atpakaļ. - Viņa uzmeta acis paneļa pulkstenim. - Būšu klāt apmēram…

-    Pagaidi, pagaidi! Kur tieši tu pašreiz atrodies?

-            Apmēram piecdesmit jūdzes uz rietumiem no Ebelī- nas.

-    Hm-m.

-            Kas ir, Gallij? - Uztraukumā plaukstas kļuva mitras. Taila sajuta pakrūtē pazīstamo kņudoņu, kas parādījās vienmēr, kad viņai palaimējās nonākt uz pēdām kādam ārkārtējam notikumam. Spējais adrenalīna pieplūdums vēl nekad nebija viņu maldinājis.

-    Tu esi ceļā uz Endželfairu, pareizi?

-    Pareizi.

-           Nūmeksikas ziemeļaustrumi… Jā, šeit tā ir… - Izklau- sījās, ka Gallijs runādams skatās autoceļu kartē. - Nu, nav svarīgi. Tu negribēsi šo uzdevumu, Taila. Tas nemaz īsti nav tev pa ceļam.

Gallijs centās viņu iekārdināt, un Taila saprata, ka viņš cenšas to iekārdināt, bet šoreiz tas patiesi nebija vajadzīgs. Taila gribēja šo materiālu. Rasela Dendija meitas nolaupīšana bija satriecoša ziņa un noteikti kļūs vēl satriecošā- ka.

-           Man nav nekas pretim izmest līkumu. Saki, uz kurieni jābrauc.

-            Nu… - Gallijs izvairīgi novilka, - ja tu patiešām esi pārliecināta…

-    Es esmu pārliecināta!

-            Labi. Tu šobrīd atrodies ne pārāk tālu no pagrieziena uz maģistrāli Divi-nulle-astoņi. Brauc pa to uz dienvidiem līdz Santandželo. Tās dienvidos šķērso…

-    Gallij, cik liels līkums man jāmet?

-    Es sapratu, ka tevi tas neuztrauc.

-    Neuztrauc. Es tikai gribu zināt. Apmēram cik?

-Tā, paskatīsimies. Plus, mīnus… nu, kādas trīssimt jūdzes.

-    No Endželfairas? - Taila nedroši pārjautāja.

-            No tās vietas, kur tu pašreiz atrodies. Neskaitot atlikušo ceļu līdz Endželfairai.

-    Trīssimt jūdzes?

-    Vienā virzienā.

Taila dziļi ievilka elpu, cenzdamās to darīt tik uzmanīgi, lai Gallijs nedzirdētu.

-           Tu teici, pa Divi-nulle-astoņi uz dienvidiem līdz Santandželo, un pēc tam?

Atbalstījusi stūri pret ceļgaliem un iežmiegusi telefonu starp ausi un plecu, viņa sāka pierakstīt. Automašīna paklausīgi ripoja uz priekšu, Tailas domas saspringti rosījās. Reportieres azarts dzina viņu uz priekšu ātrāk, nekā strādāja virzuļi mašīnas motorā. Sapņošanu par dīkiem un patīkamiem šūpuļkrēslā uz terases pavadītiem vakariem nomainīja domas par ierakstiem un intervijām.

Taču viņa bija aizsteigusies priekšā notikumiem, vajadzēja noskaidrot vēl dažus faktus. Kad viņa sāka uzdot jautājumus, Gallijs - jods viņu rāvis! - ietiepās:

-            Ne tagad,Taila. Esmu iekrauts darbos pāri galvai. Turklāt tev priekšā vēl daudzas jūdzes. Līdz tam laikam, kad

nonāksi galā, bušu paguvis savākt daudz vairāk informācijas.

Noskaitusies un vīlusies par Gallija nevēlēšanos pastāstīt ko sīkāk, viņa noprasīja:

-    Atkārto, kā sauc pilsētu?

-    Hēra.

Automaģistrāle stiepās taisna kā bulta; abās pusēs ceļam pletās bezgalīga prērija; šur tur varēja redzēt ganāmies liellopu barus. Tālumā pret skaidrajām debesīm iezīmējās naftas torņu silueti. Palaikam automašīnas priekšā pāri ceļam aizkūleņoja pārkaltušu augu kamols. Pabraukuši garām Santandželo, viņa tikpat kā vairs nesatika pretim braucošas automašīnas.

Cik interesanti viss pavērsās, Taila nodomāja.

Sākumā viņa gribēja lidot uz Ņūmeksiku, bet pirms dažām dienām pārdomāja un nolēma ar automašīnu braukt līdz Endželfairai. Ne tikai tādēļ, ka pa ceļam varētu apciemot tēvoci Pītu, bet arī tādēļ, lai pamazām noskaņotos sagaidāmajiem atvaļinājuma priekiem. Garajā ceļā viņa paspētu atbrīvoties no ikdienas darbā pārdzīvotās spriedzes un aprast ar brīvības sajūtu, un, ieradusies kalnu kūrortā, justos pilnīgi gatava izklaidēm un atpūtai.

Mājās, Dalasā, viņa pārvietojās teju vai ar gaismas ātrumu, izdzīdama sevi līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Bet šodien, sasniegusi Fortvortas nomali un atstājusi aiz muguras lielpilsētas dzīvi, sapratusi, ka atvaļinājums beidzot kļuvis par realitāti, Taila bija sākusi priecāties par idilliskajām dienām, kas viņu gaidīja. Viņa iztēlojās dzidrus, čalojošus strautus, pārgājienus kalnos pa takām, kuru malās auga apses, vēso, spirdzinošo gaisu un laiskos rīta cēlienus ar kafijas tasi un interesantu grāmatu.

Nekādas iepriekš saplānotas dienas kārtības, tikai bezrūpīgas stundas, kuras būs vērtīgas pašas par sevi. Taila Makoja bija griezusies kā vāvere ritenī. Viņa jau trīs reizes bija atlikusi šo atvaļinājumu.

-    Vai nu tu tās izmantosi, vai pazaudēsi, - Gallijs teica, saskaitījis Tailas neizmantotās brīvdienas, un nolasīja veselu lekciju par to, ka gan viņas reportāžas, gan arī labsajūta uzlabosies pēc dažu dienu atelpas. Un to teica vīrs, kurš pēdējos četrdesmit gadus pats bija izmantojis tikai dažas brīvas dienas, kas bija nepieciešamas, lai izoperētu žultspūsli.

Kad Taila to atgādināja, Gallijs uzmeta viņai drūmu skatienu.

-    Tieši tā. Vai gribi panākt to pašu? - viņš pajautāja un tad iesita kā ar āmuru pa pieri. - Nebaidies, aiziedama atvaļinājumā, tu ne ar ko neriskē - tavu vietu neviens neaiznems!

Noskaitusies, ka Gallijs uzminējis patieso iemeslu, kura dēļ viņa kaut uz īsu laiku atsakās pamest darbu, Taila negribīgi piekrita paņemt brīvu nedēļu. Un tā - ceļojums bija izplānots un vieta viesnīcā rezervēta. Bet katru plānu ir iespējams nedaudz grozīt.

Un, ja jau kaut kas jāgroza, tad Rasela Dendija meitas nolaupīšana ir īstais iemesls.

Riebumā izvairīdamās pieskarties lipīgajai maksas telefona klausulei vairāk nekā nepieciešams, Taila centās to noturēt ar īkšķi un rādītājpirkstu.

-    Viss kārtībā, Gallij, esmu klāt! Nu, labi, vismaz tuvumā. Patiesību sakot, esmu nomaldījusies.

Gallijs noklakšķināja mēli.

-    Pārāk uzbudināta, lai koncentrētos ceļam?

-     Neliekas, ka es būtu pabraukuši garām kādai metropolei. Pats teici, ka tā vieta pat nav kartē uzrādīta.

Tailas humora izjūta bija izsīkusi jau pirms vairākām stundām, kad viņas sēžamvieta no ilgās nekustīgās sēdēšanas kļuva stīva un nejūtīga. Kopš iepriekšējās sarunas, viņa tikai vienu reizi bija apstājusies, neatliekamas vajadzības spiesta. Taila jutās izsalkusi, izslāpusi, nogurusi un nikna, viņai sāpēja visi locekļi un svila seja, jo lielāko ceļa gabalu bija nācis braukt ar seju pret pēcpusdienas sauli. Gaisa kondicionētājs bija no pārslodzes aprasojis. Tikt zem dušas būtu īstā svētlaime!

Garastāvokli neuzlaboja arī Gallija nākamais jautājums.

-    Kā gan tev izdevās nomaldīties?

-     Pazaudēju vajadzīgo virzienu tūlīt pēc saules rieta. Te ir pilnīgi nemainīga ainava - viena vieta no otras ne ar ko neatšķiras. Un tumsā vispār neko nevar saprast. Zvanu no diennakts veikala pilsētiņā, kurā esot - kā te uz sienas ir uzrakstīts - astoņsimt divdesmit trīs iedzīvotāji, bet domāju, ka tirdzniecības palāta pārspīlē savās interesēs. Šī ir vienīgā apgaismotā ēka pārredzamā apkārtnē. Pilsētiņu sauc Rojo… kaut kāda tur.

-     …fleta. Rojofleta.

Dabīgi, ka Gallijs zina mazpazīstamās pilsēteles nosaukumu. Viņš spēj nosaukt jebkuru vietu. Gallijs - staigājoša enciklopēdija - zina visu. Viņš vāc informāciju ar tādu pašu aizrautību, kā vidusskolnieki krāj meiteņu telefona numurus.

Televīzijas studijā, kurā strādāja Taila, protams, bija jaunāko ziņu galvenais redaktors, taču tas pārvaldīja nodaļu, sēdēdams savā labi iekārtotajā kabinetā, un nodarbojās vairāk ar grāmatvedību un administrēšanu, nekā ar praktiskajiem jautājumiem.

Cilvēks, kurš vienmēr atradās priekšējās pozīcijās, strādāja ar reportieriem, rakstniekiem, fotogrāfiem un redaktoriem, saskaņoja darba grafikus un uzklausīja sūdzības, tika galā ar nepatīkamām problēmām, ja tādas radās, un patiesībā vadīja jaunāko ziņu nodaļu, bija atbildīgais redaktors Gallijs.

Studijā Gallijs strādāja no piecdesmito gadu sākuma, kad tā tika dibināta, un nebeidza atkārtot, ka no šejienes viņu iznesīs ar kājām pa priekšu. Viņš pametīs darbu tikai pēc nāves. Gallijs strādāja sešpadsmit stundas dienā un sodījās par katru brīdi, kuru nepavadīja darbā. Sarunājoties ar kolēģiem, viņš lietoja sulīgus izteicienus un neskaitāmus salīdzinājumus. Gallijs bieži dalījās atmiņās par studijas darbības pirmsākumiem, un likās, ka dzīves ārpus darba telpām viņam nemaz nav. Gallija kristītais vārds bija Jārbovs, bet to zināja tikai daži cilvēki. Visi pārējie viņu pazina vienīgi kā Galliju.

-            Vai tu beidzot izstāstīsi visu, ko zini par nolaupīšanu, vai nē?

Viņš nesteidzās.

-    Kas notiks ar tavu atvaļinājumu?

-    Nekas, es joprojām esmu atvaļinājumā.

-    Ak tā gan, ko?

-           Esmu! Es netaisos no tā atteikties, tikai nedaudz atlieku, tas arī viss.

-    Bet ko teiks tavs jaunais draudziņš?

-    Cik reizes es varu atkārtot, ka man nav drauga?

Klausulē atskanēja Gallija aizsmakušie hroniska smēķētāja smiekli, kas lika manīt, ka viņš zina, ka viņa melo un

ka vina zina, ka viņš to zina.

-            Vai tev ir pie rokas piezīmju bloknots? - Gallijs pēkšņi pajautāja.

-Jā, protams.

Visi mikrobi, kuri bija saperinājušies uz lipīgās klausules, tagad droši vien pārvāksies pie viņas. Samierinājusies ar neizbēgamo, Taila atbalstīja klausuli pret plecu un, pieturēdama ar vaigu, izņēma no mugursomas pildspalvu un piezīmju blociņu.

-     Klāj vaļā! - viņa teica, nolikusi tos uz šaurā metāla plauktiņa zem telefona aparāta.

-    Puiša vārds ir Ronalds Deivisons, - Gallijs iesāka.

-    To es dzirdēju pa radio.

-      Šis Ronijs, tātad, mācās izlaiduma klasē, tāpat kā Dendija meita. Nekādas godalgas, skolu beidzot, puisim nespīd, tomēr viņš ir stabils B līmeņa skolnieks. Līdz šai dienai nekādu pārkāpumu. Šorīt trakā steigā izdrāzies no audzēkņu automašīnu stāvvietas ar savu Toyota pikapu, kurā ar bisi rokās sēdējusi Sābre Dendija.

-    Rasa Dendija meita.

-    Viņa vienīgais bērns.

-    Vai FIB ir iesaistīts?

-     FIB. Teksasas reindžeri. Ikviens, kurš var uzrādīt žetonu. Pat armijas Sieviešu korpuss. Visi, kam ir kāda saistība ar tiesībsargājošām instancēm.

Brīdi Taila apsvēra notikuma vērienīgumu. Pāris metru garais gaitenītis, kurā atradās maksas telefona aparāts, veda uz tualetes telpām. Uz vienām durvīm ar zilu eļļas krāsu bija ar šablonu uzkrāsota kovbojmeitene bārkstainos svārkos, uz otrām - zēns kovbojbiksēs un milzīgā cepurē ar metienam sagatavotu laso virs galvas.

Pametusi skatienu uz veikala pusi, Taila ievēroja ievērības cienīgu parādību - garu, slaidu vīrieti ar zemu, teju vai līdz uzacīm nobīdītu kovboju cepuri. Viņš pamāja kasierei, kuras galvu rotāja sīksprogaini, ar ilgviļņiem izmocīti mati bāli dzeltenīgā tonī.

Netālu no Tailas kāds vecāks pāris nepacietīgi pētīja plauktā saliktās preces, acīmredzot ilgodamies ātrāk atgriezties savā Winnebago. Vismaz Taila nosprieda, ka Winnebago, ko viņa bija pamanījusi ārpusē pie benzīna tanka, pieder šiem ļaudīm. Sieviete caur savām bifokālajām brillēm centās salasīt uzrakstu uz plauktā stāvošās burciņas.

-    Jalapeno piparu želeja? Apžēliņ! - viņa iesaucās.

Tad vecīgais pāris ienāca gaitenī un devās uz tualetes

telpu pusi.

-    Neuzkavējies pārāk ilgi, Gledis, - piekodināja vīrietis. Viņa bālās, bezspalvainās kājas, sākot no maisveidīgajiem haki krāsas šortiem līdz biezzoļainās sporta kurpēs apautajām pēdām, izskatījās smieklīgi tievas.

-     Tev savas darīšanas, man - savējās! - sieviete atcirta un, ejot garām, uzmeta Tailai vīrieši-domā-ka-viņi-tie- gudrie-bet-mēs-zinām-labāk skatienu. Citā reizē Taila būtu sievietei uzsmaidījusi un noraudzījusies vecīgajā pārī kā pievilcīgos un mīļos cilvēciņos, taču šoreiz viņa bija pārāk aizņemta, pārskatot piezīmes, kurās bija vārds vārdā pierakstījusi visu Gallija teikto.

-    Tu sacīji "ar bisi rokās". Izklausās savādi.

-    Vai proti glabāt noslēpumus? - Gallijs pazemināja balsi. - Jo, ja tas kļūs zināms pirms mūsu pārraides, cietīs mana pakaļa. Mēs esam tālu priekšā citām studijām un presei visā pavalstī.

Taila sajuta pakausī tirpoņu, kas uzradās vienmēr, kad viņa nojauta, ka tūlīt izdzirdēs kaut ko tādu, par ko nevienam citam reportierim nav ne jausmas. Vai kad atklāja kādu jaunu paņēmienu, kas viņas pārraidi padarīs atšķirīgu no citām. Vai kad paredzēja, ka varētu saņemt apbalvojumu žurnālistikā vai vismaz uzslavu no kolēģiem. Vai ka viņai garantēts laiks Nine Live, galvenajā ziņu pārraidē.

-    Kam lai es to stāstītu, Gallij? Redzu te vienīgi tikko no prērijas atjājušu kovboju, kurš pērk iepakojumu ar sešām alus skārdenēm, žiperīgu padzīvojušu kundzīti un viņas vīru, kuri, pēc izrunas spriežot, iebraukuši no citas pavalsts. Vēl ir divi angliski nerunājoši meksikāņi. - Pēdējie bija tikko ienākuši veikalā. Taila dzirdēja, kā viņi savā starpā sarunājas spāniski, gaidot, kamēr mikroviļņu krāsnī sildās pikantie kukurūzas plāceņi.

-    Linda… - Gallijs iesāka.

-    Linda? Tu piesaistīji Lindu?

-    Tu taču esi atvaļinājumā, ja atceries.

-    Atvaļinājumā, kuru tu man uzspiedi! - Taila sašutusi iesaucās.

Linda Hārpere bija sasodīti laba reportiere un viņas sāncense. Taila jutās sāpināta, izdzirdot, ka Gallijs uzticējis tieši Lindai veidot reportāžu par tik vienreizīgu atgadījumu. Šī bija vienīgi viņas, Tailas, reportāža. Vismaz tā viņa uzskatīja.

-    Tu beidzot gribi dzirdēt vai nē? - Gallijs nepacietīgi noprasīja.

-Jā.

Vīrietis iznāca no tualetes un, aizgājis līdz tirdzniecības zālei, apstājās, lai pagaidītu sievu. Laiku kavēdams, viņš izvilka no ceļojumu somas videokameru un sāka ap to knibināties.

-    Šopēcpusdien Linda intervēja Sābres Dendijas labāko draudzeni, - Gallijs stāstīja. - Pieturies, ka nenokrīti! Dendija meita ir stāvoklī no Ronija Deivisona. Vismaz astotajā mēnesī. Viņi turējuši savas attiecības noslēpumā.

-    Kaut kas traks! Vai Dendijs neko nenojauta?

-              Cik noprotams no draudzenes stāstītā, neviens nav zinājis. Vismaz līdz vakarvakaram, kad jaunieši paziņojuši jaunumus saviem vecākiem un Rass Dendijs kļuvis vai traks no dusmām.

Tailas prāts drudžaini darbojās, līdz šim neskaidrais kļuva saprotams.

-           Tātad tā nav nolaupīšana, bet stāsts par mūsdienu Romeo un Džuljetu.

-    Es tā neteiktu.

-Bet?

-             Bet pirmajā brīdī tā varētu šķist. Tā domā Sābres labākā draudzene un uzticības persona. Viņa apgalvo, ka Ronijs Deivisons dievina Sābri un neļaus ne matam nokrist no mīļotās galvas. Rasels Dendijs vairāk nekā gadu esot cīnījies pret šo draudzību. Neviens jau nevar būt pietiekami labs viņa meitai, turklāt abi ir par jaunu, lai būtu pārliecināti par savu jūtu dziļumu, puisis vēl pārāk zaļš un tā tālāk. Apmēram skaidrs?

-Jā.

Skaidrs bija arī tas, ka nevis Lindai Hārperei, bet gan Tailai Makojai vajadzēja veidot materiālu par šo notikumu. Sasodīts! Atradusi īsto reizi aiziet atvaļinājumā!

-    Es tūlīt pat braukšu atpakaļ, Gallij!

-Nē.

-            Tu speciāli atsūtīji mani uz šo elles kaktu, lai es nepaspētu laikā atgriezties.

-    Nav tiesa.

-    Cik tālu es esmu no Elpaso?

-    Elpaso? Kāds visam notiekošajam sakars ar Elpaso?

-            Vai līdz Sanantonio. Kas tuvāk. Ja braukšu visu nakti, es pagūšu uz pirmo Dienvidrietumu reisu. Vai tev ir pie rokas saraksts? Cikos pirmā rīta lidmašīna izlido uz Dalasu?

-           Paklausies, Taila. Te mēs visu kontrolējam. Bobs seko tam, kā veicas bēgļu meklēšana; Lindas pārziņā ir abu bērnu draugi, skolotāji un ģimenes; Stīvs dežurē Dendija savrupmājā, lai būtu tur, ja zvanīs un pieprasīs izpirkuma maksu… kam es neticu. Un visbeidzot - abus jauniešus var panākt, pirms tu nokļūsti Dalasā.

-    Tad ko es daru šajā nolādētajā nomalē?

Vecais vīrs pār plecu atskatījās uz Tailu.

-           Paklusē un klausies, - nošņāca Gallijs. - Pirms dažām nedēļām Sābre esot draudzenei ieminējusies, ka viņa kopā ar Roniju varētu aizlaisties uz Meksiku.

Ātri aprēķinājusi, ka atrodas Meksikas robežai tuvāk nekā Dalasai, Taila jautāja:

-    Uz kurieni tieši?

-           To meitene nezināja. Vai negribēja teikt. Lindai nācās no viņas katru vārdu vilkšus izvilkt. Viņa negribot pievilt draudzenes uzticību. Vienu gan pateica: Ronija tēvs - īstais tēvs, zēna māte ir otrreiz precējusies, - jūt līdzi abiem mīlētājiem un kaut kad agrāk piedāvājis atbalstu, ja pēc tāda rastos vajadzība. Tā, lūk! Cerams, tagad tu nožēlo, ka brēci uz mani… kad esmu tev pateicis, uz kurieni viņi, iespējams, devušies.

-    Uz Hēru.

-    Nomierinājies?

Taila neatvainojās, un Gallijs to nemaz negaidīja.

-    Kas vēl to zina?

-            Neviens, bet gribētu gan. Mēs varam priecāties, ka Hēra ir sīka pilsētele un atrodas tālu no lielceļiem. Bet, tikko šī informācija nonāks atklātībā, visi gāzīsies uz turieni. Lietā tiks likti pat helikopteri. Un tomēr mums ir handikaps.

-           Gallij, es tevi mīlu! - Taila u*t>iidiftāti iesaucāS—Saki, kā lai izbraucu no šejienes?

Vecā dāma iznāca no tualetes un, pievienojusies vīram, pavēlēja tūlīt pat pārtraukt niekoties ar videokameru un nolikt to atpakaļ somā, pirms viņš nav paspējis kaut ko salauzt.

-             It kā tu mācētu apieties ar videokamerām! - vecais vīrs noburkšķēja.

-    Esmu lasījusi instrukcijas, bet tu ne!

Taila aizbāza ausi ar pirkstu, lai labāk sadzirdētu Galliju.

-    Kā sauc tēvu? Ceru, ka Deivisons.

-    Man ir vina adrese un telefona numurs.

Taila steidzīgi pierakstīja.

-    Vai man būs norunāta tikšanās ar vinu?

-            Mēs pie tā strādājam. Viņš var nepiekrist runāt kameras priekšā.

-    Es viņu pierunāšu. - Taila par to nešaubījās.

-           Operators ieradīsies ar helikopteru. Jūs satiksieties Hē- rā. Intervē Deivisonu rīt, tiklīdz saņemsim viņa piekrišanu. Pēc tam vari turpināt savu ceļojumu.

-    Ja vien Hērā neatgadīsies vēl kas interesants.

-            Nu nē! Tāds ir noteikums, Taila. - Iztēlē viņa redzēja Galliju stūrgalvīgi purinām galvu. - Izdari, kas darāms, un tad dodies uz Endželfairu. Punkts. Pārrunas beigušās.

-             Kā teiksi, - Taila labprāt piekrita. Pastrīdēties varēs, ja apstākļi iegrozīsies citādi.

-            Tātad Rojofleta… apskatīsimies… - Droši vien autoceļu karte atradās turpat pa rokai, jo jau pēc pāris sekundēm Gallijs paskaidroja, kā tikt līdz Hērai.

-            Pārāk ilgi nebūs jābrauc, - viņš nobeigumā teica. - Vai esi pietiekami žirgta? Miegs nenāk?

Viņa nekad nejutās mundrāka kā tajās reizēs, kad laimējās tikt uz pēdām sensācijai. Grūtības tad sagādāja nepieciešamība ik pa brīdim atslēgties un iemigt.

-            Sameklēšu te kaut ko, kas satur spēcīgu devu kofeīna, - viņa mierināja Galliju.

-           Tiklīdz esi galā, dod man ziņu. Rezervēju tev numuru pilsētas vienīgajā viesnīcā. Garām nepabrauksi, jo tā atrodas pie luksofora - arī vienīgā visā pilsētā. Tevi gaidīs. - Gallijs krasi mainīja sarunas tēmu. - Vai tavs jaunais draudziņš nedusmosies?

-    Pēdējo reizi saku - man nav neviena jauna drauga!

Taila pakāra klausuli un tūlīt to atkal pacēla, lai piezvanītu draugam, ar kuru nesen bija iepazinusies.

Džozefs Markuss bija tāds pats darbaholiķis kā viņa. Viņam vajadzēja izlidot nākamās dienas rītā, un Taila paredzēja, ka šovakar draugs sēdēs birojā līdz vēlai naktij, lai pirms aizbraukšanas savestu kārtībā darījumu papīrus. Tā arī bija. Džozefs pacēla klausuli pēc otrā signāla.

-    Vai par virsstundām daudz maksā? - viņa pazobojās.

-Taila? Sveika! Cik labi, ka piezvanīji!

-    Baidījos, ka būsi jau aizgājis.

-    Ieradums. Kur tu esi?

-    Kaut kur pasaules otrā malā.

-    Vai viss kārtībā? Ar mašīnu nekas nav atgadījies?

-            Viss ir lieliski! Zvanu tev vairāku iemeslu dēļ. Vispirms, esmu noilgojusies pēc tevis.

Tas bija taktisks gājiens. Apstiprinājums, ka noruna par ceļojumu paliek spēkā. Varbūt tas tiks nedaudz pārcelts, bet ne atcelts. Iesākumā jāiegalvo, ka viss ir vislabākajā kārtībā, tad jāpaziņo par nelielajām izmaiņām romantiskajā iecerē.

-    Jau? Mēs taču vakar vakarā tikāmies.

-           Jā, uz īsu brīdi. Bet diena bija tik gara… Turklāt gribu atgādināt, lai tu neaizmirsti iemest ceļasomā peldbikses - peldvieta tur ir publiska.

Mirkli klusējis, viņš sacīja:

-    Ļoti labi, ka piezvanīji. Man tev kas jāsaka, Taila.

Džozefa balss tonis atturēja Tailu no vieglprātīgas atbildes. Viņa neko neteica, tik pacietīgi gaidīja, kad tiks pārtraukta ieilgusī klusuma pauze.

-            Es grasījos piezvanīt tev šodien pa mobilo telefonu, lai gan šī nav tāda saruna… jo… Es patiešām jūtos nožēlojami, ka man tev tas jāsaka. Tu pat iedomāties nevari, cik man žēl!

Taila turpināja klusēt.

-    Baidos, ka es rīt nekur nevarēšu braukt.

Viņa izdvesa aizturēto elpu. Tas, ka Džozefam radies iemesls aizkavēties, mazināja Tailas vainas apziņu. Bet pirms viņa paguva ko bilst, vīrietis turpināja:

-    Zinu, cik ļoti tu cerēji uz šo mazo ceļojumu… Es arī.

-            Tev nav jājūtas pārāk vainīgam, Džozef, - Taila rāmā balsī teica. - Patiesībā es tev zvanu tādēļ, lai pateiktu, ka man vajadzīgas pāris dienas, pirms varēšu doties uz End- želfairu. Es pat priecājos, ka arī tu nevari tikt. Vai tu varētu iekārtoties tā, ka mēs tiekamies, teiksim, otrdien, nevis rīt?

-            Tu nesaprati mani pareizi, Taila. Es vispār nevaru ar tevi tikties.

Taila atkal aizturēja elpu.

-    Es saprotu. Cik žēl… Nu, jā…

-            Mājās ārkārtīgi saspīlēta atmosfēra. Sieva atrada lidmašīnas biļeti un…

-    Kā tu teici?

-    Es teicu, sieva atrada…

-    Tu esi precējies?

-    Nu… jā… Es domāju, ka tu zini.

-            Nē. - Seja pēkšņi šķita stinga un nejūtīga. - To jūs man aizmirsāt pateikt, Markusa kungs!

-    Tāpēc, ka manai laulībai nav nekāda sakara ar tevi… ar mums. Jau ilgu laiku tā nav īsta laulība. Ja tu ļautu paskaidrot, kāda patiesībā ir situācija manā ģimenē, tu visu saprastu.

-     Tu esi precējies. - Šoreiz tas bija secinājums, nevis jautājums.

-    Taila, paklausies…

-     Nē, nē, es neklausīšos, Džozef! Es pārtraucu sarunu, tu, melīgais kucesdēls!

Taila pakāra klausuli, kurai pirms desmit minūtēm nebija gribējusi pat pieskarties, un labu brīdi neatrāva no tās plaukstu. Turēdamās pie lipīgās klausules kā slīcējs pie salmiņa, viņa noliecās uz priekšu un atbalstīja pieri pret aparātu.

Precējies! Viņš bija šķitis pārāk labs, lai tā būtu patiesība. Izskatīgais, pievilcīgais, draudzīgais, asprātīgais, sportiskais, veiksmīgais un materiāli nodrošinātais Džozefs Markuss izrādījās precējies. Ja nebūtu šīs nelaimīgās aviobiļetes, viņa būtu ielaidusies mīlas dēkā ar precētu vīrieti!

Taila apspieda kaklā kāpjošo nelabuma sajūtu un pamazām nomierinājās. Vēlāk viņa salaizīs ievainotās patmīlības brūces, nostrostēs sevi, ka bijusi tik naiva, pasūtīs šo vīrieti pie visiem velniem. Šobrīd viņu gaidīja darbs.

Džozefa atzīšanās bija Tailu satriekusi un ārkārtīgi saniknojusi. Viņa jutās sāpīgi ievainota, bet vēl vairāk - samulsusi par pašas lētticību. Nu ko, vēl jo vairāk nedrīkst ļaut šim nožēlojamajam kucesdēlam traucēt viņas darbu!

Tailai darbs bija panaceja un dzīves saturs. Viņa strādāja, kad jutās laimīga. Strādāja, kad bija noskumusi. Strādāja, kad nejutās īsti vesela. Darbs bija glābiņš, tas ārstēja no visām nebūšanām. Darbs bija zāles pret visu… arī, kad sirds sāpēja tik ļoti, ka likās - tūlīt jāmirst.

To viņa zināja no pieredzes.

Taila savāca iedragātā lepnuma lauskas līdz ar piezīmēm par notikumu ar Dendija meitu un Gallija norādījumiem, kā aizbraukt uz Hēru, un pavēlēja sev saņemties.

Pēc ilgstošās stāvēšanas šaurajā, pustumšajā gaitenī dienasgaismas spuldzēm izgaismotā tirdzniecības zāle likās žilbinoši gaiša. Kovbojs bija aizgājis. Pavecais pāris šķirstīja žurnālus. Spāniski runājošie vīrieši ēda savus pikantos kukurūzas plāceņus un paklusām sarunājās.

Ejot tiem garām uz saldējamā skapja pusi, Taila juta sev pievērstus viņu caururbjošos skatienus. Viens kaut ko pateica, otrs ieņirdzās. Nebija grūti uzminēt sacītā jēgu. Tailas spāņu valodas zināšanas bija diezgan virspusējas.

Atbīdījusi saldētavas durvis, viņa izcēla kolas skārdeņu paku un paņēma no blakus plaukta paciņu saulespuķu sēklu. Koledžas laikā Taila bija atklājusi, ka sāļo sēklu čaulas pārkošana ir lielisks līdzeklis, kā mācoties aiz- gaiņāt miegu. Cerams, tas līdzēs arī gaidāmajā nakts pārbrauc ienā.

Brīdi viņa apsvēra, vai nepaņemt arī karameles šokolādē, tomēr atturējās. Nevar taču ļauties neapdomīgām vēdera orģijām tikai tādēļ, ka vīrietis, ar kuru esi satikusies dažas nedēļas, izrādījies precēts nelietis. No otras puses, ja tas nepieciešams ārst…

Novērošanas kamera stūrī pie griestiem burtiski uzsprāga, izšķiezdama uz visām pusēm stikla un metāla lauskas.

Taila instinktīvi atlēca tālāk no apdullinošā trokšņa avota.

Kamera nebija uzsprāgusi pati no sevis. Kāds jauneklis bija ienācis veikalā un to sašāvis. Tagad viņš pavērsa revolveri pret kasieri, kuras īsais kliedziens šķita tik aizsmacis un čerkstošs, it kā būtu iesalis kaklā.

-            Šī ir aplaupīšana! - jauneklis teica skaļi, dramatiski un pilnīgi nevajadzīgi, jo viss tāpat bija skaidrs, un pavēlēja jaunajai sievietei, kura bija ienākusi kopā ar viņu: - Sābre, uzmani pārējos! Brīdini mani, ja kāds pakustas!

-    Labi, Ronij!

Nu ko, iespējams, ka es miršu, Taila nodomāja, bet materiāls reportāžai man ir!

Un nemaz nevajadzēja braukt uz Hēru, lai pie tā tiktu. Tas pats ieradās pie viņas.

2. NODAĻA

-            Jūs! - Ronijs Deivisons norādīja ar revolveri uz Tai- lu. - Nāciet šurp un nogulieties uz grīdas!

Nespēdama pakustēties, Taila skatījās uz iebrucēju.

-Ātri!

Nometusi zemē saulespuķu sēklu paciņu un kolas iesaiņojumu, Taila aizgāja un nogūlās, kur viņš bija norādījis. Tagad, pārvarējusi pirmo šoku, viņa ar pūlēm valdījās, lai nepajautātu Ronijam, kāpēc cilvēka nolaupīšanai jāpievieno vēl arī bruņota laupīšana.

Viņa gan šaubījās, vai šobrīd jaunais cilvēks atbildēs uz jautājumiem. Turklāt, kamēr Taila nezināja, ko viņš plāno darīt ar saviem ķīlniekiem, nez vai būtu saprātīgi atklāt, ka viņa ir televīzijas žurnāliste un pazinusi tos abus.

-           Nāciet šurp! - Ronijs pavēlēja vecīgajam pārim. - Gulties! - Tad pamāja ar ieroci meksikāņiem. - Jūs abi! Gulties šeit! Veicīgāk!

Vecais vīrs un sieviete paklausīja bez ierunām. Meksikāņi palika stāvam.

-    Ja neklausīsiet, es jūs nošaušu! - kliedza Ronijs.

Galvu nepacēlusi, Taila teica grīdas dēļiem:

-    Viņi nesaprot angliski.

-    Klusēt!

Ronijs Deivisons apgāja valodas barjeru, izteiksmīgi novicinādams revolveri. Lēni un negribīgi abi meksikāņi pievienojās Tailai un pavecajam pārim.

- Rokas aiz galvas!

Visi darīja, kā teikts.

Ilgajās žurnālistes gaitās Taila ne reizi vien bija pārraidījusi reportāžas no vietām, kur nevainīgi nozieguma aculiecinieki tika atrasti guloši uz grīdas ar šāviena brūci pakausī - nogalināti vienīgi par to, ka nepareizā laikā atradušies nepareizā vietā. Vai arī viņas dzīve beigsies tādā veidā?

Dīvaini, bet Taila jutās drīzāk saniknota, nekā nobijusies. Viņa vēl nebija paguvusi izdarīt visu iecerēto. Braukšana ar sniegadēli izskatījās tik aizraujoša! Taču viņai nekad nebija laika iemācīties to darīt. Labojums: viņa nebija mēģinājusi izbrīvēt laiku. Viņa nebija redzējusi Napa ieleju. Gribējās vēlreiz pabūt Parīzē… Ne vidusskolas ekskursijā un stingrā uzraudzībā, bet vienai - pieaugušai un brīvai - paklaiņot pa pilsētas bulvāriem.

Vienu mērķi viņa bija teju, teju sasniegusi. Taila iedomājās par visiem tiem sižetiem, kurus vairs neveidos, ja dzīve tagad aprausies. Bet Nine Live uzaicinās Lindu Hār- peri, jo tās galvenā sāncense būs izstājusies no spēles. Ārkārtīgi nepatīkama doma!

Nejau visi Tailas sapņi saistījās ar karjeru. Sarunājoties ar savām neprecētajām draudzenēm, viņa bieži izmeta jociņus par bioloģisko pulksteni, taču patiesībā sāpīgi pārdzīvoja tā nepielūdzamos tikšķus. Ja viņa šonakt mirs, arī sapnis par bērniem paliks nepiepildīts.

Un vēl viena lieta. Vissvarīgākā. Smagā vainas apziņa, kas uzkurināja viņas godkāri. Vēl viņa nebija pietiekami daudz darījusi, lai to izlīdzinātu. Vēl nebija atlīdzinājusi par skarbajiem, dusmās vieglprātīgi izmestajiem vārdiem, kas traģiskā kārtā izrādījās pravietiski. Viņai jādzīvo, lai kaut kad atgūtu sirdsmieru.

Aizturējusi elpu, Taila gaidīja nāvi.

Bet Deivisona uzmanība bija pievērsta kam citam.

-    Tu tur, stūrī! - viņš uzkliedza. - Veikli šurp! Vai es nošaušu abus vecos! Veiklāk!

Taila lēnītēm pacēla galvu un, ieskatījusies platleņķa spogulī, kas karājās stūrī pie griestiem, konstatēja, ka ir kļūdījusies. Kovbojs nebija aizgājis. Tagad viņš mierīgi nolika atpakaļ grozāmajā plauktā grāmatu mīkstos vākos. Vienmērīgā solī tuvodamies, viņš noņēma cepuri un garāmejot nolika uz viena no plauktiem. Tailai spogulī redzamā seja šķita pazīstama, bet viņa nosprieda, ka droši vien ievērojusi vīrieti brīdī, kad tas ienāca veikalā.

Piemiegtās acis, no kuru ārējiem kaktiņiem pletās taisnu grumbiņu vēdeklis, nekustīgi lūkojās Ronijā Deivisona. Lūpas nopietni sakniebtas. Sejā iegūlusies tu-velti-sarež- ģī-man-dzīvi izteiksme. Un Ronijs Deivisons to saprata. Viņš nervozi pārlika revolveri no vienas plaukstas otrā. Kovbojs nogūlās blakus vienam no meksikāņiem un salika rokas aiz pakauša.

Pa šo laiku kasiere bija pārlikusi naudu no kases aparāta plastikāta iepirkumu maisiņā un tagad pasniedza to Sābrei Dendijai. Izskatījās, ka tajā atrodas diezgan prāva summa.

-    Nauda ir pie manis, Ronij, - paziņoja Fortvortas bagātākā vīra meita.

-     Labi. - Jauneklis mirkli vilcinājās, kā nezinādams, ko darīt tālāk, tad uzsauca kasierei: - Nogulieties pie pārējiem! ^

Nabaga sievietes apģērbs bija līdz pēdējai vīlītei piesūcies ar baiļu sviedriem. Kad viņa nogūlās blakus, Taila ievēroja kaulainās, ar ļenganu ādu apvilktās rokas. Sieviete vairākas reizes nožagojās.

Katrs no gūstekņiem uz riskanto situāciju reaģēja savā veidā. Vecīgais pāris ignorēja Ronija pavēli salikt rokas aiz pakauša. Vīrieša labā plauksta bija cieši aptvērusi sievas kreiso.

Tūlīt tas notiks, Taila nodomāja, tagad viņš mūs visus nogalinās.

Viņa aizvēra acis un mēģināja lūgt Dievu, taču pārāk sen nebija to darījusi un nespēja atcerēties vārdus. Viņa centās atsaukt atmiņā karaļa Džeimsa Bībeles poētiskos vārdus*. Taila vēlējās, lai viņas lūgums būtu saviļņojošs, pārliecinošs, iespaidīgs un pietiekami spēcīgs, lai spētu novērst Dieva uzmanību no citām lūgsnām, kas šajā brīdī nonāca līdz viņam.

Varbūt, ka Dievs nepieņems egoistisko vēlēšanos palikt dzīvai, tomēr vienīgie vārdi, ar kuriem Taila vērsās pie viņa, bija: "Dievs Tēvs debesīs, lūdzu, nepieļauj, ka mani nogalina!"

Skaļš kliedziens pāršķēla klusumu, un pirmajā brīdī Tailai likās, ka kliedz kasiere. Vina uzmeta ašu skatienu blakus gulošajai sievietei, lai redzētu, kādām mocībām tā tiek pakļauta. Tomēr nē, kasiere vienīgi klusi šņukstēja.

Tā bija Sābre Dendija, kura tagad skaļi novaidējās:

-    Ak mans Dievs! Ronij!

Zēns piesteidzās pie viņas.

-    Sābre, kas par lietu? Kas noticis?

-Es domāju, ka… Ak kungs!

Taila nespēja nepacelt galvu un nepaskatīties, kas atgadījies. Meitene raudāja, viņas skatiens bija kā piekalts peļķei uz grīdas starp kājām.

*'"Karaļa Džeimsa Bībele" ir Bībeles tulkojums, kas publicēts Anglijā 1611. g. Džeimsa I valdīšanas laikā. Tās izteiksmīgā un poētiskā valoda iespaidoja gandrīz visus autorus, kas rakstīja angļu valodā, sākot ar 17. gs. un turpmāk. Tulkojuma pamatā lielākoties ir Viljama Tindeļa lieliskais Bībeles tulkojums 1525. g.

-    Viņai nogāja ūdeņi!

Ronijs strauji pagrieza galvu un paskatījās uz Tailu.

-Ko?

-            Viņai nogāja ūdeņi, - Taila atkārtoja ar daudz lielāku nosvērtību, nekā izjuta. Patiesībā viņas sirds mežonīgi dauzījās. Notikušais varēja pamudināt jaunekli pielikt visam punktu - nošaut lieciniekus, pēc tam steigšus aizbraukt un ķerties pie jaunās problēmas risināšanas.

-            Tā gan, jaunais cilvēk, - vecīgā sieviete, bezbailīgi piecēlusies sēdus, uzrunāja Roniju tikpat striktā tonī, kādā pirmīt bija strostējusi vīru par ņemšanos ap videokameru. - Bērns ir klāt.

-            Ronij! Ronij! - Sābre sabīdīja bezpiedurkņu vasaras kleitas apakšmalu starp ciskām, it kā tā varētu aizkavēt lietu dabisko norisi. Meitenes kājas saļodzījās, viņa nokrita uz ceļiem un atsēdās uz saviem papēžiem. - Ko mēs tagad darīsim?

Viņa bija pārbijusies. Neviens no abiem jauniešiem nešķita īpaši sagatavots bruņotai laupīšanai. Nedz arī bērna piedzimšanai. Sekodama Gledisas piemēram, arī Taila piecēlās sēdus.

-    Es ieteiktu… - viņa ierunājās.

-    Apklustiet! - Ronijs uzkliedza. - Visiem klusēt!

Turēdams revolveri pavērstu pret ķīlniekiem, Ronijs notupās blakus Sābrei.

-    Vai viņām ir taisnība? Vai tas nozīmē, ka bērns dzimst?

-            Jā. - Meitene pamāja ar galvu. Pār viņas vaigiem ritēja asaras. - Piedod…

-            Viss kārtībā. Cik ilgs laiks… Pēc cik ilga laika viņš būs piedzimis?

-    Es nezinu. To nevar tā precīzi pateikt.

-    Vai tev sāp?

Meitenes acis atkal pieplūda asarām.

-    Jau vairākas stundas.

-    Stundas! - Ronijs satraukti iesaucās.

-    Bet ne stipri. Ne pārāk stipri.

-    Kad tās sākās? Kāpēc tu neko neteici?

-    Ja dzemdību sāpes…

-    Es teicu - apklustiet! - viņš uzkliedza Tailai.

-            Ja viņa jau labu laiku cietusi dzemdību sāpes, - Taila nesatricināmi turpināja, cieši raudzīdamās puisim acīs, - jums vajadzētu meklēt mediķu palīdzību. Pie tam nekavējoties.

-            Nē! - Sābre steidzīgi iebilda. - Neklausies viņā, Ronij! - Viņa iekrampējās sava drauga piedurknē. - Ar mani viss ir kārtībā! Es…

Sāpes atsākās. Meitenes sejiņa saviebās. Viņa tvēra pēc elpas.

-             Ak Dievs! Jēzus! - Iecirtis zobus apakšlūpā, Ronijs nenovērsa acis no Sābres sejas. Ierocis viņa rokā nodrebēja-

Viens no meksikāņiem - augumā mazākais - pielēca kājās un metās jauniešu virzienā.

-    Nē! - Taila iesaucās.

Kovbojs mēģināja saķert meksikāni aiz kājas, bet nokavēja.

Ronijs izšāva.

Ar apdullinošu troksni lode ietriecās saldētavas skapja stikla durvīs - tās sabirza sīkās drumslās - un ieurbās lielā plastmasas kannā. Apkārtējos plauktus noklāja stiklu šķembas un piena šļakatas.

Meksikānis tik spēji apstājās, ka augums nosvērās uz priekšu, pēc tam atšāvās atpakaļ, it kā viņa zābaki būtu pēkšņi pienagloti pie gndas.

-      Atkāpies vai es tevi nošaušu! - Ronija seja pieplūda asinīm. Nevajadzēja zināt angļu valodu, lai saprastu teiktā jēgu. Garākais meksikānis klusi un ātri kaut ko spāniski pateica savam biedram, tas aizgāja un apsēdās agrākajā vietā.

Taila paskatījās uz viņu un nikni sacīja:

-     Jūs gandrīz dabūjāt lodi savā stulbajā galvā. Pietaupiet varonību citai reizei, labi? Es negribu, lai mani nogalina jūsu muļķības dēļ!

Meksikānis, kaut arī nezināja angļu valodu, pēc intonācijas saprata domu, un viņa acis iegailējās aizskartā pašlepnumā, taču Tailu tas neuztrauca.

Viņa pagriezās pret jauniešiem. Sābre gulēja uz sāniem, pievilkusi ceļgalus pie krūtīm, un izskatījās pavisam mierīga.

Turpretī Ronijs bija uz robežas - šķita, ka viņš tūlīt zaudēs paškontroli. Taila nespēja noticēt, ka vienas dienas laikā kāds varētu no kārtīga skolēna pārvērsties aukstasinīgā slepkavā. Viņa nedomāja, ka Ronijs grib kādu nogalināt, pat pašaizsardzības nolūkā ne. Viņš it viegli trāpītu meksikānim, ja vien būtu to gribējis. Patiesībā jauneklis šķita ne mazāk satriekts kā tie, pret kuriem bija pavērsis ieroci. Taila pieņēma, ka viņš izšāvis, lai piespiestu meksikāni apstāties, nevis gribēdams to nogalināt.

Vai arī viņa maldījās, liktenīgi maldījās.

Gallijs bija ieminējies, ka Ronijs Deivisons nāk no izirušas ģimenes. Zēna īstais tēvs dzīvoja tālu projām un, protams, dēlu apciemoja ne pārāk bieži. Ronijs dzīvoja kopā ar māti un patēvu. Bet ja nu bērnībā mazajam Roni- jam šādi ģimenes apstākļi radījuši psiholoģiskas problēmas? Ja nu zēna personība tikusi traumēta un piespiedu atšķirtība no miesīgā tēva gadu gaitā attīstījusi viņā spēcīgas naida jūtas un neticību labajam? Ja nu viņš slēpis sevī

slepkavniecisku dziņu tikpat veiksmīgi, kā abi ar Sābri bija pratuši noslēpt, ka meitene ir stāvoklī? Ja nu Rasela Dendija reakcija, uzzinot jaunumu, novedusi Roniju līdz izšķirošai robežai? Zēns bija izmisis, bet izmisums ir bīstams dzinulis.

Taila saprata, ka var kļūt par pirmo upuri, un tomēr nespēja gulēt un padevīgi gaidīt nāvi, nemēģinot neko darīt.

-    Ja jums rūp meitene…

-    Cik reižu jāsaka - apklustiet!

-            Ronij, es tikai mēģinu novērst nelaimi. - Tā kā jaunieši bija uzrunājuši viens otru vārdā, puisim nevajadzētu brīnīties, ka viņa zina, kā tos sauc. - Ja tu nemeklēsi palīdzību, nožēlosi to visu savu atlikušo dzīvi. - Viņš klausījās, un Taila turpināja: - Bērns taču ir tavs?

-    Pie velna! Ko jūs iedomājaties? Protams, ka mans!

-            Tādā gadījumā esmu pārliecināta, ka tu noteikti vēlies, lai viss būtu kārtībā kā ar Sābri, tā ar tavu bērnu. Viņai nepieciešama medicīniskā palīdzība.

-              Ronij, neklausies viņā! - atskanēja Sābres vārgā balss. - Sāpes vairs nav tik stipras. Galu galā izrādīsies, ka tā bija viltus trauksme. Ar mani viss būs kārtībā, ja vien varēšu brīdi atpūsties.

-            Es varu aizvest tevi uz slimnīcu. Te netālu vienai jābūt.

-            Nē! - Sābre uzslējās sēdus un ieķērās viņam plecos. - Viņš dabūs zināt! Viņš mūs uzmeklēs! Nē! Mēs šonakt pat taisnā ceļā brauksim uz Meksiku. Tagad, kad mums ir nauda, mēs to izdarīsim!

-    Es varētu piezvanīt savam tētim…

Sābre papurināja galvu.

-            Tēvs jau būs devies pie viņa. Pierunājis vai kā citādi panācis savu. Mums pašiem par sevi jārūpējas, Ronij, tāda ir mana pārliecība. Palīdzi man piecelties, un taisāmies projām no šejienes. - Bet, kad viņa rausās kājās, sākās nākamā sāpju lēkme un viņa ar abām rokām aptvēra izspīlēto vēderu. - Ak Dievs! Ak Dievs!

-            Pie velna! - Pirms Taila aptvēra, ko dara, viņa jau bija pielēkusi kājās.

-    Ei! - iesaucās Ronijs. - Gulties!

Taila, neveltījusi viņam ne mazāko uzmanību, pagāja garām un noliecās pie topošās mātes.

-            Sābre! - Viņa saņēma meitenes plaukstu. - Spied manu roku, kamēr sāpes pāriet. Tas varētu palīdzēt.

Sābre tik spēcīgi sagrāba viņas pirkstus, ka nokrakšķēja kauliņi. Taila klusēdama pacieta, un viņas kopā pārvarēja sāpju lēkmi. Kad meitenes saspringtie sejas vaibsti atslāba, Taila čukstus pajautāja:

-    Vai labāk?

-            M-jā… - meitene novilka un tūlīt pat pēkšņās bailēs iejautājās: - Kur Ronijs?

-    Tepat ir.

-    Es no tevis neatiešu ne soli, Sābre.

-           Manuprāt, tev jāliek, lai Ronijs piezvana uz 911, - Taila centās pierunāt.

-Nē!

-    Tu riskē gan ar sevi, gan ar bērniņu.

-    Viņš mūs atradīs! Viņš mūs noķers!

-            Kas? - vaicāja Taila, lai gan tāpat zināja. Rasels Dendijs. Vīrs ar nežēlīga biznesmeņa reputāciju. No tā mazumiņa, ko Taila zināja par šo cilvēku, varēja spriest, ka ne mazāk cietsirdīgs un nelokāms viņš ir arī attiecībās ar tuviniekiem.

-            Ejiet pie pārējiem, kundze! Nejaucieties mūsu darīšanās! - Ronijs strupi pavēlēja.

-            Tu pats mani iejauci savās darīšanās tajā brīdī, kad pacēli pret mani ieroci un draudēji nogalināt.

-    Ejiet pie pārējiem!

-Nē!

-    Paklausieties, kundze…

Viņš aprāvās, ieraudzījis kādu automašīnu nogriežamies no šosejas un iebraucam stāvvietā. Spilgta starmešu gaisma pārslīdēja veikala ieejai.

-            Sasodīts! Ei, jūs! - Viņš ātri paspēra pāris soļu un ar kurpes purngalu pabakstīja kasieri. - Celieties augšā! Nodzēsiet gaismu un aizslēdziet durvis!

Sieviete purināja galvu, atteikdamās uztvert sacītā jēgu un riskanto situāciju.

-            Dariet, ko viņš saka! - pavecā sieviete pavēlēja. - Ar mums nekas ļauns nenotiks, ja darīsim, ko viņš liek.

-             Pasteidzieties! - Automašīna apstājās pie viena no benzīna sūkņiem. - Nodzēsiet gaismu un aizslēdziet durvis!

Sieviete nedroši slējās kājās.

-            Es nedrīkstu slēgt veikalu līdz vienpadsmitiem. Vēl desmit minūtes.

Ja situācija nebūtu tik saspīlēta, Taila skaļi smietos par kasieres aklo pieķeršanos noteikumiem.

-            Dariet to tūlīt! - teica Ronijs. - Pirms viņš ir izkāpis no mašīnas.

Kasiere aizmeimuroja uz letes pusi, nostājās savā ierastajā vietā pie kases aparāta, noklikšķināja kādu slēdzi, un ārējās gaismas nodzisa.

-    Tagad aizslēdziet durvis!

Sekoja vēl viens klikšķis, un aizcirtās durvju elektroniskā slēdzene.

-    Kā tās var atslēgt?

Saprātīgs, Taila nodomāja. Negrib palikt ieslēgts kā lamatās.

-    Jānospiež šis te slēdzis, - kasiere paskaidroja.

Kovbojs un abi meksikāņi joprojām gulēja ar seju pret

grīdu, salikuši rokas aiz pakauša. Ja atbraucējs pienāktu pie durvīm, viņš tos neredzētu. Taila un Sābre atradās ejā starp plauktiem, arī ārpus redzamības robežām.

-              Visi palieciet savas vietās! - Ronijs piegāja pie vecīgās sievietes un, saņēmis aiz rokas, uzrāva kājās.

-    Nē! - iekliedzās vīrs. - Liec vinu mierā!

-            Muti ciet! - Ronijs uzbrēca. - Ja kāds pakustēsies, es vinu nošaušu!

-             Viņš mani nenošaus, Vern,- sieviete mierinoši teica. - Ar mani viss būs kartībā tik ilgi, cik ilgi visi paliks savās vietās.

Paklausot Ronija norādījumiem, Gledisa notupās viņam līdzās aiz zema saldējamā skapja. Pāri tā malai varēja redzēt veikala ieejas durvis.

Atbraucējs paraustīja durvis un, atklājis, ka tās aizslēgtas, uzsauca:

-    Donna! Vai tu tur esi? Kāpēc nodzēsi gaismu?

Donna, sagumusi pār leti, klusēja.

Vīrs centās ielūkoties caur stikla durvīm.

-           Tu tur esi, - viņš sauca, beidzot saskatījis kasieri. - Kas par lietu?

-    Atbildiet viņam, - Ronijs čukstus pavēlēja.

-            Es… esmu slima,- viņa sacīja pietiekami skaļi, lai ārpusē stāvošais sadzirdētu. »

-            Nekā tāda, ar ko es jau nebūtu slimojis, tev nav. Taisi vien vaļā. Viss, kas man vajadzīgs, ir benzīns par desmit dolāriem un paciņa "Miller Lite".

-    Es nevaru! - kasiere asarainā balsī sauca.

-            Netiepies, Donna! Viens mirklis, un es būšu jau projām. Vēl taču nav vienpadsmit, atver durvis!

-            Es nevaru! - Viņa nosvepstēja un, skaļā balsī iekliegušies: - Viņam ir ierocis, un viņš taisās mūs nogalināt! - nokrita aiz letes.

-    Nu ir sūdi!

Taila nesaprata, kurš no vīriešiem skaļi pateicis to, ko viņa tikai nodomāja. Vēl viņa nodomāja, ka atšķirībā no Ronija droši vien būtu kasieri nošāvusi.

Vīrs aiz durvīm zibenīgi atkāpās, pagriezās un metās uz savu automašīnu. Riepas nošņirkstēja vien, kad viņš atpakaļgaitā izbrauca no stāvvietas, strauji apgriezās un iz- drāzās uz šosejas.

-            Lūdzu, nenodariet pāri manai sievai, - monotoni atkārtoja vecais vīrs. - Es jūs ļoti lūdzu, nenodariet pāri Gledisai! Nenodariet pāri manai Gledisai!

-    Apklusti, Vern! Ar mani viss kārtībā.

Ronijs, pagriezies pret Donnu, nikni kliedza:

-            Kāpēc jūs tā darījāt? Kāpēc? Viņš izsauks policiju! Mēs esam slazdā! Pie velna, kāpēc jūs to darījāt!

Jaunekļa balsī vibrēja izmisums un bailes. Taila saprata, ka viņš ir tikpat nobijies kā pārējie. Varbūt pat vairāk. Jo, vienalga, kā situācija atrisināsies, viņam būs ne tikai jāatbild likuma priekšā, bet arī jāpārcieš Rasela Dendija dusmas. Lai Dievs viņam stāv klāt!

Ronijs pavēlēja kasierei iznākt no nišas aiz letes un nogulties tur, kur viņš to varētu paturēt acīs.

Taila nepaguva uzzināt, vai sieviete paklausīja. Visa viņas uzmanība pievērsās meitenei, kuru sagrāba kārtējie dzemdību sāpju viļņi.

-            Spied manu roku, Sābre! Elpo dziļi! - Vai tā bija pareizi? Elpot dziļi? Vismaz tā rādīja filmās. Sievietes pūta un elsa un… un kliedza pilnā balsī. - Elpo, Sābre!

-            Ei, ei! - piepeši iesaucās Ronijs. - Kur gan jūs tā dodaties? Atpakaļ vietā! Ei, ko es teicu!

Patlaban nebija īstais brīdis, lai provocētu satraukto jaunekli, un Taila gatavojās nepaklausīgajam - vienalga, kurš tas bija, - strikti ieteikt nomierināties. Viņa palūkojās augšup, taču skarbie vārdi palika neizteikti, ieraugot, ka dzemdētājai otrā pusē notupjas kovbojs.

-           Prom no viņas! - Ronijs piegrūda viņam pie deniņiem revolvera stobru, taču pienākušais vīrs nelikās to manām.

Plaukstas, kas izskatījās tā, ka ar tām varētu dzīt naglas lopu nožogojumos, liegi nogūlās uz meitenes vēdera un maigi pamasēja.

-           Es varu viņai palīdzēt. - Vīrieša balss bija piesmakusi un čerkstoša, it kā viņš nebūtu radis daudz runāt, it kā visi Rietumteksasas putekļi būtu nosēdušies viņa rīklē. Kovbojs palūkojās augšup uz Roniju.

-    Mani dēvē par Doku.

-    Jūs esat ārsts? - vaicāja Taila.

Vīrieša mierīgais skatiens pievērsās Tailai, un viņš atkārtoja:

-    Es varu viņai palīdzēt.

3. NODAĻA

-            Tu viņai ne pirkstu nepiedursi! - Ronijs nikni uzbļāva. - Pievāc savas pretīgās rokas!

Doks turpināja aptaustīt meitenes vēderu.

-           Varbūt, ka dzemdības jau sākušās. Nezinot, par cik atvēries dzemdes kakls, grūti konstatēt, cik tuvu ir dzemdību noslēgums. Taču sāpes bieži atkārtojas, tā ka varētu teikt…

-    Varētu?

Doks, palaidis gar ausīm Ronija jautājumu, nomierinoši uzplikšķināja pa Sābres plecu.

-    Vai tas ir tavs pirmais bērns?

-    Jā, kungs.

-    Sauc mani par Doku.

-    Labi.

-    Kad tu pamanīji pirmās sāpes?

-            Sākumā es jutos vienkārši, nu, tā jocīgi, jūs jau zināt. Ak, protams, jūs nezināt vis.

Vīrietis pasmaidīja.

-             Jā, man trūkst personīgās pieredzes. Pastāsti man, kādas tās ir tagad.

-    Kā pirms mēnešreizēm. Apmēram.

-           Vai šeit tu jūti spiedienu? Un spazmveidīgas sāpju lēkmes?

-            Jā, ļoti spēcīgas. Un mugura arī man sāp. Sākumā es domāju, ka tas no ilgās braukšanas pikapā, taču sāpes kļuva arvien spēcīgākas. Es neko neteicu, jo negribēju tevi uztraukt. - Viņa paskatījās uz Roniju, kurš, pārliecies pār Doka plato plecu, tvēra katru vārdu. Revolvera stobrs bija pavērsts pret pārējiem, kuri gulēja, izstiepušies uz grīdas.

-    Kad parādījās pirmie simptomi? - Doks jautāja.

-    Apmēram ap trijiem pēcpusdienā.

-            Jēzu! Sābre? - Ronijs novaidējās. - Pirms astoņām stundām? Kāpēc tu neko neteici?

Meitenes acis atkal pieplūda asarām.

-            Tāpēc, ka tas varētu izjaukt mūsu plānus. Lai kas notiktu, es gribu palikt pie tevis.

-            Ššš, - Taila papliķēja viņai pa roku. - Raudāšana padarīs visu sliktāku. Domā par bērniņu, kurš drīz nāks pasaulē. Nu jau vairs nebūs ilgi. - Viņa paskatījās Dokā. - Vai ne?

-    Ar pirmajām dzemdībām to nekad nevar droši pateikt.

-    Bet kā jūs domājat?

-            Pēc divām trim stundām. - Viņš piecēlās kājās un teica Ronijam: - Šonakt viņa dzemdēs. Cik dzemdības būs vieglas vai grūtas, atkarīgs no tevis. Grūtnieci nepieciešams hospitalizēt. Vajadzīga pienācīgi aprīkota dzemdību palāta un speciālistu palīdzība. Arī jaundzimušajam tūlīt pēc nākšanas pasaulē būs vajadzīga attiecīga aprūpe. Tāda ir situācija. Ko tu nolemsi?

Sābre iekliedzās, jo viņu bija sagrābusi kārtējā sāpju lēkme. Doks nometās ceļos un, uzlicis plaukstas uz meitenes vēdera, centās viņu mierināt. Ieraudzījusi vīrieša pierē ieguļamies dziļu grumbu, Taila satraukti iejautājās:

-    Kas ir?

-    Nav labi.

-Kas?

Viņš pakratīja galvu, liekot saprast, ka nevēlas runāt, meitenei dzirdot, taču Sābre kaut ko nojauta. Viņa izslējās.

-    Kaut kas nav tā, kā vajadzētu?

-            Nekas liels, Sābre, - mierinoši atbildēja Doks. - Vienīgi būs nedaudz sarežģītāk.

-    Kas būs sarežģītāk?

-    Vai tu zini, ko nozīmē "nepareiza guļa"?

Taila aizturēja elpu. Gledisa izdvesa nožēlas pilnu nopūtu.

-           Tas nozīmē, ka bērns… - Sābre norija kaklā sakāpušo kamolu, - ka bērns ir apgriezies otrādi.

Doks nopietni pamāja ar galvu.

-           Liekas, ka mazais ir ieņēmis nepareizu stāvokli. Ne ar galvu uz leju.

-    Ko darīt? - Sābre sāka šņukstēt.

-             Dažreiz nav jādara nekas. Bērniņš var apgriezties pats.

-    Vissliktākais, kas var notikt?

Doks paskatījās uz Roniju, kurš bija uzdevis jautājumu.

-            Ir jāizdara ķeizargrieziens, lai aiztaupītu mātei un bērnam šo mokošo procesu. Šādos gadījumos vaginālās dzemdības ir bīstamas un var apdraudēt dzīvību. Vai, to zinot, tu beidzot ļausi, lai kāds piezvana uz 911, un nodrošināsi Sābrei nepieciešamo palīdzību?

-            Nē! - iesaucās Sābre. - Es negribu braukt uz slimnīcu! Negribu!

Doks saņēma viņas plaukstu.

-    Tavs bērniņš var nomirt, Sābre.

-    Jūs man palīdzēsiet.

-    Man nav vajadzīgo instrumentu.

-            Vienalga jūs man varēsiet palīdzēt. Es zinu, ka varēsiet.

-            Sābre, lūdzu, uzklausi Doku, - Taila iejaucās. - Viņš zina, ko runā. Kad bērnam ir nepareiza guļa, dzemdības var būt ārkārtīgi sāpīgas. Tās var apdraudēt bērna dzīvību vai ietekmēt viņa attīstību. Lūdzu, pierunā Roniju uzklausīt Doka padomu. Piezvanīsim 911.

-            Nē, - meitene noteiktā balsī sacīja un stūrgalvīgi purināja galvu. - Jūs neko nesaprotat. Mans tēvs zvērēja, ka ne es, ne Ronijs nekad vairs neredzēsim savu bērnu pēc tam, kad tas būs piedzimis. Viņš atdos manu bērnu tālu prom!

-    Šaubos, vai…

Sābre neļāva Tailai pabeigt teikumu.

-            Viņš sacīja, ka bērns viņa acīs nav svarīgāks par pieklīdušu kucēnu, ko viņš nogādātu suņu patversmē. Un viņš vienmēr saka to, ko domā. Viņš atņems mums bērnu,

un mēs nekad vairs to neredzēsim. Tēvs izšķirs mūs ar Roniju. Viņš teica, ka to darīs, un izdarīs arī. - Sābre sāka raudāt.

-    Ak kungs! Nabaga bērni! - Gledisa nomurmināja.

Taila palūkojās pār plecu. Verns un Gledisa bija piecēlušies un sēdēja, piespiedušies viens otram, vīrs bija sargājoši apskāvis sievu. Viņu sejas pauda dziļu līdzjūtību.

Meksikāņi sačukstējās, naidīgi lūkodamies apkārt. Taila cerēja, ka viņi neperina domu atkal mesties virsū Roni- jam. Kasiere Donna gulēja ar seju pret grīdu un purpināja:

-    Kā tad, nabaga bērni! Gandrīz mani nogalināja!

Ronijs bija pieņēmis lēmumu. Viņš paskatījās uz Doku un sacīja:

-    Sābre vēlas, lai viņai palīdzētu jūs.

Izskatījās, ka Doks grasās iebilst, bet tad - varbūt tāpēc, ka laika strīdēties nebija, - mainīja domas.

-            Labi. Darīšu, ko varēšu. Iesākumam man viņa jāizmeklē vagināli.

-    Jūs gribat teikt,viņas…

-            Jā, tieši to es domāju. Man jāzina, cik tālu atvērusies dzemde. Atrodiet kaut ko, lai es varētu sterilizēt rokas.

-            Man ir dažas mitrās salvetes, - ieteicās Taila. - Tās ir antibakteriālas.

-    Jauki. Pateicos.

Taila gribēja piecelties, bet Ronijs viņu apturēja.

-            Dabūjiet tās un tūlīt atpakaļ. Atcerieties, es jūs vērošu.

Taila aizgāja līdz vietai, kur bija nometusi mugursomu, un sameklēja tajā salvešu paciņu. Tad, pamanījusi, ka Verns skatās uz viņu, savilka seju jautājošā izteiksmē un pacēla rokas, it kā turētu pie acs videokameru. Pirmā brīdī vecais vīrs apjuka, bet tad Gledisa iegrūda viņam sānos dunku un kaut ko pačukstēja. Sparīgi pamājis ar galvu, vīrs izslēja zodu, norādot uz plauktu, pie kura bija stāvējis brīdī, kad veikalā iebruka jaunieši.

Taila atgriezās pie Sābres un pasniedza salvetes Dokam.

-    Vai nevajadzētu palikt kaut ko apakšā?

-    Mums mašīnā ir pamperi pieaugušajiem.

-            Gledisa! - iesaucās Verns, acīmredzot samulsis par sievas atklātību.

-             Tie lieliski noderētu, - piekrita Taila, atcerēdamās vienreizējās lietošanas autiņus, ko bija pamanījusi uz tēvoča Pīta gultas pansionātā. Tie aiztaupīja nepieciešamību nomainīt gultas veļu ik reizi, kad pansionāta iemītniekiem gadījās kļūme. - Es aiziešu un atnesīšu.

-            Ne velna! - Ronijs iebilda. - Ne jūs. Ies vecais. Bet sieva, - viņš piemetināja, pamādams ar revolveri uz Gle- disu,- paliks šeit.

Gledisa noglāstīja Verna kaulaino ceļgalu.

-    Ar mani viss būs kārtībā, mīļais.

-    Tu esi pārliecināta? Ja ar tevi kaut kas notiks…

-             Nekas ar mani nenotiks. Šim zēnam ir svarīgākas rūpes.

Verns piecēlās, notrausa no šortiem putekļus un devās uz durvīm.

-    Labi, bet es nemāku iziet cauri stiklam.

Ronijs piebakstīja Donnai, kura tūlīt sāka lūgties, lai saudzē viņas dzīvību. Puisis pavēlēja viņai apklust un atvērt durvis. Kasiere paklausīja.

Pie durvīm vecais vīrs un Ronijs apmainījās izteiksmīgiem skatieniem.

-            Nebaidieties, es atgriezīšos, - Verns apsolīja. - Es nedarīšu neko tādu, kas apdraudētu manas sievas dzīvību. - Un, lai gan Ronijs Deivisons bija par piecdesmit mārciņām smagāks un par puspēdu garāks, vecais vīrs piedraudēja: - Ja jūs viņai nodarīsiet pāri, es jūs nogalināšu!

Ronijs atgrūda durvis, un Verns izgāja ārā. Viņa sīkais riksis izskatījās komiski. Taila noskatījās, kā vecais šķērso stāvvietu, aizskrien līdz benzīna sūknim un iekāpj savā Winnebago.

Doks klusā balsī sarunājās ar Sābri, kuru bija pārņēmusi kārtējā sāpju lēkme. Kad sāpes pierima, meitene atslābinājās un aizvēra acis. Taila paskatījās uz Doku, kurš domīgi vēroja meiteni.

-    Kā vēl es varētu palīdzēt?

-    Cimdi.

-    Apskatīšos, ko varēšu sameklēt.

-    Etiķi.

-    Parasto etiķi?

-            Mhm, - viņš piekrītoši atrūca un pēc īsa brīža piebilda: - Jūs izturaties apbrīnojami aukstasinīgi, neraugoties uz situāciju, kādā esam nonākuši.

-            Pateicos. - Viņi klusēdami skatījās uz Sābri, kura likās uz brīdi iesnaudusies. Taila klusi vaicāja: - Vai tas beigsies bēdīgi?

-            Nē, ja spēšu viņai palīdzēt. - Viņš tikko manāmi pasmaidīja.

-Cik slikti…

-    Ei, par ko jūs tur abi sačukstaties?

Taila paskatījās uz Roniju.

-            Dokam vajadzīgi cimdi. Gribu pajautāt Donnai, vai ir pārdošanā.

-    Labi, ejiet.

Taila piegāja pie letes, aiz kuras stāvēja Donna, gaidīdama, kad atgriezīsies Verns, lai varētu atvērt un pēc tam atkal aizslēgt durvis. Viņa aizdomīgi paskatījās Tailā.

-    Ko jūs gribat?

-            Donna, lūdzu, saglabājiet mieru. Histērija tikai visu pasliktinās. Šobrīd mēs esam drošībā.

-    Drošībā? Ha! Šī ir trešā reize.

-    Kad tiekat aplaupīti?

-             Veiksme mani pametusi. Pirmo reizi viņi bija trīs. Mierīgi ienāca, iztukšoja kasi un ieslēdza mani saldētavā. Ja nebūtu ieradies piena piegādātājs, es būtu sasalusi ledū. Otrajā reizē bandīts maskā iegāza man pa galvu ar pistoli. Man bija smadzeņu satricinājums, un es sešas nedēļas nevarēju strādāt, jo ārkārtīgi sāpēja un reiba galva. Bieži vēmu. - No sievietes šaurajām krūtīm izlauzās smaga nopūta. - Tas ir laika jautājums. Reiz viņi mani piebeigs. Nogalinās. Kā jūs domājat, vai viņš ļaus uzsmēķēt?

-    Ja te ir tik bīstami, kāpēc nemeklējat citu darbu?

Viņa paskatījās uz Tailu, it kā tā nebūtu savā prātā.

-    Es mīlu šo darbu!

Ja te bija loģika, tad Taila tiešām nebija pie pilnas saprašanas.

-            Vai veikalā ir sterilie medicīniskie cimdi? Kādus lieto ārsti?

Sieviete noliedzoši pakratīja sprogaino galvu.

-            Ir vienīgi parastie gumijas cimdi. Šķiet, tajā plauktā, kur saimniecības preces.

-    Jauki. Saglabājiet vēsu prātu, Donna.

Ejot garām Gledisai, Taila pieliecās un nočukstēja:

-    Vai video kamerā, kuru jūs apskatījāt, ir kasete?

Gledisa pamāja ar galvu.

-             Divām stundām. Darba kārtībā. Ja vien Verns, knibinādamies ap to, nav ko sabojājis.

-    Ja es to dabūtu līdz jums…

-    Ei! - Ronijs uzsauca. - Par ko jūs sačukstaties?

-    Viņa baidās par vīru. Es cenšos nomierināt.

-    Tur jau viņš ir! - sacīja Gledisa un norādīja ar roku.

Donna atvēra durvis, un Verns iestreipuļoja veikalā. Viņa plakanais vēders un kārnās kājas slēpās aiz milzīgas gultas veļas kaudzes. Ronijs pavēlēja visu nomest uz grīdas, bet vecais vīrs protestēja:

-             Tie ir tīri. Ja nometīšu uz grīdas, viss nosmērēsies. Jaunajai dāmai vajadzēs tīru un ērtu vietu, kur apgulties. Es iedomājos, ka dvieļi arī varētu noderēt.

-    Prātīgi darīts! - uzslavēja Taila. - Ronij, tu varēsi par-

baudīt visu kaudzi, kad viņš noliks to šeit.

Verns bija atnesis pamperu paku, divus spilvenus, divas vatētas segas, divus tīrus palagus un vairākus lielus dvieļus. Ronijs neatrada lielajā kaudzē neko bīstamu un atļāva Tailai sagatavot dzemdētajai guļvietu.

Taila izklāja tikai vienu palagu, pataupot otru vēlākam laikam, ja pēc tā rastos vajadzība. Kad viņa beidza darboties, Doks noguldīja Sābri sagatavotajā guļvietā. Meitene pateicīgi nopūtās. Taila palika zem viņas gurniem vienu no pamperiem.

-    Tie nebija paredzēti tam, par ko jūs domājat, - Verns pēkšņi paziņoja. Taila un Doks vienlaicīgi paskatījās vecīgajā vīrā, kurš pieliecās viņiem tuvāk, kā uzticot noslēpumu. - Mēs tos izmantojam citam nolūkam.

Taila ar grūtībām noturējās neiesmējusies.

-    Mēs neko nejautājam.

-     Mums ir medusmēnesis, - Verns konfidenciāli čukstēja. - Mēs ar to nodarbojamies katru nakti. Arī dienā, ja ir gribēšana. Jūs taču saprotat, cik kaisles pilns ir medusmēnesis. Šī varbūt arī nav visērtākā lieta tam, kurš ir apakšā, taču nevienam no mums nepatīk gulēt slapjumā, un tā arī palagi katru reizi nav jāmaina.

Vecīgais vīrs nebēdnīgi piemiedza aci, pagriezās un, paklausot Ronija mājienam, apsēdās blakus sievai - jaunlaulātajai kura iebakstīja viņam sānos un skaļi nobučoja uz vaiga, tā apbalvodama par izrādīto drošsirdību.

Taila, atskārtusi, ka stāv ar vaļēju muti, ar skaļu klakšķi sacirta zobus un uzmeta ātru skatienu Dokam, kurš, noliecies pār Sābri, pūlējās remdināt dzemdību sāpes, masējot meitenei muguru. Viņa lūpās vīdēja viegls smaids. Caur

pieri palūkojies uz Tailu un pamanījis, ka viņa to vēro. Doks izdvesa aprautu skaņu, kas attālu līdzinājās smiekliem.

-Cimdi?

-Ko?

-    Vai par cimdiem jautājāt?

-    Ak jā, divi pāri saimniecības cimdu.

Doks pakratīja galvu.

-    Tikpat labi tie varētu būt no ādas. Etiķis?

-Būs.

-    Un marle.

Taila, palūgusi Ronijam atļauju, apstaigāja plauktus un sameklēja dažas etiķa pudeles, kasti ar sterilām marles salvetēm un paku ar vienreizējās lietošanas zīdaiņu autiņiem. Atpakaļceļā viņa kādā plauktā pamanīja matu krāsas un, pēkšņas iedvesmas vadīta, paņēma divas kastītes.

Atgriezusies viņa ieraudzīja Sābri, kura uzmanīgi klausījās, ko teica Doks.

-            Būs mazliet nepatīkami, bet es būšu ļoti uzmanīgs, labi?

Meitene pamāja ar galvu un bažīgi paskatījās Tailā.

-            Vai tu kādreiz esi izmeklēta vagināli, Sābre? - viņa maigā balsī jautāja.

-            Vienreiz. Kad man izrakstīja pretapaugļošanās tabletes.

Taila uzjautrināta papurināja galvu, Sābre apmulsusi nolaida acis.

-    Es pārstāju tās lietot, jo sāku kļūt resna.

-            Skaidrs. Tātad tu jau zini, kā tas notiek. Šoreiz nebūs sliktāk kā pirmajā reizē. Pareizi, Dok?

-    Centīšos būt tik uzmanīgs, cik vien iespējams.

Taila paspieda meitenes roku.

-    Es būšu tepat tuvumā, ja tev…

-            Nē, nē, palieciet pie manis! Lūdzu! - viņa pamāja, lai Taila pieliecas tuvāk. - Viņš ir ļoti jauks, - meitene čukstēja, - un rīkojas kā īsts ārsts, lai gan nemaz pēc tāda neizskatās. Vai saprotat, ko es domāju?

-    Jā, es saprotu, ko tu domā.

-            Tāpēc jūtos mazliet dīvaini, ka viņš… Jūs saprotat? Vai jūs nevarētu man palīdzēt novilkt biksītes?

Taila izslējās, paskatījās uz Doku un noprasīja:

-    Vai jūs, lūdzu, uz brīdi neatstātu mūs divatā?

-    Protams.

-            Kas noticis? - gribēja zināt Ronijs, kad Doks piecēlās kājās.

-    Dāmas vēlas palikt divatā. Bez manis un bez tevis.

-    Bet es taču esmu viņas draugs!

-    Tieši tādēļ vina nevēlas, lai tu skatītos.

-    Viņam taisnība, Ronij, - Sābre apstiprināja. - Lūdzu!

Ronijs un Doks atkāpās. Taila savilka uz augšu Sābres

kreklu un, kad meitene neveikli piepacēla gurnus, palīdzēja viņai novilkt biksītes.

-           Tas nu ir padarīts, - Taila maigā balsī noteica, paņemdama miklo apakšveļas gabalu, ko Sābre vienā mirklī bija paspējusi savīstīt galda tenisa bumbiņas lielumā.

-    Piedodiet. Tas viss ir tik nepatīkami…

-            Sābre, ar šo brīdi izbeidz atvainoties! - Taila stingri sacīja. - Es nekad neesmu dzemdējusi, bet esmu pārliecināta, ka nespētu izturēties ne uz pusi tik varonīgi kā tu. Vai tagad jūties labāk? - Acīmredzot nē. Meitenes seja saviebās mokošās sāpes. - Dok!?

Doks bija klāt tajā pašā mirklī.

-       Esmu gandrīz pārliecināts, ka mazulis pats apgriezīsies pareizajā guļā. - Viņš uzlika plaukstu Sābrei uz vēdera.

-    Es gribētu, kaut būtu meitene, - Sābre, cīnīdamās pēc elpas, izmocīja.

-    Tiešām? - Doks viņai uzsmaidīja.

-    Ronijs arī.

-    Meitas - tas ir lieliski!

Taila uzmeta viņam ašu skatienu. Vai Dokam bija meitas? Viņa pabrīnījās, jo nez kādēļ bija pieņēmusi, ka šis vīrs ir vecpuisis, vientuļnieks. Varbūt tāpēc, ka viņš izskatījās pēc Marlboro vīra. Jūs taču nekad neredzat reklāmās Marlboro vīru ar sievu un ģimeni astē.

Varbūt… Taila nekādi nespēja aizgaiņāt domu, ka redzējusi Doku agrāk. Ak, droši vien tāpēc, ka viņš tik ļoti atgādināja reklāmās un afišās bieži redzamos "stipros" vīriešus.

Kad sāpju lēkme bija garām, Doks uzlika plaukstas uz meitenes izslietajiem ceļgaliem.

-     Mēģini atslābināties, cik vien iespējams. Un saki man, ja nodaru tev sāpes. Labi?

-     Pagaidiet! - Taila paņēma kartona kārbiņu ar matu krāsu un to atvēra. Atbildēdama uz Doka ziņkārīgo skatienu, viņa paskaidroja: - Te klāt ir vienreizējās lietošanas cimdi. Diez kas jau nav, un droši vien tie ne visai labi pie- gulēs, - viņa pameta skatu uz Doka vīrišķīgajām plaukstām,- taču labāk kā nekas.

-    Teicama ideja!

Viņš uzvilka cimdus. Kaut arī tie bija plati un lika plaukstām izskatīties diezgan neveiklām, Doks pateicās Tailai un tad, pievērsies Sābrei, vēlreiz atkārtoja, ka centīsies rīkoties tā, lai viņa nejustos pārāk nepatīkami.

-            Tā būs labāk. - Lai nemulsinātu meiteni, Taila pārklāja pār viņas ceļgaliem otru palagu. Doks atzinīgi pamāja ar galvu.

-            Vienkārši atslābinies, Sābre, un, pirms tu apjēgsi, kas un kā, viss jau būs galā.

Meitene dziļi ievilka elpu un cieši aizmiedza acis.

-             Vispirms es te noslaucīšu ar mitro salveti, tad nomazgāšu ar etiķi. Tu sajutīsi nelielu vēsumu.

Izslacījis etiķi un nosusinājis mitrumu ar marles autiņu, Doks apvaicājās, kā viņa jūtas.

-    Labi, - meitene bikli izdvesa.

Taila atjauta, ka arī pati aizturējusi elpu.

-            Elpo dziļi, Sābre. Tas palīdzēs atslābināties. Darīsim to kopā. Dziļa ieelpa… Izelpa… - Sābre pēkšņi sarāvās, bet Taila turpināja: - Vēlreiz dziļa ieelpa… Izelpa. Pareizi. Nu jau vairs nebūs ilgi. Tu lieliski turies. Viss būs labi.

Bet labi nebija. To Taila izlasīja Doka sejā. Novilcis cimdus, viņš pasniedzās pēc pudelītes ar mazgāšanas līdzekli un, turpinādams mundrā balsī slavēt meiteni par brašo izturēšanos, cītīgi noberzēja plaukstas un apakšdelmus.

-    Vai viss kārtībā?

To vaicāja Ronijs, taču Doks vērsās pie Sābres:

-Tu neesi pietiekami atvērusies.

-    Kā to saprast?

-    Tas nozīmē, ka tava dzemde atbilstoši nefunkcionē.

-    Nefunkcionē?

-             Skan skarbi, bet tas ir medicīnisks termins. Spriežot pēc tā, cik stipras un biežas ir sāpes, dzemdes kaklam vajadzēja būt platākam, nekā tas ir. Bērns cenšas tikt ārā, taču visas tava organisma daļas vēl nav gatavas dzemdībām.

-    Ko jūs varat darīt?

-            Es neko nevaru darīt, bet tu, Ronij, gan. Tu vari pārtraukt šīs nejēdzības un nogādāt Sābri tur, kur viņai sniegs vajadzīgo palīdzību.

-    Es jau teicu - nē.

-    Nē, - atbalsoja Sābre.

Pirms kāds paguva kaut ko iebilst, iezvanījās tālrunis.

4. NODAĻA

Spalgais zvans lika visiem iztrūkties.

Vistuvāk telefona aparātam atradās Donna.

-    Kas man jādara? - viņa nedroši jautāja.

-    Nekas.

-    Ronij, varbūt ļauj viņai atbildēt, - ieteicās Taila.

-    Kālab? Tas nekādi nevar attiekties uz mani.

-            Varbūt tomēr. Ja nu zvana tev? Vai labāk neuzzināt, kas sagaidāms?

Dažas sekundes apsvēris, viņš pamāja Donnai pacelt klausuli.

-            Hallo? - Kasiere brīdi klausījās, tad sacīja: - Labvakar, šerif. Nē, viņš nebija piedzēries. Ir tieši tā, kā viņš jums teicis - šis puika tur mūs uz grauda.

Piepeši laukums veikala priekšā pielija ar spilgtu gaismu. Visi bija tik ļoti saspringti sekojuši Sābres izmeklēšanai, ka neviens nebija dzirdējis piebraucam trīs policijas automašīnas, kuru starmeši tagad apgaismoja apkārtni. Taila secināja, ka šerifs, visdrīzāk, atrodas vienā no mašīnām, kas stāvēja tieši aiz benzīna sūkņiem.

Ronijs ienira aiz Frito-Lay vitrīnas un uzkliedza:

-            Saki viņiem, lai nodzēš tās sasodītās gaismas, vai arī es kādu nojums nošaušu!

Donna tā arī darīja.

-            Manuprāt, astoņpadsmit, sauc sevi par Roniju, - viņa, brīdi klausījusies, atbildēja šerifam.

-            Apklusti! - Ronijs draudīgi novicināja ieroci. Kasiere griezīgi iekliedzās un nometa klausuli.

Starmeši nodzisa. Divi pāri gandrīz vienlaicīgi, pēc pāris sekundēm arī trešais.

Sābre ievaidējās.

-    Ronij, ieklausies manī, - Doks uzrunāja jaunekli.

-    Nē. Klusējiet un ļaujiet padomāt!

Neņemdams vērā viņa ārkārtīgo uzbudinājumu, Doks klusā, pārliecinošā balsī turpināja:

-            Paliec šeit un gaidi, kas notiks tālāk, ja vēlies, bet vīrieša cienīga rīcība būtu, ja tu ilgāk neaizturētu Sābri. Policija nogādās tavu meiteni slimnīcā, kur viņai, patiesību sakot, jau sen vajadzēja atrasties

-            Es nebraukšu, - iebilda Sābre. - Bez Ronija es nekur nebraukšu!

-            Domā par bērnu, Sābre! - Taila mēģināja viņu pierunāt.

-           Tieši par mūsu bērniņu es domāju. - Meitene iešņukstējās. - Ja mans tēvs tiks klāt bērnam, es viņu vairs nekad neredzēšu. Es neatdošu bērnu un neatteikšos no Ronija. Nekad!

Doks, redzēdams, ka viņa paciente ir tuvu histērijai, kļuva pielaidīgāks.

-             Labi, labi. Ja tu nevēlies doties uz slimnīcu, kā būtu, ja ārsts ierastos šeit?

-    Jūs esat ārsts, - izmeta Ronijs.

-             Bet ne tā profila, kāds šobrīd nepieciešams Sābrei. Man nav attiecīgo instrumentu. Man nav atsāpinošu līdzekļu. Tās būs grūtas dzemdības, Ronij. Iespējami visdažādākie sarežģījumi, ar kuriem es varu nemācēt tikt galā. Vai tu vēlies riskēt ar Sābres, ar sava bērna dzīvību? Jo, ja neizlemsi, tā var notikt. Tu vari zaudēt vienu no

abiem vai arī kā māti, tā bērnu. Un tādā gadījumā viss, ko tu esi uzsācis, zaudē jēgu.

Doka argumenti skanēja pārliecinoši. Taila nespētu situāciju izskaidrot labāk.

Veselu minūti jauneklis domāja, tad pamāja Tailai, lai viņa aiziet pie letes, uz kuras gulēja telefona klausule. Vēl krietnu laiku pēc tam, kad Donna bija to nometusi, telpā varēja saklausīt vīrieša balsi, kas pieprasīja paskaidrot situāciju. Šobrīd tā bija apklususi.

-    Jums mēle ir īstajā vietā, - teica Ronijs. - Jūs runāsiet.

Taila piecēlās kājās, pagāja garām Sābrei un Dokam, garām Frito-Lay vitrīnai un veikala durvīm. Nostājusies pie letes, viņa ātri uzgrieza 911. Tiklīdz operators atsaucās, viņa sacīja:

-    Lai man steidzami piezvana šerifs. Neko nejautājiet. Viņš ir informēts par ārkārtas situāciju. Vienkārši pasakiet, lai viņš piezvana uz diennakts veikalu. - Taila nolika klausuli, pirms operators bija paguvis uzdot šādos gadījumos parastos jautājumus - tas tikai atņemtu viņiem tagad tik dārgo laiku.

Iestājās klusums, visi gaidīja šerifa zvanu. Neviens nebilda ne vārda. Gledisa un Verns bija cieši piespiedušies viens otram. Kad Taila paskatījās uz viņiem, Verns nemanāmi vērsa viņas uzmanību uz ietilpīgo somu, ko turēja klēpī. Kaut kādā veidā viņš bija pamanījies paņemt to, nepievēršot Ronija uzmanību. Izmanīgais Kazanova! Tas vien varētu būt sižets veselam stāstam, Taila nodomāja. Ja viņa nebūtu aizņemta ar daudz svarīgāku pasākumu, kurā bija ne tikai reportiere, bet arī līdzdalībniece. Gallijs būs ekstāzē. Ja šī reportāža nenodrošinās viņai ētera laiku prestižajā Nine Live, tad…

Lai gan Taila bija gaidījusi telefona zvanu, viņa satrūkās, kad tas beidzot atskanēja, un paķēra klausuli.

-            Kas pie aparāta? - Taila iesaucās, paķērusi klausuli, un, apsteigdama zvanītāja atbildi, pajautāja: - Vai šerifs?

-    Martijs Montēzs.

-            Šerif Montēz, mani pilnvaroja pārrunām ar jums. Esmu viena no ķīlniekiem.

-    Vai jūsu dzīvības ir apdraudētas?

-    Nē, - viņa atbildēja, pati tam ticot.

-    Varbūt esat spiesta tā teikt?

-Nē.

-Tsos vārdos raksturojiet situāciju.

Dažos teikumos Taila pastāstīja par ielaušanos, sākot ar novērošanas kameras sašaušanu, un nobeidza ar vārdiem:

-    Un tad vina līdzdalībniecei sākās dzemdības.

-    Dzemdības? Jūs gribat teikt, ka viņa ir stāvoklī?

-Tieši tā,jā.

Pēc ilgākas pauzes, kuru aizpildīja smaga elpa, viņš sacīja:

-           Sakiet, kundze, vai gadījumā laupītāji nav divi vidusskolnieki?

-Jā.

-    Ko viņš tur jautā? - Ronijs gribēja zināt.

Taila aizklāja klausuli ar plaukstu.

-    Šerifs pajautāja, vai Sābrei ir sāpes, un es atbildēju.

-            Jēziņ! - Bija dzirdams, ka šerifs iesvilpjas un klusā balsī paziņo saviem padotajiem - tā vismaz Taila domāja -, ka ķīlnieku saņēmēji ir "tie bērni no Fortvortas". Tad viņš atkal jautāja telefona klausulē: - Vai ievainotie ir?

-    Nav. Neviens no mums nav ievainots.

-    Kas jūs esat? Cik jūs esat?

-    Četri vīrieši un bez manis vēl divas sievietes.

-           Jūs tik nosvērti runājat. Vai, gadījumā, neesat mis Ma- koja?

Taila centās noslēpt pārsteigumu no Ronija, kurš uzmanīgi klausījās un vēroja viņas sejas izteiksmi.

-    Jā, pareizi. Neviens nav ievainots.

-            Jūs esat mis Makoja, taču nevēlaties, lai kāds zinātu, ka esat televīzijas žurnāliste? Saprotu. Jūsu priekšnieks, vīrs vārdā Gallijs, jau divas reizes man zvanīja un pieprasīja, lai mēs mutiski izsludinātu jūsu meklēšanu. Teica, ka jūs esot izbraukusi no Rojofletas un solījusi viņam piezvanīt…

-            Ko viņš saka? - uzstāja Ronijs, un Taila pārtrauca šerifu:

-             Tas būtu mūsu visu interesēs, ja jūs atgādātu šurp ārstu. Vislabāk - ātrās palīdzības brigādi.

-             Pasakiet, ka līdzi jāņem viss, kas nepieciešams sarežģītu dzemdību gadījumā, - Doks iejaucās un piemetināja: - Paskaidrojiet, ka bērnam ir nepareiza guļa.

Taila pateica, un šerifs, noklausījies ziņojumu, pajautāja, kas tik zinoši par to informē.

-    Viņu sauc par Doku.

-    Jūs jokojat! - nenovaldījās šerifs.

-    Nopietni.

-           Viens no ķīlniekiem ir Doks, - šerifs nodeva jauno ziņu tālāk un tad jautāja Tailai: - Doks saka, ka Dendija meitai nepieciešams dzemdību speciālists, vai tā?

-            Tieši tā, šerif. Un cik ātri vien iespējams. Mēs esam noraizējušies gan par māti, gan par bērnu.

-           Ja viņi padosies, mēs meiteni vienā mirklī nogādāsim slimnīcā. Mans goda vārds.

-    Baidos, ka tas nebūs iespējams.

-    Deivisons neatlaiž meiteni?

-    Nē, viņa pati atsakās doties projām.

-            Sūda būšana, ir nu gan ķeza! - šerifs smagi noelsās. - Labi, paskatīsimies, ko varam darīt.

-            Šerif, es nespēju izteikt, cik ārkārtīgi mokās meitene. Un…

-    Un kas? Mis Makoja, kas?

-            Zināmā mērā situācija pašreiz ir stabila, - viņa lēni sacīja, - kamēr visi izturas mierīgi. Lūdzu, neuzsāciet neko radikālu.

-            Es saprotu, ko gribat teikt, mis Makoja. Neko ārkārtēju. Ne šaušanas, ne īpašās vienības, nekā tamlīdzīga?

-              Tieši tā. - Viņa pamāja ar galvu un atkārtoja: - Līdz šim neviens nav ievainots.

-    Un mēs centīsimies, lai arī turpmāk nebūtu.

-    Priecājos to dzirdēt. Lūdzu, lūdzu, sūtiet ātrāk ārstu!

-            Tas tūlīt tiks nokārtots. Man jau ir vajadzīgais telefona numurs.

Taila iegaumēja ciparus. Montēzs novēlēja viņai veiksmi un pārtrauca sarunu. Taila nolika klausuli uz aparāta un nopriecājās, ka tas ir vecs modelis bez skaņas pastiprinātāja - Ronijs nebija varējis sarunu noklausīties pilnībā.

-    Viņš jau zvana ārstam.

-    Patīkami dzirdēt, - noteica Doks.

-    Cik drīzā laikā ārsts ieradīsies?

Pagriezusies pret Roniju, Taila atbildēja:

-            Cik ātri vien iespējams. Būšu godīga pret tevi - viņš zina, kas jūs abi esat.

-           Velns un elle! - jauneklis novaidējās.- Kas var būt vēl sliktāk!

-    Vini ir atrasti!

Rasels Dendijs gandrīz nogāza no kājām FIB aģentu, kurš gadījās ceļā, kad no blakus telpas atskanēja jaunā ziņa. Dendijs pat neatvainojās aģentam, kura rokas bija ap- plaucējusi karstā kafija. Viņš iebrāzās bibliotēkā, kas kopš šā rīta bija pārvērsta par komandpunktu.

-     Kur? Kur viņi ir? Ko viņš izdarījis ar manu meitu? Vai ar Sābri viss kārtībā?

Par operāciju bija atbildīgs īpašais FIB aģents Viljams Kelovejs. Viņš bija garš, tievs, plikpaurains vīrs un, ja nenēsātu pistoli makstī pie jostas, vairāk atgādinātu bankas darbinieku, nekā federālo aģentu. Arī viņa izturēšanās neatbilda vispārpieņemtajam stereotipam. Kelovejs runāja mierīgi, klusinātā balsī, tomēr Rasela Dendija uzvedība bija grūts pārbaudījums pat viņa rāmumam.

Dendijs sparīgi iesoļoja bibliotēkā, dārdošā balsī izvirz- dams jautājumus. Kelovejs ar mājienu lūdza viņu apklust un turpināja sarunāties pa telefonu. Dendijs nospieda skaņas pastiprinātāja pogu, un telpā kļuva dzirdama sievietes balss:

-    To vietu sauc Rojofleta. Tā atrodas nekurienes vidū - uz dienvidrietumiem no Santandželo. Vini ir bruņoti. Vini

mēģināja aplaupīt diennakts veikalu pie benzīna uzpildes stacijas, taču plāns izjuka. Pašreiz viņi kopā ar ķīlniekiem atrodas veikalā.

-     Lai velns viņu parauj! Elles ugunīs to draņķi! - Dendijs ietrieca sažņaugto dūri otras rokas plaukstā. - Viņš ir pataisījis manu meitu par kriminālnoziedznieci! Un viņa vēl nevarēja saprast, kāpēc es biju pret šīm attiecībām!

Kelovejs atkal pamāja, lai viņš apklust.

-    Jūs teicāt, ka vini ir bruņoti. Vai ir cietušie?

-    Nē, ser. Taču meitenei sākušās dzemdības.

-    Tur, veikalā?

-    Jā, ser.

Dendijs sulīgi nolamājās.

-    Tas mērglis tur viņu pret pašas gribu!

Aģente turpināja ziņot:

-            Viena no ķīlniecēm teikusi šerifam, ka jaunā sieviete atsakoties pamest draugu.

-    Viņš ir izskalojis tai smadzenes! - Dendijs ierēcās.

Federālā biroja Odesas nodaļas darbiniece, neliekoties

ne zinis par Dendija starpsaucieniem, stāstīja tālāk:

-              Acīmredzami viens no ķīlniekiem orientējas medicīnā. Viņš meiteni izmeklējis un uzstāj, ka nepieciešama speciālista palīdzība.

Dendijs uzsita ar dūri pa rakstāmgaldu.

-    Es gribu, lai Sābri dabū no turienes ārā! Vai dzirdat?

-           Mēs jūs dzirdam, mister Dendij, - sacīja Kelovejs, pamazām zaudēdams pacietību.

-            Man vienalga, kā jūs to izdarīsiet, kaut vai uzspridziniet to būdu!

-            Man nav vienalga. Kā teikusi ķīlniece, līdz šim neviens nav cietis.

-    Mana meita dzemdē!

-            Un mēs viņu nogādāsim slimnīcā, tiklīdz būs iespējams. Taču es neuzsākšu neko, kas apdraudētu ķīlnieku, jūsu meitas vai mistera Deivisona dzīvības.

-           Paklausieties, Kelovej, ja jūs nespējat atrisināt šo problēmu, es…

-            Problēmu risināšana ir mans pienākums, nevis jūsu. Vai jums tas saprotams?

Raselam Dendijam bija īsta kucesdēla reputācija. Diemžēl, šī tikšanās neizkliedēja nevienu no mītiem un neizmainīja Keloveja iepriekš izveidojušos uzskatu par miljonāru.

Dendijs stingri turēja grožos vairākas akciju sabiedrības. Viņš nepakļāvās kontrolei un neļāva nevienam iejaukties savās darīšanās. Ne darbā, nedz mājās netika pieļauta ne mazākā demokrātijas izpausme.

Misis Dendijai atlika tikai pieraudāt vienu kabatas lakatiņus pēc otra un klusējot piekrist visām vīra atbildēm uz aģenta jautājumiem par ģimeni un vecāku attiecībām ar meitu. Viņa neizteica nevienu personīgu novērojumu par meitas uzvedību un nebilda ne vārda, ja vīrs nelika to darīt.

Jau no paša sākuma Kelovejs apšaubīja Dendija apgalvojumu, ka meita nolaupīta. Daudz ticamāka likās cita versija - meitene pametusi mājas un tirānisko tēvu, lai dotos līdzi savam draugam.

Keloveja aizrādījums, ka tas, kā rīkoties šajā situācijā, nav Dendija ziņā, vēl vairāk uzkurināja valdonīgā vīra niknumu.

-    Es braucu uz turieni!

-    Es neieteiktu to darīt.

-    Man jūsu padoms vajadzīgs kā sunim piektā kāja.

-     Mūsu helikopterā nav vietas pasažierim! - aģents uzsauca Dendija mugurai.

-    Tad es lidošu ar savu Lear!

Miljonārs izbrāzās no istabas un sāka izkliegt pavēles pakalpiņu baram, kuri allaž bija pa rokai, kā klusējošas un neuzbāzīgas mēbeles gaidot brīdi, kad Dendija asās pavēles liks tiem salēkties. Stingrā ierindā tie aizsoļoja aiz sava pavēlnieka. Misis Dendiju neviens neaicināja sekot, viņu vispār ignorēja.

Kelovejs nospieda pogu uz telefona aparāta un nocēla klausuli.

-    Domāju, ka visu dzirdējāt.

-           Jā, jums ir ar ko noņemties, - atbildēja FIB aģente Odesā.

-    Es nežēlojos. Ko varat pateikt par vietējiem?

-            Cik sapratu, Montēzs ir ne vien labs šerifs, bet arī pietiekami saprātīgs, lai aptvertu, ka šī situācija neatrodas viņa kompetences robežās. Viņš jau iesaistījis reindžerus un ceļu policiju.

-            Vai viņi iebildīs pret mūsu iejaukšanos? Kā jūs domājat?

-    Vai tā nav vienmēr? - aģente sausi atjautāja.

-            Nu ko, mums ir iesniegums par cilvēka nolaupīšanu. Līdz brīdim, kad noskaidrošu lietas apstākļus, lai tā arī paliek.

-             Patiesībā Montēzs varbūt pat būs priecīgs, nododot visu mūsu rokās. Viņa galvenā rūpe ir, lai viss atrisinātos iespējami mierīgāk. Bez asinsizliešanas.

-            Tad mūsu intereses sakrīt. Manuprāt, tie ir divi nobijušies bērni, kuri, īsti neapzinoties, iepinušies grūtā situācijā un neredz izeju. Vai jums zināms, kas ir ķīlnieki?

Aģente pateica, cik vīriešu un cik sieviešu atrodas veikalā, tad precizēja:

-            Vienu šerifs pazīst. Tas ir vietējā rančo īpašnieks. Protams, arī kasieri - ilggadēju veikala darbinieci - Rojofletā labi pazīst ikviens. Vēl tur ir mis Makoja, viņa runāja ar šerifu.

-    Kas vēl par viņu zināms?

-    Tā ir televīzijas reportiere no Dalasas.

-    Taila Makoja?

-    Jūs viņu pazīstat?

Kelovejs pazina un iztēlē skatīja slaido sievieti ar īsi apgrieztiem blondiem matiem, gaiši zilām - vai varbūt zaļām - acīm. Gandrīz ik vakaru viņa bija redzama televizora ekrānā. Viņš Tailu bija redzējis arī citu reportieru vidū kriminālnoziegumu vietās, kurās pašam bija nācies strādāt. Viņas reportāžas bija agresīvas, tomēr objektīvas; nekad tajās netika izmantoti lēti vai negodīgi paņēmieni, lai piesaistītu auditorijas uzmanību. Viņa bija izskatīga un ļoti sievišķīga, bet notikumus vienmēr atspoguļoja patiesi.

Keloveju neiepriecināja fakts, ka ievērojamā žurnāliste atrodas notikuma epicentrā - tīri labi varēja iztikt bez viņas klātbūtnes.

-    Lieliski! Reportieris kā vienmēr uzrodas īstajā brīdī.

Viņš nobraucīja ar plaukstu saspringušo skaustu. Bija

sagaidāma grūta un spraiga nakts. Kelovejs paredzēja, ka Rojofletā, par kuru līdz šim neviens neko nebija pat dzirdējis, drīz spietos masu mediji, izraisīdami nevajadzīgu burzmu.

-    Ko saka jūsu intuīcija, Kelovej? - jautāja aģente. - Vai tas puisis nolaupījis Dendija meitu?

-    Es brīnos tikai par to, kāpēc meitene tik ilgi vilcinājās pamest mājas, - Kelovejs klusi nomurmināja.

5. NODAĻA

Kamēr viņi gaidīja ierodamies ārstu, Doks apstaigāja veikala plauktus un, sameklējis šķēres un pāri kurpju auklu, ielika tos novārīties tējkannā, kuru parasti izmantoja, lai ātri pagatavotu karstus dzērienus. Viņš sadabūja arī medicīniskās salvetes, līmlenti un kārbu ar plastmasas atkritumu maisiņiem. Viņš pavaicāja Donnai, vai veikalā varētu atrasties aspirators, un, kad tā neizpratnē iepleta acis, paskaidroja:

-    Gumijas baloniņš vai šļirce gļotu atsūkšanai no bērna deguna un rīkles.

Viņa pakasīja savu spico elkoni.

-    Pēc tiem nav pieprasījuma.

Kad Doks pacēla tējkannu ar verdošo ūdeni, Ronijs kļuva nemierīgs un pavēlēja, lai ar to nodarbojas Gledisa, kura labprāt paklausīja.

Tad viss nepieciešamais bija padarīts, un gaidīšana kļuva mokoša. Veikalā esošos satrauca arvien pieaugošais automašīnu skaits tur, ārpusē. Laukums starp benzīna sūkņiem un veikala durvīm atgādināja demilitarizēto zonu starp divām frontes līnijām - tur automašīnas nestāvēja -, toties teritorija no benzīna sūkņiem līdz pat šosejai bija pieblīvēta ar ātrās palīdzības un policijas transportu. Kad tur vairs nebija nevienas brīvas vietas, automašīnas sāka stāties gar šosejas abām malām. Tās piebrauca gluži kā spoki, izslēgtām sirēnām un neiedegtām tālajām ugunīm, un šis apstāklis, šķiet, spriedzi palielināja vēl vairāk.

Taila prātoja, vai veikala aizmugurē norisinās tikpat aktīva darbošanās. Acīmredzot par to bija iedomājies arī Ronijs, jo pajautāja Donnai, kādas ir otras durvis.

-            Koridorā, kas ved uz tualetēm? - viņa atjautāja. - Jūs domājat tās durvis? Pa tām var nokļūt noliktavā un arī saldētavā, kur tie draņķi mani toreiz ieslodzīja.

-    Es jautāju par otru izeju.

-            Tās ir no dzelzs un ar bultu iekšpusē. Šķērsām pāri vēl ir stienis. Arī eņģes ir iekšpusē. Durvis ir tik smagas, ka knapi spēju tās attaisīt, kad pieved preci.

Ja Donna runāja patiesību, pa tām neviens nevarēja iekļūt, nesaceļot pamatīgu troksni, kas Roniju tūlīt brīdinātu.

-    Vai tualetēs ir logi?

Kasiere noraidoši papurināja galvu.

-           Taisnība, - smalkā balstiņā apgalvoja Gledisa. - Biju iegājusi dāmu istabā. Ja vaicātu manas domas, tad es teiktu, ka labāka ventilācija nenāktu par skādi.

Atrisinājis šo varbūtējo problēmu, Ronijs sadalīja uzmanību starp Sābri, ķīlniekiem un arvien pieaugošo burzmu ārpusē.

Taila atkāpās no Sābres un palūdza Ronijam atļauju pieiet pie mugursomas:

-            Manas kontaktlēcas ir pavisam sausas. Tās jāsamitrina ar speciālu šķīdumu.

Ronijs uzmeta ašu skatienu somai, kuru Taila bija atstājusi uz letes pēc tam, kad izņēma no tās salvetes. Jauneklis likās apsveram viņas lūguma lietderību.

-           Tikai uz minūti, - Taila pasteidzās piebilst. - Man jābūt pie Sābres. Viņai šobrīd nepieciešams, lai blakus būtu sieviete.

-    Labi. Bet neaizmirstiet, ka es jūs uzmanīšu.

Jaunais cilvēks vairs neizturējās ne tik bravūrīgi, ne

pārliecinoši kā sākumā; viņš bija nobijies un noguris, tomēr joprojām turēja pirkstu uz revolvera mēlītes. Taila negribēja, lai viņas dēļ jauneklis zaudētu pašsavaldīšanos.

Viņa piegāja pie letes un, nostājusies tā, lai būtu Ronija redzeslokā, sameklēja mugursomā mazo zāļu pudelīti ar šķīdumu. Attaisījusi to, viņa atgāza galvu un iepilināja acīs.

-            Sasodīts, - viņa klusām nošķendējās, piespiezdama pirkstu pie acs. Tad izņēma kontaktlēcas, parakņājusies somā, sadabūja vēl vienu pudelīti, un, ielējusi mazu šķīduma peļķīti plaukstas iedobumā, ķērās pie lēcu mazgāšanas.

Nepagriezdamās Taila čukstus pajautāja Vernam:

-    Vai kamerā ir filmiņa?

Vecais vīrs - slava viņa atjautībai - pētīja kreisās plaukstas pirkstu starpas un izskatījās tikpat sazvērnieciski kā altāra zēns.

-    Jā,kundze.

-            Jaunas baterijas arī, - piebilda Gledisa, noliekdamās un nolocīdama pusgarās zeķes līdz potītēm. Novērtējusi rezultātu, viņa nolēma, ka labāk tomēr atlocīt tās atpakaļ līdz ceļgaliem. - Kamera ir lietošanas kārtībā. Sagatavojieties, mums ir traks plāns.

-    Pagaidiet…

Pirms Taila pabeidza teikumu, Verns sāka aizraudamies kāsēt. Gledisa pielēca kājās, it kā nejauši aizgrūzdama ietilpīgo somu Tailai sasniedzamā attālumā, un sāka sparīgi sist vīram pa muguru.

-            Ak mans Dievs! Vern! Tikai ne atkal tava žņaudzošā klepus lēkme! Reiz tu aizrīsies ar siekalām. Nedod Dievs!

Taila ielika acīs kontaktlēcas un samirkšķināja plakstus, lai tās iegultos vietā. Tad - kamēr visi, Roniju ieskaitot, skatījās uz Vernu, kurš elsa un rīstījās, it kā pūlētos atgūt elpu, kamēr Gledisa plaukšķināja vīram pa muguru, - viņa neuzkrītoši izņēma no lielās somas videokameru. Amatie- riem paredzētais aparāts nebija sarežģīts, viņa tūlīt atklāja, kā to ieslēgt, un nospieda ieraksta slēdzi. Tad ātri iestūma kameru plauktā starp cigarešu blokiem, klusībā lūgdamās, lai to neviens nepamanītu. Taila neloloja ilūzijas, ka attēlam būs laba kvalitāte, tomēr zināja, ka amatieru videoierakstiem var būt nenovērtējama nozīme. Viņa bija redzējusi neprofesionāļu filmas par Džona Kenedija noslepkavošanu un Rodneja Kinga sakāvi Losandželosā.

Verna klepus lēkme pēkšņi mitējās. Gledisa palūdza atļauju atnest vīram pudeli dzeramā ūdens.

Taila atlika kontaktlēcu tīrīšanas un mitrināšanas škīdu- mu pudelītes atpakaļ somā un, velkot ārā roku, pēkšņi uzdūrās diktofonam. Dažkārt viņa to izmantoja interviju laikā, un vēlāk, gatavojot scenāriju raidījumam, viņai nevajadzēja lieki uzkavēties rediģēšanas kabīnē un atkārtoti skatīties videoierakstu, lai noklausītos intervijas tekstu, jo palīdzēja ieraksts mazajā diktofonā.

Kravājoties ceļojumam, viņa mehāniski bija iemetusi to somā, lai gan devās atvaļinājumā, nevis komandējumā. Un te nu tas bija starp pārējām mantām kā jaunāko ziņu reportāžas ikona, kas gaidīt gaida, kad varēs sākt pildīt savu uzdevumu. Taila gandrīz fiziski sajuta mazo aparātiņu izstarojam zeltainu, trīsuļojošu auru.

Viņa noslēpa atradumu saujā un veikli ieslidināja plato bikšu kabatā tieši tajā brīdī, kad iekliedzās Sābre. Ronijs izmisīgi palūkojās Tailā.

- Es jau nāku, - viņa sacīja.

Apiedama talantīgo amatieraktieru pāri, viņa pacēla uz augšu izslietu īkšķi un aizsteidzās pie Sābres.

Doks izskatījās norūpējies.

-            Sāpes ir pierimušas, taču, kad atjaunosies, tās būs ļoti spēcīgas. Kur, pie velna, kavējas tas ārsts? Kāpēc tik ilgi jāgaida? "

Samērcējusi aukstā ūdenī marles salveti, Taila nosusināja Sābres nosvīdušo pieri.

-    Ko viņš - vai viņa - varēs izdarīt šādos apstākļos?

-           Cerēsim, ka viņam ir pieredze ar patoloģiskām dzemdībām. Varbūt viņš spēs pārliecināt Roniju un Sābri, ka jātaisa ķeizargrieziens.

-    Un ja nu viņš nepagūst?

-    Tad būs slikti, - Doks drūmi noteica. - Mums visiem.

-    Kā jūs iztiksiet bez instrumentiem?

-           Cerams, ka ārsts pagūs un viņam tie būs līdzi. Vajadzētu būt.

-    Bet ja dzemdes kakls pietiekami neatvērsies?

-           Es vēl ceru, ka daba tiks ar visu galā. Varbūt bērns apgriezīsies. Tā gadās.

Taila noglāstīja Sābrei galvu. Izskatījās, ka meitene iesnaudusies. Dzemdību beigu posms vēl nebija sācies, bet viņa jau šķita zaudējusi visus spēkus.

-    Šie snaudas brīži nāk viņai par labu.

-    Ķermenis zina, ka dnz būs jāsaņem visi spēki.

-    Es ceru, ka viņa pārāk necietīs.

^ Ciešanas ir maucīga padarīšana, - Doks tikko dzirdami novilka un skaļāk piemetināja: - Ārsts varētu injicēt pretsāpju līdzekli. Kaut ko tādu, kas neiespaido augli. Bet ne pašā pēdējā brīdī. Jo tuvāk dzemdību nobeigumam, jo riskantāk lietot zāles.

-    Vai šādos gadījumos nav ieteicama spinālā anestēzija?

-            Šaubos, vai ārsts to pielietos sados apstakļos, lai gan viņš zinās labāk.

Pēc mirkļa pārdomām Taila bilda:

-            Manuprāt, ļauties dzemdību dabiskai norisei ir muļķīgi. Nežēlīgi pret sieviešu dzimumu.

-    Vai jums ir bērni?

Kad abu skatieni sastapās, Tailai likās, ka viņa sajūt vieglu grūdienu mazliet zem nabas.

Ak nē! - Viņa ātri novērsa skatienu. - Es vienīgi gribu teikt, ka gribētu pretsāpju līdzekļus ar lielo burtu, kad un ja tas notiks.

-    Es jūs pilnīgi saprotu.

Tailai šķita, ka viņš tik tiešām saprot. Kad viņa atkal pacēla acis, vīrietis bija pievērsies Sābrei.

-    Un jums, Dok? Vai jums ir bērni?

-    Nav.

-            Pirmāk jūs izteicāt savas domas par meitām, un es nodomāju…

-            Nav. - Doka pirksti viegli apņēma Sābres plaukstas locītavu, kamēr īkšķis uztaustīja pulsu. - Kaut man būtu asinsspiediena mērāmais aparāts! Un ārstam noteikti būs līdzi fetoskops.

-    Tas…

-            Uzrāda embrija sirdspukstus. Slimnīcās tagad izmanto modernu ultraskaņas aparatūru. Tomēr es dotu priekšroku fetoskopam.

-    Kur jūs mācījāties medicīnu?

-            Visvairāk es tagad raizējos par to, - Doks sacīja, ignorēdams jautājumu, - vai ārsts izdarīs episiotomiju vai nē.

Taila samirkšķināja acis, iedomādamās griezumu un tai pakļauto delikāto vietu.

-    Ka viņš to varēs?

-           Tas nebūs patīkami, taču, ja viņš to nedarīs, var rasties milzu plīsumi, un tas būs vēl nepatīkamāk.

-    Jūs nemaz nesaudzējat manus nervus, Dok.

-            Arī pārējo nervi piedzīvojuši labākas dienas. - Viņš pacēla galvu un paskatījās Tailā. - Starp citu, man prieks, ka esat šeit.

Vīrieša acu skatiens bija tikpat saspringts un neatvairāms kā pirmīt, bet šoreiz viņa nesamulsa un nenovērsās.

-    Neko daudz jau nevaru palīdzēt.

-           Tas vien, ka esat viņai līdzās, jau ir labi. Kad atsāksies sāpes, iedrošiniet viņu tām nepretoties. Sasprindzinot muskuļus un audus ap dzemdi, diskomforts vienīgi palielinās. Dzemdei ir jāsavelkas, tai jāļauj darboties.

-    Jums viegli teikt.

-            Man viegli teikt, - viņš piekrita, sausi pasmaidīdams. - Elpojiet līdz ar viņu. Dziļi ievelciet elpu caur degunu un izelpojiet caur muti.

-     Dziļā elpošana noderēs arī man.

-            Jūs visu darāt ļoti pareizi. Viņa jūtas labāk, kad esat līdzās. Nav tik tramīga.

-    Viņa kautrējas nojums.

-    Tas ir saprotami. Viņa ir ļoti jauna.

-    Viņa teica, ka jūs neizskatāties pēc ārsta.

-    Nē, arī man pašam liekas, ka neizskatos.

-     Bet esat?

-    Rančo īpašnieks.

-    Tad jau jūs esat īsts kovbojs.

-            Es audzēju zirgus, man ir liellopu ganāmpulks. Braucu ar pikapu. Tātad esmu kovbojs.

-    Tad, kad jūs mācījāties…

Sarunu pārtrauca telefona zvans. Ronijs sagrāba klausuli.

-    Hallo? Te Ronijs Deivisons. Kur ir ārsts?

Kamēr viņš klausījās atbildi, Taila vēroja jaunekļa sejas izteiksmi un secināja, ka nekā iepriecinoša nav.

-    FIB? Kāpēc? - Ronijs pēkšņi iesaucās. - Es viņu nenolaupīju, mister Kelovej! Mēs aizbēgām… Jā, ser, arī es par to esmu norūpējies… Nē… Nē. Viņa atsakās braukt uz slimnīcu. - Vēl brīdi klausījies, Ronijs paskatījās uz Sābri. - Labi. Ja vads sniegsies tik tālu. - Viņš pastiepa klausuli uz Sābres pusi. - FIB aģents grib runāt ar tevi.

-     Viņa drīkst piecelties, - sacīja Doks. - Patiesībā tas pat nāktu par labu.

Viņi ar Tailu, atbalstījuši Sābri no abām pusēm, palīdzēja meitenei piecelties. Sīkiem solīšiem viņa pagājās pietiekami tālu, lai aizsniegtu Ronija pastiepto klausuli.

-    Hallo? Nē, ser, Ronijs teica taisnību. Bez viņa es nekur nebraukšu. Arī uz slimnīcu ne… Mana tēva dēl! Viņš nozvērējās, ka bērnu man atņems, un viņš vienmēr dara, ko saka. - Sābre tikko valdījās, lai nesāktu raudāt. - Protams, ka es brīvprātīgi devos līdzi Ronijam! Es… - Viņa tvēra pēc elpas un iekrampējās Dokam kreklā.

Viņš pacēla meiteni uz rokām un, aiznesis atpakaļ uz paredzamo dzemdību vietu, saudzīgi noguldīja zemē. Taila notupās blakus un, kā Doks bija ieteicis, sāka pierunāt Sābri atslābināties, nepretoties sāpēm un dziļi elpot.

Ronijs satraukti runāja klausulē:

-    Klausieties taču, mister Kelovej! Sābre vairāk nevar runāt. Viņai atkal uznāca sāpes. Kur ir ārsts, ko solījāt? - Viņš pameta acis uz stikloto durvju pusi. - Jā, es viņu redzu. Jā, pasakiet viņam, ka es ielaidīšu.

Ronijs nolika klausuli un aparātu atpakaļ uz letes. Viņš jau grasījās doties uz durvīm, bet, pēkšņi aptvēris, cik

viegls mērķis būtu snaiperim, aizmetās aiz Frito-Lay vitrīnas.

-            Pagaidiet, kamēr ārsts pienāk pie durvīm, un tikai pēc tam tās atslēdziet, - viņš uzsauca kasierei. - Tad, tikko viņš būs ienācis, atkal aizslēdziet. Vai sapratāt?

-    Neesmu jau bērna prātā, ka nesapratīšu!

Donna nogaidīja, līdz ārsts pagrūž durvis, un tikai pēc tam nospieda slēdzi. Vīrietis ienāca, un visi veikalā esošie dzirdēja, kā aiz viņa ar skaļu klikšķi noslēdzas durvis.

Ārsts nervozi atskatījās pār plecu, tad stādījās priekšā:

-    Es esmu… ē… doktors Keins. Skots Keins.

-    Nāciet šeit.

Doktors Keins bija apmēram trīsdesmit gadus vecs, izskatīgs, vidēja auguma, slaids vīrietis. Acis plati iepletis, viņš skatījās uz cilvēkiem, kuri bija sagrupēti laukumiņā letes priekšā. Gledisa viņam pamāja.

Keina skatiens apstājās pie Ronija.

-             Es biju devies mājas vizītēs, kad mani izsauca pa peidžeru. Nekad nebūtu domājis, ka mani varētu aicināt sniegt neatliekamo palīdzību.

-    Visu cieņu, doktor Kein, bet mums ir maz laika.

Taila saprata Doka nepacietību. Vīrietis, kurš visai maz

atgādināja pieredzējušu speciālistu, acīmredzami izjuta bijību, ka piedalās tik dramatiskā notikumā, un likās pilnībā neaptveram stāvokļa nopietnību.

Doks noprasīja, vai viņš ir informēts, kādā stāvoklī ir Sābre.

-             Man teica, ka sieviete dzemdē un ka var būt komplikācijas.

Doks pamāja uz zemē gulošo meiteni. Keins nenovērsa acis no ieroča Ronija rokā un apvaicājās:

-    Vai tas darbojas?

-    Atveriet savu somu!

-            Ko? Ak jā, protams. - Attaisījis melno ārsta koferīti, viņš parādīja Ronijam tā saturu.

-    Labi, sāciet. Lūdzu, palīdziet viņai! Viņai ir ļoti slikti.

-    Tā izskatās, - ārsts piekrita.

Sābri pārmāca jauns sāpju vilnis, un viņa, skaļi ievaidējusies, instinktīvi saķēra Tailas roku.

-           Ārsts ir klāt, Sābre, - Taila drošināja meiteni. - Tagad viss būs labi, es apsolu.

-            Viņai ir septiņpadsmit gadi, - Doks ātri informēja ārstu. - Pirmā grūtniecība, pirmās dzemdības.

Doks stāvēja Sābrei labajā pusē, doktors Keins pie viņas kājām, Taila kreisajā pusē.

-    Kad sākās dzemdību sāpes?

-            Kontrakcijas sākās pēcpusdienā, ūdeņi nogāja apmēram pirms divām stundām. Pēc tam sāpes saasinājās, bet pēdējās pusstundas laikā mazinājušās.

-    Sveika, Sābre! - ārsts sacīja.

-    Sveiki!

Keins uzlika plaukstas viņai uz vēdera un vieglām kustībām aptaustīja.

-            Nepareiza guļa? - Doks jautāja, lai pārliecinātos par savas diagnozes pareizību.

-    Tieši tā.

-    Kā jūs domājat, vai varēsiet pagriezt augli?

-    Tas būs grūti.

-    Vai jums ir pieredze šādos gadījumos?

-    Esmu asistējis.

Tā nebija cerētā atbilde.

-            Vai paņēmāt asinsspiediena mērītāju? - Doks pajautāja.

-    Manā koferītī.

Ārsts turpināja vieglām kustībām aptaustīt Sābres vēderu. Doks sniedza asinsspiediena mērītāju, bet ārsts izlikās to neredzam.

-    Atslābinies, un viss būs kārtībā, - viņš teica Sābrei.

Sābre paskatījās uz Roniju un cerīgi pasmaidīja.

-    Doktor Kein, cik ilgi vēl jāgaida, līdz bērniņš ieradīsies?

-            Grūti pateikt, bēbīšiem pašiem savs prāts. Es gribētu aizvest tevi uz slimnīcu, kamēr vēl ir laiks.

-Nē.

-    Tā būtu daudz drošāk tev un bērnam.

-    Es to nevaru darīt sava tēva dēl.

-           Viņš ir loti noraizējies par tevi, Sābre. Patiesību sakot, viņš ir tur, ārpusē. Viņš pieteica, lai es tev pasaku…

Meitenes ķermenis sarāvās kā krampjos.

-           Tēvs ir šeit? - Viņas balss bija kļuvusi smalka, augsta un histēriska. - Ronij?

-             Kā viņš te gadījās? - Negaidītā ziņa bija pārsteigusi jaunekli tikpat spēcīgi kā Sābri.

Taila mierinoši glāstīja meitenes plecu.

-            Viss būs kārtībā. Tagad nedomā par tēvu. Domā par bērniņu. Vienīgi par viņu tev jādomā. Viss pārējais nokārtosies pats no sevis.

Sābre sāka raudāt.

Doks pieliecās pie ārsta un dusmīgi čukstēja:

-            Pie velna, kāpēc jums tas bija jāpasaka? Vai nevarējāt pagaidīt?

Keins izskatījās apjucis.

-            Es domāju, viņa priecāsies, ka tēvs ir tepat tuvumā. Viņiem nebija laika, lai sīkāk paskaidrotu man situāciju. Es nezināju, ka tas meiteni apbēdinās.

Izskatījās, ka Doks ir gatavs mesties ārstam virsū, un Taila viņu labi saprata.

Doks bija tik saniknots, ka runājot viņa lūpas tik tikko kustējās, tomēr, saprazdams, ka jebkura dusmu izpausme situāciju tikai pasliktinās, viņš atgriezās pie Sābres stāvokļa apspriešanas.

-            Dzemde nebija pietiekami atvērusies, - viņš teica un paskatījās rokas pulkstenī. - Bet nu jau pagājusi gandrīz stunda kopš brīža, kad es viņu izmeklēju vagināli.

Ārsts pamāja ar galvu.

-            Cik daudz? Es gribu teikt, cik daudz tā bija atvērusies?

-    Apmēram astoņus, desmit centimetrus.

-Hm.

-    Ak tu, kucesdēls!

Doka klusais, draudīgais rūciens lika Tailai satrūkties un spēji pacelt galvu. Vai viņa bija pareizi dzirdējusi? Acīmredzot jā, jo doktors Keins apjucis skatījās uz Doku.

-    Sasodītais kucesdēls! - skaļi un nikni atkārtoja Doks.

Tālākie notikumi Tailas atmiņā uz visiem laikiem saglabājās kā atsevišķu neskaidru fragmentu virkne. Viņa nekad nespēja atcerēties sekojošo notikumu tiešo secību un vienmēr, kad centās to darīt, sajuta vēlēšanos nobaudīt čilli mērci.

6. NODALA

Betona laukumā starp benzīna sūkņiem un šoseju stāvošais FIB mikroautobuss bija aprīkots ar visjaunāko tehniku, kas ļāva arī tumsā pārredzēt apkārtni un uzturēt savstarpējos sakarus. Tas bija ieradies Rojofletā dažas minūtes pēc Keloveja helikoptera nolaišanās.

Tuvākā apkaimē nebija neviena lidlauka, kas spētu uzņemt kaut ko lielāku par smidzinātājlidmašīnu, tāpēc Dendija privātajam reaktīvajam lidaparātam nācās nosēsties Odesā, no kura neliels helikopters nogādāja miljonāru Rojofletā. Tikko ieradies notikuma vietā, viņš bija iezvēlies aģentu furgonā un bravūrīgi pieprasījis, lai viņam nekavējoties ziņotu, kāda ir situācija un ko Kelovejs nolēmis darīt.

Dendijs jau iepriekš bija nodemonstrējis savu izaicinoši neciešamo raksturu, un Kelovējam apskrējās dūša tikai ieraugot viņu, pirms vēl tas sāka izprašņāt, kas tiek darīts un kas jau izdarīts.

Visi klātesošie saspringti lūkojās ekrānā, kas bija savienots ar ārpusē esošo videokameru. Viņi noskatījās, kā Keins iegāja veikalā un, brīdi pastāvējis ar muguru pret durvīm, pazuda no redzesloka.

-    Ko tad, ja tas neizdosies? - Dendijam interesēja. - Ko tad?

-    "Ko tad" būs atkarīgs no rezultāta.

-    Jūs gribat teikt, ka neesat sagatavojuši rezerves plānu? Ar ko gan jūsu cilvēki nodarbojas?

Dendijs un Kelovejs izaicinoši vērās viens otrā. Pārējie klusēdami gaidīja, kurš pirmais zaudēs savaldību. Lai cik dīvaini nebūtu, bet spriedzi mazināja šerifa Montēza apgalvojums:

-    Varu jau šobrīd izkliedēt jūsu šaubas - tas neizdosies.

Gribēdams izrādīt pieklājību - un arī nodemonstrēt

smalku diplomātisku manevru -, aģents Kelovejs bija uzaicinājis apgabala šerifu pievienoties apspriedei.

-            Doks nav muļķis, - Montēzs turpināja. - Jūs esat radījuši papildu grūtības, iesūtīdami tur to puisi.

-            Pateicos par atklātību, šerif Montēz, - stīvi noteica Kelovejs.

Pēkšņi, kā apstiprinot Montēza pravietiskos vārdus, atskanēja šāvieni. Divi gandrīz vienlaicīgi, trešais pēc dažām sekundēm. Pirmie lika visiem sastingt, pēdējais - satrūkties. Visi furgonā esošie sarosījās un sāka runāt reizē.

-    Pie velna! - ieaurojās Dendijs.

Ekrānā nekas nebija redzams. Kelovejs tvēra pēc austiņām, lai dzirdētu, ko saka vīri, kas atradās postenī veikala priekšā.

-            Vai tie bija vai nebija šāvieni! - brēca Dendijs. - Kas notiek, Kelovej? Jūs galvojāt, ka manai meitai nekas nedraud!

-            Apsēdieties un apklustiet, mister Dendij! - Kelovejs pār plecu atkliedza. - Vai arī jūs tiksiet izvākts no šī autobusa, pielietojot fizisku spēku!

-            Ja jūs salaidīsiet visu dēlī, es jūs novākšu no zemes virsas!

Kelovejs aiz dusmām nobāla.

-            Uzmanīgāk, ser! Jūs tikko izteicāt draudus federālā virsnieka dzīvībai! - Un viņš pavēlēja vienam no saviem padotajiem izvest Dendiju ārā.

Vajadzēja nekavējoties noskaidrot, kas veikalā šāvis un uz ko, un vai kāds ticis ievainots, bet miljonāra klaigāšana vienīgi traucēja.

-    Ne velna, es neiešu projām! - Dendijs nodārdināja.

Kelovejs pameta uzbudināto tēvu savu padoto ziņā un,

pievērsies ekrānam, pieprasīja informāciju no ārpusē esošajiem FIB aģentiem.

Taila nespēja noticēt savām acīm - doktors Skots Keins, izrāvis pistoli, kas bija nostiprināta pie kājas potītes, nomērķēja uz Roniju.

-    FIB! Nomest ieroci!

Sābre iekliedzās.

Doks turpināja lamāt Keinu.

-            Visu šo laiku mēs gaidījām, ka ieradīsies ārsts! - viņš kliedza. - Tā vietā mums atsūtīja jūs! Kas tas par idiotisku gājienu!

Taila pielēca kājās.

-            Nē, lūdzu, nē! Lūdzu, nešaujiet! - Viņa baidījās, ka Roniju Deivisonu tūlīt nošaus.

-           Jūs neesat ārsts? - Ronijs bija izmisis un satriekts. - Bet viņi apsolīja, ka atsūtīs ārstu! Sābrei nepieciešams ārsts!

-    Nomet ieroci, Deivison! Tūlīt!

-            Nolādēts! Tik daudz laika pa tukšo! - Aiz dusmām Dokam pietūka kakla dzīslas. Taila bija pārliecināta, ka viņš ķertos aģentam pie rīkles, ja tas neturētu rokā pistoli. - Meitene ir smagā stāvoklī. Viņas dzīvība ir apdraudēta. Vai tiešām neviens nojums, federāliem, to nesaprot?

-            Ronij, dari, kā viņš liek, - lūdzās Taila. - Padodies! Lūdzu!

-            Nē, Ronij, nedari to! - Sābre šņukstēja. - Tur, ārā, ir mans tēvs.

-            Kāpēc jums abiem nenolikt ieročus? - savaldīgi bilda Doks, kura krūšukurvis vēl joprojām satraukumā cilājās. - Nevienam nav jācieš. Mēs visi taču esam saprātīgi cilvēki, vai ne?

-            Nē, - Ronijs apņēmīgi sacīja, un viņa pirksti ciešāk aptvēra revolveri. - Misters Dendijs liks mani arestēt, un es vairs nekad neredzēšu Sābri.

-    Tā būs, - piebalsoja meitene.

-    Varbūt ne, - Doks iebilda. - Varbūt…

-            Es skaitīšu līdz trīs! - Keins noskaldīja, balsij nodrebot. Arī viņš pats drebēja sasprindzinājumā.

-    Kāpēc jums tā bija jādara! - Ronijs iesaucās.

-    Viens.

-            Kāpēc jūs mūs apmānījāt? Mana meitene cieš. Viņai vajadzīgs ārsts. Kāpēc jūs tā darāt?

Taila ievēroja, ka Ronija rādītājpirksts ciešāk piespiežas ieroča mēlītei.

-    Divi.

-    Es teicu, nē! Es neatdošu viņu misteram Dendijam!

Mirklī, kad Keins izkliedza "Trīs!" un šāva, Taila paķēra no blakus plaukta čilli mērces kārbu un no visa spēka iebelza aģentam pa galvu.

Vīrietis nogāzās kā cementa maiss. Lode, kura bija tēmēta Ronijam krūtīs, zaudēja mērķi un, par mata tiesu aizšāvušies garām Dokam, ieurbās letē.

Arī Ronijs bija izšāvis. No pretējās sienas izgāzās gabals apmetuma.

Donna iespiedzās, nokrita uz grīdas un, turpinādama kaukt, apķēra rokām galvu.

Izmantodami jucekli, abi meksikāņi metās uz priekšu, steigā gandrīz samīdami Gledisu un Vernu.

Taila, sapratusi, ka viņi nodomājuši iegūt aģenta pistoli, paspēra to tālāk zem saldējamās kastes.

-             Atpakaļ! Atpakaļ! - Ronijs uzkliedza meksikāņiem un izšāva, mērķēdams augstu virs viņu galvām. Lode džinkstēdama ietriecās gaisa kondicionētāja ventilatorā, tomēr abus vīrus apstādināja.

Uz brīdi visi sastinga kā apturētā kino kadrā un gaidīja, kas notiks tālāk, kurš pirmais pakustēsies, kurš ierunāsies.

Tas izrādījās Doks.

-            Dariet, kā viņš liek! - Viņš pacēla kreiso roku ar augšup pavērstu plaukstu un norādīja meksikāņiem atkāpties. Labo roku Doks bija piespiedis pie kreisā pleca. Caur pirkstu starpām sūcās asinis.

-    Jūs esat ievainots! - Taila iesaucās.

Nepievērsdams teiktajam ne mazāko uzmanību, viņš

turpināja pārliecināt meksikāņus, kas acīmredzami netaisījās paklausīt.

-    Ja izskriesiet pa durvīm, dabūsiet lodēm pilnu vēderu.

Kaut arī abiem bija sveša kā loģika, tā valoda, tomēr

meksikāņi saprata, ka Doks pieprasa, lai viņi atgriežas vietās. Uzbudinātās balsīs viņi nobēra kaut ko spāniski. Taila uztvēra vienīgi vairākkārt atkārtoto "madre". Pārējo viņa varēja iedomāties. Galu galā meksikāņi paklausīja un atgriezās iepriekšējās vietās, klusītēm kaut ko murminādami savā dzimtajā valodā un ļaunus skatienus apkārt šaudīdami. Ronijs nenovērsa no viņiem revolveri.

Donna sacēla lielāku troksni nekā Sābre, kura, pārciešot kārtējās sāpes, valdījās, iecirtuši zobus apakšlūpā. Doks uzkliedza kasierei, lai pārtrauc vaimanāt.

-           Neredzēt man vairs rīta sauli uzaustam! - Donna spiedza.

-            Ieraudzīsiet, ja liktenis būs jums labvēlīgs! - Gledisa atcirta. - Bet tagad apklustiet!

Donna apklusa tik pēkšņi, it kā kāds būtu aizbāzis viņas muti ar korki.

-            Turies pie manis, mīļumiņ, - Taila atgriezās pie Sābres un neatlaida viņas roku, līdz sāpes mitējās.

-            Es zinu, - meitene centās apspiest elsas, - zinu, ka tēvs nepiekāpsies. Viņš vienalga mūs izsekos.

-    Tagad par to nedomā.

-    Kā tu jūties? - viņām piebiedrojās Doks.

Taila atskatījās pār plecu.

-    Vai esat ievainots?

Viņš pakratīja galvu.

-    Lode tikai nobrāzusi ādu. Mazliet smeldz, tas viss.

Krekla piedurkne bija ieplēsta. Viņš nosusināja brūci ar

marli, uzlika tai tīru salveti un palūdza Tailai nogriezt gabalu līmlentes. Doks turēja salveti vietā, un Taila nostiprināja to ar lenti.

-    Paldies.

-    Lūdzu.

Līdz šim brīdim neviens nebija pievērsis uzmanību nesamaņā gulošajam aģentam. Pienāca Ronijs, viņš ik pa brīdim pārlika revolveri no vienas rokas otrā, pārmaiņus slaucīdams sasvīdušās plaukstas gar džinsiem.

-    Kā būs ar viņu? - Ronijs ar zodu pamāja uz Keinu.

Tailai tas likās ļoti labs jautājums.

-            Droši vien, - viņa sacīja, - es uz vairākiem gadiem tikšu cietumā par uzbrukumu FIB aģentam.

-            Es ieteiktu, - Doks vērsās pie Ronija, - ļaut man izvilkt to puisi ārā, lai viņa draudziņi tajā sasodītajā furgonā pārliecinās, ka tas ir dzīvs. Ja viņi nodomās, ka aģents ir nošauts vai ievainots, mūsu stāvoklis tikai pasliktināsies.

Ronijs uzmeta bažīgu skatienu ārdurvīm un, apsvērdams priekšlikumu, pakodīja apakšlūpu.

-     Nē! - Viņš paskatījās uz Vernu un Gledisu, kuri atgādināja divus cilvēkus, kas lieliski izklaidējas atrakciju parka šausmu istabā. - Sameklējiet kādu vadu, - Ronijs viņiem pavēlēja, - esmu pārliecināts, ka šajā veikalā tādus pārdod, un sasieniet viņam kājas un rokas.

-    Ja tu, dēls, tā darīsi, - Doks klusi brīdināja, - tu savu stāvokli padarīsi tikai ļaunāku.

-    Nedomāju, ka tas var kļūt vēl ļaunāks, nekā ir.

Ronija sejā iezagās skumjas, it kā viņš tikai tagad būtu

pilnībā apzinājies savas rīcības neģēlību. Tas, kas sākumā, kad viņi ar Sābri nolēma bēgt, likās romantisks piedzīvojums, pēkšņi bija izvērties par noziedzīgu incidentu ar šaudīšanos un FIB aģentu piedalīšanos. Viņš bija vairākkārt pārkāpis likumu. Viņam draudēja nopietnas nepatikšanas, un viņš bija pietiekami gudrs, lai to saprastu.

Gledisa un Verns pārkāpa pār bezsamaņā gulošo aģentu un, saņēmuši katrs aiz savas potītes, pielikdami ne mazums pūļu, pavilka tālāk no Sābres, atbrīvodami vairāk vietas Dokam un Tailai.

-    Viņi piespriedīs man mūža ieslodzījumu, - Ronijs turpināja, - taču es gribu tikai vienu - lai Sābre būtu drošībā. Es gribu, lai Sābres tēvs apsola, ka ļaus viņai paturēt mūsu bērnu.

-    Tad darīsim šai lietai galu. Tūlīt.

-    Es nevaru, Dok. Tikai pēc tam, kad būšu saņēmis mistera Dendija solījumu.

Doks norādīja lejup uz Sābri, kura, Tailas vadībā dziļi elpodama, pārcieta jaunu sāpju lēkmi:

-    Līdz tam laikam…

-             …mēs paliksim šeit, - jauneklis noteiktā tonī pabeidza teikumu.

-    Bet viņai vajag nokļūt…

-    Dok? - Taila viņu pārtrauca.

-            … slimnīcā. Un, jo ātrāk, jo labāk. Ja tev patiesi rūp, lai Sābrei būtu labi…

-Dok!

Aizkaitināts, ka Taila jau otro reizi pārtrauc mēģinājumu pārliecināt Roniju, Doks pagriezās un nepacietīgi noprasīja:

-    Kas ir?

-    Sābre nekur nevar braukt. Es redzu bērnu.

Doks notupās starp Sābres saslietajiem ceļgaliem.

-            Paldies Dievam! - viņš priecīgi iesaucās. - Bērns ir apgriezies, Sābre! Es redzu galviņu. Tu esi veiksminiece! Pēc dažām minūtēm tev būs bērns.

Meitene iesmējās. Viņa bija pārāk jauna, lai pieredzētu to, ko pašlaik pārdzīvoja.

-    Vai viss noritēs pareizi?

-            Domāju, ka jā. - Viņš paskatījās uz Tailu. - Vai palīdzēsiet?

-    Sakiet, kas jādara!

-            Dabūjiet vēl dažus autiņus un izklājiet ap Sābri. Turiet pa rokai dvieli, kur ietīt bērnu. - Viņš uzrotīja piedurknes līdz elkoņiem un enerģiski nomazgāja rokas ar Tailas iedoto mazgājamo līdzekli. Pēc tam noskaloja tās ar etiķi un pasniedza pudeles Tailai. - Lietojiet nežēlojot, bet ātri.

-    Es negribu, ka Ronijs skatās, - teica Sābre.

-    Sābre! Kāpēc nē?

-    Es teicu, Ronij. Ej projām!

-    Tā būs labāk, Ronij, - Doks piekrita.

Ronijs negribīgi pagaja sāņus un novērsās.

Doks izņēma no Keina atnestā ārsta koferīša medicīnis- kos cimdus un ierastām kustībām uzvilka tos rokās.

-            Vismaz kaut kāds labums no viņa, - viņš norūca, saspiedis cimdus ciešāk ap delnu locītavām. - Te ir vesela kārba. Ņemiet arī jūs.

Tikko Taila paspēja uzvilkt cimdus, Sābrei sākās kont- rakcijas sāpes.

-            Atslābinies un nepretojies tām, - Doks piekodināja. - Negribu, ka tev ir plīsumi. - Viņš uzlika labo plaukstu uz Sābres starpenes, lai pasargātu no plīšanas, un ar kreiso roku maigi apņēma bērna galviņu. - Spied nu, Sābre! Elpo! Laba meitene! Jūs varētu nostāties viņai aiz muguras un atbalstīt, - viņš teica Tailai.

Sāpes nedaudz pierima, un meitene, atņēmusi elpu, atspiedās pret Tailu.

-            Nu jau drīz, - Doks maigi sacīja. - Tu labi tiec galā. Lieliski, tik tiešām.

To Taila varētu sacīt arī par Doku pašu. Apbrīnojami, cik mierīgi un lietpratīgi viņš apgājās ar pārbiedēto meiteni.

-    Vai jūs jūtaties labi?

Taila vēroja Doku ar neslēptu apbrīnu un to, ka tas runā ar viņu, atjauta tikai tad, kad vīrietis pacēla galvu un pētoši paskatījās.

-    Es? Labi.

-    Netaisāties ģībt vai tamlīdzīgi?

-           Nedomāju gan, - Taila novilka un tad, viņa savaldības iedvesmota, noteiktāk piebilda: - Nē, es neģībšu.

Sābre skaļi iekliedzās, uzslējās pussēdus un bērnišķīgi ieņurdējās. Taila pamasēja meitenes muguru, vēlēdamās, kaut spētu darīt vēl ko, lai mazinātu viņas ciešanas.

-    Vai viss kārtībā?

Neviens neatbildēja satrauktajam tēvam.

-            Tagad mēģini nespiest, - Doks sacīja. - Tagad bērns nāks bez tavas palīdzības. Nedomā par sāpēm. Labi… Labi… Galviņa gandrīz jau ārā.

Spazmas mazinājās, un Sābre nespēkā sabruka.

-    Man sāp! - Viņa raudāja.

-           Zinu, - Doks mierinoši teica, bet viņa seja pauda dziļu nožēlu. Plīstošie audi asiņoja.

-    Viss ir ļoti labi, - viņš meloja. - Drīz tev būs bērniņš.

Izrādījās, pat ļoti drīz. Pēc visām pūlēm, kas tika veltītas, lai dzemdības noritētu lēnām, pēdējās sekundēs bērns trauktin traucās ienākt pasaulē.

Sābres ķermeni sagrāba jauns spazmu vilnis, un, vēl ne- apjautusi, ka kļūst par liecinieci brīnumam, Taila ieraudzīja jaundzimušā pakausīti. Doks tikai vieglītiņām piepalīdzēja, un bērns instinktīvi pagrieza galvu uz sāniem. Ieraudzījusi sārto sejiņu ar plaši ieplestām acīm, Taila nomurmināja: - Ak mans Dievs! - un šie vārdi patiešām skanēja kā lūgsna, jo notiekošais iedvesa godbijību, tas bija kā sakrāls fenomens.

Bet brīnums nenotika, jo bērna pleci nespēja izspraukties no mātes ķermeņa.

-            Kas notiek? - Ronijs jautāja, izdzirdis Sābres sāpju kliedzienu.

Iezvanījās telefons. Vistuvāk aparātam atradās Donna, viņa pacēla klausuli:

-    Hallo?

-              Es zinu, ka tas ir sāpīgi, Sābre, - Doks sacīja. - Būs vēl divas vai trīs sāpju lēkmes. Tu saproti?

-    Es nespēju… - dvesa Sābre, - es nespēju…

-            Tas cilvēks, kurš teica, ka viņu sauc Kelovejs, grib zināt, kas šāva, - ziņoja Donna. Neviens nepievērsa viņai uzmanību.

-            Izdari to, Sābre, - Doks uzstāja. - Sagatavojies… Elpo! - Viņš paskatījās uz Tailu. - Elpojiet līdz ar viņu!

Taila sāka elpot vienā ritmā ar dzemdētāju, vienlaikus vērodama, kā Doka plaukstas aptver mazuļa kaklu. Pamanījis trauksmi viņas acīs, Doks klusi sacīja:

-           Tikai aptaustu, lai pārliecinātos, vai ap kaklu nav aptinusies nabas saite.

-             Vai kaut kas nav tā, kā vajadzētu? - Sābre izgrūda caur sakostiem zobiem.

-    Tik tālu viss norit kā pēc mācību grāmatas.

Taila dzirdēja, kā Donna saka Kelovejam:

-           Nē, viņu nenogalināja, kaut gan vajadzēja, tāpat arī to muļķi, kas viņu iesūtīja!

Kasiere ar blīkški nolika klausuli.

-    Te nu mēs esam! Te nu mēs esam! Tavs bērniņš, Sābre, ir klāt! - Sviedri aumaļām tecēja pār Doka pieri, bet viņš, šķiet, to nejuta. - Tā… Jā… Jā… Pareizi.

Spalgais kliedziens vajāja Tailu vēl daudzas nākamās naktis. Atkal plīsa audi, un bērna pleci izlauzās ārā. Vietējā anestēzija un daži iegriezumi būtu pasargājuši Sābri no briesmīgajām sāpēm. Bet nu vairs nekas nebija līdzams.

Kā Dieva svētība Doka gaidošajās rokās ieslīdēja bērns.

-            Tā ir meitenīte, Sābre! Un tik skaista! Ronij, tev ir meita!

Donna, Verns un Gledisa aplaudēdami uzgavilēja. Taila norausa acīs sakāpušās asaras. Doks nolieca bērna galviņu, lai attīrītos elpošanas ceļi. Meitenīte pateicīgi iebrēcās, Doka askētiskajā sejā atplauka plats atvieglojuma smaids.

Tailai netika ļauts dīki brīnīties, Doks iedeva viņai mazulīti. Jaundzimusī bija tik slidena, ka Taila izbijās, vai bērns neizslīdēs no rokām. Viņa aši ietina to dvielī un pa- aijāja.

-    Uzlieciet bērnu mātei uz vēdera, - Doks norīkoja. Sābre ar izbrīna pilnām acīm skatījās uz savu brēcošo

meitu un bailīgi pajautāja:

-    Vai ar vinu viss kārtībā?

-            Ar viņas plaušām jau nu noteikti, - Taila smējās un aptaustīja bērnu. - Visi roku un kāju pirksti ir pareizā vietā un skaitā. Šķiet, ka mati būs tikpat gaiši kā tev.

-    Ronij, vai tu viņu redzi? - sauca Sābre.

-            Jā. - Jauneklis skatījās te uz savu meitu, te uz meksikāņiem, kurus, šķiet, lielais cilvēka piedzimšanas brīnums ne mazākā mērā neaizkustināja. - Viņa ir skaista! Tas ir, būs, kad viņu notīrīs. Kā jūties tu?

-    Lieliski! - Sābre attrauca.

Bet nekā lieliska tur nebija. Zem viņas gurniem paklātos autiņus ātri piesūcināja asinis. Doks centās apturēt asinošanu ar marles salvetēm.

-            Sakiet Gledisai, lai atnes vēl. Baidos, ka to vajadzēs daudz.

Taila pateica, un jau pēc pusminūtes Gledisa atgriezās ar veselu kārbu.

-    Vai jūs sasējāt viņu? - Taila apjautājās.

-            Verns tūlīt pabeigs. Tas vīrs nevarēs ne pirkstiņa pakustināt.

Kamēr Doks darbojās ap Sābri, Taila centās novērst meitenes uzmanību.

-    Kā jūs meitu nosauksiet? - viņa laipni jautāja. Sābre nenovērsa no mazuļa apbrīnas un mīlestības pilnu

skatienu.

-            Mēs nolēmām dot viņai vārdu Ketrīna. Man patīk klasiski vārdi.

-    Man arī. Manuprāt, šis vārds viņai ļoti piestāv.

Pēkšņi Sābres seja saviebās sāpēs, un viņa iesaucās:

-    Kas tas?

-             Tā ir placenta, - Doks paskaidroja, - kurā Ketrīna dzīvoja deviņus mēnešus. Dzemde to izgrūda tāpat, kā atbrīvojās no bērna. Sāpīgi, bet ne tik ļoti kā dzemdējot. Reiz tā ir ārā, mēs jūs abas apmazgāsim un tad ļausim atpūsties. Izklausās labi, vai ne? - Viņš griezās pie Tailas: - Padodiet, lūdzu, vienu no tiem plastmasas maisiņiem. Tā jāsaglabā, jo vēlāk būs jānodod analīzei.

Taila izdarīja, kā teikts, un atkal pievērsās Sābrei, izklaidējot jauno māti ar sarunām par bērnu. Doks ietina placentu un nolika sāņus, tomēr bērns joprojām palika saistīts ar to caur nabas saiti. Taila gribēja pajautāt, kāpēc viņš to nepārgriež, taču Doks bija pārāk aizņemts.

Pēc minūtēm piecām viņš novilka asiņainos cimdus un, paņēmis asinsspiedienu mērījamo aparātu, aptina manšeti ap Sābres augšdelmu.

-Kā tu jūties?

-           Labi, - jaunā māte attrauca, bet viņas acis bija iekritušas un tumšu loku apņemtas, un smaids vārgs.

-    Kā Ronijs turas?

-            Tu parunāsi ar viņu, kad pabeigsim, Sābre, - Taila mierinošā balsī teica.

-             Man nav miera. Tagad, kad man ir Ketrīna, es nedrīkstu riskēt, ka tēvs atdod bērnu adopcijai.

-    Bez tavas piekrišanas viņš to nevar izdarīt.

-    Viņš var visu.

-    Un tava māte? Kura pusē ir viņa?

-    Protams, tēva.

Doks nolasīja mērītāja rādītājus un noņēma aproci.

-            Pamēģini atpūsties. Es cenšos darīt visu iespējamo, lai asiņošana mazinātos. Vēlāk man vajadzēs tev kaut ko palūgt, tāpēc tagad nosnaudies, ja vari.

-    Sāp. Tur lejā.

-    Zinu. Man loti žēl.

-            Tā jau nav jūsu vaina, - viņa vārgi noteica, acīm aizveroties. - Jūs bijāt superlielisks, Dok.

Taila un Doks vēroja, kā viņas elpa kļūst ritmiskāka un muskuli atslābst. Taila nocēla Ketrīnu no mātes vēdera. Sābre protestējot ieņurdējās, bet bija pārāk novārgusi, lai nopietni iebilstu.

-            Es viņu tikai apslaucīšu. Kad tu pamodīsies, bērns atkal būs pie tevis, labi?

Meitene neatbildēja, un Taila saprata, ka viņa ir iesnaudusies.

-    Ko jūs darīsiet ar nabas saiti? - Taila jautāja Dokam.

-    Es nogaidu, kamēr būs droši to pārgriezt.

Kad nabas saite pārstāja pulsēt un vairs nebija resna kā virve, bet tievāka un plakanāka, viņš paņēma novārītās kurpju auklas un divās vietās, apmēram ar collu atstarpi pārsēja to. Kad Doks satvēra šķēres, Taila novērsās.

Kad placenta bija pilnīgi atdalīta no bērna, Doks cieši nosēja plastmasas maisiņu un palūdza Gledisu ielikt to saldētavā. Tad viņš atkal pievērsās mātei.

Taila atvēra kārbu ar mitrajiem dvielīšiem.

-            Vai domājat, ka tās var droši izmantot bērna apkopšanai? - viņa šaubījās.

-    Protams, tam taču tā ir paredzētas, - Doks atbildēja.

Kaut arī Ketrīna kā protestējot iepīkstējās un savicināja

rociņas, Taila noslaucīja viņu ar dvielīti, kurš tikko jaušami smaržoja pēc bērnu pūdera. Taila uztraucās, jo pirmo reizi mūžā turēja rokās tikko piedzimušu bērnu. Ik pa brīdim viņa pameta acis uz Sābri un ieklausījās viņas elpā.

-            Es apbrīnoju meitenes drosmi, - viņa sacīja. - Neko nevaru padarīt, bet es jūtu simpātijas pret šiem jauniešiem. Zinot, kāds ir Rasels Dendijs, arī es bēgtu.

-    Jūs viņu pazīstat?

-           Tikai no tā, ko par viņu raksta un runā. Interesanti, vai iesūtīt šeit Keinu bija viņa ideja?

-    Kāpēc jūs viņam iesitāt?

-            Vai jūs par manu atentātu pret FIB? - viņa precizēja ar drūmu humoru. - Centos novērst nelaimi.

-            Apbrīnoju jūsu zibenīgo reakciju un nožēloju vienīgi to, ka pats to neizdarīju.

-            Man bija tā priekšrocība, ka stāvēju tieši aiz viņa. - Taila ietina Ketrīnu tīrā dvielī un sildīja sev pie krūtīm. - Aģents Keins tikai pildīja savu pienākumu. Bija vajadzīga drosme, lai ienāktu šeit. Bet es negribēju, ka viņš nošauj Roniju. Un, godīgi sakot, negribēju, ka Ronijs nošauj viņu. Es rīkojos instinktīvi.

-           Un jūs jutāties piečakarēta, kad atklājās, ka Keins nav ārsts.

Taila paskatījās viņā un sazvērnieciski pajautāja:

-    Nesakiet to nevienam.

-    Apsolu.

-            Kā jūs atklājāt, ka viņš nav gaidītais ārsts? Kas viņu nodeva?

-            Viņu ne visai interesēja Sābres dzemdības. Tas vīrs pat negrasījās izmērīt asinsspiedienu. Izskatījās, ka viņam nav saprotama Sābres stāvokļa nopietnība. Man radās aizdomas, un es nolēmu pārbaudīt viņa zināšanas medicīnā. Kad dzemdes kakls ir atvēries par astoņiem līdz desmit centimetriem, process jau ir sācies. Viņš izgāzās.

-    Mūs abus var tiesāt un piespriest ilgus gadus cietumā.

-    Labāk tā, nekā ja viņš būtu nošāvis Roniju.

-            Kas būs, būs. - Taila paskatījās uz aizmigušo mazuli. - Vai ar bērnu viss kārtībā?

-    Paskatīsimies.

Taila noguldīja Ketrīnu sev klēpī. Doks pavēra dvieli un izmeklēja mazo radībiņu, kas bija īsāka par viņa apakšdelmu. Viņa rokas izskatījās tik lielas un vīrišķīgas salīdzinājumā ar mazuļa rožaino augumiņu, taču to pieskāriens bija maigs un uzmanīgs, īpaši tad, kad iebīdīja atlikušo nabas- saites galiņu mazajā vēderiņā.

-            Viņa ir maza, - Doks secināja, - piedzimusi pāris nedēļas par ātru. Bet liekas, ka viss būs kārtībā. Labi elpo. Tomēr viņai vajadzētu atrasties slimnīcā, jaundzimušo nodaļā. Svarīgi, lai bērnam būtu silti. Apsedziet viņas galviņu.

-    Labi.

Vīrietis bija pieliecies Tailai ļoti tuvu. Tik tuvu, ka viņa spēja saskatīt katru sīko grumbiņu, kas staroja no acu ārējiem kaktiņiem. Viņa acis bija pelēcīgi zaļas, skropstas ļoti tumšas, daudz tumšākas par brūnajiem matiem. Zodu un vaigus klāja bārdas rugāji, un tas izskatījās pievilcīgi.

Viņa pamanīja, ka no Doka pleca caur apsēju sūcas asinis.

-    Plecs nesāp?

Viņš spēji pacēla galvu, abu deguni gandrīz saskārās, acu skatieni sastapās. Viņš pagrieza galvu un paskatījās uz plecu, it kā jau sen būtu aizmirsis par ievainojumu.

-            Nē, nemaz. - Viņš papurināja galvu un steidzīgi piebilda: - Apsedziet bērnu ar vienu no šiem autiņiem, pēc tam satiniet dvielī.

Taila nemākulīgi ietina bērnu autiņā, kamēr Doks pārbaudīja, kā ir ar māti.

-    Šī asiņošana… - Taila ar nodomu nepabeidza teikumu, baiļodamās, ka var sadzirdēt Ronijs.

Taila nekad iepriekš nebija piedalījusies dzemdībās un tāpēc nezināja, vai Sābres asiņošana ir normāla parādība vai iemesls trauksmei. Šķita, ka asiņošana ir neparasti spēcīga, un, ja viņa pareizi saprata Doka sejas izteiksmi, viņš bija norūpējies.

-      Daudz intensīvāka kā parasti. - Arī viņš runāja ļoti klusi. Savilcis palagu ciešāk ap Sābres gurniem, Doks pamasēja meitenes vēderu. - Dažreiz tas palīdz mazināt asiņošanu, - viņš paskaidroja, atbildot uz Tailas neizteikto jautājumu.

-    Ja nu šoreiz nepalīdzēs?

-    Tad mēs ātri vien saskarsimies ar īstām nepatikšanām. Kaut es būtu varējis pietaupīt viņai šo pārdzīvojumu.

-    Nevainojiet sevi. Šādā situācijā un šādos apstākļos jūs rīkojāties apbrīnojami profesionāli, doktor Steinvik!

7. nodaĻa

Tas izspruka neviļus. Taila nebija gribējusi likt Dokam nojaust, ka ir viņu pazinusi. Katrā ziņā ne šobrīd.

Bet varbūt viņas mēle paklausīja zemapziņai, kas lika nosaukt Doku vārdā tieši tādēļ, lai ieraudzītu atbildes reakciju. Reportieres instinkts mudināja izmest negaidītus jautājumus vai apgalvojumus, izprovocējot spontānu, iepriekš neapdomātu un atklātu atbildi.

Tā bija spontāna, nesagatavota un neslēpta - vispirms Doks izskatījās pārsteigts, tad apmulsis, pēc tam aizkaitināts. Un visbeidzot šķita, ka pār viņa acīm nolaižas aizkars.

Taila cieši raudzījās vīrietī, kā izaicinādama noliegt, ka viņš ir doktors Bredlijs Steinviks. Vai bijis iepriekšējā dzīvē.

Iezvanījās telefons.

-            Pie joda! - Donna īgni noņurdēja. - Ko lai viņiem saka?

-            Es atbildēšu. - Ronijs paņēma klausuli. - Mister Kelovej? Nē, kā jau jums teica, viņš nav miris.

Zvans bija pamodinājis Sābri. Viņa prasīja, lai iedod bērnu. Taila ielika zīdaini viņai rokās. Jaunā māmiņa maigi dūdoja, cik mīļa un saldi smaržīga ir viņas mazā Ketrīna.

Taila piecēlās kājās un izstaipījās. Tikai tagad viņa visā pilnībā apzinājās, cik smagas bija dzemdību pēdējās stundas un bērna piedzimšana. Taila saprata, ka viņas nogurumu nevar ne salīdzināt ar to, ko izjuta Sābre, tomēr arī pati bija pagalam nomocījusies.

Fiziski izsmelta, bet garīgi uzlādēta. Viņa vērtējoši pārlūkoja telpu. Gledisa un Verns klusi sēdēja, rokās sadevušies. Abi izskatījās noguruši, tomēr apmierināti, it kā viss notikušais būtu inscenēts viņiem par patiku.

Donna, sakrustojusi kaulainās rokas pār plakanajām krūtīm, knibināja ļengano, zvīņaino ādu uz elkoņiem. Garākais un kalsnākais meksikānis nenolaida acis no Ronija, kas runāja pa telefonu, otrs skatījās uz FIB aģentu, kurš sāka atgūt samaņu.

Verns bija uzslējis Keinu pussēdus un atbalstījis ar muguru pret leti. Aģenta uz priekšu izstiepto kāju potītes bija aptītas ar līmlenti. Līdzīgi bija apsaitētas arī aiz muguras aizlikto roku locītavas. Ik pa brīdim Keins centās pacelt uz krūtīm noslīgušo galvu, un katru reizi pār viņa lūpām izlauzās apslāpēts vaids.

-     Mums nācās viņu sasiet, - Ronijs stāstīja Kelovejam. - Mēs izšāvām gandrīz vienlaicīgi, bet vienīgais, kam trāpīja, bija Doks. Nē, ar viņu viss ir kārtībā. - Ronijs pameta acis uz Doku, kurš piekrītoši pamāja ar galvu. - Kura no jums ir mis Makoja?

-    Es, - Taila atsaucās un paspēra soli uz priekšu.

-      Kā tad tā? - Ronijs nopētīja viņu no galvas līdz kājām. - Nu, labi. Kā jūs zināt viņas vārdu? Labi, acumirkli. - Sniegdams Tailai klausuli, viņš jautāja: - Vai esat kāda slavenība vai tamlīdzīgi?

-    Ne tik liela, lai tu mani pazītu. - Viņa paņēma klausuli.-Hallo?

-     Mis Makoja? - atskanēja oficiāli sausa un noteikta balss. - Šeit FIB īpašais aģents Bils Kelovejs.

-Jā?

-    Vai varat runāt brīvi?

-Jā.

-    Jūs neviens neiespaido?

-Nē.

-    Vai varat aprakstīt situāciju?

-Tieši tāda, kā stāstīja Ronijs. Aģents Keins gandrīz izraisīja nelabojamu nelaimi, tomēr mēs spējām to novērst.

īpašais aģents, šķiet, apmulsa.

-    Piedodiet? - viņš, brīdi vilcinājies, pārjautāja.

-             Iesūtīt viņu šeit bija pagalam aplami. Mis Dendijai nepieciešams speciālists dzemdībās, nevis kavalērija.

-    Mēs nezinājām…

-            Nu, tagad zināt. Šeit nav kaujas lauks. Es netaisos jūs pamācīt, kā darāms jūsu darbs, bet…

-    Tiešām? - Kelovejs stīvi noteica.

-            …bet es ieteiktu jums turpmāk sadarboties ar misteru Deivisonu.

-    Policija nesadarbojas ar ķīlnieku sagrābējiem.

-     Vini nav nekādi teroristi! - Taila iesaucās. - Vini ir divi apmulsuši un nobijušies bērni, kas jutās izsmēluši visas citas iespējas.

Taila dzirdēja skaļas balsis fonā; Kelovejs aizklāja klausuli ar plaukstu un kādam kaut ko strikti pateica. Aģents Keins pacēla galvu un skatījās Tailā ar aizmiglotu skatienu. Varbūt pazina to, kas viņu nokautēja ar čilli kārbu?

-            Misters Dendijs ļoti raizējas par meitu, - Kelovejs sacīja klausulē. - Kasiere… Donna? Viņa teica, ka Sābre dzemdējusi.

-             Meitenīti. Abu stāvoklis ir… stabils. - Taila paskatījās uz Doku, kurš īsi pamāja ar galvu. - Pasakiet misteram Dendijam, ka viņa meitas dzīvība nav apdraudēta.

-    Šerifs Montēzs informēja mani, ka pie jums ir cilvēks ar zināšanām medicīnā.

-    Jā, viņš palīdzēja Sābrei.

Doka acis samiedzās kā tēmējot.

-     Šerifs neatcerējās šī cilvēka vārdu. Teica, ka visi saucot viņu par Doku.

-    Tieši tā.

-    Jūs nezināt vina īsto vārdu?

īsu mirkli Taila apsvēra. Viņa bija kļuvusi par ķīlnieci un palīdzējusi Sābrei dzemdībās, taču nezināja, kas notiek ārpusē. Viņa bija dzirdējusi nosēžamies helikopterus un pieņēmusi, ka ieradušies mediķi un policija, bet bija gatava saderēt, ka notikuma vietā jau atrodas arī Dalasas, Fortvortas, Ostinas vai Hjūstonas lielāko telestudiju žurnālisti.

Tailas aktīvā loma šajā ārkārtējā situācijā automātiski palielināja notikuma nozīmīgumu mediju acīs. Viņa nepiederēja tiem, ko dēvē par slavenībām, tomēr bez liekas pazemības jāteic - nebija arī pēdējā niecība. Gandrīz ik dienas viņa bija redzama vakara ziņu pārraidē. Šī programma tika rādītā kabeļtelevīzijā, kas pārklāja visu Tek- sasu un Oklahomu, un tas nozīmēja vairākus miljonus skatītāju. Viņas līdzdalība piešķīra vēl asāku garšu šim jau tā pikantajam notikumam. Atklājums, ka ķīlnieku vidū atrodas arī doktors Bredlijs Steinviks, kurš pirms trim gadiem pazuda no sabiedrības redzesloka pēc tam, kad bija ticis iejaukts visai skandalozā notikumā, liktu visai žurnālistu brālībai sarosīties kā bitēm, kuru stropā iemests akmens.

Taču Taila gribēja šo sensāciju pataupīt sev.

Viņa varētu pamāt ardievas iecerētajai speciālajai reportāžai, ja tagad atklātu Doka identitāti. Katrs žurnālists

centīsies būt pirmais, kurš paziņo šo interesanto faktu. Un tas nonāks jaunākajās ziņās, pirms Taila paspēs nostāties kameras priekšā, lai stāstītu par pārdzīvoto. Līdz tam brīdim doktora Steinvika klātbūtne satraucošajā notikumā būs jau novecojis jaunums.

Izlēmusi paturēt gardo kumosiņu sev, Taila izvairījās no tiešas atbildes.

-            Doks padarīja satriecošu darbu ļoti grūtos apstākļos. Sābre pilnīgi paļaujas uz viņu.

-    Es sapratu, ka viņš ir ievainots.

-            Tikai skramba, nekas vairāk. Mums nevienam nekas nekait, mister Kelovej, - viņa nepacietīgi atbildēja. - Mēs esam noguruši, bet citādi viss ir kārtībā. Cik var atkārtot.

-    Vai neesat spiesta tā teikt? Vai varat runāt brīvi?

-    Absolūti! Vismazāk Ronijs vēlētos kādu ievainot.

-            Tieši tā, - jaunietis apstiprināja. - Es tikai gribu tikt no šejienes projām kopā ar Sābri un bērnu. Mēs gribam iet savu ceļu.

Taila atkārtoja Ronija vārdus Kelovejam, kurš atbildēja:

-    Mis Makoja, jūs saprotat, ka to pieļaut es nevaru.

-    Šajā gadījumā jūs varētu dot zināmas atlaides.

-    Man nav tiesību…

-    Mister Kelovej, vai jūs varat brīvi runāt?

Pēc īsas pauzes viņš sacīja:

-    Turpiniet.

-            Ja esat saskāries ar misteru Dendiju, tad pats sapratīsiet, kāpēc abi jaunieši jutās tik izmisuši, ka izdarīja to, ko izdarīja.

-            Es nevaru komentēt jūsu sacīto, bet saprotu, ko domājat.

Acīmredzot kaut kur dzirdamības robežās stāvēja Dendijs.

-    Katrā ziņā tas vīrs ir īsts tirāns, - Taila turpināja. - Es nezinu, vai jūs esat informēts, ka viņš solījies ar varu izšķirt abus jauniešus, bet bērnu atdot adoptācijai. Ronijs un Sābre vēlas paši lemt par savu nākotni un audzināt meitu. Sī ir ģimenes lieta, mister Kelovej, un tā pret to jāizturas. Varbūt misters Dendijs piekristu visu uzticēt starpniekam, kurš palīdzētu abām pusēm izskaidroties un panākt vienošanos.

-     Ronijam Deivisonam būs jāatbild par vairākiem pārkāpumiem. Sākot ar bruņotu laupīšanu.

-    Esmu pārliecināta, ka Ronijs uzņemsies atbildību par savu rīcību.

-      Dodiet man, es parunāšu ar viņu. - Ronijs paņēma klausuli. - Paklausieties, mister Kelovej, es neesmu noziedznieks. Tas ir, nebiju līdz šai dienai. Man nav pat neviena soda talona par braukšanas ātruma pārsniegšanu. Taču es nepieļaušu, ka misters Dendijs nosaka manas meitas nākotni. Es neredzēju citu veidu, kā tikt no viņa projām.

-    Pasaki viņam, ko mēs nolēmām, Ronij! - Sābre sauca.

Puisis paskatījās lejup uz Sābri, kura gulēja, bērnu rokās šūpodama, un viņa seja sāpīgi savilkās.

-    Parunājiet ar Sābres tēvu, mister Kelovej. Pārlieciniet vinu atstāt mūs mierā. Tad es ļaušu visiem iet. - Kādu brīdi viņš uzmanīgi klausījās un tad sacīja: - Es zinu, ka viņām jānokļūst slimnīcā. Jo ātrāk, jo labāk. Jums ir stunda laika. - Ronijs atkal apklusa. - Vai arī? - Acīmredzot viņš atkārtoja Keloveja jautājumu un tad paskatījās uz Sābri, kura piespieda ciešāk bērnu pie krūtīm un pamāja ar galvu. - Es teicu: viena stunda! - Viņš nolika klausuli un uzrunāja ķīlniekus: - Jūs visu dzirdējāt. Es nevienam negribu nodarīt ļaunu. Vēlos, lai jūs visi izietu no šejienes

sveiki un veseli. Tagad atslābinieties. - Viņš paskatījās rokas pulkstenī. - Pēc sešdesmit minūtēm viss būs beidzies.

-            Ko jūs ar mums darīsiet, ja viņas tēvs nepiekāpsies? - vaicāja Donna.

-             Kāpēc jums neapsēsties un nepaklusēt? - īgni noprasīja Verns.

-            Kāpēc jums nenobučot man pakaļu? - kasiere atcirta. - Jūs man neesat nekāds pavēlnieks! Man gribas zināt, vai es miršu vai dzīvošu. Vai pēc stundas viņš mūs visus apšaus?

Iestājās nomācošs klusums. Visi klātesošie lūkojās uz Roniju, bet viņš stūrgalvīgi atteicās reaģēt uz mēmo jautājumu ķīlnieku acīs.

Aģents Keins vai nu atkal bija ieslīdzis nemaņā, vai nokāris galvu tāpēc, ka kaunējās par savu nespēju atrisināt situāciju. Šā vai tā, bet viņa zods balstījās uz krūtīm.

Donnas elkoņi atkal tika pakļauti nervozai knibināšanai.

Verns un Gledisa izskatījās noguruši. Tagad, kad uztraukums par bērna piedzimšanu bija rimies, vecīgā pāra mundrums bija izsīcis. Gledisas galva atpūtās uz vīra pleca.

Taila bija notupusies blakus Dokam, kurš pārbaudīja, kādā stāvoklī ir Sābre. Meitenes acis bija aizvērtas, zīdainis gulēja mātes roku apskāvienā.

-    Kā ar vinu ir?

»

-    Pārāk daudz asiņu, un asinsspiediens krītas.

-    Kā jūs varat palīdzēt?

-    Centos masēt viņas dzemdi, taču tā vietā, lai asinošana samazinātos, tā pastiprinājās. - Starp viņa uzacīm iegūla dziļa rūpju grumba. - Ir vēl kas.

-    Kas?

. - Zīdīšana.

-    Vai tad viņa jau ir gatava zīdīšanai?

-    Nē. Vai esat dzirdējusi par oksitocīnu?

-    Es pieņemu, ka tam ir saistība ar sieviešu hormoniem.

-     Ar hormoniem, kas palīdz rasties pienam. Zīdīšana stimulē piena dziedzeru darbību. Tas liktu dzemdei savilkties, kas savukārt samazinātu asinošanu.

-    O, tad kāpēc jūs ne…

-    Es cerēju, ka šajā brīdī viņas jau atradīsies slimnīcā. Turklāt māte ir ļoti novārgusi.

Kādu brīdi viņi klusēja un vēroja Sābri. Viņa bija satraucoši bāla.

-    Baidos arī no infekcijām, - Doks sacīja. - Pie velna! Viņām abām jau vajadzēja būt slimnīcā. Pēc kā tas Kelovejs izklausījās? Kā stūrgalvīgs ēzelis?

-        Ārkārtīgi oficiāls jau nu noteikti. Tomēr likās saprātīgs. Toties Dendijs ir trakojošs maniaks. Fonā varēju sadzirdēt, kā viņš izverd draudus un ultimātus. - Taila pameta ašu skatienu uz Roniju, kurš uzraudzīja gan autostāvvietu, gan abus meksikāņus, kuri, šķiet, kļuva arvien drošāki un niknāki. - Viņš taču mūs nenogalinās? Kā jūs domājat?

Nesteigdamies ar atbildi, Doks paklāja zem Sābres tīrus autiņus, tad apsēdās un, atbalstījis muguru pret saldējamo skapi, izstiepa uz priekšu vienu kāju. Atbalstījis uz otras kājas ceļgala elkoni, viņš laiski izbrauca pirkstus caur matiem. Ja viņi atrastos lielpilsētā, Taila teiktu, ka Dokam pēdējais laiks aiziet pie friziera, bet šajā nomaļajā vietā garās, nekārtīgās šķipsnas likās pilnīgi pieņemamas.

-     Nezinu, kā viņš rīkosies, mis Makoja. Nekad nepārstāšu brīnīties par cilvēka spēja sāpināt un darīt ļaunu otram. Es nedomāju, ka zēns ir ieplānojis nostādīt mūs rindā un apšaut, taču nav nekādas garantijas, ka viņš to nevarētu izdarīt. Katrā ziņā spriedelēšana nekādi neiespaido likteni.

-    Tā ir fatālista attieksme.

-            Jūs jautājāt. - Viņš vienaldzīgi paraustīja plecus. - Mums nevajadzētu par to runāt.

-    Par ko tad jūs vēlaties runāt?

-    Ne par ko.

-              Negvelziet niekus, - viņa sacīja, vēlēdamās Doku pārsteigt un rosināt uz atklātību. - Jūs gribat uzzināt, kā es jūs pazinu.

Doks neko neteica, vienīgi paskatījās Tailā. Viņš varēja ierauties sevī, aizsargājoties noslēpties kā aiz vairoga, taču tas nebūtu šķērslis. Reportiera darbs bija tikt cauri šādām acīm neredzamām bruņām.

-            Kad es jūs ieraudzīju, uzreiz nodomāju, ka zinu, kas esat, tikai nekādi nespēju atcerēties. Bet tad, tieši pirms bērna piedzimšanas, es jūs atcerējos. Manuprāt, par to man atgādināja jūsu izturēšanās pret Sābri.

-    Jums ir laba atmiņa, mis Makoja.

-             Taila. Un patiesībā man būtu vajadzējis jūs pazīt daudz agrāk. Redziet, es veidoju reportāžu pārjums. - Viņa nosauca telestudiju, kurā strādāja.

Doks pusbalsī nolamājās.

-            Tātad jūs esat viena no tiem žurnālistiem, kas manu dzīvi pārvērta par elli?

-    Es savu darbu protu.

Viņš nicinoši iesmējās.

-            Nešaubos, ka protat! - Nenovērsdams skatu no Tailas sejas, Doks izstiepa uz priekšu otru kāju. - Jums patīk tas, ko darāt ?

-    Loti.

-     Jums patīk mocīt cilvēkus, kas jau tā jūtas bezcerīgi, patīk izlikt viņu ciešanas sabiedrības apskatei, padarot viņus nespējīgus savākt savas sagrautās dzīves lauskas?

-    Jūs savās nepatikšanās vainojat presi un televīziju?

-    Lielā mērā, jā.

-    Piemēram?

-     Piemēram, slimnīcas vadība burtiski saļima zem laun- prātīgo publikāciju lavīnas. Sliktu slavu rada un uztur jums līdzīgi žurnālisti.

-    Jūs pats nodrošinājāt sev sliktu slavu, doktor Steinvik.

Viņš nikni novērsās, un Taila saprata, ka trāpījusi vārīgajā vietā.

Doktors Bredlijs Steinviks, tolaik slavens onkologs, bija strādājis vienā no modernākajiem ļaundabīgo audzēju ārstēšanas centriem. Pacienti brauca no visas pasaules, parasti lolodami pēdējo cerību izglābties no nāves. Protams, ne visiem varēja palīdzēt, tomēr slimnīca uzrādīja teicamus sasniegumus slimības novārdzināto pacientu ārstēšanā, jaušami uzlabojot viņu dzīves kvalitāti un pagarinot mūžu.

Kāda likteņa ironija! Doktora Bredlija Steinvika jaunajai, skaistajai un dzīvespriecīgajai sievai atklāja neoperē- jamu aizkuņģa dziedzera vēzi.

Nedz pats Steinviks, nedz viņa izcilie kolēģi nespēja aizkavēt slimības ātro gaitu. Dažas nedēļas pēc diagnozes noteikšanas jaunā sieviete jau vairs nespēja piecelties no gultas. Viņu pakļāva intensīvai ķīmijterapijai un apstarošanai, taču radušies blakus efekti bija gandrīz tikpat letāli kā pamatslimība. Imunitāte pavājinājās, pievienojās plaušu karsonis. Viņas organisms pakāpeniski bruka.

Nevēlēdamās, ka notrulinās uztveres spējas, viņa atteicās no pretsāpju zālēm. Tomēr pēdējās dzīves dienās sāpes kļuva tik neciešamas, ka jaunā sieviete piekrita pieņemt sāpju remdinošus līdzekļus un gribēja pati ievadīt tos sev vēnā.

To visu Taila uzzināja vēlāk. Par sensāciju ārsts un viņa sieva kļuva tikai pēc misis Steinvikas nāves. Pirms tam viņi bija vienīgi bēdīga statistika, nemanot uzglūnošās nāvīgās slimības kārtējie upuri.

Pēc bērēm nelaiķes vecāki sāka izteikt aizdomas, ka znots tīšuprāt paātrinājis sievas aiziešanu viņsaulē, ka viņš pamudinājis sievu sevi nogalināt, pārdozējot spēcīgus pretsāpju līdzekļus. Viņi nepamatoti norādīja uz meitas atstāto visai ievērojamo mantojumu, kas esot iekārdinājis Steinviku visu pasteidzināt.

Jau sākumā Tailai tāds apgalvojums bija licies stipri apšaubāms. Misis Bredlijas dienas bija skaitītas. Vīram, kurš tīkotu pēc sievas bagātības, vajadzēja tikai paļauties uz lietu dabisko norisi. It īpaši, ja šis vīrs ir onkologs un lieliski zina, ka viņa turīgās sievas nāve ir neizbēgama. Turklāt doktoram Steinvikam pašam naudas bija vairāk nekā pietiekami. Tiesa, lielu daļu savu ienākumu viņš ieguldīja zinātniskos pētījumos un trūcīgo pacientu ārstēšanā.

Pat tad, ja viņš sievu būtu eitanazējis, Taila nevēlējās būt tā, kas met pirmo akmeni. Strīdi par eitanāzijas atļaušanu viesa viņā morālu mulsumu. Viņa, bez savas nostājas un stingras pārliecības šajā jautājumā, bija gatava piekrist te vieniem, te otriem, nepārtraukti svārstīdamās starp par un pret .

Patiesībā Taila stipri šaubījās, vai Bredlijs Steinviks riskētu ar savu nevainojamo reputāciju pat mīļotās sievietes dēl.

Par nelaimi viņam, sievas radinieki uzstāja un apgabala prokurors ierosināja kriminālizmeklēšanu, kas - kā vēlāk izrādījās - bija lieka laika tērēšana. Nekādi pierādījumi, kas apstiprinātu nelaiķes radinieku aizdomas, netika atrasti. Nekas nenorādīja uz to, ka doktors Steinviks būtu kaut ko darījis, lai pasteidzinātu sievas nāvi. Apgabala prokuratūra atteicās nodot lietu zvērināto tiesai, paziņojot, ka tam nav ne mazākā pamata.

Neskatoties uz to, nekas nebeidzās. Nedēļām ilgi izmeklētāji pratināja Steinviku, viņa kolēģus un padotos, draugus, tuviniekus un bijušos pacientus. Ikviena viņa dzīves nianse tika sīki pētīta un pārrunāta. Viņš dzīvoja aizdomu ēnā, kas bija jo sevišķi nepatīkami, jo tieši tobrīd lielākā daļa viņa pacientu bija nedziedināmi slimi un aizvadīja savas dzīves pēdējās dienas.

Drīz vien sabiedrības uzmanības centrā nonāca arī slimnīca, kurā viņš strādāja. Tā vietā, lai ievērojamo speciālistu atbalstītu un aizstāvētu, slimnīcas vadība pieņēma vienbalsīgu lēmumu liegt viņam strādāt līdz brīdim, kad būs izkliedētas jebkuras aizdomas. Nebūdams muļķis, Bredlijs Steinviks ļoti labi saprata, ka nekad nespēs tikt vaļā no visām aizdomām. Ja reiz šaubu sēkla sabiedrības apziņā iesēta, tā parasti rod auglīgu augsni un zeļ.

Iespējams, ka pēdējais piliens nepatikšanu kausā bija paša dibinātās klīnikas nodevība. Pēc daudzu gadu kopīga darba, pēc kopīgi veiktiem ļaunās slimības pētījumiem, apvienojot teorētiskās un praktiskās zināšanas, pēc ilgu gadu draudzīgām un profesionālām attiecībām, partneri palūdza Steinviku atkāpties no amata.

Viņš pārdeva savu daļu bijušajiem partneriem, krietni zem tās patiesās vērtības pārdeva grezno māju Hailendpar- kā un, pametis Dalasu, devās nezināmā virzienā. Ar to arī

stāsts beidzās. Ja Taila nebūtu braucot apmaldījusies un nokļuvusi Rojofletā, diez vai vispār kādreiz būtu par viņu iedomājusies.

-     Vai Sābre ir jūsu pirmā paciente, kopš pamētāt Dalasu?

-            Viņa nav paciente, un es viņu neārstēju. Es biju onkologs, nevis ginekologs. Šī ir ārkārtas situācija, un es attiecīgi reaģēju. Tāpat kā darījāt jūs. Kā darītu ikviens.

-            Lieka kautrība, Dok. Neviens no mums nespētu izdarīt to, ko paveicāt jūs.

-             Ronij, es paņemšu ko padzerties, labi? - Doks uzrunāja jaunekli.

-    Protams, lūdzu. Arī pārējiem droši vien slāpst.

Doks pastiepa roku un izcēla no plaukta iesaiņojumu ar dzeramā ūdens pudelēm. Paņēmis vienu sev un otru Tailai, viņš pasniedza atlikušās Ronijam, kurš lika Donnai tās izdalīt pārējiem.

Doks vienā paņēmienā iztukšoja gandrīz puspudeli, Taila atskrūvēja vāciņu un, iedzērusi lielu malku, nopūtās.

-            Laba doma, - vina noteica. - Lai mainītu sarunas tē- mu.

-    Labs priekšlikums.

-    Šeit, Rojofletā, jūs nepraktizējat?

-    Es jau teicu - esmu fermeris.

-    Bet šajā apkaimē jūs dēvē par Doku.

-    Mazos miestiņos ikkatrs zina it visu par ikvienu.

-Tomēr kādam jūs esat pateicis. Kā gan citādi…

-    Paklausieties, mis Makoja…

-    Taila.

-            Es nezinu, kādā veidā ir tapis zināms, ka esmu mediķis. Nesaprotu, kāpēc jūs interesē, vai esmu kādam teicis vai nē.

-    Parasta ziņkārībā.

-            Kā tad! - Viņš skatījās taisni uz priekšu. - Šī nav intervija. Jūs mani neintervēsiet. Kāpēc gan jums nepietau- pīt vārdus? Vēlāk tie var noderēt.

-            Pirms… tā gadījuma jums bija ļoti aktīvs dzīvesveids. Vai jums nepietrūkst atrašanās notikumu centrā?

-Nē.

-    Jums nav garlaicīgi šajā nomalē?

-Nē.

-    Jūs nejūtaties vientuļš?

-    Kāpēc?

-    Bez draudzīgām attiecībām.

-            Dažreiz. - Doks pagriezās pret Tailu un lēni nopētīja viņu no galvas līdz kājām. - Vai piesakāties izlīdzēt?

-    Ar prieku!

Viņš sāka smieties, un Taila domās izlamāja sevi, ka tik lēti iekritusi.

-            Es cerēju, ka stāvat pāri divdomīgām muļķībām! - viņa izgrūda.

-            Un es cerēju, - viņš, atkal kļuvis nopietns, atbildēja, - ka jūs stāvat pāri tam, lai izprašņātu par manu personīgo dzīvi tādā brīdī kā šis. Tieši tad, kad jūs man sākāt iepatikties.

Savādi, bet Doka uzstājīgi ieinteresētais skatiens atstāja uz Tailu lielāku iespaidu nekā divdomīgais mājiens. Tas bija neīsts, šis likās patiess. Pakrūti sažņaudza dīvaina tukšuma sajūta.

Piepeša rosība un skaļa kņada tur, kur atradās pārējie, lika abiem pielēkt kājās.

8. NODAĻA

Saceltā trača iemesls bija plecīgākais meksikānis, kuru Taila klusībā dēvēja par Huanu. Noliecies pie aģenta Kei- na, viņš nikni lamājās. Vismaz Tailai šķita, ka no vīra sašķiebtās mutes birst vienas vienīgas lamas un nepiedienīgi izteicieni.

-            Kas te, ellē… - murmināja Keins, veltīgi mēģinādams atbrīvoties no ciešajām saitēm.

Samulsuši un izbijušies, visi skatījās, kā plecīgais vīrs uzspiež līmlenti uz aģenta mutes. Otrs meksikānis tostarp izvirda veselu straumi vārdu, kuros jautās gan pārmetums, gan neizpratne par Huana piepešo uzbrukumu aģentam.

Ronijs draudīgi novicināja revolveri un iekliedzās:

-    Kas notiek? Ko jūs darāt? Vern, ko tas nozīmē?

-            Sasodīts, ja es to zinu! Es biju iesnaudies. Pamodos, kad tie abi sāka viens uz otru brēkt.

-             Viņš vienkārši pielēca tam klāt, - Gledisa mierīgā balsī papildināja, - bez kāda redzama iemesla. Es viņam neuzticos. Arī viņa draugam nē.

-    Que pasa?[2] - iejaucās doks.

Visi, izbrīnījušies, ka Doks runā spāniski, apklusa. Izskatījās, ka visvairāk pārsteigts ir Huans. Viņš pagrieza galvu un niknām acīm ieurbās Dokā. Neņemdams vērā kvēlojošo skatienu, Doks atkārtoja jautājumu.

-    Nada[3], - huans nomurmināja.

Doks un meksikānis stāvēja kā sastinguši un apmainījās naidīgiem skatieniem.

-    Vai viss kārtībā? - Taila steidzīgi noprasīja.

-            Kārtībā? Kā lai es to zinu? Tās ir visas manas spāņu valodas zināšanas, ja neskaita vēl "hallo", "lūdzu", "paldies", "sveiki" un "mēsls". Šoreiz tie nebija izmantojami.

-            Ko tu viņam uzkasies? - Ronijs uzbrēca meksikānim. - Kas tev noticis?

-             Viņš ir ķerts, lūk, kas. Sapratu to, tiklīdz viņu ieraudzīju, - secināja Donna.

Huans spāniski atbildēja Ronijam, kurš nepacietīgi papurināja galvu.

-           Es nesaprotu. Tūlīt pat noņem to lipekli viņam no mutes! Ātri! - Ronijs uzkliedza. Kad Huans vilcinājās, viņš ar žestu parādīja, it kā norautu lenti no savas mutes. Keins klausījās un ar plati ieplestām, apaļām acīm bažīgi vēroja notiekošo.

Meksikānis pieliecās un ar strauju kustību norāva lenti no viņa mutes.

-    Ak tu, kucesdēls! - aģents sāpēs iekliedzās.

Huans izskatījās gaužām apmierināts ar sevi. Viņš paskatījās uz otru meksikāni, abi iesmējās, acīmredzami uzjautrinādamies par federālā aģenta pārdzīvojumu un neērto pozu.

-            Jūs visi nokļūsiet cietumā! Visi! - Keins uzmeta naidīgu skatienu Tailai. - Un jūs pirmām kārtām! Tā ir jūsu vaina, ka esam nonākuši šādā situācijā!

-    Mana?

-    Jūs traucējāt federālajam aģentam pildīt pienākumu.

-            Es atturēju jūs no nevajadzīgas cilvēka nogalināšanas, kas jums droši vien sagādātu augstāku dienesta pakāpi vai naudas prēmiju, vai kas nu vēl jūs pamudināja ierasties šeit un vēl vairāk sarežģīt jau tā grūto situāciju. Līdzīgos apstākļos es jums iegāztu atkal.

Keina naidīgais skatiens klīda no viena klātesošā pie otra, ilgāk uzkavējoties pie meksikāņa, kurš bija viņam uzbrucis.

-            Nekādi nesaprotu, kas ar jums, cilvēki, notiek? - Viņš pamāja ar galvu uz Roniju. - Viņš ir jūsu ienaidnieks, nevis es.

-            Mēs vienīgi cenšamies atrast izeju no šī strupceļa, - paskaidroja Doks.

-            Vienīgā izeja ir bezierunu padošanās un ķīlnieku atbrīvošana. Nekādu pārrunu nebūs.

-    To mēs jau dzirdējām no Keloveja, - Taila iestarpināja.

-    Ja Kelovejs domā, ka es esmu nogalināts…

-            Mēs pārliecinājām viņu, ka esat dzīvs, - atbildēja Ronijs.

-            Kas jums liek domāt, ka viņš noticēja? - Keins pavīpsnāja.

-    Es to apstiprināju, - sacīja Taila.

Doks, kurš bija noliecies pār Sābri, teica:

-    Vajadzīgi vēl autiņi.

Taila saprata, ka tie nav vajadzīgi bērnam. Bērns nevarēja tik bieži slapināties. Autiņus vajadzēja Sābrei - asiņošana nebija mazinājusies, varbūt pat pastiprinājusies.

-    Ronij, man jāaiziet vēl pēc autiņiem.

-    Kas noticis? Kaut kas ar bērnu?

-    Ar bērnu viss kārtībā. Sābre asiņo.

-    Ak Dievs!

-    Tad es varu iet?

-    Protams, protams, - viņš izklaidīgi atjāva.

-            Esat gan jūs varonis, Deivison! - Keins izsmejoši ierunājās. - Lai glābtu personīgo ādu, jūs ļaujat savai draudzenei un bērnam aiziet bojā. Jā, tur vajadzīga drosme - noskatīties, kā sieviete noasino līdz nāvei.

-            Gribētos, kaut tas meksikānis būtu atstājis jūsu muti aizlīmētu! - Donna nošņāca. - Jums ir pārāk gara mēle, aģent!

-            Vienreiz jums ir pilnīga taisnība, Donna, - piekrita Gledisa un, pagriezusies pret Keinu, piebilda: - Jums ļauna mēle.

-    Apklustiet! Visi apklustiet! - uzkliedza Ronijs.

Visi apklusa, tikai meksikāņi turpināja klusā balsī apspriesties.

Taila atsteidzās ar prasītajiem autiņiem un, atplēsusi paketi, pa vienam sniedza Dokam, kurš tos paklāja zem Sābres gurniem.

-    Kāpēc tieši autiņus?

-            Salvetes pārāk ātri samirkst. Autiņos ir necaurlaidīgā plēve.

Viņi sarunājās pusčukstus, nevēlēdamies satraukt meiteni vai vēl vairāk uzbudināt Roniju, kas ik pa brīdim uzmeta acis sienas pulkstenim, kura garais rādītājs ārkārtīgi lēni skaitīja sekundes.

Doks saņēma Sābres roku.

-           Tu vēl arvien turpini asiņot. Nedaudz vairāk, kā man patiktu.

Meitene pacēla acis uz Tailu, kura mierinoši glāstīja viņas plecu.

-            Nav iemesla lielam uztraukumam. Doks vienīgi domā par turpmāko. Viņš negrib, lai kļūtu tik slikti, ka grūti labot:

-            Tā ir, - Doks apstiprināja un, pieliecies meitenei tuvāk, klusi jautāja: - Vai nemainīsi savu lēmumu un nepiekritīsi doties uz slimnīcu?

-Nē.

-    Pirms saki "nē", ieklausies manī. Lūdzu.

-    Lūdzu, Sābre. Lai Doks paskaidro.

Meitene piesardzīgi pavērās Dokā.

-           Es nedomāju tikai par tevi un bērnu, - viņš teica, - bet arī par Roniju. Jo drīzāk šī situācija tiks atrisināta, jo lielākas ir vina izredzes izkļūt no tās daudzmaz sveikā.

-    Mans tēvs viņu nogalinās.

-            Nē, viņš to nedarīs. Ne tad, ja tu un Ketrīna būsiet drošībā.

Meitenes acis pieplūda asarām.

-             Jūs nesaprotat. Viņš tikai izliekas, ka rūpējas par mūsu drošību. Vakar vakarā, kad mēs pateicām par bērnu, viņš draudēja to nogalināt. Viņš teica, ka izgrieztu bērnu no manis un nožņaugtu pats savām rokām, ja vien varētu. Lūk, cik ļoti viņš ienīst Roniju un to, ka mēs esam kopā.

Tailai aizrāvās elpa. Neko glaimojošu par Raselu Dendiju viņa nekad nebija dzirdējusi, taču tik nedzirdēta cietsirdība Tailu šokēja. Kā šis cilvēks varēja būt tik cinisks? Doka lūpas sakniebās šaurā līnijā.

-            Lūk, tāds ir mans tēvs, - Sābre turpināja. - Viņš necieš nekādus iebildumus. Viņš nekad nepiedos nepakļaušanos. Ieslodzīs Roniju uz mūžu cietumā un panāks, lai es vairs nekad neredzētu savu bērniņu. Man vienalga, ko tēvs darīs ar mani. Ja mēs nevaram būt kopā, nav svarīgi, kas notiek ar mani.

Viņa nolieca galvu un piekļāva vaigu Ketrīnas pakausim. Asaras ritēja pār jaunās mātes vaigiem uz bērna galviņas, kuru klāja pūkaini persikkrāsas matiņi.

-            Jūs abi tik labi izturaties pret mani. Tiešām. Man žēl, ka lieku jums vilties. Taču jūs nespēsiet pierunāt mani mainīt lēmumu. Es palikšu šeit līdz brīdim, kad viņi ļaus mums aiziet, kur gribam, kad būsim saņēmuši tēva solījumu atstāt mūs mierā. Turklāt jums, Dok, es uzticos vairāk nekā slimnīcas ārstiem, pie kuriem mani nogādātu tēvs.

Doks ar plaukstas virspusi norausa no pieres sviedrus un nopūties paskatījās uz Tailu, kura stāvēja Sābrei otrā pusē. Viņa nožēlā paraustīja plecus.

-            Labi, - viņš negribīgi sacīja, - es darīšu visu, kas manos spēkos.

-             Par to es nešaubos. - Sābre savilka sejiņu greizā smaidā. - Vai patiesi ir tik slikti?

-            Es neko nevaru darīt, lai apturētu plīsumu asiņošanu, taču dzemdes asiņošanu… Vai atceries, pirmīt es tev piekodināju labi atpūsties, jo vēlāk tev būs kas jāpaveic?

-    Mm… jā.

-    Es gribu, lai tu pabaro Ketrīnu.

Sābre mulsi paskatījās uz Tailu.

-             Bērna zīdīšana var likt dzemdei sarauties un samazināt asiņošanu, - Taila paskaidroja.

-    Vai esi gatava pamēģināt? - Doks uzsmaidīja Sābrei.

-            Domāju, ka jā, - meitene atbildēja, tomēr izskatījās apmulsusi un nedroša.

-             Es tev palīdzēšu. - Taila paņēma tīri noslaucītās šķēres. - Kāpēc mums nepārgriezt tavas kleitas plecu vīles? Pēc tam mēs tās saspraudīsim. Un nebūs vajadzības izģērbties.

-    Tas būtu labi, - Sābre jutās atvieglota, ka Taila izlemj viņas vietā.

-            Ļaušu jums, dāmām, darboties divatā. Mis… ē… Taila?

Doks ar žestu lūdza viņu piecelties, un abi, pagājuši nedaudz nostāk, ātri apspriedās.

-    Vai jūs zināt kaut ko par zīdīšanu?

-            Neko. Māte pārtrauca barot mani ar krūti, kad man bija trīs mēneši. Tā ka es neko neatceros.

Doks skopi pasmaidīja.

-    Es nedomāju zīdaiņa izjūtas.

-           Es sapratu. Tas bija joks. Taču atbilde paliek tā pati - neko.

-            Tad jau no jums trijām Ketrīna būs viszinošākā. Novietojiet viņu pareizi, un bērns instinktīvi sapratīs, kas jādara. Vismaz es tā ceru. Pāris minūtes pie katras krūts.

-    Labi. - Taila īsi pamāja.

Viņa notupās blakus Sābrei un pārgrieza kleitas plecu šuves.

-             Es tev ieteiktu no šī brīža valkāt kleitas ar pogām priekšpusē. Vai arī svārkus un platu blūzi, ko var uzlocīt un pārsegt pāri Ketrīnai. Reiz ilga pārlidojuma laikā uz Losandželosu es sēdēju līdzās mātei ar zīdaini. Visu ceļu viņa ik pa brīdim baroja bērnu ar krūti, un neviens neko nemanīja, izņemot mani, jo es sēdēju tieši blakus. Viņas krūtis visu laiku bija apsegtas.

Taila runāja, lai kliedētu Sābres mulsumu. Kad vīles bija atārdītas, viņa nolocīja lejup vienu kleitas pusi.

-           Tagad nolaid krūštura lencīti un atbrīvo krūti. Dod, es paturēšu Ketrīnu. - Sābre pameta apkārt biklu skatienu. - Neviens tevi neredz, - Taila viņu mierināja.

-    Zinu, bet man ir tik dīvaina sajūta.

-    Es saprotu.

Kad Sābre bija sagatavojusies, Taila ielika viņai rokās bērnu. Zīdainis izdvesa klusas, ņaudošas skanas. Tikko viņas vaigs pieskārās mātes miesai, mazā mutīte jau meklēja krūtsgalu. Atradusi to, meitenīte centās zīst. Pēc vairākiem nesekmīgiem mēģinājumiem, bērns piesarka tumši sārts un, vicinādams mazās dūrītes, sāka raudāt.

-    Vai kaut kas nav kārtībā? - Doks noprasīja.

-    Viss ir labi, - Taila sameloja.

-           Es nedaru pareizi! - Sābre izmisusi šņukstēja. - Ko es daru nepareizi?

-             Neko, dārgumiņ, neko, - Taila maigi mierināja. - Ketrīnīte vēl nezina, ko nozīmē būt zīdainim, un tu nezini, kā ir būt mammai. Jūs mācīsieties kopīgi. Tas jau ir tas visjaukākais. Es esmu dzirdējusi, ka zīdaiņi ļoti asi uztver mātes garastāvokli. Jo vairāk tu atslābināsies, jo labāk būs. Pāris reižu dziļi ieelpo, tad mēģini atkal.

Taču arī otrs mēģinājums beidzās tikpat neveiksmīgi.

-           Zini ko? Manuprāt, vainīga tava poza, - Taila nosprieda. - Tā nav ērti ne tev, ne bērnam. Varbūt tev vajadzētu piecelties sēdus.

-    Es nevaru apsēsties, man sāp dibens.

-            Kā būtu, ja Doks balstītu tavu muguru? Tas mazinātu spiedienu tur, lejā, un tev būtu daudz ērtāk turēt mazo.

-    Viņš visu redzēs, - Sābre asaraini čukstēja.

-            Es sakārtošu tā, ka viņš neko neredzēs. Pagaidi, tūlīt būšu atpakaļ.

Viņa jau agrāk bija ievērojusi plauktu ar T-krekliem. Pirms Ronijs paguva pavaicāt, ko viņa taisās darīt, Taila metās pie plaukta un paķēra vienu krekliņu. Tas bija mazliet apputējis, bet neko darīt. Viņa paņēma vēl vienu.

Ketrīna bļāva pilnā balsī, pārējie klusēja. Taila pārklāja plato kreklu pār māti un bērnu.

-    Nu, lūk, tagad Doks neko neredzēs. Tā būs labi?

-    Labi.

-Dok?

Vienā mirklī viņš bija klāt.

-            Vai jūs nevarētu nostāties aiz Sābres un atbalstīt viņas muguru, kā es darīju, kad bērns dzima?

- Protams.

Doks notupās aiz meitenes un palīdzēja viņai uzslieties pussēdus.

-            Tagad atbalsti muguru pret mani un atslābinies. Tā. Šeit. Vai ērti?

-    Jā, ērti. Paldies.

Taila nedaudz pacēla krekla malu un palūkojās uz bērnu. Ketrīna, pārstājusi raudāt, nodevās instinktīvajiem krūtsgala meklējumiem.

-             Palīdzi viņai, Sābre, - Taila čukstus pamācīja. Arī Sābre rīkojās mātes instinkta vadīta. Bija vajadzīga pavisam viegla kustība, un mazulis sāka apmierināti zīst.

Jaunā māte priecīgi iesmējās, Taila arī. Viņa nolaida krekla malu un uzsmaidīja Dokam.

-    Kā noprotu, viss kārtībā.

-            Viss norit, kā nākas. - Tailas balsī izskanēja lepnums un gandarījums. Sābres krīta bālajās lūpās uzplauka plats smaids.

-            Vai esi nolēmusi barot viņu ar krūti? - Taila painteresējās.

-            Patiesību sakot, es to nebiju apsvērusi. Biju tik ļoti aizņemta ar to, kā iespējami ilgāk noslēpt grūtniecību, ka ne par ko citu nedomāju.

-            Tev vajadzētu mēģināt. Ja nē, vienmēr var barot no pudelītes. Tas nav nekas nosodāms.

-            Esmu dzirdējusi, ka bērnam barošana ar krūti nāk par labu.

-    Jā, tā runā.

-    Vai esat precējusies?

Šķita, ka Sabre ir aizmirsusi Doka klātbūtni. Vina zvilneja, atspiedusi muguru pret vīrieša krūtīm kā pret drošu un stabilu mēbeli. Taila toties tupēja ar seju pret viņu un apzinājās, ka Doks dzird katru vārdu.

-    Nē, esmu viena.

-    Vai esat bijusi precējusies? Mirkli vilcinājusies, viņa atbildēja:

-    Pirms daudziem gadiem. Pavisam neilgu laiku.

-    Kas notika?

-            Mēs… devāmies katrs savā virzienā. - Zalganpelēko acu izteiksme nemainījās.

-    O, cik žēl!

-    Tā notika.

-    Cik jums bija gadu?

-    Ak, gaužām maz.

-    Cik veca esat tagad? Taila nervozi iesmējās.

-    Vecāka. Pagājušo mēnesi palika trīsdesmit trīs.

-           Jums vajadzētu pasteigties un kādu atrast. Protams, ja vēlaties, lai jums būtu ģimene.

-    Tu runā kā mana māte.

-    Vai vēlaties? -Ko?

-    Vai vēlaties, lai jums būtu vīrs un bērni?

-    Varbūt kādreiz. Esmu loti aizņemta un mīlu savu darbu.

-    Jūs varētu arī viena pati audzināt bērnu.

-            Esmu par to domājusi, taču nejūtos droša, vai gribu, lai mans bērns uzaug bez tēva. Vēl neko neesmu izlēmusi.

-            Es nespēju iedomāties, kā var negribēt, lai būtu sava ģimene, - meitene sacīja un ar liegu smaidu palūkojās zīdainī. - Mēs ar Roniju par to vien runājam. Mēs gribētu lielu māju laukos. Veselu baru bērnu. Es ģimenē esmu vienīgais bērns, Ronijam ir mazs pusbrālis. Viņiem ir divpadsmit gadu starpība. Mēs abi gribam lielu ģimeni.

-    Uzteicams nodoms.

Gandrīz nemanāmi pamādams ar zodu, Doks rādīja, ka laiks likt bērnu pie otras krūts. Tailai piepalīdzot, Sābre pārlika bērnu otrā pusē, un Ketrīna atsāka apmierināt šmaukstināt.

Tad Sābre piepeši pagrieza galvu un, viņiem par pārsteigumu, noprasīja:

-    Un kā ar jums, Dok?

-    Kas ar mani?

-    Vai esat precējies?

-    Mana sieva pirms trim gadiem nomira.

-    Ak, man ļoti žēl! - Sābres seja pauda nožēlu.

-    Pateicos.

-    Kā viņa nomira? Ja drīkstu jautāt.

Viņš pastāstīja par sievas nāvi, nepieminot tai sekojošās nepatikšanas.

-    Un bērni?

-            Diemžēl nav. Mēs tikko bijām sākuši domāt par bērniem, kad viņa saslima. Mana sieva, gluži tāpat kā mis Makoja, aizrautīgi nodevās savam darbam. Viņa bija mikrobioloģe.

-    Oho! Viņa droši vien bija ļoti gudra.

-            Patiesībā pat ārkārtīgi, - Doks smaidīja, lai gan Sābre to nevarēja redzēt. - Daudz gudrāka par mani.

-    Jūs noteikti ļoti mīlējāt viens otru.

Doka smaids izdzisa. Fakts, ko Sābre nevarēja zināt, bet Taila zināja, bija tāds, ka Doka laulība nemaz nebija kristālskaidra un mierīga. Sērijas Steinvikas nāves ap- stakļu izmeklēšanas laikā atklājās, ka viņai bijis ārlaulības sakars. Bredlijs Steinviks zinājis par sievas neuzticību un augstsirdīgi uzņēmies daļu atbildības. Doktora dienas kārtība bija tik saspringta, ka viņam bieži nācās aizkavēties slimnīcā līdz vēlai naktij.

Tomēr viņi mīlēja viens otru, un laulība tika saglabāta. Viņi apsprieda kopīgās nākotnes plānus, kad pēkšņi atklājās ļaunā diagnoze. Slimība Steinvikus vēl vairāk satuvināja. Vismaz tā viņš stāstīja izmeklētājam.

Taila noprata, ka arī pēc tik ilga laika Doku sāpina atmiņas par sievas neuzticību.

Doks atskārta, ka Taila to uzmanīgi vēro, un ilgpilnā izteiksme acumirklī izgaisa no viņa sejas.

-            Šoreiz pietiks, - viņš sacīja Sābrei daudz asākā tonī, nekā pats domāja.

-            Ketrīna vairs nezīž, - Sābre atbildēja. - Man liekas, ka viņa ir aizmigusi.

Kamēr Sābre sakārtoja apģērbu, Taila pārtina mazuli. Doks palīdzēja jaunajai mātei atgulties un pārbaudīja zem viņas paklāto autiņu.

-    Nu jau ir labāk. Paldies Dievam!

Taila apskāva Ketrīnu un maigi noskūpstīja mazo galviņu, tad ielika meitenīti mātes rokās.

Zvanīja telefons. Noteiktā stunda bija aizritējusi.

Stundu aizvadījuši saspringtās gaidās, visi satrūkās, it kā būtu saņēmuši negaidītu sitienu. Sekojošā telefona saruna izšķirs klātesošo nākotni. Tagad, kad nenovēršamais bija tik tuvu, viņi nevēlējās dzirdēt Keloveja atbildi. īpaši Ronijs, kurš izskatījās vēl satrauktāks kā pirmāk.

Viņš palūkojās uz Sābri un mēģināja smaidīt, taču lūpas neklausīja.

-    Sābre, vai tu esi pārliecināta?

-           Jā, Ronij, - viņa lēni un apņēmīgi atbildēja, - es esmu absolūti pārliecināta.

Jauneklis noslaucīja plaukstu gar biksēm un pacēla klausuli.

-            Mister Kelovej? - Ronijs noprasīja un pēc īsa klusuma brīža skali iesaucās: - Tēt!

9. nodaĻa

-            Kas tas tāds? - iebrēcās Rasels Dendijs, kad FIB au- tobusiņā iekāpa vēl viens vīrietis

Nepievērsdams ne mazāko uzmanību nepieklājīgajam jautājumam, Kelovejs piecēlās un sasveicinājās ar atnācēju.

-    Misters Deivisons?

-            Jūs ņirgājaties par mani? - Dendijs sašutumā iesaucās. - Kas vinu te atsauca?

Kelovejs izturējās tā, it kā Dendijs būtu tukšs gaiss.

-    Esmu FIB īpašais aģents Bils Kelovejs.

-             Kols Deivisons. Kaut es varētu teikt, ka priecājos ar jums iepazīties, mister Kelovej!

Spriežot pēc izskata, Deivisons nodarbojās ar lauksaimniecību. Viņš bija ģērbies izbalējušos Levi's džinsos un kovboja zābakos. Iestīvināto kreklu parasto pogu vietā rotāja perlamutra spiedpogas. Iekāpjot furgonā, viņš bija noņēmis salmu cepuri, atsedzot pieglaustos matus un sārto rievu pār pieri, kas bija daudz bālāka par saules nobrū- ninātajiem vaigiem un zodu. Viņam bija plati pleci un nedaudz līkas kājas.

Deivisons nebija fermeris. Viņš pārvaldīja piecus ātrās ēdināšanas uzņēmumus un dzīvoja Hērā, lai būtu tālāk no tādām "metropolēm" kā Tulija un Floidada.

-            Pateicos, ka tik ātri ieradāties, mister Deivison, - sacīja Kelovejs.

-     Es būtu atbraucis arī bez jūsu aicinājuma. Tiklīdz izdzirdēju, ka mans puika ir šeit, taisījos ceļā. Jūs piezvanījāt, kad es jau biju pie durvīm.

Dendijs, kuru aizturētās dusmas plēsa vai pušu, sagrāba Deivisonu aiz pleca un pagrieza pret sevi.

-     Tā ir tava vaina, ka mana meita ir tādā ķezā! - viņš kliedza, grūzdams rādītājpirkstu otra vīrieša sejā. - Ja ar viņu kaut kas notiks, tu esi līķis! Tāpat kā tas izdzimtenis, kuru esi radījis…

-     Mister Dendij! - Kelovejs stingrā balsī viņu pārtrauca. - Man nāksies palūgt, lai jūs izved no furgona. Vēl viens vārds, un jūs būsiet ārā.

Miljonārs, neņemdams vērā aģenta draudus, turpināja klaigāt.

-    Tavs zeņķis, - viņš apgalvoja, - paveda manu meitu, pataisīja grūtu un pēc tam nolaupīja! Turpmāk manas dzīves galvenais uzdevums būs panākt, lai viņš vairs nekad neredz saules gaismu un neievelk brīvības elpu! Katru savas atlikušās dzīves sekundi viņš pavadīs aiz cietuma mūriem!

-     Es uzskatu, ka pašreizējā situācijā daļēji esat vainojams jūs, mister Dendij, - nezaudējot vēsu prātu, mierīgi atbildēja Deivisons. - Ja jūs nebūtu tik bargi apgājies ar viņiem, bērni nejustos spiesti bēgt. Jūs tikpat labi kā es zināt, ka Ronijs nepaveda jūsu meitu pret viņas gribu. Viņi mīl viens otru un aizbēga no jums, no jūsu draudiem. Tā es uzskatu.

-    Es uzspļauju taviem uzskatiem!

-     Es gan nē, - Kelovejs uzkliedza Dendijam. - Es vēlos dzirdēt mistera Deivisona domas par izveidojušos situāciju-

-    Sauciet mani par Kolu.

-             Labi, Kol. Kas jums ir zināms? Mums var noderēt viss, ko jūs spējat pastāstīt par savu dēlu, par viņa raksturu, uzskatiem.

-               Kā būtu ar snaiperiem? Ar sevišķo uzdevumu vienību? Lūk, tas būtu noderīgi!

-            Pielietojot spēku, mēs varam pakļaut briesmām jūsu meitu un mazbērnu.

-            Bērns! - Deivisons pārsteigts iesaucās. - Vai jau piedzimis?

-            Viņa esot dzemdējusi pirms divām stundām, - Kelovejs informēja Deivisonu. - Mums teica, ka gan bērns, gan māte jūtas labi.

-           Teica… - Dendijs nošņāca. - Mana meita visdrīzāk ir mirusi!

-    Viņa ir dzīva. Tā sacīja mis Makoja.

-            Viņa varēja tā teikt, lai glābtu savu ādu! Tas vājprātīgais varbūt turēja pistoli viņai pie deniņiem!

-            Es tā nedomāju, mister Dendij, - iebilda Kelovejs, ar pūlēm valdīdamies. - Tā nedomā arī psihologs, kas klausījās mūsu sarunā. Sieviete izklausījās ļoti mierīga un savaldīga. Tā nerunāja tiek draudēts.

-    Kas ir mis Makoja? - Deivisons gribēja zināt.

Kelovejs paskaidroja, tad, cieši raudzīdamies Deivi-

sonā, noprasīja:

-    Kad jūs pēdējo reizi runājāt ar Roniju?

-            Vakar vakarā. Viņi ar Sābri gatavojās doties uz Dendiju mājām, lai pateiktu meitenes vecākiem par bērnu.

-    Cik sen jūs zinājāt, ka meitene ir stāvokli?

-    Dažas nedēļas.

Dendijs kļuva sarkans kā biete.

-    Un jums neienāca prātā par to informēt mani?

-     Nē, ser, neienāca gan. Dēls paļāvās uz mani. Es nevarēju pievilt viņa uzticību, tomēr mudināju pateikt jums. - Deivisons uzgrieza miljonāram muguru un vērsās pie Keloveja: - Man šodien vajadzēja doties uz Midkifu, kur bija sabojājusies lielā cepšanas ierīce. Atgriezos pašā vakarā un atradu uz virtuves galda zīmīti no Ronija, kurā bija rakstīts, ka viņi ieradušies, lai mani satiktu. Ka viņi aizbēguši no mājām un dodas uz Meksiku. Ka dos ziņu, tikko nonāks galā, lai es varētu ar viņiem sazināties.

-      Mani pārsteidz, ka viņi iegriezušies pie jums. Vai tiešām dēls nebaidījās, ka jūs sāksiet viņus pierunāt atgriezties mājās?

-      Patiesību sakot, mister Kelovej, es tiku teicis Roni- jam, ka viņi var ar mani rēķināties, ja būs vajadzīga palīdzība.

Dendijs uzbruka tik strauji, ka pārsteidza visus nesagatavotus. Ar visu sava masīvā auguma svaru viņš gāzās virsū Deivisonam, un Ronija tēvs būtu nokritis, ja neiejauktos Kelovejs. Abi vīri atsitās pret to furgona sienu, gar kuru bija novietoti datori, monitori, video kameras un pārējais aprīkojums. Šerifs Montēzs sagrāba Dendiju aiz apkakles un, atrāvis atpakaļ, aizgrūda pie pretējās sienas.

Kelovejs pavēlēja vienam no saviem vīriem "uz līdzenas vietas izsviest Dendiju pie velna no šejienes".

-     Nē! - Dendijs, uzveikts un cīnīdamies pēc elpas, izdvesa: - Es gribu dzirdēt, kas viņam sakāms. Lūdzu!

Atguvis ierasto pašsavaldību, Kelovejs kļuva pielaidīgāks:

-    Vairāk nekādu muļķību, Dendij! Vai sapratāt?

Joprojām piesārtušu seju un nikns, miljonārs pamāja ar

galvu.

-    Jā. Ar viņu es nokārtošu rēķinus vēlāk. Taču man jāzina, kas notiek.

Atcēlis pavēli par Dendija izraidīšanu, Kelovejs pavaicājās Kolam, vai ar viņu viss kārtībā. Deivisons pacēla no grīdas cepuri un nopurināja no tās putekļus.

-    Par mani neraizējieties. Esmu nobažījies par bērniem. Un mazuli.

-     Kā jūs domājat, vai Ronijs ieradās pie jums pēc naudas?

-     Tā varētu būt. Pretēji tam, ko domā Dendijs, es viņiem nebiju solījis palīdzēt aizbēgt. Tieši otrādi. Tomēr biju viņiem devis padomu nepiekāpties meitenes tēva prasībām. - Abi tēvi apmainījās nikniem skatieniem. - Katrā ziņā, - Deivisons turpināja, - es domāju, ka nedaudz naudas viņiem bija. Pēc skolas Ronijs piestrādāja šoferu apmācību trasē, lai nopelnītu kabatas naudu, taču tās noteikti nepietiktu, lai aizkļūtu līdz Meksikai. Tā kā šodien mēs nesatikāmies, viņš, manuprāt, ķērās pie šī neprātīgā pasākuma. - Deivisons, nožēlas pilns, pamāja uz veikala pusi. - Mans zēns nav zaglis. Māte un patēvs viņu labi audzināja. Ronijs ir kārtīgs zēns. Es domāju, viņš jutās izmisis, ka nespēj rūpēties par Sābri un gaidāmo bērnu.

-    Rūpēties, kā tad! Viņš izpostījis manas meitas dzīvi!

Nepievērsdams ne mazāko uzmanību Dendijam, Deivisons jautāja Kelovejam:

-    Kāds ir jūsu plāns? Kā rīkosieties?

Kelovejs saprata Ronija tēva bažas. Ielūkojies rokas pulkstenī, viņš pamāja ar galvu.

-    Pirms piecdesmit septiņām minūtēm Ronijs mums deva stundu laika, lai pārliecinātu misteru Dendiju likt viņiem mieru. Jaunieši grib, lai Sābres tēvs dod goda vārdu, ka nejauksies viņu dzīvē, ka neatņems bērnu, ka neatdos to adopcijai. Tas…

-            Atņemt bērnu? - Deivisons ar sašutumu paskatījās uz Dendiju. - Jūs draudējāt atdot bērnu audžuvecākiem? - Viņa seja pauda klaju nicinājumu. Skumji pašūpojis galvu, Ronija tēvs pievērsās Kelovejam. - Sakiet, kas man jādara?

-             Jūs taču saprotat, mister Deivison, ka Ronijam būs jāatbild likuma priekšā.

-    Manuprāt, viņš to apzinās.

-           Jo drīzāk viņš atlaidīs ķīlniekus un padosies, jo labāk viņam pašam. Līdz šim neviens nav cietis. Katrā ziņā, ne nopietni. Es vēlētos, lai tā arī paliek… kā Ronija, tā visu pārējo labā.

-    Vai uz vinu nešaus?

-    Par to es galvoju.

-    Sakiet, kas man jādara.

Pēc šīs sarunas Kols Deivisons zvanīja uz veikalu, jo noteiktais laiks bija iztecējis.

-    Tēt! - Ronijs iesaucās. - No kurienes tu zvani?

Taila un Doks, neuzkrītoši pievirzījušies tuvāk, uzmanīgi klausījās jaunekļa atbildēs. Spriežot pēc jaunekļa reakcijas, tēva zvans bija viņu pārsteidzis.

Pēc sarunas ar Galliju Taila bija secinājusi, ka tēvs un dēls ir ļoti tuvi. Viņa saprata, ka Ronijs jūtas apmulsis un nokaunējies kā jebkurš bērns, kuru vecāki pieķēruši darām kaut ko nepareizu. Iespējams, ka misters Deivisons palīdzēs dēlam saprast, cik nopietnās nepatikšanās viņš nonācis, un pierunās meklēt izeju no šī strupceļa.

-            Nē, tēt, ar Sābri viss ir labi. Tu zini manas jūtas pret viņu. Es nedarīšu neko, kas viņu sāpinātu. Jā, es apzinos, ka Sābrei vajadzētu atrasties slimnīcā,bet…

-    Pasaki viņam, ka es tevi nepametīšu! - Sābre sauca.

-    Ne jau es viens, tēt. Sābre atsakās braukt bez manis. - Runājot Ronijs nenolaida acis no meitenes. - Viss noritēja labi. Mis Makoja un Doks rūpējas par viņu. Jā, es zinu, cik tas ir nopietni.

Jaunekļa sejas vaibsti saspringa. Taila paskatījās uz pārējiem ķīlniekiem. Visi, ieskaitot abus meksikāņus, kuri valodu nesaprata, bija apklusuši un modri vēroja Roniju.

Doks, sajutis Tailas skatienu, kad tas apstājās pie viņa, īsi paraustīja plecus, tad atkal pievērsās Ronijam, kurš tik krampjaini turēja klausuli, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Jaunekļa pieri klāja lielas sviedru lāses, roka, kas turēja revolveri, nervozi spaidīja tā spalu.

-      Tēt, arī man misters Kelovejs šķiet godīgs un uzticams, taču tas, ko viņš saka vai garantē, nav tas, kas vajadzīgs. Mēs nebēgam no policijas, mēs bēgam no mistera Dendija. Mēs neatteiksimies no sava bērna, lai viņu adoptētu sveši cilvēki. Jā, viņš to izdarīs! - Ronija balss aizlūza. - Viņš izdarīs!

-    Viņi to nepazīst! - Sābre iesaucās.

-    Tēt, es tevi mīlu, - Ronijs turpināja, - un man ļoti žēl, ka tev par mani jākaunas, bet es nepadošos. Vismaz tik ilgi, līdz misters Dendijs apsolīs, ka bērns paliek pie Sābres. - Brīdi klausījies, jauneklis pakratīja galvu un skumji paskatījās uz Sābri. - Tādā gadījumā ir vēl kas, ko vajadzētu zināt tev, misteram Dendijam, FIB aģentiem un visiem pārējiem, tēt. Mēs - Sābre un es… pirms pametām Fort- vortu, mēs zvērējām.

Tailai aizžņaudzās rīkle.

-    O, nē! - viņa nočukstēja.

-    Mēs negribam dzīvot šķirti. Tu saproti, ko es domāju, tēt. Ja misters Dendijs neatteiksies no vēlēšanās iespaidot mūsu dzīvi, mūsu nākotni - mums tā nav vajadzīga.

-    Ak Jēzu! - Doks pārvilka plaukstu pār seju.

-            Jā, tēt, tieši to es domāju, - zēns sacīja. Viņš skatījās uz Sābri, kura svinīgi māja ar galvu. - Viens bez otra mēs nedzīvosim. Pasaki to misteram Dendijam un misteram Kelovejam. Ja mums neļaus brīviem iet savu ceļu, no šejienes neviens dzīvs ārā netiks!

Ronijs aši nometa klausuli. Labu brīdi neviens neteica ne vārda, pat nepakustējās. Tad, kā pēc mājiena, visi ierunājās reizē.

Donna sāka vaimanāt.

Aģents Keins noskaldīja:

-    Tā jūs neko nepanāksiet!

Verns apliecināja mīlestību sievai, kamēr viņa lūdza Roniju padomāt par bērnu, uz ko tas atbildēja:

-            Mans tētis ņems Ketrīnu pie sevis un uzaudzinās kā paša bērnu. Viņš nepieļaus, ka misters Dendijs izrīkojas pēc sava prāta.

-            Mēs visu izlēmām jau iepriekš, - teica Sābre. - Vakar vakarā.

-    Jūs nevarējāt tā zvērēt, - Taila iebilda. - Jūs nevarējāt.

-            Mēs zvērējām. Tas ir vienīgais veids, kā likt viņiem saprastu, cik ļoti mēs viens otru mīlam.

Taila notupās viņai blakus.

-             Sābre, pašnāvība nav pareizais veids, kā pārliecināt kādu vai pārvarēt grūtības. Domā par bērnu. Viņa nekad nepazīs savu māmiņu un tēti.

-            Viņa vienalga mūs nepazīs, ja mans tēvs izdarīs pēc sava prāta.

Taila piecēlās un piegāja pie Doka, kurš mēģināja pārliecināt Roniju:

-            Nogalinot tik daudz cilvēku, tu vienīgi apstiprināsi, ka Dendijam bijusi taisnība par tevi. Tev jābūt saprātīgākam par viņu.

-    Nē, - Ronijs stūrgalvīgi palika pie sava.

-    Vai tāds būs mantojums, ko atstāsi savai meitai?

-             Mēs ilgi visu pārdomājām, - Ronijs sacīja. - Mēs devām misteram Dendijam iespēju pieņemt mūsu mīlestību, viņš atteicās. Šī ir vienīgā izeja. Es saku, ko domāju. Sābre un es, mēs labāk mirsim, nekā…

-    Manuprāt, viņi tam nenoticēs.

-            Ko? - Ronijs paskatījās uz Tailu, kura bija viņu pārtraukusi. Arī Doks pārsteigts pagriezās.

-            Manuprāt, viņi domā, ka jūs blefojat. - Pirms brīža, kad Ronijs centās pārliecināt Keloveju, ka gan aģents Keins, gan ķīlnieki ir sveiki un veseli, Tailai bija ienākusi prātā kāda ideja. Palīdzot Sābrei barot bērnu, viņa atlika to uz vēlāku. Nu bija radusies izdevība mēģināt savu nodomu realizēt. - Lai saprastu jūsu apņemšanās nopietnību, viņiem jāredz, cik tā ir patiesa.

-    Es viņiem teicu, - Ronijs attrauca.

-    Būtu ticamāk, ja viņi redzētu to paši savām acīm.

-    Ko jūs iesakāt? - iejaucās Doks.

-             Tur, ārā, ir preses un televīzijas ļaudis. Esmu pārliecināta, ka starp viņiem atrodas arī manas studijas grupa. Ieaicināsim operatoru, lai jūs nofilmē. - Ronijs saausījās. Neļaudama viņam apdomāties, Taila turpināja. - Mēs redzējām, cik pārliecinošs ir tavs apgalvojums, - viņa pamāja ar roku uz pārējiem, - taču, runājot pa tālruni, to ir grūti uztvert. Ja Kelovejs redzētu, kā tu to saki, redzētu, ka Sābre ir pilnīgi vienisprātis ar tevi, tad, manuprāt, tavs tēvs un misters Dendijs gūtu lielāku pārliecību.

-            Jūs gribat teikt, ka mani rādīs televīzijā? - vaicāja Donna, kuru šāda iespēja acīmredzami iepriecināja.

Ronijs kodīja apakšlūpu.

-    Kā tu domā, Sābre? - viņš jautāja.

-    Es nezinu, - meitene nedroši atbildēja.

-     Vēl kas, - Taila neatkāpās. - Ja misters Dendijs ieraudzīs savu mazmeitu, viņš var atmaigt. Jūs teicāt, ka vairāk baidāties no viņa, nekā no policijas.

-    Tā ir. Viņš ir daudz bīstamāks.

-     Taču arī viņš ir tikai cilvēks. Ketrīnas videoattēls var būt ļoti spēcīgs pamudinājums. Līdz šim viņa tam ir vienkārši "tas bērns" - bērns, kurš zināmā mērā simbolizē jūsu sacelšanos pret viņu. Video var likt viņam pārdomāt savu nostāju. Un es ticu, ka Ronija tēvam un misteram Kelovejam piepalīdzot, viņa dusmas mazināsies un viņš kapitulēs.

-     Aģents Kelovejs nav pilnvarots pieļaut jebkādu kompromisu, - iejaucās Keins. Tikpat labi viņš būtu varējis pasaudzēt savu balsi un klusēt, jo neviens šiem vārdiem nepievērsa uzmanību.

-     Ko teiksi? - Taila jautāja. - Vai nav vērts pamēģināt? Tu taču negribi mūs nogalināt, Ronij. Nevēlies nogalināt Sābri un sevi. Pašnāvība ir neizlabojams risinājums īslaicīgai problēmai.

-    Es netaisos kādam pūst miglu acīs!

-     Lieliski! - Taila nepalaida garām izdevību. - Tieši tas viņiem jādzird un jāredz! Izmanto videoierakstu, lai pierādītu, ka jūs abi nedomājat piekāpties!

Ronijs neizlēmīgi klusēja.

-    Sābre, kā tu domā? - viņš pēc brīža šaubīgi iejautājās.

-       Varbūt vajadzētu pamēģināt, Ronij, - meitene paskatījās uz gulošo mazuli. - Doks pareizi teica par mantojumu, kādu mēs atstāsim Ketrīnai… Vai nav vērts pamēģināt, ja reiz ir tāda iespēja ?

Taila aizturēja elpu. Viņa stāvēja tik tuvu Dokam, ka juta vīrieti saspringstam kā uzvilktu stīgu.

-            Nu, labi, - beidzot piekrita Ronijs, - viens cilvēks lai ienāk. Un pasakiet, lai viņi nedomā izstrādāt tādu pašu triku, kā ar šo. - Viņš pamāja uz Keinu.

Taila atviegloti nopūtās.

-            Pat ja viņi mēģinās, es to nepieļaušu. Ja manas grupas tur nebūs, pagaidīsim, kamēr tā ierodas. Ja nepazīšu operatoru, viņš neienāks, labi? Es dodu savu goda vārdu. - Viņa pagriezās pret Keinu. - Kā es varu sazināties ar misteru Keloveju?

-    Es nezi…

-    Negvelziet niekus! Nosauciet numuru!

10. nodaĻa

Taila slaucīja krūtis un kaklu ar mitru salveti. Sajutusi aiz sevis kustību, viņa ātri atskatījās, un būtu grūti pateikt, kurš apjuka vairāk - viņa vai Doks. Vīrieša acis neapzināti pievērsās violetajam mežģīņu krūšturim. Tailai juta, ka vaigi piesarkst.

-    Piedodiet, - viņš nomurmināja.

-     Man jāsaved sevi kārtībā, pirms stājos kameras priekšā, - viņa nomurmināja un salieca uz priekšu plecus, cenzdamās aizsegt Doka skatienam savas krūtis. Blūzes priekšpusi izraibināja sakaltuši asins traipi, kurus tur bija atstājis jaundzimušais, kad viņa pirmo reizi turēja to, piespiestu krūtīm. Taila bija gribējusi to izmazgāt, kamēr Doks sarunājās ar Roniju.

Viņa nolika salveti un paņēma atlikušo no krekliem, kurus bija atnesusi, kad Sābre baroja bērnu. Uzvilkusi to, viņa izpleta rokas un pagriezās pret Doku. Krekla priekšpusi rotāja Teksasas pavalsts karogs ar uzrakstu "Mājas" zem tā.

-    Jā, tas nav augstās modes paraugs, - viņa bēdīgi noteica.

-    Šeit ir.

Doks devās pārbaudīt, kā jūtas Sābre, un pēc tam pievienojās Tailai, kura sēdēja, atbalstījusi muguru pret saldējamo skapi. Viņa sniedza Dokam iesākto dzeramā ūdens pudeli. Viņš nevilcinādamies padzērās.

-    Kā viņai ir? Vai labāk?

Doks pasvārstījās, bet atbildēja apstiprinoši. Starp viņa uzacīm tomēr bija iegūlusi dziļa grumba.

-     Meitene zaudējusi daudz asiņu. Pamazām tās sarec, taču plīsumu vietām nepieciešams uzlikt šuves.

-     Vai ārsta koferītī nav viss nepieciešamais, lai to izdarītu?

-     Es apskatījos, nav. - Doks noliedzoši pakratīja galvu. - Pat, ja asiņošana apstātos, iespējama inficēšanās.

Sābre un mazulis gulēja. Noklausījies, kā Taila vienojas ar aģentu Keloveju par videoierakstu, Ronijs bija visu uzmanību pievērsis meksikāņiem un Keinam. Verns un Gledisa, galvas kopā sabāzuši, snauda. Donna šķirstīja žurnālu, kā droši vien darīja vienmēr, kad veikalā nebija pircēju. Viss šķita mierīgi.

-    Kā jūtas bērns? - Taila vaicāja Dokam.

-      Apmierinoši. - Viņš bija izklausījis Ketrīnas krūšu- kurvi ar stetoskopu, kuru atrada ārsta koferītī. - Sirdspuksti ir spēcīgi. Plaušās trokšņus nesaklausīju. Tomēr es justos daudz mierīgāks, ja bērns atrastos kvalificēta jaundzimušo aprūpētāja rokās.

-     Varbūt tas vairs ilgi nevilksies. Mans draugs Gallijs vada mūsu uzņemšanas grupu. Jau vairākas stundas viņš zina, ka es atrodos starp ķīlniekiem. Es esmu gandrīz pārliecināta, ka grupa jau ir ieradusies. Kelovejs apsolījās viņus sameklēt un piezvanīt mums, cik ātri vien iespējams. Es domāju, ka videofilma gūs panākumus. Drīz viss būs beidzies.

-    Es ceru, - Doks sacīja, uzmezdams nemierīgu skatienu mātei un bērnam.

-    Jūs paveicāt milzu darbu, Dok. - Viņš aizdomīgi paskatījās Tailā, nogaidīdams, kas sekos tālāk. - Es patiešām

tā domāju. Jūs bijāt lielisks. Varbūt onkoloģijas vietā jums vajadzēja studēt ginekoloģiju vai pediatriju.

-             Varbūt, ka vajadzēja, - viņš drūmi piekrita. - Cīņā pret vēzi es cietu neveiksmi.

-           Jums bija lieli panākumi, jūs augstu vērtēja kā speciālistu.

-    Jā, tomēr…

Jā, tomēr nespēju izglābt cilvēku, kas man patiesi bija nozīmīga - savu sievu, Taila domās pabeidza teikumu. Būtu bezjēdzīgi iebilst un slavēt Doka veiksmi daudzos bezcerīgos gadījumos, ja viņš pats jutās kā zaudētājs.

-    Kāpēc izvēlējāties onkoloģiju?

Pirmajā brīdī likās, ka atbildes nebūs, tomēr beidzot viņš sacīja:

-            Mans mazais brālis deviņu gadu vecumā nomira ar limfomu.

-    Ak, piedodiet!

-    Tas bija sen.

-    Cik jums tad bija gadu?

-    Divpadsmit, varbūt trīspadsmit…

-     Brāļa nāve jūs dziļi iespaidoja.

-    Atceros, cik sagrauti bija mani vecāki.

Divi mīļi cilvēki miruši no ļaunās slimības, cīņai pret kuru viņš veltījis savu dzīvi un… zaudējis, Taila līdzjūtīgi nodomāja.

-            Jūs sajutāties bezspēcīgs, kad slimība pēc jūsu brāļa paņēma arī sievu. Vai tāpēc pamētāt darbu?

-            Jūs par to uztaisījāt reportāžu, - viņš strupi noteica. - Jūs zināt, kāpēc visu pametu.

-             Es zinu vienīgi to, ko jūs uzskatījāt par vajadzīgu stāstīt žurnālistiem. Tas nav daudz.

-    Arī tagad nav daudz, ko stāstīt.

-    Jūs bijāt sarūgtināts.

-            Es jutos aptraipīts, - viņš izgrūda skaļā čukstā. Ketrīna satrūkās mātes rokās.

-            Tieši kas lika jums tā justies? - Taila saprata, ka izaicina savu profesionālo veiksmi. Ja viņa raksies pārāk dziļi vai dosies uz priekšu pārāk ātri, var gadīties, ka Doks vispār noslēdzas sevī. Taču Taila nespēja palaist garām izdevību. - Vai dusmojāties uz sievas radiem par nepamatotajiem apgalvojumiem? Vai uz kolēģiem un partneriem, kuri nesniedza atbalstu grūtā brīdī?

-            Biju nikns uz visu pasauli. Par visu. Nolādētais vēzis! Mana neatbilstība izvēlētajai profesijai!

-    Un jūs vienkārši padevāties.

-    Tieši tā. Nodomāju: "Kāda visam jēga?"

-            Saprotu. Un izraidījāt pats sevi trimdā uz šo nomali, kur darāt kaut ko tiešām noderīgu.

Sarkasms sievietes vārdos nepaslīdēja garām nepamanīts. Doka sejas vaibsti nocietinājās pieaugošās dusmās.

-             Paklausieties, ne jums, ne kādam citam nav tiesību analizēt manu rīcību! Vai par to izprašņāt, vai to apspriest. Ja es izvēlos kļūt par fermeri vai baletdejotāju, vai klaidoni - tā ir vienīgi mana darīšana!

-    Jums taisnība, neviena cita.

-            Un, ja runājam par darīšanu, - viņš turpināja tikpat asā tonī, - šī jūsu ideja ierakstīt video…

-    Jā?

-    Vai tas tiešām domāts Sābres un Ronija labā?

-    Protams.

Doks paskatījās Tailā ar jaušamu neticību, viņa skatiens bija dzēlīgs, smiekli skanēja skeptiski.

-            Es uzskatu, ka mums jācenšas darīt viss, kas vien Dendijam liktu mainīt domas, it viss, kas dotu iespēju atrisināt šo bezjēdzīgo situāciju. - Taila apzinājās, cik patētiski skan viņas vārdi, tomēr turpināja: - Man neliekas, ka Kelovejam sevišķi patīk šī šķietamā bezizeja. Neskatoties uz to, ko saka Keins, viņš izklausās pēc saprātīga cilvēka, kurš dara savu darbu un kuru nesajūsmina varbūtēja šaudīšanās un asinsizliešana. Manuprāt, arī viņš vēlas panākt atrisinājumu mierīgā ceļā. Es vienīgi piedāvāju savu pakalpojumu, kas, esmu pārliecināta, palīdzēs visu nokārtot nesāpīgā veidā.

-    Turklāt jūs iegūtu satriecošu materiālu reportāžai. - Doka klusinātā, bet izteiksmīgā balss un caururbjošais skatiens modināja Tailā vainas apziņu par bikšu kabatā paslēpto ieslēgto diktofonu.

-     Nu, jā, tā ir, - viņa neveikli atzinās. - Iznāks lieliska reportāža. Taču esmu personīgi ieinteresēta šo bērnu liktenī. Es palīdzēju nākt pasaulē viņu pirmdzimtajam. Doma par filmēšanu nav tikai un vienīgi savtīga. Jūs, Dok, neesat objektīvs. Jūs neieredzat reportierus vispār, un, zinot par jūsu bēdīgo pieredzi saskarsmē ar žurnālistiem, jūsu antipātijas ir labi saprotamas. Tomēr es neesmu tik nejūtīga un cietsirdīga, kā jūs acīmredzot uzskatāt. Es ļoti raizējos par Roniju, Sābri un Ketrīnu, par to, kas notiks ar viņiem tālāk. Raizējos arī par to, kas notiks ar mums.

Pēc ilgākas pauzes Doks klusi sacīja:

-    Es jums ticu.

Vīrieša skatiens bija tikpat ciešs kā iepriekš un tomēr citāds. Tas viesa Tailā juteklisku satraukumu.

-     Jūs bijāt kolosāla, - viņš atzina. - Ar Sābri. Jūs varējāt nobīties, pārlieku uztraukties. Vai atteikties palīdzēt. Noģībt. Vai kā citādi. Bet jūs uzvedāties mierinoši un iecietīgi. Tā bija reāla palīdzība. Pateicos.

-           Nav par ko, - Taila klusi iesmējās. - Patiesībā biju pamatīgi sanervozējusies.

-    Es arī.

-    Nē! Patiešām?

Viņš pārmeta krustu.

-    Neko nevarēja manīt.

-              Biju. Man nav pieredzes bērna saņemšanā. Studiju laikā gadījās novērot dažas dzemdības. Pāris reižu asistēju, būdams praksē slimnīcā, taču tas vienmēr notika labi aprīkotā zālē, sterili tīros apstākļos un citu ārstu un medmāsu klātbūtnē. Esmu jau aizmirsis, ko par to tiku mācījies. Man šis gadījums bija smags pārbaudījums.

Taila brīdi raudzījās tieši uz priekšu, tad pavērsa skatienu uz viņu.

-           Es ļoti nervozēju visu laiku līdz brīdim, kad bērns pirmo reizi iebrēcās. Pēc tam es biju tā pārņemta ar cilvēka piedzimšanas brīnumu… Tas bija tik… aizgrābjoši! - Vārds likās pārāk niecīgs, lai izteiktu saviļņojošo pārdzīvojumu, bet Taila neatrada citu, kas spētu raksturot izjusto emociju varenību. - Tiešām, Dok, aizgrābjoši!

-    Es saprotu, ko jūs pārdzīvojāt.

Abu acis sastapās, un viņi ilgi raudzījās viens otrā. Beidzot Doks ierunājās:

-             Ja kādreiz man vēlreiz nāktos nokļūt līdzīgā situācijā…

-    Jūs zināsiet, kuru aicināt asistēt, partner!

Viņa pastiepa roku, un viņš to saņēma. Bet nepakratīja, kā apliecinot partnerattiecības. Viņš vienkārši paturēja sievietes plaukstu savējā. Ne uzmācīgi spēcīgi, bet pietiekami cieši, lai tas šķistu gandrīz kā intīms glāsts.

Izņemot brīdi, kad Taila apkopa brūci uz Doka pleca - bet tas tika darīts lielā uztraukumā un nav vērā ņemams -, šī bija pirmā reize, kad viņi viens otram pieskārās. Mirklis bija kā elektrības caurstrāvots. Tas izraisīja trīsas, kas Tailā viesa vēlēšanos strauji atraut roku. Vai atstāt, kā ir, uz mūžu.

-    Vai izdarīsiet man pakalpojumu? - Doks klusi jautāja.

Viņa mēmi pamāja ar galvu.

-    Es nevēlos iekļūt kadrā.

Taila negribīgi atvilka plaukstu.

-    Bet jūs esat manas reportāžas neatņemama daļa!

-    Jūs apgalvojāt, ka reportāža kā tāda jums ir otrajā vietā.

-    Es tomēr pieļauju, ka tā gūs panākumus.

-            Es vēlos palikt ārpus kadra, - viņš atkārtoja. - Iztie- ciet bez manis.

-            Piedodiet, Dok, bet to es nevaru apsolīt. Jūs nevarat palikt ārpus notikuma, kurā esat iesaistīts līdz kaklam.

-            Jā, ciktāl tas attiecas uz mums šeit, iekšā. Man nebija izvēles. Taču es neko neesmu parādā tiem, kas atrodas ārpusē, lai kļūtu viņiem par izklaides objektu. Piekrītat?

-            Paskatīšos, ko varēšu izdarīt. - Ieslēgtais diktofons bikšu kabatā likās pudu smags. - Bet es nevaru galvot par operatoru.

Doks pavērās uz Tailu ar aizvainojuma pilnu skatienu, kas aicināja nenovērtēt par zemu viņa prāta spējas.

-            Protams, ka varat. Jūs taču vadīsiet filmēšanu. Iztie- ciet bez manis! - Viņš loti uzsvērti, lai nebūtu ne mazāko pārpratumu, noteica un tad devās apraudzīt Sābri.

Dokam atgriežoties, Tailai gribējās pavaicāt, vai komplimenti un rokas turēšana bija plānoti, lai piedabūtu viņu pakļauties striktajam noteikumam. Pievilcīgiem vīriešiem raksturīgs paņēmiens, kā panākt savu? Pirms nostāties kaujas pozā, paglaimoja viņas patmīlībai. Iedeva, tā teikt, karoti medus pirms etiķa malka.

Un ko viņš darītu, ja zinātu, ka filma, kas tiks uzņemta, nav vienīgais materiāls, ko Taila gatavojas izmantot, montējot reportāžu? Doks jau bija nofilmēts, taču to nenojauta.

Tātad par to viņa varēs uztraukties vēlāk.

Zvanīja telefons.

Furgona sāndurvīm atveroties, Kelovejs piecēlās kājās. Pirmais ienāca šerifs Montēzs, kuru Kelovejs uzskatīja par saprātīgu, atjautīgu un pieredzējušu likumsargu. Šerifs aicinoši pamāja vīram, kurš stāvēja aiz viņa. Tas bija līkkājains un plikgalvains resnvēderis, kurš spēcīgi oda pēc cigarešu dūmiem. No viņa krekla krūšu kabatas rēgojās Camel paciņa.

-    Gallijs.

-    īpašais aģents Kelovejs. - Kad abi bija sarokojušies, viņš uzaicināja: - Varbūt parunāsim ārpusē, iekšā kjūst par šauru.

Furgonā bez Keloveja tobrīd atradās vēl trīs FIB aģenti, FIB psihologs, Rasels Dendijs, Kols Deivisons, šerifs Montēzs un jaunpienācējs, kurš iebilda:

-     Tad izvāciet no šejienes kādu citu, jo es te palikšu, kamēr sveika un vesela parādīsies Taila!

-    Jūs esat jaunāko ziņu redaktors, vai tā?

-    Nu jau pusgadsimtu. Un šonakt atstāju savu darbavietu neprašu ziņā. Tagad tur sēž pienapuikas ar balinātiem matiem un pa trim sudraba riņķiem uzacī. Ambiciozi šmu- li ar svaigiem žurnālistu diplomiem kabatā. - Gallijs izsmējīgi nosprauslāja par iedomu, ka televīzijas žurnālistika ir kaut kas tāds, ko var iemācīties koledžā. - Es reti pametu savu posteni, mister Kelovej. Un nekad neatstāju to nejēgu rokās. Pēc tā, ka šoreiz esmu to izdarījis, varat

spriest, cik augstu es vērtēju mis Makoju. Tā ka - nē, mister Kelovej, - mana pakaļa atradīsies furgonā visu laiku, kamēr turpināsies visa šī draņķība. Jūs esat Dendijs, pareizi? - viņš pēkšņi pievērsās Fortvortas miljonāram.

Dendijs neatrada par vajadzīgu atbildēt uz tik strupu uzrunu.

-            Tikai, lai jūs zinātu, - Gallijs turpināja. - Ja kaut kas nelāgs atgadīsies ar Tailu, es izārdīšu jūsu sasodītās zarnas. Mans uzskats ir tāds, ka visam cēlonis esat jūs. - Pamezdams Dendiju vārāmies niknumā, viņš atkal pagriezās pret Keloveju. - Tātad, ko Taila prasa? Lai kas tas arī būtu, viņa to dabūs.

-            Es piekritu mis Makojas priekšlikumam sūtīt pie viņiem jūsu operatoru ar videokameru.

-    Viņš ir ārpusē pilnā kaujas gatavībā un alkst darboties.

-            Vispirms mums jāvienojas par dažiem nosacījumiem attiecībā uz nofilmēto materiālu.

-    Un tie būtu? - Gallijs aizdomīgi piemiedza acis.

-    Filmai jākalpo arī mūsu mērķiem.

Kols Deivisons paspēra soli tuvāk.

-    Kādiem mērķiem?

-            Mēs esam nonākuši strupceļā, mister Deivison. Ķīlnieki tiek turēti uz grauda. Man jāzina, kas tur notiek, lai varētu pieņemt lēmumu, kā rīkoties.

-    Jūs apsolījāt, ka mana dēla dzīvība netiks apdraudēta.

-    Netiks. Tāpat kā pārējās. Tiktāl, cik es par to atbildu.

-            Puisis var satrakoties, ja sapratīs, ka tā vietā, lai ierakstītu viņa paziņojumu, operators nodarbojas ar apstākļu izpēti,-Gallijs šaubījās.

-            Es gribu zināt, kas atrodas veikalā, - Kelovejs autoritatīvi paziņoja, izslēgdams jautājuma tālāku apspriešanu. Viņu neinteresēja, vai kādam tas patīk vai nepatīk.

-    Tātad? - Gallijs nepacietīgi noprasīja.

-    Tātad es zvanu mis Makojai.

-             Dariet to. - Gallijs pamāja uz telefona aparātu. - Ja jums vajadzīga mana piekrišana, esat to saņēmis.

Citos apstākļos Kelovejs no sirds pasmietos par resnvēderainā vīra nekaunīgo pašpārliecību. Taču, runājot ar Roniju, viņa balss skanēja ierasti lietišķi.

-    Šeit aģents Kelovejs. Vēlos runāt ar mis Makoju.

-    Vai atļausiet filmēšanu?

-            Tieši par to es gribu runāt ar mis Makoju. Lūdzu, dodiet klausuli viņai.

Pēc sekundes Taila atsaucās.

-    Mis Makoja, jūsu operators…

-    Kips,- Gallijs pateica priekšā.

-    Kips ir ieradies.

-    Pateicos, mister Kelovej.

-            Mēs neuzņemsim dokumentālu filmu. Tikai piecu minūšu garu materiālu. Es uzņemšu laiku, tiklīdz operators pārkāps veikala slieksni. Viņš būs attiecīgi informēts.

-            Lieliski, domāju, ka ar to pilnīgi pietiks, lai Ronijs un Sābre paspētu visu pateikt.

-    Es likšu Kipam nofilmēt panorā…

-            Nē, nē, - Taila steidzīgi pārtrauca. - Bērns jūtas ļoti labi. Es sekošu tam, lai Kips uzņem viņu tuvplānā.

-    Jūs gribat teikt, lai veikala iekšpusi nefilmē?

-Tieši tā. Viņa ir īsta skaistule. Patlaban saldi guļ.

-            Es… hm… - Kelovejs nebija īsti pārliecināts, ko Taila cenšas pateikt. Pēc neveiksmes ar Keinu viņš nedrīkstēja pieļaut vēl kādu kļūdu.

-    Ko viņa saka? - Gallijs gribēja zināt.

-            Viņa negrib, ka filmējam veikala iekšpusi. Mis Makoja? Es ieslēdzu skaļruni. - Un Kelovejs nospieda slēdzi.

-    Taila, šeit Gallijs. Kā tev tur iet, mazā?

-Gallij, tu esi šeit?!

-            Vai vari noticēt? Es, kurš nekad neatiet no studijas tālāk par desmit jūdzēm, esmu atkūlies uz šejieni! Atlidoju ar helikopteru. Visskaļākā ierīce, kādā man, par laimi, nekad nebija nācies lidot. Pat smēķēt neļāva! Līdz ar to visa diena sabojāta. Kā tu jūties?

-    Ar mani viss kārtībā.

-    Kokteilis no manis, līdzko tu tiksi no turienes ārā.

-    Turēšu pie vārda.

-           Kelovejs ir neizpratnē. Tu nevēlies, ka Kips panoramē veikala iekšpusi?

-    Tieši tā.

-    Nefilmēt klātesošos?

-    Varbūt.

-    Labs ir. Kā būtu ar platleņķa objektīvu?

-    Tas būtu ļoti svarīgi, jā.

-             Sarunāts. Dabūsim kopskatu, un neviens to pat nemanīs. Kips izliksies, ka filmē tikai tuvplānu. Vai tas ir tas, ko tu domā?

-            Es allaž varu paļauties uz tavu izpratni, Gallij. Mēs Kipu uzmanīsim! - Viņa nolika klausuli.

-            Jūs dzirdējāt, ko viņa teica, - sacīja Gallijs un devās uz durvīm, lai nodotu instrukcijas ārpusē gaidošajam operatoram. - Jūs dabūsiet veikala kopskatu, mister Kelovej, bet kaut kāda iemesla dēļ Taila nevēlas, lai pārējie ķīlnieki uzzina, ka tiek filmēti.

11. nodaĻa

Taila aplūkoja sevi pūdernīcas spogulītī, bet necentās neko uzlabot.

Jo nekārtīgāk viņa izskatīsies, jo iespaidīgāks iznāks ieraksts. Vienīgā piekāpšanās bija nosmērētās blūzes vietā uzvilktais T-krekls. Ja skatītāji ieraudzīs viņu tādu kā vienmēr - teicami safrizētu un uzkrāsojušos -, videokadri nebūs tik pārliecinoši.

Viņa gribēja, lai uzņemtais materiāls ikvienu satriektu ar savu dramatiskumu. Ne tikai parastos skatītājus, bet arī televīzijas studijas vadību. Viņai tika dota izdevība, un viņa to izmantos visā pilnībā. Kaut arī Taila jau bija ieguvusi brīnišķīgu darbu un kolēģu cieņu žurnālistes instinkta un zināšanu dēļ, viņa pakāptos ievērojami augstāk pa karjeras kāpnēm, ja dabūtu kāroto laiku prestižajā Nine Live.

Sagatavošanas posmā šī ikdienas ziņu pārraide piedzīvoja krietnas pārmaiņas. Pirmsākumos iecerēts vienīgi kā baumu un sensāciju raidījums skatītāju un pašu žurnālistu izklaidei, Nine Live uz ekrāniem parādījās kā nopietns nozīmīgu ziņu izlaidums. Pusstundu garajai programmai tika atvēlēts laiks starp Jeopardy![4] un pirmo vakara zinu izlaidumu! Labākie dizaineri iesniedza savus projektus studijas noformēšanai, spožu ideju autori sapulcējās, lai pārspriestu programmas koncepciju. Izcili mākslinieki izstrādāja specifisku, labi atpazīstamu logo. Milzu līdzekļi tika atvēlēti reklāmai. Un drīz vien Nine Live no idejas pārtapa realitātē.

Taila vēlējās, lai tā būtu arī viņas realitāte, viņas nākotne.

Un šis atgadījums bija drošs starta punkts, lai tai tuvotos. Viņas reportāža kļūs par sensāciju rītdienas raidījumā un droši vien noturēsies topā vairākas nākamās dienas. Sekos turpmākie stāstījumi par visiem iesaistītajiem cilvēkiem, intervijas ar viņiem. Iespējas bija neizsmeļamas: Ketrīnas nākotne, Ronijs tiesas priekšā, spriedums, Deivi- sona-Dendijas attiecības, teiksim, pēc gada.

Viņa varētu intervēt aģentu Keloveju, Sābres vecākus, Ronija tēvu, šerifu Montēzu… un izvairīgo doktoru Bred- liju Steinviku.

Atklāts, protams, palika jautājums, vai Doks piekritīs intervijai, taču dzīvē viss ir iespējams, un Taila bija optimiste.

Dažu nākamo dienu un pat nedēļu laikā Taila Makoja būs skatītāju uzmanības degpunktā. Lielu uzmanību viņai, bez šaubām, pievērsīs arī avīzes un žurnāli. Televīzijas studija gūs milzīgus panākumus viņas reportāžu dēļ. Tās reitings celsies. Viņa kļūs par jaunāko ziņu nodaļas dārgumu, popularitāte nodrošinās karjeras izaugsmi.

Linda Hārpere varēs kost sev elkoņos!

-    Mis Makoja, vai tas ir viņš? - Tailas fantāzijas lidojumu pārtrauca Ronijs.

No benzīna sūkņa ēnas iznira cilvēks. Vina labo roku smagi vilka lejup videokamera, kas drīzāk atgādināja ķermeņa sastāvdaļu. Kipu patiešām bez tās reti kad varēja redzēt.

-    Jā, tas ir Kips.

Taila domās atkārtoja tekstu, ar kuru gribēja sākt ierakstu.

Šeit Taila Makoja. Es atrodos nelielā ceļmalas veikalā Rojofletā, Teksasas pavalstī. Šeit jau vairākas stundas norisinās drāma, kurā iesaistīti divi pusaudži no Fortvortas. Kā jau tika ziņots, šodien agri no rīta Ronijs Deivisons un Sābre Dendija…

Kas tas bija? Ierunājās sirdsapziņa? Viņa to ignorēja. Tāds bija viņas darbs, un viņa to darīja. Gluži tāpat kā doktors Steinviks bija lietišķi izmantojis savu ārsta pieredzi, pieņemot sarežģītas dzemdības ārkārtas apstākļos, arī viņai jāpierāda sava amata prasme. Kas tur slikts? Tā nav nekaunīga situācijas izmantošana.

Nav!

Ja Sems Donaldsons [5] atrastos bandītu sagrābtā lidmašīnā un viņam būtu izdevība izveidot reportāžu, vai viņš atteiktos tāpēc, ka pašam un pārējiem pasažieriem draud briesmas? Pie velna, nē! Vai viņš taisnotos savam bosam, ka nav spējis to darīt, jo tā būtu iejaukšanās pārējo ķīlnieku privātajā dzīvē? Nesmīdiniet mani!

Tieši cilvēku klātbūtne veido ziņas. Un vislabākās ir ziņas par cilvēkiem, kuru dzīvība tiek apdraudēta. Jo lielākas briesmas, jo aizraujošāks materiāls. Ne jau viņa radīja šo situāciju savas karjeras dēļ. Viņai dota izdevība iepazīstināt ar notiekošo plašāku sabiedrību. Protams, karjerai tas nāks par labu, un tomēr… viņa tikai dara savu darbu.

Agri no rīta Ronijs Deivisons un Sābre Dendija aizbēga no mājām, izrādot pretestību meitenes tēva kategoriskajai nostājai pret viņu draudzību, un nonāca pretrunā ar likumu. Šobrīd abi jaunieši uzsākuši pārrunas ar FIB. Es esmu viena no ķīlniekiem…

Kips jau stāvēja ārpusē pie durvīm.

-            Kā lai es zinu, ka viņam nav ieroča? - Ronijs nervozi noprasīja.

-            Kips ir talantīgs operators, bet es šaubos, vai viņš zina, ar kuru ieroča galu jāmērķē.

Tā bija taisnība. Kips neizskatījās draudīgāks par naktstauriņu. Caur skatameklētāju viņš mācēja izraudzīties īsto apgaismojumu un leņķi, lai uzņemtu vienreizīgus kadrus, bet, skatoties spogulī, kļuva nožēlojami tuvredzīgs. Vai vismaz tā šķita. Viņš bija jauki nevīžīgs.

Ronijs lika Donnai atvērt durvis. Viņa nospieda elektroniskās atslēgas slēdzi, un Kips ienāca veikalā. Durvis aiz viņa ar klikšķi aizslēdzās. Izdzirdis metālisko skaņu, operators sarāvās.

-    Sveiks, Kip!

-            Taila… Vai ar tevi viss kārtībā? Gallijs ir uzvilkts kā pulksteņa atspere.

-           Kā redzi, ar mani viss kārtībā. Nekavēsim laiku. Šis ir Ronijs Deivisons.

Šķiet, Kips bija gaidījis, ka ieraudzīs brutālu slepkavu, nevis gluži parastu, izskatīgu un koptu zēnu.

-    Sveiks.

-    Sveiks.

-    Kur ir meitene?

-    Tur.

Viņš paskatījās norādītajā virzienā un, izslējis zodu, uzsauca:

-    Sveika!

Ketrīna gulēja mātes apskāvienā. Taila ievēroja, ka Doks vēl arvien sēž uz grīdas, atbalstījis muguru pret ledusskapi. No turienes viņš varēja uzmanīt Sābri, pats palikdams apslēpts aiz veikala ratiņiem ar ātrajām uzkodām.

-            Labāk sāksim, - Kips ierosināja. - Tas Kelovejs atvēlēja ne vairāk par piecām minūtēm.

-            Es teikšu dažus vārdus ievadam, tad Ronijs norunās savu paziņojumu. Sābri un bērnu filmēsim pēdējos.

Kips iedeva Tailai bezvada mikrofonu, tad uzcēla kameru uz pleca un noregulēja skatameklētāju. Iedegās virs kameras uzmontētā lampiņa. Taila nostājās iepriekš izraudzītā vietā tā, lai aiz viņas būtu redzama telpas lielākā daļa.

-    Vai tā būs labi?

-    Labi. Skaņa ir noregulēta, es sāku.

-            Šeit Taila Makoja… - viņa raiti iesāka labi apdomāto uzrunu. Faktu izklāsts bija emocionāls, bet ne raudulīgi sentimentāls - atbilstošs situācijas nopietnībai un profesionāli objektīvs. Taila nepadevās kārdinājumam izpušķot stāstījumu, jo bija pārliecināta, ka Ronija un Sābres kopīgais paziņojums atstās spēcīgāku iespaidu par jebko, ko varētu pateikt viņa.

Pabeigusi runāt, viņa deva zīmi Ronijam. Puisis piesardzīgi iznāca gaismā.

-    Kā lai es zinu, ka vini nešaus uz mani?

-            Kamēr tu stāvi kameras priekšā un mierīgi runā? FIB jau arī tāpat ir pietiekami lielas problēmas ar publisko tēlu.

Acīmredzot Ronijs saskatīja loģiku Tailas teiktajā, jo aizgāja līdz norādītajai vietai kameras priekšā un nokrekšķinājās.

-    Pasakiet, kad sākt.

-    Jūs esat kadrā. Aiziet!

-    Es nenolaupīju Sābri Dendiju, - puisis iesāka. - Mēs aizbēgām. Vienkārši aizbēgām. Bija nepareizi mēģināt aplaupīt šo veikalu. Es to atzīstu, - Ronijs turpināja un paskaidroja. ka viņi bijuši spiesti bēgt, jo misters Dendijs draudējis uz mūžīgiem laikiem šķirt abus vienu no otra un no bērna. - Sābre un es, mēs vēlamies apprecēties un audzināt mūsu meitiņu. Tas ir viss. Mister Dendij, ja neļausiet mums dzīvot savu dzīvi, mēs to izbeigsim tieši šeit. Šonakt.

-    Vēl divas minūtes, - Kips čukstēja, atgādinot par atvēlētajām piecām minūtēm.

-    Ļoti labi, Ronij, - Taila paņēma no viņa mikrofonu un aicināja Kipu doties pie Sābres. Veiklais operators nekavējoties izvēlējās pareizo leņķi filmēšanai.

-    Vai bērns būs redzams? - Sābre jautāja.

-    Būs. Es sāku.

Ronija paziņojums bija enerģisks un noteikts; Sābres - aizkustinoši emocionāls, bet tikpat apņēmīgs un noteikts. Asaras lija jaunajai mātei pār vaigiem, kad viņa nemin- stinādamās nobeidza savu īso uzrunu ar vārdiem:

-     Tu nespēj saprast, kā mēs jūtamies, tēt, jo tu nezini, kā ir, kad kādu mīl. Tu saki, ka vēli man visu to labāko, bet tā nav taisnība. Tu gribi vienīgi tā, kā vislabāk ir tev. Tu gribi upurēt mani un atdot savu mazmeitiņu vienīgi tāpēc, ka vēlies, lai viss vienmēr notiek pēc tava prāta. Tas ir nožēlojami. Es tevi neienīstu, man tevis žēl.

-    Laiks beidzies, - paziņoja Kips un, izslēdzis kameru, nolaida to no pleca. - Es negribu pārkāpt norunu un tādā veidā izraisīt satraukumam ārpusē.

Taila devās pavadīt operatoru līdz durvīm.

-      Uz studiju vairākas reizes zvanījis kāds Džo Mar- kuss,- Kips teica.

-    Kas?

-    Džo Mar…

-    Ak, Džozefs.

-            Esot bijis tik neatlaidīgs, ka beigu beigās viņu savienoja ar mani šeit.

-    Kā viņš uzzinājis?

-            Droši vien tāpat kā jebkurš cits, - Kips attrauca. - Dzirdēja pa radio. Viņš gribēja zināt, vai ar tevi viss kārtībā. Teica, ka briesmīgi uztraucoties par tevi.

Pa šo laiku Taila bija paguvusi aizmirst šo nelietīgo laulības pārkāpēju, melīgo žurku tēviņu, kura pavadībā bija plānojusi pavadīt romantiskas brīvdienas. Tas likās tik sen, kad viņa bija aizrāvusies ar šo vīrieti. Taila tik tikko spēja atcerēties, kā viņš izskatās.

-    Ja viņš piezvana atkal, vienkārši noliec klausuli.

Nesatricināmi mierīgais operators paraustīja plecus.

-     Kā vēlies.

-             Un vēl kas, Kip. Noteikti pasaki Kelovejam un pārējiem, ka aģents Keins ir dzīvs un ķīlnieki jūtas labi.

-            Runājiet par sevi, - Keins nošņāca. - Paziņojiet Kelovejam, ka es teicu…

-            Apklustiet! - Ronijs viņam uzkliedza. - Vai arī es ļaušu, lai tas meksikānis aizlīmē jums muti!

-    Ej pie velna!

Izskatījās, ka Kips nelabprāt pamet Tailu tik naidīgā gaisotnē, taču ārpusē jau otro reizi uzzibsnīja starmeši.

-            Tas ir signāls, - viņš paskaidroja. - Man jāiet. Esi uzmanīga, Taila.

Kips izslīdēja pa durvīm, un Ronijs ar mājienu lika Donnai tās noslēgt.

-            Jūs esat muļķis, Deivison! - Keins iesmējās. - Cerat, ka filmai būs kāda nozīme? Kelovejs vienīgi saskatīja veidu, kā novilcināt laiku, kamēr ierodas papildspēki.

Ronija satrauktais skatiens šaudījās no FIB aģenta uz Tailu, kura pakratīja galvu.

-            Es tā nedomāju, Ronij. Tu pats runāji ar Keloveju. Viņš liekas patiesi norūpējies, lai viss beigtos mierīgi. Neticu, ka viņš tevi māna.

-            Tad jūs neesat gudrāka par viņu, - Keins ieņirdzās. - Blakus Kelovejam ir mūsu psihologs, kurš palīdz viņam atrisināt situāciju. Viņi zina, kā apvārdot, kurā punktā uzspiest. Kelovejs birojā strādā jau divdesmit gadus, un šādi gadījumi ir viņa ikdiena. Viņš tādas situācijas atrisina pat miegā.

-    Kāpēc jūs neapklustat? - Ronijs nikni sacīja.

-    Kāpēc tev neapēst savus sūdus?

Verns, kuru bija pamodinājusi filmēšana, iesaucās:

-    Ei, pievaldiet mēli manas sievas klātbūtnē!

-            Neņem galvā, Vern, - mierīgi noteica Gledisa. - Viņš ir pakaļa.

-    Man vajag uz ateju, - činkstēja Donna.

-    Sēdiet mierā un klusējiet! - Ronijs uzkliedza. - Visi!

Viņš izskatījās novārdzis. Šķita, ka pēc saņemšanās kameras priekšā viņam atkal sāk uzdot nervi. Nogurdinātie, kā stīgas uzvilktie nervi un pielādētais ierocis bija bīstama kombinācija.

Taila bija gatava nožņaugt Keinu, kura vārdi varēja izprovocēt Roniju. Pēc viņas domām, FIB būtu varējis iztikt bez šī Keina.

-            Ronij, kā būtu, ja tu mums ļautu izmantot tualetes telpu? - viņa ierosināja. - Mēs te esam jau stundām ilgi. Tad mēs varētu daudz mierīgāk sagaidīt Keloveja atbildi. Ko tu par to saki?

Ronijs mirkli padomāja.

-       Tikai sievietes. Pa vienai. Vīrieši ne. Ja viņiem ir va- jadzība, lai dara to šeit.

Donna gāja pirmā. Tad Gledisa. Taila pēdējā. Aiztaisījusi durvis, viņa izņēma no kabatas diktofonu. Attina lenti līdz sākumam un paklausījās. Atskanēja Sābres balss, klusu, tomēr pietiekami skaidri viņa teica par tēvu: "Tāds cilvēks viņš ir. Viņš necieš, ja kāds uzdrošinās iebilst." Taila patina lenti uz priekšu, apstādināja un, nospiedusi atskaņotāja slēdzi, izdzirda Doka sulīgo baritonu: "… biju nikns uz visiem. Par visu. Nolādētais vēzis! Mana neatbilstība izvēlētajai profesijai."

Ir! Taila bija baidījusies, ka lente būs beigusies pirms atklātās sarunas. Doks būs fantastisks viesis Nine Live intervijā. Ja vien viņa spētu to pierunāt! Jāspēj, vienalga, kā. Varētu sākt raidījumu ar atskatu par laiku pēc sievas nāves un visām pārdzīvotajām grūtībām, tad pajautāt, kā viņš šodien skatās uz nelaimīgajiem notikumiem, kas pārvērta visu dzīvi. Kādu brīdi viņi varētu padiskutēt par sagrautiem sapņiem vispār. Sarunā varētu piedalīties psihologs vai garīdznieks, lai izvērstu tēmu par to, kas notiek ar cilvēka garīgo pasauli, kad dzīve, šķiet, zaudējusi jēgu?

Patīkami satraukta par nākotnes perspektīvām, Taila ielika diktofonu atpakaj kabatā, izmantoja tualeti un nomazgāja seju un rokas. Iznākusi gaitenī, viņa ieraudzīja tuvojamies Vernu ar spaini, ko bija izmantojuši vīrieši. Ejot garām Keinam, Verns jautāja Ronijam:

-    Un viņš?

-    Nē, ja vien nevēlaties palīdzēt viņam, atpogājot bik- šupriekšu.

Verns iesprauslojās un turpināja ceļu, noteikdams:

-    Liekas, ka esat jau apslapinājies, aģent.

Meksikāņi, nopratuši sarunas jēgu, izsmējīgi noņirdza.

Taila pievienojās Dokam, viņa skatiens bija pievērsts abiem meksikāņiem, kuri sēdēja blakus sašautajām saldētavas durvīm. Taila sekoja domīgajam skatienam.

-    Man neliek mieru, - Doks nomurmināja.

-Kas?

-    Tie divi.

-    Huans un Otrs?

-Kā?

-            Lai būtu ērtāk, es plecīgāko nodēvēju par Huanu, bet garāko par…

-    Otru. Es sapratu.

Viņš novērsa skatienu un apsēdās tuvāk Sābrei. Taila sekoja un zobgalīgi vaicāja:

-    Kāpēc jūs par viņiem uztraucaties?

Doks paraustīja plecu.

-    Kaut kas nav kārtībā.

-Kas?

-           īsti nevaru saprast, bet es ievēroju abus jau tad, kad tie ienāca veikalā. Vini uzvedās dīvaini.

-    Kā tieši?

-            Sildīja ēdienu mikroviļņu krāsnī, taču man radās iespaids, ka viņi nav šeit ieradušies uzkost. Izskatījās, ka viņi novilcina laiku. It kā gaidītu kaut ko. Vai kādu.

-    Hmm.

-            Es uztvēru… nezinu, kā pateikt… sliktu vibrāciju. - Viņš pasmīnēja pats par sevi. - Es ik pa brītiņam paglūnēju uz viņiem, bet man nemūžam neienāktu prātā otrreiz paskatīties uz Roniju Deivisonu. Tas tikai pierāda, cik maldinošs var būt pirmais iespaids.

-           O, es gan tā neteiktu. Es ievēroju jūs, tiklīdz ienācāt veikalā.

Viņš jautājoši pacēla uzaci, bet skatiens bija tiešs un dziļš, tas satrauca un lika ietrīsēties Tailas sirdij.

-           Jūs izskatījāties ārkārtīgi iespaidīgi, it sevišķi ar cepuri galvā.

-             0, jā. Vienmēr esmu bijis pārāk garš savam vecumam.

Joks palīdzēja Tailai nomierināt satraukto elpu.

Tad viņš teica:

-    Pateicos, ka ņēmāt vērā lūgumu mani nefilmēt.

Šoreiz sirdsapziņa ierunājās spēcīgāk. Kā ass adatas

dūriens, pārāk spēcīgs, lai to ignorētu. Viņa kaut ko neskaidri nomurmināja, tad, lai mainītu sarunas tēmu, pamāja uz Sābres pusi.

-    Vai ir kādas pārmaiņas?

-            Asiņošana pastiprinājusies. Taču nav tik slikti kā sākumā. Būtu labi, ja viņa atkal pabarotu bērnu. Jau pagājis vairāk par stundu, taču man žēl viņu modināt.

-            Droši vien viņi jau skatās uzfilmēto materiālu. Varbūt Sābre drīz vien nokļūs slimnīcā.

-    Meitene ir malacis, taču ļoti novārgusi.

-            Tāpat kā Ronijs. Zēns tuvojas sabrukuma robežai. Es vēlētos, kaut nebūtu redzējusi visus tos traģiskos notikumus ar ķīlniekiem. Arī mākslas un dokumentālajās filmās. Jo ilgāk velkas šādas situācijas, jo nervozāki visi kļūst. Risks pieaug.

-    Un tad vēl ieroči.

-            Ak, nerunājiet par tiem! - Taila nodrebinājās. - Vienu mirkli man likās, ka Ronijs izšaus. Ja nu Kelovejs ir apvedis mani ap stūri? Ja nu filmējot šo materiālu, mēs - es, Gallijs un Kips - esam tikai marionetes FIB rokās?

Iegrozīdamies ērtāk, Doks painteresējās:

-    Kas ir Gallijs?

Taila paskaidroja.

-            Viņš ir liels īpatnis. Varu saderēt, ka viņš liek trūkties tiem tur, ārpusē, - viņa jautri piemetināja.

-    Un kas ir Džo?

Negaidītais jautājums nodzēsa smaidu sievietes lūpās.

-    Nekas.

-    Tomēr. Draugs vai kaut kas vairāk?

-    Gribētu būt.

-    Gribētu būt kaut kas vairāk?

Jautājums aizskāra Tailas patmīlību un radīja vēlēšanos atcirst, ka tā nav viņa darīšana, ka ir nepieklājīgi noklausīties privātas sarunas. Atcerējusies audioierakstu, kas vēl joprojām atradās kabatā, viņa pārdomāja. Labākais ceļš, kā iegūt Doka uzticību, bija atklātība.

-             Mēs kādu laiku satikāmies, un viņš varēja kļūt par kaut ko vairāk, ja nebūtu aizmirsis pateikt, ka ir precējies. Šo nepatīkamo "sīkumu" es uzzināju tikai šovakar.

-    Hmm. Bijāt dusmīga?

-    Nav tas vārds. Saniknota!

-    Nožēlojat?

-            Par viņu? Nē. Nepavisam. To, ka biju tik naiva zoss? Jā. - Kā apstiprinot nākamos vārdus, Taila iesita dūri otras rokas plaukstā. - Turpmāk iepazīstoties tiks pieprasītas trīs notariāli apstiprināti atsauksmes.

-    Un kā ar jūsu bijušo vīru?

Viens nulle Doka labā. To viņš pieprata teicami - vienā mirklī atskurbināt, uzdodot negaidītu un nepatīkamu jautājumu.

-    Kā lai ar vinu būtu?

-    Vai viņam vēl ir vieta jūsu dzīvē?

-Nē.

-    Esat pārliecināta?

-    Pilnīgi.

-    Neilgojaties…

-Nē.

Viņš šaubīdamies savilka pieri.

-    Jūs izskatījāties diezgan savādi, kad es ievaicājos par vinu.

Kaut arī vismazāk Taila pašreiz vēlējās atgriezties savā bēdīgajā pagātnē, viņa tomēr nolēma Dokam visu izstāstīt.

-    Džons Melons. Slavens vārds teležurnālistikā, vai ne? Visiem labi pazīstama seja un balss. Mēs satikāmies, veicot kopīgu uzdevumu, un iemīlējāmies. Daži pirmie mēneši bija īsta svētlaime. Neilgi pēc mūsu kāzām viņam piedāvāja kļūt par ārzemju korespondentu.

-    Ak tā, saprotu, - Doks zinoši novilka.

-    Nē, jūs nesaprotat, - viņa asi sacīja. - Neko nesaprotat. Te nav runa par profesionālu greizsirdību. Džonam tā bija vienreizīga izdevība, un es patiesi priecājos par viņu. Doma par dzīvošanu ārzemēs man likās ārkārtīgi vilinoša. Es iztēlojos Parīzi, Romu vai Londonu. Taču viņa izvēle krita uz divām vietām - vai nu Dienvidamerika, vai Bosnija. Tas notika laikā, kad lielākā daļa amerikāņu par Bosniju pat dzirdējuši nebija. Karš tur tikko bija sācies.

Taila izklaidīgi paplūkāja no T-krekla pusatirušu diedziņu.

-    Es, protams, centos pierunāt Džonu izvēlēties mazāk bīstamo Rio, uz kurieni, starp citu, es varētu braukt viņam līdzi. Mani nesajūsmināja doma, ka vīrs pametīs mani štatos un dosies uz karadarbības zonu. Džons izvēlējās bīstamāko no abām iespējām. Viņš alka būt karstākajā punktā, līdz ar to saņemt vairāk ēterlaika. Mēs strīdējāmies. Daudz un nikni. Beigās es dusmās izmetu: "Labi, Džon,

jauki! Tad brauc un jauj, lai tevi nogalina!" - Pacēlusi galvu, Taila paskatījās Dokam tieši acīs. - Un viņu nogalināja-

Doka sejas izteiksme nemainījās, un Taila turpināja.

-         Viņš bija devies uz apgabalu, kur žurnālisti nedrīkstēja atrasties. Tas mani nepārsteidza, - viņa sausi iesmējās. - Džons pēc dabas bija dēkainis. Tā vai citādi - viņu panāca snaipera lode. Mirstīgās atliekas ar kuģi atgādāja dzimtenē. Es viņu apglabāju… trīs mēnešus pēc mūsu pirmās kāzu jubilejas.

Pēc klusuma brīža Doks sacīja:

-    Tas bija smagi. Piedodiet.

-Jā…

Ilgu laiku viņi klusēja. Tad Taila vaicāja:

-    Kā bija ar jums?

-    Kas tieši?

-    Attiecības.

-    Precīzāk?

-         Izbeidziet, Dok. Netēlojiet muļķīti, - viņa to maigi norāja. - Es pret jums biju atklāta.

-    Jūs to darījāt labprātīgi.

-    Dots pret dotu. Dalieties savās atmiņās.

-    Man nav, ko stāstīt.

-         Jums nav bijušas attiecības ar sievietēm? - viņa neticīgi jautāja. - Es tam nevaru noticēt.

-         Ko jūs vēlaties zināt? Vārdus un datumus? No kāda vecuma lai sāku, mis Makoja? Vai vidusskolas laiks jūs interesē? Varbūt sākt ar koledžas gadiem?

-    Kā būtu ar laiku pēc jūsu sievas nāves?

-         Kā būtu, ja jūs nodarbotos pati ar savām sasodītajām darīšanām?

-    Šobrīd mēs runājam pārjums.

-    Nē, ne mēs. Jūs to darāt.

-            Manuprāt, pēc sievas dēkas jums ir grūti noticēt kādai sievietei.

Doka lūpas sakniebās plānā dusmu līnijā. Viņa bija aizskārusi vārīgu stīgu.

-    Jūs ne velna nezināt par…

Taila tā arī neuzzināja, ko viņš bija gribējis teikt, jo Doku pārtrauca Donnas ausis plosošais spiedziens.

12. nodaĻa

Kipa uzņemto filmu nekavējoties demonstrēja vienlaicīgi uz diviem ekrāniem, ap kuriem sadrūzmējās visi klātesošie. Viens no FIB aģentiem sēdēja pie pults, lai pēc Keloveja komandas apturētu zīmīgākos kadrus.

-    Kur ir mana meita? Es neredzu Sābri!

Kelovejs saoda alkoholu Dendija elpā. Laiku pa laikam miljonārs bija atstājis furgonu, lai "ieelpotu svaigu gaisu". Liekas, viņš bija uzņēmis ne tikai skābekli.

-       Pacietību, mister Dendij. Mums jānoskatās viss pēc kārtas. Man jāzina, kā izvietojušies cilvēki. Kad būšu izpētījis vispārīgo situāciju, mēs sāksim no sākuma un apstāsimies, kur būs nepieciešams.

-    Varbūt Sābre mēģina dot man kādu ziņu, tādu kā zīmi.

-    Varbūt, - Kelovejs piekrita.

Viņš pieliecās tuvāk ekrānam un noklausījās Tailas Ma- kojas ievadvārdus. Izskatās nosvērta, viņš atzina, nav pārāk uztraukusies. Ģērbusies krekliņā ar Teksasas karogu, viņa izskatījās citādi nekā parasti, tomēr izturējās tik savaldīgi, it kā atrastos televīzijas studijā, stāvot drošībā aiz gludā jaunāko ziņu galda.

-       Kucesdēls, - Dendijs nošņāca, kad ekrānā parādījās Ronijs.

-      Ja neturēsiet muti, Dendij, būšu priecīgs palīdzēt jums to aizvērt. - Kola Deivisona klusajā, bet noteiktajā balsī izskanēja draudi.

-    Džentlmeņi! - Kelovejs viņus apsauca.

Kamēr runāja Ronijs, neviens nebilda ne vārda. Un tomēr klusums, šķiet, kļuva vēl dziļāks, kad kamera pievērsās Sābrei un jaundzimušajai. Iespaids bija bezgala aizkustinošs, meitenes vārdi - satriecoši. Nebija pieredzēts, ka māte, auklējot rokās savu tikko dzimušo bērnu, runātu par labprātīgu aiziešanu no dzīves.

Lente beidzās, un labu brīdi neviens neteica ne vārda. Beidzot Gallijs skaļi izteica to, kas klātesošajiem bija prātā:

-    Domāju, ka te ir atbilde, kurš vainīgs pie visa.

Kelovejs pacēla roku, liekot saprast, ka visi tālākie komentāri par miljonāra vainu ir nevajadzīgi, un vērsās pie Kola Deivisona:

-    Kāds jums likās Ronijs?

-    Izvārdzis. Nobijies.

-    Apdullinājies?

-             Nē, ser, - Deivisons nešaubīdamies atbildēja. - Es jums jau teicu, ka viņš ir labs zēns. Narkotikas nelieto. Varbūt šad tad kādu alu. Vairāk neko.

-             Mana meita nu noteikti nav narkomāne, - Dendijs piemetināja.

-            Vai neievērojāt neko neparastu, kas liecinātu par nestabilu psihi? - Kelovejs atkal vērsās tikai pie Deivisona.

-            Mans astoņpadsmit gadus vecais dēls runā par pašnāvību, mister Kelovej. Manuprāt, tas izsaka visu.

Lai gan aģentam, kurš pats bija pusaudža tēvs, patika šis vīrs, viņš tomēr izdarīja spiedienu, lai saņemtu vairāk informāciju.

-            Jūs savu zēnu pazīstat, mister Deivison. Kā jūs domājat, vai viņš mūs nemaldina? Vai izklausās, ka viņš runā no sirds? Vai ticat, ka Ronijs spēs to izdarīt?

Deivisons meklēja atbildi, tad nomākts nolieca galvu.

-    Nē,es tā nedomāju. Patiesi, nē. Bet…

-     Bet? - Kelovejs gribēja noskaidrot. - Bet kas? Vai Ronijā kādreiz izpaudusies tieksme uz pašnāvību?

-    Nekad.

-    Tieksme uz vardarbību? Nevaldāmas dusmas?

-     Nē, - Deivisons īsi un ātri noteica. Bet šķita, ka pats nav apmierināts ar savu strupo atbildi. Viņš nervozi paskatījās uz pārējiem, tad atkal uz Keloveju. - Nu, labi. Vienu vienīgo reizi. Tas bija atsevišķs gadījums. Un tad viņš bija vēl tikai bērns.

Kelovejs domās novaidējās. Viņam tiešām negribējās uzzināt par to vienīgo reizi, kad Ronijs zaudējis pašsavaldīšanos.

-    Varbūt tas nav būtiski - visdrīzāk nav -, tomēr labāk pastāstiet.

Pēc garas, neērtas pauzes Deivisons tomēr iesāka:

-      Toreiz Ronijs pavadīja vasaras brīvlaiku pie manis. Neilgi pēc manas šķiršanās no sievas. Zēns to ļoti pārdzīvoja. Tā vai citādi, - viņš mulsi pamīņājās, - Roni- jam iepatikās suns, kas mita pāris kvartālu tālāk. Dēls man stāstīja, ka saimnieks pret to slikti izturas, ne vienmēr pabaro, nekad nemazgā. Nu un tā tālāk. Es to cilvēku pazinu - vecs, ļauns kucesdēls, gandrīz vienmēr piedzēries -, tāpēc ticēju, ka Ronijs stāsta patiesību. Taču tā nebija mūsu darīšana. Es dēlam pieteicu vairs neiet pie suņa. Tomēr, kā jau teicu, zēns tam plušķim bija ļoti pieķēries. Es domāju, ka viņam vienkārši pietrūka drauga. Vai varbūt viņš juta dzīvniekam līdzi, jo pats tajā vasarā bija ļoti nelaimīgs. Es nezinu, neesmu bērnu psihiatrs.

-    Vai šis raudulīgais stāsts kādreiz beigsies? - Dendijs viņu pārtrauca.

Kelovejs uzmeta miljonāram skatienu, kas skaidri pateica, lai tas apklust, tad mudināja Deivisonu turpināt.

-    Kas notika tālāk, Kol?

-     Kādu dienu Ronijs suni atķēdēja un atveda uz mūsu māju. Es pavēlēju tūlīt pat nogādāt dzīvnieku atpakaļ. Ronijs sāka raudāt un atteicās paklausīt. Teica, ka labāk redzētu suni beigtu, nekā velkam tādu dzīvi. Es zēnu sabāru un aizgāju pēc mašīnas atslēgām, lai aizvestu suni uz mājām. Bet, kad atgriezos, Ronijs bija projām ar visu suni. īsi sakot, es viņu meklēju visu nakti. Aiī kaimiņi un draugi piedalījās meklēšanā. Nākamās dienas rītā tuvējais fermeris atrada zēnu un suni, paslēpušos aiz šķūņa, un piezvanīja šerifam. Tuvojoties šķūnim, es uzsaucu Ronijam, ka tagad nu gan ir laiks atdot suni saimniekam un pašam atgriezties mājās. Viņš atkliedza, ka suni neatdos, ka neļaus, lai ar to tik nežēlīgi apietas.

Deivisons apklusa un, pievērsis ciešu skatienu cepures malai, lēni grozīja to rokās.

-     Kad mēs aizgājām aiz šķūņa, zēns raudāja aizelsdamies. Un glaudīja blakus gulošo suni. Suns bija beigts. Viņš tam bija iesitis ar akmeni pa galvu.

Deivisons pacēla no aizturētām asarām piesarkušās acis uz Keloveju.

-    Mister Kelovej, es jautāju dēlam, kā viņš spēja izdarīt kaut ko tik briesmīgu. Viņš esot darījis to tādēļ, ka suni pārāk mīlējis. Tā viņš atbildēja. - Vīrieša platās krūtis nodrebēja, ievelkot elpu. - Piedodiet par plašo stāstījumu, bet jūs vaicājāt, vai viņš spēj izdarīt to, ko apgalvo. Šī, manuprāt, bija labākā atbilde uz jautājumu.

Kelovejs apvaldīja pēkšņo vēlēšanos līdzjūtīgi paspiest otra vīra plecu un tikai īsi noteica:

-    Pateicos, ka pastāstījāt.

-    Krimināls tips, - norūca Dendijs. - Es jau teicu.

Lai gan Dendija piezīme bija nevajadzīgi cietsirdīga, Kelovejs nevarēja nepiekrist, ka tikko dzirdētajā notikumā saskatāmas bīstamas paralēles ar pašreizējiem apstākļiem. Kola Deivisona stāsts pievienoja esošajai situācijai jaunu niansi, un tā nebija nekāda pozitīvā. Būtībā šajā nelāgajā notikumā jau no paša sākuma nebija neviena pozitīva faktora. Neviena.

-      Un kā ar mis Makoju? - Kelovejs pievērsās Gallijam. - Vai nepamanījāt neko, kas norādītu, ka viņa runā tā tikai tāpēc, ka ir spiesta to darīt? Vai viņas sacītajā neslēpās kas vairāk, nekā tika pateikts? Vai neuztvērāt kādu dažādi saprotamu frāzi?

-     Neko nepamanīju. Arī Kips, es viņam jautāju, neko tādu nav ievērojis.

-    Vai viss ir tā, kā viņi stāsta? - FIB aģents jautāja operatoram. - Neviens nav ievainots?

-     Nē, ser. Jūsu aģents ir sasiets, pareizāk sakot, aplīmēts ar līmlenti, bet viņš nepārtraukti izrunājās, tāpēc es domāju, ka ar viņu viss ir kārtībā. - Kips bažīgi paskatījās uz Dendiju, it kā atcerēdamies, kas sendienās notika ar tiem, kuri atnesa sliktas zinas. - Bet… bet meitene…

-    Sābre? Kas ir ar vinu?

-     Viņai blakus bija daudz asiņainu vienreizējās lietošanas bērnu autiņu. Vesela kaudze. Atceros, ka, tos ieraudzījis, nodomāju: "Ak, šausmas!"

Dendijs apslāpēti ievaidējās. Kelovejs turpināja iztaujāt Kipu:

-     Vai nepamanījāt kaut ko neparastu jūsu kolēģes uzvedībā vai intonācijā?

-    Taila bija tāda pati kā vienmēr. Izspūrusi un nekārtīgi ģērbusies, bet citādi svaiga kā gurķītis.

Visbeidzot aģents pievērsās Dendijam, kurš bija pamanījies uz mirkli atstāt furgonu un tagad jau atklāti iemalkoja no sudraba kabatas blašķes.

-             Jūs pirmīt ieteicāties, ka Sābre, iespējams, varētu dot jums kādu slepenu zīmi. Vai ko redzējāt, vai dzirdējāt?

-             Kā es to varu pateikt, noskatoties filmu tikai vienu reizi? - Dendijs nomurmināja.

Tirāniskā tēva mulsā, nenoteiktā atbilde runāja pati par sevi. Beidzot Dendijs bija nostādīts aci pret aci ar neglīto patiesību - tieši viņa nežēlīgā nostāja pamudinājusi meitu un Roniju spert izmisuma pilno soli, kas novedis abus strupceļā.

-            Attiniet lenti atpakaļ, - Kelovejs pavēlēja aģentam pie pults. - Noskatīsimies vēlreiz. Ja kāds saskata kaut ko dīvainu, uzsauciet, lai kadru apstādina.

Visi atkal sapulcējās pie ekrāniem.

-           Taila nostājusies tā, lai būtu redzami cilvēki viņai aizmugurē, - Gallijs paskaidroja.

-            Lūk, saldētavas durvis, kurās trāpīja lode, - teica viens no aģentiem, rādīdams uz ekrānu.

-     Apstādiniet!

Paliecies uz priekšu, Kelovejs skatījās nevis uz reportieri, bet uz cilvēku grupu aiz viņas.

-    Sievietei, kas atspiedusies pret leti, jābūt kasierei.

-             Pareizi, tā ir Donna. Šo matu sakārtojumu nevar sajaukt ar kādu citu, - piekrita šerifs.

-             Un tur ir aģents Keins, vai ne, Kip? - Kelovejs norādīja uz kājām, kas bija redzamas tikai no ceļgaliem uz leju.

-    Jā, viņš sēž, atbalstījies ar muguru pret leti.

-            Sudrabotā līmlente labi izskatās uz melnajām biksēm, vai ne?

Neviens nereaģēja uz Gallija zobgalīgo piezīmi. Kelovejs vēroja paveco pāri, kas, cieši kopā saspiedušies, sēdēja uz grīdas netālu no Keina.

-    Kā ar šiem diviem? Vai ar viņiem viss kārtībā?

-             Acis iepletuši un ausis saspicējuši, skatījās un klausījās, kas notiek.

-    Un šie divi vīri?

-             Meksikāņi. Dzirdēju, kā viens otram čukstus teica kaut ko spāniski. Es jau vienalga nesaprastu.

-            Ak kungs! - Kelovejs tik spēji sasvērās uz priekšu, ka krēsls, uz kura viņš sēdēja, sāka ripot.

-     Kas par lietu?

Tālākstāvošie aģenti, izdzirdējuši sava priekšnieka trauksmaino izsaucienu, pagrūda pārējos sāņus un sadrūzmējās ap Keloveju.

-            Šis, - Kelovejs ar izslietu pirkstu uzsita pa ekrānu. - Ieskatieties labi un pasakiet, vai neliekas pazīstams? Vai var pievilkt tuvāk?

Aģents, kas darbojās pie pults, pievilka kadru tuvāk. Svešā seja palielinājās, diemžēl attēls kļuva neskaidrs. Aģenti ieurbās acīm graudainajā attēlā, tad viens no viņiem saķēra galvu un nolamājās:

-    Sūda būšana!

-    Kas ir? - Dendijs gribēja zināt.

-    Kas par lietu? - iesaucās Deivisons.

Kelovejs pastūma abus sānis un sāka izkliegt pavēles:

-            Zvaniet uz biroju! Lai visi ir gatavībā! Izziņot visiem posteņiem meklējamās personas mutisku raksturojumu! Montēz, te var palīdzēt jūsu vīri!

-            Protams. Bet kā? - Šerifs bezspēcīgi pacēla rokas. - Jūs man nedevāt nekādus norādījumus.

-            Apzvaniet visus vietējos pilnvarotos. Ziņojiet arī kaimiņu apgabaliem. Sakiet, lai meklē pamestu kravas automašīnu. Dzelzceļa vagonu. Furgonu.

-             Kravas automašīnu? Furgonu? Kas, pie velna, te notiek? - Dendijam nācās pacelt balsi, lai pārkliegtu skaņu jūkli, kuru bija izraisījis Keloveja dotās pavēles. - Vai par manu meitu neviens nedomā?

-            Sābre, viņi visi, ir lielākās briesmās, nekā mēs uzskatījām!

Kā apstiprinādams Keloveja biedējošos vārdus, atskanēja šāviens.

Donnas asinis stindzinošais kliedziens uzrāva Tailu kājās.

-    Kas atkal?

Ronijs draudīgi vicināja ieroci un kliedza:

-    Atpakaļ! Atpakaļ! Es šaušu!

Otrs - garākais no abiem meksikāņiem - metās viņam virsū. Mērķējot tieši krūtīs, Ronijam izdevās uzbrucēju apstādināt.

-    Kur ir otrs? - viņš izmisīgi sauca. - Kur ir tavs biedrs?

-    Nē! Nē! - iekliedzās Sābre.

Taila apcirtās tieši laikā, lai redzētu, kā Huans izrauj Ketrīnu no Sābres rokām. Meksikānis cieši - pārāk cieši - spieda zīdaini pie krūtīm. Bērns sāka skaļi brēkt, Sābre izmisumā kliedza, kā to spēj vienīgi māte, kuras bērns ir briesmās. Viņa pūlējās piecelties, ieķērās Huana bikšu starās, mēģinādama viņu aizturēt.

-    Sābre! - Ronijs uzsauca. - Kas notiek?

-            Viņš paņēma bērnu! Atdodiet manu bērnu! Nedariet viņai pāri!

Taila rāvās uz priekšu, bet Huans iebelza ar dūri viņai pa ribām, atsviezdams atpakaļ. Taila iekliedzās aiz sāpēm un bailēm par mazuli.

Doks draudīgi ierēcās; Taila saprata, ka viņš nemetas virsū Huanam vienīgi tāpēc, ka baidās ievainot bērnu.

-     Pasaki viņam, lai atdod bērnu mātei! - Ronijs, satvēris revolveri abām rokām un mērķēdams Otram krūtīs, kliedza pilnā balsī, it kā censtos ar skaļumu pārvarēt valodas barjeru. - Pasaki savam draugam, lai atdod viņai bērnu, vai es tevi nošaušu!

Vēlēdamies pārbaudīt draudu nopietnību, Huans izdarīja kļūdu - viņš pagrieza galvu, lai paskatītos uz Roniju un savu draugu.

Doks izmantoja mirkli un metās uz priekšu.

Taču meksikānis paguva atvēzēties un no apakšas spēcīgi iesist Dokam pa vēderu. Doks saliecās kā kabatas nazis un nokrita uz grīdas pie saldētavas.

-      Saki, lai atdod bērnu! - Ronijs atkārtoja uzstājīgā balsī, kas kā ledus lauska šķēla gaisu.

-    Mēs visi mirsim, - kauca Donna.

-    Lūdzu, esiet uzmanīgs! - Taila izmisīgi lūdzās. - Mazulis taču jūs neapdraud! Atdodiet bērnu mātei! Lūdzu! Lūdzu!

Kaut gan Sābre bija gluži bez spēka, mātes instinkts lika viņai uzrausties kājās. Viņa bija tik vārga, ka tik tikko spēja nostāvēja. Viegli grīļodamās, viņa izstiepa uz priekšu rokas, lūgdama atdot Ketrīnu.

Huans un Otrs sasaucās, pārkliegdami pārējos. Verns un Gledisa rupji lamājās. Donna spalgi īdēja. Aģents Keins pārmeta Ronijam tiepšanos un norādīja, ka nekas tāds nebūtu noticis, ja viņš būtu agrāk padevies. Ka tā būs tikai viņa vaina, ja viss beigsies ar traģēdiju.

Šāviens lika visiem apklust.

Taila, kura stāvēja Huanam vistuvāk, redzēja, kā tas saviebās, kad vina miesā iecirtās lode. Meksikānis instinktivi klupa uz priekšu un saķēra cisku. Ja Taila nepagutu satvert Ketrīnu, viņš būtu nometis bērnu zemē.

Cieši turēdama mazuli, viņa pagriezās pret Roniju, brīnīdamās, kā gan puisim izdevies izdarīt tik precīzu šāvienu, lai izsistu no ierindas meksikāni, bet neskartu bērnu.

Ronijs joprojām mērķēja uz Otra krūtīm un par negaidīto šāvienu likās tikpat pārsteigts kā pārējie.

Trāpīgais šāvējs izrādījās Doks. Viņš gulēja uz muguras, satvēris rokā pistoli. Taila pazina aģenta Keina ieroci, kuru bija paspērusi zem saldētavas, bet pēc tam par to aizmirsusi. Paldies Dievam, Doks bija atcerējies!

-           Gledisa, - viņš, izmantodams acumirkļa klusumu, pasauca,- panāciet šurp!

Vecā dāma steidzīgi metās pie Doka.

-    Vai jūs viņu nošāvāt?

-Nē.

-Cik žēl!

-           Paņemiet bērnu, lai Taila var parūpēties par Sābri. Bet es uzmanīšu šo te. - Doks norādīja uz Huanu. - Ronij, atslābinies. Viss tiek kontrolēts. Nekādas panikas.

-    Vai bērnam nekas nekait?

-            Bērns jūtas labi. - Gledisa pagājās uz priekšu un parādīja Ronijam raudošo mazuli. - Tikai nikna kā velns, un es viņu pilnīgi saprotu, - vecā dāma piebilda un pār plecu nicinoši paskatījās uz Huanu, kurš sēdēja uz grīdas, ar abām rokām aptvēris asiņojošo cisku.

Vairāki draudīgi mājieni ar revolveri piespieda Otru atkāpties iepriekšējā vietā. Meksikāņa seja bija niknumā neganti saviebta.

Doks nolika Keina pistoli tik augstu uz pārtikas preču plaukta, lai Huans nespētu to aizsniegt, un pietupies ar šķērēm pārgrieza ievainotā vīra bikšu staru.

-    Izdzīvosi, - viņš īsi noteica, apskatījis ievainojumu un piespiedis brūcei marles salveti. - Tev par laimi, lode nav skārusi augšstilba artēriju.

Huana acīs uzliesmoja aizvainojums.

-     Dok? - Taila bija palīdzējusi Sābrei atgulties, un tagad svaigas asinis bagātīgi krāsoja grīdu starp meitenes kājām. Sābres seja bija līķa bālumā.

-    Zinu, - Doks nosvērtā balsī atbildēja, saprazdams Tailas neizteikto trauksmi. - Esmu pārliecināts, ka atvēries plīsums. Iekārtojiet tā, lai viņa justos pēc iespējas ērtāk. Es tūlīt pieiešu.

Viņš steidzīgi pārsēja Huana ievainojumu un, sagriezis grīstē no plaukta paņemtu T-kreklu, uzlika kājai žņaugu. Meksikānis acīmredzot cieta mokošas sāpes, jo bija nosvīdis un cieši sakodis spēcīgos, baltos zobus, tomēr pat neievaidējās, kad Doks bez liekām ceremonijām un nepavisam ne maigi uzrāva viņu kājās un vilka atpakaļ uz iepriekšējo vietu.

-    Tu, sasodītais mulki! - Keins uzsauca meksikānim, kad tas uz vienas kājas lēca viņam garām. - Tavas neapdomīgās rīcības dēļ mūs visus varēja nogalināt! Par ko tu…

Zibenīgāk par uzbrūkošu klaburčūsku Huans ar ievainoto kāju spēra aģentam pa galvu, pats aiz sāpēm iekaukdamies. Zābaka papēdim saskaroties ar Keina galvu, atskanēja blīkšķis, kurš skaļumā daudz neatpalika no pistoles šāviena. Aģents apklusa. Viņa zods atkārās un galva noslīga uz krūtīm.

Doks nogrūda Huanu uz grīdas un atbalstīja pret saldētavu, iespējami tālāk no federāla.

-    Domāju, ka šitas nekur tālu nespēs aiziet, tomēr labāk sasiet viņam rokas, Ronij. Un tam arī, - viņš piemetināja, pamādams uz Otra pusi.

Ronijs lika Vernam sasaistīt abiem meksikāņiem rokas un kājas, tāpat kā bija darījis ar Keinu, un paturēja tos uz grauda, kamēr vecais vīrs tika galā ar uzdevumu. Huans bija pārāk aizņemts ar savu ievainoto kāju, lai tērētu enerģiju lamām, toties Otru nekas netraucēja izplūst plašā vārdu straumē, kas, jādomā, sastāvēja no vienām vienīgām neķītrībām. Ronijs piedraudēja aizbāzt viņam muti, ja tas neapklusīs.

Neviens nepievērsa uzmanību jau labu laiku zvanošajam tālrunim. Taila, uzvilkusi rokās gumijas cimdus, izmisīgi mainīja asiņainos autiņus zem Sābres gurniem, kad zvanīšana pēkšņi apklusa un viņa izdzirda Ronija balsi.

-            Ne tagad, mēs esam aizņemti! - viņš teica un nometa klausuli. - Kājotas Sābre?

Taila, galvu nepagriezusi, noteica:

-    Ne īpaši labi!

Ieraudzījusi pienākam Doku, viņa sajuta pēkšņu atvieglojumu.

-    Kas tur notika?

-    Huans iespēra Keinam pa galvu, un tas zaudēja samaņu.

-    Nekad nebūtu domājusi, ka jutīšos viņam pateicīga.

-    Verns viņus sasien. Priecājos, ka tie abi ir… savaldīti.

Taila pamanīja rūpes vīrieša sejā un nojauta, ka to cēlonis nav vienīgi Sābres stāvokļa pasliktināšanās.

-             Tāpēc, ka viņi ir bīstami? Tie vīri neko nevarēja zaudēt, mēģinādami pārņemt kontroli savās rokās.

-    Tā ir. Bet ko viņi varēja iegūt?

-    Cik noprotu, neko, - viņa, brīdi padomājusi, atbildēja.

-            Cik noprotat, neko. Tas jau mani uztrauc. Te slēpjas kas vairāk, - Doks domīgi teica un klusāk piebilda: - Ārpusē ir vīri ar ieročiem. Droši vien arī ātrās reaģēšanas vienība.

-    Ak nē!

-    Es redzēju, kā viņi ieņem pozīcijas.

-    Vai arī Ronijs redzēja?

-     Nedomāju. Šāviena troksnis noteikti padarījis viņus

visai nervozus un droši vien licis iedomāties visļaunāko.

»

Viņi var mēģināt triecienā ieņemt ēku, censties iekļūt veikalā caur jumtu vai kā citādi.

-    Tas izsitīs Roniju no sliedēm.

-    Tieši tā.

Atkal zvanīja telefons.

-            Ronij, atbildi viņiem, - Doks sauca. - Paskaidro, kas notika.

-     Ne ātrāk, kamēr uzzināšu, ka ar Sābri viss kārtībā!

Lai gan Taila neorientējās medicīnā, viņa tomēr noprata, ka Sābres stāvoklis kļūst kritisks. Taču, tāpat kā Doks, negribēja vēl vairāk uztraukt Roniju.

-    Kur ir Ketrīna? - vārgā balsī prasīja Sābre.

Doks, kas bija darījis visu, kas viņa spēkos, lai apturētu asiņošanu, novilka cimdus un atglauda matus no Sābres nosvīdušās pieres.

-            Gledisa šobrīd cenšas mazo iemidzināt. Man liekas, ka meita ir tikpat drosmīga kā māte.

Pat smaids, kas ietrīsējās viņas sejā, šķiet, prasīja milzu piepūli.

-    Mēs nekad netiksim no šejienes ārā, vai ne?

-            Tā nerunā, Sābre, - Taila dusmīgi čukstēja, vērodama Doku, kurš nolasīja asinsspiediena mērītāja rādītājus. - Pat nedomā par to!

-           Tētis nepiekāpsies. Arī es nē. Arī Ronijs nē. Viņš vienalga to nevar. Ja viņš padosies, viņu ieliks cietumā.

Dziļi iekritušo acu stiklainais skatiens maldījās no Tailas uz Doku.

-            Pasakiet Ronijam, lai pienāk pie manis. Gribu runāt ar viņu. Tagad. Tūlīt. Negribu ilgāk gaidīt.

Lai gan viņa nepieminēja pašnāvību, vārdu nozīme bija skaidra. Tailai bailēs un izmisumā aizžņaudzās kakls.

-            Sābre, mēs nedrīkstam pieļaut, ka jūs to darāt. Tev jāsaprot, ka tas nav pareizi. Tas nav risinājums.

-    Lūdzu, palīdziet mums! Vienīgi to mēs vēlamies!

Meitenes acis aizvērās. Viņai pietrūka spēka tās atkal

atvērtu. Sābre iesnaudās.

Taila paskatījās Dokā.

-    Slikti, vai ne?

-            Ļoti. Asinsspiediens krītas. Pulss paātrināts. Viņa no- asino.

-    Ko mēs varam darīt ?

Cieši raudzīdamies meitenes bālajā, stingajā sejā, viņš mirkli apdomāja, tad mierīgi teica:

-    Lūk, ko.

Doks piecēlās kājās, paņēma no plaukta pistoli, aizgāja aiz Frito-Lay vitrīnas un tuvojās Ronijam, kurš gaidīja atbildi par Sābres stāvokli.

13. nodaĻa

-           Kāpēc viņi neatbild? - Notiekošais bija pārvērtis Dendija ierasto aurošanu spalgā spiegšanā. Nu viņš patiešām bija uztraucies.

Patiesībā šāviens bija novedis tuvu panikai visus furgonā esošos vīrus. Kols Deivisons izskrēja ārā, lai pēc sekundes - pamanījis ātrās reaģēšanas vienību kaujas gatavībā - atgrieztos un uzkliegtu Kelovejam:

-            Jūs apsolījāt! Jūs teicāt, ka Ronijs netiks pat ievainots! Ja jūs izdarīsiet spiedienu, ja viņš jutīs, ka tiek gatavots uzbrukums, viņš var… var izdarīt tāpat kā toreiz!

-            Nomierinieties, mister Deivison. Es veicu tādus piesardzības pasākumus, kādus uzskatu par vajadzīgiem. - Kelovejs turēja klausuli pie auss, taču veikals neatbildēja. - Vai kaut kas ir redzams?

-           Redzama kustība, - ziņoja aģents, kura uzdevums bija uzturēt radiosakarus ar savu kolēģi, kas atradās ārpusē un ar tālskati novēroja veikalu. - Nevar saprast, kurš tas ir.

-    Turiet mani lietas kursā.

-    Jā, ser. Vai jūs zēnam pateiksiet par Luisu Huertu?

-    Kas tas tāds? - Dendijs gribēja zināt.

-             Luiss Huerta. Viens no "Desmit visvairāk meklētajiem",- Kelovejs ātri atbildēja Dendijam un paskaidroja aģentam: - Nē, neteikšu. Tas varētu vēl vairāk satraukt viņus visus un visvairāk jau Huertu. Viņš spējīgs uz visu.

Beidzot klausule tika pacelta.

-     Ne tagad, mēs esam aizņemti! - teica Ronijs un nometa klausuli.

Kelovejs sulīgi nolamājās un, ne mirkli nekavējoties, zvanīja vēlreiz.

-    Viens no meksikāņiem ir "Desmit visvairāk meklējamo" sarakstā? - Kols Deivisons neizpratnē pārjautāja. - Kāpēc? Ko viņš izdarījis?

-    Huerta nodarbojas ar cilvēku kontrabandu. Ved meksikāņus pār robežu, apsolot darba atļauju un labi atmaksātu darbu, bet, nogādājis šeit, pārdod viņus kā vergus negodīgiem uzņēmējiem. Pagājušajā vasarā robežsargu patruļa saņēma signālu par kārtējo cilvēku transportēšanu un izsekoja kontrabandistus. Huerta un divi viņa rokaspuiši, sapratuši, ka tūlīt nonāks aiz restēm, pameta kravas automašīnu Nūmeksikas tuksnesī un izklīda kā tarakāni, kas vini arī ir. Nevienu neizdevās notvert. Automašīnu atrada pēc trīs dienām. Tajā bija ieslēgti četrdesmit pieci cilvēki - sievietes, vīrieši un bērni. Karstums iekšienē pārsniedza 200 grādus pēc Fārenheita. Huerta tiek meklēts par četrdesmit piecu cilvēku noslepkavošanu un dažādiem citiem kriminālnoziegumiem. Gandrīz gadu viņš slēpās kaut kur Meksikā. Turienes varas iestādes sadarbojas ar mums un tikpat karsti vēlas saņemt viņu ciet, bet tas nelietis ir veikls. Viņu no alas spēj izvilināt tikai viena lieta - nauda. Liela nauda. Tā ka, ja Huerta uzradies šeit, tad nešaubos, ka kaut kur apkārtnē atrodas krava ar cilvēkiem, kurus sagaida pārdošana verdzībā.

-    Un kas ir tas otrs? - Deivisonam šķita, ka viņš tūlīt iz- vemsies.

-    Manuprāt, viens no viņa miesassargiem. Abi ir bīstami un nežēlīgi cilvēki, un viņu prece ir dzīvi cilvēki. Es brīnos tikai par to, kāpēc viņi nav apbruņoti. Vai arī, ja ir - kāpēc viņi nepielietoja ieročus agrāk, lai tiktu projām.

Dendija platais krūšukurvis satraukumā cilājās, izdvešot burbuļojošas skaņas, ko varētu uzskatīt par šņukstiem.

-    Klausieties, Kelovej, es domāju…

Turēdams klausuli cieši pie auss, Kelovejs uzmanīgi pavērās Raselā Dendijā. Viņam bija aizdomas, ka miljonārs ir piedzēries. Visa vakara garumā tas bija malkojis no kabatas blašķes un tagad izskatījās gaužām sašļucis un gatavs kuru katru mirkli zaudēt kontroli pār savām emocijām. Miljonārs bija zaudējis kareivīgumu un nekaunīgo uzmācību.

-    Es klausos, mister Dendij?

-     Tikai dabūjiet viņus ārā no turienes. Tas pašreiz ir vissvarīgākais. Pasakiet Sābrei, ka viņa var paturēt savu bērnu, es neiejaukšos. Mana meita tajā filmā… - Miljonārs ar plaukstas virspusi paberzēja miklās acis. - Tas mani aizkustināja. Nekas cits vairs nav svarīgi. Es tikai gribu redzēt meitu drošībā.

-    Tāds ir arī mans mērķis, mister Dendij, - Kelovejs apliecināja.

-    Piekrītiet visam, ko zēns saka.

-     Es darīšu visu iespējamo, bet vispirms jāpanāk, lai viņš atbild.

Veikalā telefona klausuli neviens necēla.

-    Ronij?

Puisis pat nepamanīja pistoli Doka rokā. Acīmredzot trača laikā viņš bija aizmirsis par Keina pistoli. Doks pacēla roku un Ronijs, ieraudzījis ieroci, sarāvās. Donna aizspieda ar rokām muti, pirms tam tomēr paguvusi spalgi iekliegties.

Bet Doks, turēdams ieroci aiz stobra, sniedza to Ronijam.

-    Te ir pierādījums tam, cik liela ir mana ticība, ka pieņemsi vienīgo pareizo lēmumu.

Ronijs izskatījās ārkārtīgi jauns, nenobriedis un savārdzis. Viņš paņēma pistoli un aizbāza aiz džinsu jostas.

-    Jūs jau zināt manu lēmumu, Dok.

-     Pašnāvība? Tas nav lēmums. Tā ir bēgšana no patiesības un nav pat vistas sūda vērta.

Izdzirdis rupjos vārdus, Ronijs pārsteigumā samirkšķināja acis, un Taila noprata, ka Doks tos teicis, lai samulsinātu jaunekli un iedragātu viņa apņemšanos.

-     Nevēlos neko apspriest. Mēs ar Sābri jau visu izlēmām.

-     Pacel klausuli, - Doks turpināja klusā, nomierinošā balsī. - Pastāsti viņiem, kas šeit notika. Viņi dzirdēja šāvienu, viņi nezina, kas īsti te, ellē, notiek un domā visu to sliktāko. Izkliedē viņu šaubas, Ronij. Citādi kuru katru sekundi ātrās reaģēšanas vienība var sākt uzbrukumu un kādu ievainot, varbūt pat nogalināt.

-    Ātrās reaģēšanas vienība? Jūs melojat!

-    Kāda jēga man būtu melot pēc tam, kad esmu atdevis tev pielādētu ieroci? Padomā pats! Es redzēju, kā viņi ieņem pozīcijas, kamēr tu biji aizņemts ar meksikāņiem. Vienība ir tur, ārā, un gaida tikai Keloveja signālu. Nedod tam iemeslu.

Ronijs nervozi pameta skatu uz stiklotajām durvīm, bet neieraudzīja neko vairāk par neskaitāmām automašīnām, kas jau bija izveidojušas sastrēgumu uz šosejas.

-     Atļauj runāt man, Ronij, - Taila ierosināja, izmantodama viņa neizlēmību, un paspēra soli uz priekšu. - Paklausīsimies, kas viņiem sakāms pēc videofilmas noskatīšanās. Reakcija var būt ļoti pozitīva. Varbūt viņi zvana, lai pateiktu, ka piekrīt taviem nosacījumiem.

-           Labi, - zēns nomurmināja, pamādams uz telefona aparātu.

Taila uzskatīja to par atļauju apklusināt velnišķīgo zvanīšanu.

-    Šeit Taila, - viņa sacīja, paņēmusi klausuli.

-    Mis Makoja, kas šāva? Kas notiek?

Strupie jautājumi atklāja Keloveja bažas. Taila īsos vārdos paskaidroja, kāpēc tikusi lietota Keina pistole.

-            Divas trīs minūtes mēs jutāmies šausmīgi, bet tagad situācija ir normalizējusies. Abi vīrieši, kuru dēļ izcēlās tracis, ir savaldīti, - viņa nobeidza.

-    Jūs domājat abus meksikāņus?

-    Tieši tā.

-    Vai vini ir droši sasieti?

»

-    Tieši tā.

-    Un kur tagad atrodas aģenta Keina pistole?

-    Doks to atdeva Ronijam.

-    Ko jūs teicāt?

-            Lai parādītu, ka mēs viņam uzticamies, mister Kelovej, - viņa īgni paskaidroja, aizstāvēdama Doku.

FIB aģents smagi nopūtās.

-    Ellē jūs varat viņam uzticēties, mis Makoja.

-           Tas bija pareizi darīts. Jums vajadzētu būt šeit, lai to saprastu.

-    Acīmredzot, - Kelovejs sausi noteica.

Sarunādamās ar aģentu, Taila ar vienu ausi ieklausījās

Dokā, kurš turpināja pierunāt Roniju padoties.

-           Tagad tu esi tēvs, - teica Doks. - Tu esi atbildīgs par savu ģimeni. Sābres stāvoklis ir kritisks, un es neko nespēju darīt viņas labā.

Kelovejs jautāja:

-    Vai viņš jūs neapdraud?

-    Nepavisam.

-    Vai nevienam kīlniekam nekas nedraud?i

-            Šobrīd nē. Taču es nevaru paredzēt, kas notiks, ja jūsu bruņotie vīri sāks uzbrukumu.

-    Neesmu iecerējis dot tādu pavēli.

-    Tad kāpēc viņi ir tur?

Kelovejs ilgi neatbildēja, un Tailai radās neomulīgs, bet skaidrs iespaids, ka viņš neizpauž kaut ko ļoti svarīgu.

-            Mister Kelovej, ja ir kaut kas, ko man vajadzētu zināt…

-    Mēs esam pārdomājuši.

-            Jūs mūs pametat un dodaties projām? - Tās, protams, bija veltas cerības.

-            Videoieraksts bija iespaidīgs, - Kelovejs turpināja, it kā nebūtu uztvēris zobgalīgo toni viņas balsī. - Jūs droši vien iepriecinās ziņa, ka tas sasniedza cerēto mērķi. Misteru Dendiju aizkustināja meitas lūgums, un viņš ir gatavs piekāpties. Viņš vēlas, lai viss beigtos mierīgi. To gribam mēs visi. Kāds ir Ronija noskaņojums?

-    Doks nodarbojas ar viņu.

-    Vai ir panākumi?

-     Manuprāt, ir.

-    Labi, tas ir labi.

Aģenta balsī ieskanējās atvieglojums, un atkal Tailai šķita, ka nepateikts paliek kaut kas tāds, ko viņai labāk nezināt.

-    Kā jūs domājat, vai Ronijs padosies?

-            Viņš jau pateica, kādā gadījumā tas varētu notikt, mister Kelovej.

-            Dendijs atzīst, ka tā bijusi bēgšana, nevis cilvēka nolaupīšana. Protams, pārējās apsūdzības paliks.

-    Un viņiem būs ļauts paturēt bērnu.

-     Pirms dažām minūtēm Dendijs pats to teica. Ja Deivisons piekritīs noteikumiem, es personīgi garantēju, ka vardarbība netiks pielietota.

-    Es viņam to pateikšu un pēc tam piezvanīšu jums.

-    Es gaidīšu.

Taila nolika klausuli. Ronijs un Doks pagriezās pret viņu. Patiesībā visi bija uzmanīgi klausījušies. Šķiet, ka viņai uzticēts starpnieces gods. Taila par to īpaši nepriecājās. Ja nu, neskatoties uz visu iesaistīto vislabākajiem nodomiem, kaut kas noiet greizi? Ja galu galā viss tomēr beidzas traģiski? Līdz sava mūža galam viņa izjutīs atbildību par iznākumu.

Pēdējo dažu stundu laikā Tailas vērtību skala bija krietni mainījusies. Tas notika pakāpeniski, un līdz šim brīdim viņa to pat neapjauta. Reportāža bija aizvirzījusies otrajā vietā. Kad šīs izmaiņas bija sākušās? Vai tad, kad viņa redzēja Sābres asinis uz savām rokām? Vai arī tad, kad Huans apdraudēja Ketrīnas trauslo dzīvību?

Notikumā iesaistītie cilvēki bija kļuvuši daudz svarīgāki par notikuma atspoguļošanu. Vairs nelikās tik būtiski izveidot godalgotu, karjeras augšupeju nodrošinošu reportāžu no notikuma vietas, kā tas bija sākumā. Tagad viņa vēlējās tikai vienu - lai atrisinājums būtu kā svētku himna, nevis sēru dziesma. Ja to izteiksmīgi aprakstītu…

Bet laikam jau viņa nespēs to izdarīt.

-      Apsūdzība cilvēka nolaupīšanā ir noņemta, - Taila stāstīja Ronijam, kurš nogaidoši klausījās. - Bet būs jāuzņemas atbildība par pārējo. Misters Dendijs neiebilst, ka Sābre patur bērnu. Ja jūs abi piekrītat šiem noteikumiem un padodaties, misters Kelovejs personīgi garantē, ka nekāda vardarbība netiks pielietota.

-    Tie ir labi noteikumi, Ronij, - sacīja Doks. - Pieņem tos.

-              Es… - Sābre drīzāk izdvesa, nekā izrunāja. Kaut kādā veidā viņa bija spējusi piecelties un tagad, lai noturētos kājās, stāvēja, atbalstījusies pret plauktu. Meitenes acis bija dziļi iegrimušas un seja bezkrāsaina. Viņa izskatījās pēc aktrises, kuru prasmīgs grimētājs sagatavojis dzīva miroņa lomai. - Tā ir viltība, Ronij. Mana tēva viltība.

Doks piesteidzās pie viņas, lai atbalstītu.

-            Es tā nedomāju, Sābre. Tā ir tava tēva atbilde lūgumam, ar kuru tu griezies pie viņa videoierakstā.

Sābre pateicīgi atslīga pret Doku, bet viņas nespodrais skatiens lūdzoši pievērsās Ronijam.

-            Ja tu mani mīli, tad nepiekrīti. Es neatstāšu šo vietu, ja nebūšu pārliecināta, ka paliekam kopā uz mūžu.

-            Kā būs ar bērnu, Sābre? - Taila maigi pavaicāja. - Padomā par viņu.

-    Jūs viņu paņemsiet.

-Ko?

-             Iznesīsiet Ketrīnu ārā. Atdosiet, lai par viņu parūpējas. Nav nozīmes, kas notiek ar mani un Roniju, svarīgi, lai Ketrīnai būtu labi.

Taila bezpalīdzīgi paskatījās uz Doku. Vīrieša seja bija drūmāka par drūmu. Izskatījās, ka viņš jūtas tikpat bezpalīdzīgs kā Taila.

-             Tātad nolemts, - Ronijs stingri noteica. - Tā mēs darīsim. Jūs iznesīsiet bērnu, bet mēs abi paliksim šeit, kamēr viņi ļaus mums brīviem doties projām. Bez kādiem nosacījumiem. Nekādu kompromisu.

-           Viņi tam nekad nepiekritīs, - Taila izmisusi iebilda. - Tā ir nesaprātīga prasība.

-           Tu izdarīji bruņotu laupīšanu, - Doks papildināja, - un tev par to ir jāatbild. Taču, ņemot vērā vainu mīkstinošus apstākļus, tu, iespējams, vari izvairīties no ieslodzījuma. Bēgšana būtu vissliktākais, ko jūs varētu darīt. Tā neko neatrisinātu.

Taila uzmeta Dokam zīmīgu skatienu, prātodama, vai viņš pats savulaik būtu ieklausījies šādos vārdos. Pirms gadiem trim šāda pamācība būtu lieti noderējusi viņam pašam. Doks Tailas skatienu nemanīja, jo bija pievērsis visu uzmanību Ronijam, kurš teikto apstrīdēja.

-            Mēs ar Sābri zvērējām viens otram, ka nekad nepieļausim, lai mūs izšķir. Mēs solījāmies palikt kopā, lai notiktu kas notikdams. Un mēs nepārdomāsim.

-    Tavs tēvs…

-            Es nevēlos par to runāt, - jaunietis strupi noteica un, pagriezies pret Tailu, jautāja, vai viņa ir ar mieru iznest Ketrīnu un nodot paziņojumu.

-    Bet pārējie? Vai tu viņus arī atlaidīsi?

Viņš paskatījās uz pārējiem ķīlniekiem.

-            Ne abus meksikāņus. Un arī viņu nē. - Ronijs norādīja uz aģentu Keinu, kurš bija atguvis samaņu, tomēr vēl joprojām šķita apdullis no Huana spēriena pa galvu. - Abi vecie ļaudis un vina. Vini var iet.

Kad Ronijs norādīja uz Donnu, kasiere sakļāva plaukstas zem zoda un iesaucās:

-    Pateicos Tev, Dievs!

-            Es negribu iet, - pēkšņi paziņoja Gledisa. Viņa turēja rokās aizmigušo mazuli. - Gribu redzēt, kas notiks tālāk.

-            Labāk darīsim, kā viņš saka, - teica Verns, papliķē- dams sievas plecu. - Mēs visu noskatīsimies ārpusē. - Viņš palīdzēja Gledisai piecelties. - Pirms mēs aizejam, Sābre noteikti gribēs atvadīties no Ketrīnas.

Vecā dāma aiznesa bērnu Sābrei, kura sēdēja, atbalstījusies pret Doku.

-             Vai man tavs lēmums jānodod Kelovejam? - Taila vaicāja Ronijam.

Jaunietis nenolaida acis no Sābres un meitas.

-    Pusstunda. -Ko?

-    Tas ir laiks, ko viņiem dodu. Ja pēc pusstundas mums

neļaus aiziet… mēs izdarīsim nodomāto, - viņš aizsmacis teica.

-    Ronij, lūdzu!

-    Tā būs, mis Makoja. Pasakiet to viņiem.

Kelovejs atsaucās, pirms paguva izskanēt pirmais signāls.

-            Es eju ārā ar bērnu. Lai mediķi ir gatavībā. Ar mani iznāks vēl trīs ķīlnieki.

-    Tikai trīs?'

-    Trīs.

-     Un pārējie?

-            Es pastāstīšu, kad iznākšu. - Un viņa nolika klausuli. Atgriezusies pie Sābres, Taila ieraudzīja, ka jaunā sieviete raud.

-            Ardievu, ardievu, manu mazulīti! Mana mazā, skaistā meitiņa! Māmiņa tevi mīl. Ļoti, ļoti. - Sābre, pārliekusies pār bērnu, ieelpoja tā smaržu, noglāstīja ikvienu sīkā ķer- menīša vietiņu. Viņa vairākas reizes noskūpstīja Ketrīnas sejiņu, tad iespieda galvu Doka kreklā un sāka aizgūtnēm šņukstēt.

Taila paņēma Ketrīnu un aiznesa Ronijam. Paskatoties uz bērnu, jaunā cilvēka acis pieplūda asarām, apakšlūpa notrīcēja. Viņš tik ļoti centās būt stiprs, bet izskatījās nožēlojams.

-            Paldies par visu, - viņš teica Tailai. - Es zinu, cik ļoti jūsu klātbūtne palīdzēja Sābrei.

-     Es nespēju noticēt, ka jūs to darīsiet, Ronij. - Tailas acīs iemirdzējās lūgums. - Es atsakos noticēt, ka tu tā vienkārši nospiedīsi gaili un pieliksi punktu savai un Sābres dzīvībai.

Viņš neatbildēja, bet pieliecās un noskūpstīja bērna pierīti.

-    Ardievu, Ketrīna! Es mīlu tevi!

Ronijs norija kaklā sakāpušās emocijas, aizgāja aiz letes un nospieda ārdurvju slēdzi.

Donna, Gledisa un Verns devās ārā. Pirms sekot pārējiem atbrīvotajiem ķīlniekiem, Taila atskatījās uz Doku, kurš palīdzēja Sābrei atgulties uz grīdas. It kā sajuzdams skatienu, viņš pacēla galvu. Viņi lūkojās viens otrā pavisam īsu mirkli, taču tas bija daudznozīmīgs un ciešs skatiens.

Taila izgāja pa durvīm. Aiz viņas ar skaļu klikšķi aizcirtās bulta.

No tumsas iznira ātrās palīdzības ārsti un medmāsas. Vernu, Gledisu un Donnu apbēra jautājumiem, uz kuriem noteiktā, īgnā balsī atbildēja Gledisa.

Tailas priekšā nostājās vīrietis un sieviete vienādos sterili tīros halātos. Sieviete sniedzās pēc Ketrīnas, taču Taila piespieda bērnu ciešāk pie krūtīm.

-    Kas jūs esat?

-     Emīlija Gereta, - sieviete stādījās priekšā. - Midlen- das slimnīcas jaundzimušo nodaļas vadītāja. - Un šis ir doktors Lendrijs Gails, dzemdību nodaļas vadītājs.

-    Pat ja jūs esat dzirdējuši ko pilnīgi pretēju, vecāki nevēlas nodot bērnu adopcijai, - teica Taila un cieši palūkojās savā sarunbiedrē.

Doktores Geretas sejas izteiksme bija tik mierpilna un atklāta, ka viņa noticēja tās atbildei:

-    Es visu saprotu. Mēs gaidīsim māti.

Taila noskūpstīja Ketrīnas galviņu. Ar šo bērnu viņu vienoja tik ciešas saites kā ne ar vienu citu pasaulē - viņa bija lieciniece tā piedzimšanai, pirmajam elpas vilcienam, pirmajam brēcienam. Un tomēr Tailu pārsteidza pašas izjūtu dziļums.

-    Parūpējieties par viņu.

-     Varat uz mani paļauties.

Ārste paņēma bērnu un skriešus devās uz helikopteru, kura propellers jau sāka griezties, saceldams spēcīgu vēju. Doktoram Gailam nācās kliegt, lai Taila viņu sadzirdētu.

-     Kājotas māte? - viņš gribēja zināt.

-            Slikti. - Taila īsos vārdos pastāstīja par dzemdību norisi un aprakstīja Sābres pašreizējo stāvokli. - Visvairāk Doks uztraucas par asiņu zaudējumu un varbūtējām infekcijām. Sābre kļuvusi pavisam vārga. Doks teica, ka asinsspiediens katastrofāli krītas. Ko jūs viņam ieteiktu darīt?

-    Steidzīgi nogādāt sievieti slimnīcā.

-    Mēs pie tā strādājam, - Taila drūmi noteica.

Vīrietis, kurš tuvojās lieliem, mērķtiecīgiem soļiem,

varēja būt vienīgi Kelovejs. Viņš - garš un slaids -, pat izmeties vienā kreklā, izskatījās ļoti ietekmīgs.

-            Bils Kelovejs, - pienācējs stādījās priekšā, sarokodamies ar Tailu un doktoru Gailu.

Aši kustinādams līkās kājas, pieklumburoja Gallijs.

-            Ak, svētais Jēzus! - viņš stenēja. - Ja es šonakt nenobeigšos ar sirdstrieku, tad dzīvošu mūžīgi.

Taila viņu apskāva.

-    Tu pārdzīvosi mūs visus.

Arvien pieaugošā bariņa malā viņa pamanīja staltu vīrieti baltā kovboja kreklā ar perlamutra pogām. Rokā viņš turēja kovboja cepuri. Tieši tāpat kā Doks, nodomāja

Taila. Pirms viņi paguva sasveicināties, vīrietis tiks brutāli pagrūsts sāņus.

-    Mis Makoja, man ar jums jārunā!

Taila acumirklī saprata, ka tas ir misters Dendijs.

-    Kājotas mana meita?

-            Viņa mirst. - Vārdi bija skarbi, bet Taila nejuta ne mazāko līdzjūtību pret miljonāru. Turklāt, ja viņa gribēja panākt pozitīvu rezultātu, triecienam vajadzēja būt spēcīgam.

Kips stāvēja nostāk un filmēja notiekošo. Videokamerā iemontētais starmetis žilbināja, un pirmo reizi savas karjeras laikā Taila sajuta nepatiku pret spožo apgaismojumu un ielaušanos savā privātajā dzīvē.

Nesaudzīgā atbilde bija Dendiju samulsinājusi, un tas ļāva Kelovejam pieaicināt Ronija tēvu, lai iepazīstinātu ar Tailu.

-    Kols Deivisons, Taila Makoja.

Līdzība ar Roniju bija pārsteidzoša.

-    Kā viņš turas?

-            Pilns apņēmības, mister Deivison. - Pirms turpināt, viņa nopietni uzlūkoja abus vīriešus. - Jaunieši domā tieši to, ko saka. Viņi ir zvērējuši un zvērestu pildīs. Tagad, kad viņi zina, ka Ketrīna ir drošībā un saņem medicīnisko palīdzību, nav vairs nekā, kas viņus atturētu izdarīt pašnāvību. - Taila apdomīgi izvēlējās vārdus, lai uzsvērtu situācijas draudīgo nopietnību.

-             Šerifs Montēzs teica, ka Doks esot liela auguma spēcīgs vīrs, - Kelovejs ierunājās pirmais. - Vai viņš nevarēja uzveikt Roniju un atņemt tam ieroci?

- Un riskēt ar pārējo drošību? - Taila retoriski atjautāja. - Pirms neilga brīža divi mēģināja. Un tas beidzās ar asinsizliešanu. Manuprāt, es droši varu Doka vārdā noraidīt šo ideju. Viņš cenšas pārliecināt Roniju atrisināt visu mierīgā ceļā. Visas cerības uz to tiktu zaudētas, ja viņš negaidot uzbruktu zēnam.

Kelovejs izbrauca pirkstus caur plānajiem matiem un vēroja, kā helikopters ar ārsti Geretu un jaundzimušo paceļas gaisā.

-    Vai kīlniekiem nekas nedraud?

-             Domāju, ka nē. Lai gan nekādu siltu jūtu Ronijam pret aģentu Keinu vai abiem meksikāņiem nav.

Viņi pārmija satrauktus skatienus.

-            Tātad Ronijs un Sābre piedāvā apmaiņai savas dzīvības.

-            Tieši tā, mister Kelovej. Esmu pilnvarota paziņot, ka jums ir pusstunda laika, lai vienotos.

-    Par ko?

-    Žēlsirdība un brīvība.

-    Tas nav iespējams.

-    Tad jums būs divi miruši bērni.

-            Mis Makoja, jūs esat pieaudzis cilvēks. Jūs saprotat, ka nav manā varā slēgt tik neparastu vienošanos ar personu, kas tiek turēts aizdomās par kriminālnoziegumu.

Tailu pārņēma izmisums un bezcerība.

-            Es saprotu un, godīgi sakot, cienu jūsu nostāju, mister Kelovej. Esmu tikai ziņnesis. Saku jums to, ko Ronijs lika pateikt. Mana iekšējā sajūta brīdina, ka viņš ir gatavs izdarīt to, ko sola. Un ja viņš sāks šaubīties, Sābre nekādā ziņā nepieļaus atkāpšanos.

Taila asi paskatījās Dendijā.

-           Ja jūsu meita nevarēs būt kopā ar Roniju, dzīvot ar viņu brīvībā, viņa sevi nonāvēs. Ja pirms tam nenoasiņos. - Viņa atkal palūkojās uz Keloveju. - Diemžēl manas sajūtas neko nenozīmē. Ne jau es pieņemšu lēmumu, tas jādara jums.

-            Ne tikai, - Dendijs iejaucās. - Arī man savs vārds sakāms. Kelovej, Dieva dēļ, apsoliet zēnam visu, ko viņš prasa, tikai dabūjiet ārā manu meitu!

Kelovejs uzmeta acis rokas pulkstenim.

-            Pusstunda. Nav palicis daudz laika. Man jāpiezvana. - Viņš devās uz stāvvietā novietoto furgonu.

Gallijs pirmais pamanīja, ka Taila atpaliek.

-    Taila?

Viņa pagriezās uz veikala pusi.

-    Es atgriežos.

-            Tu taču nerunā nopietni? - iesaucās Gallijs, un visi pārējie pārsteigumā un neizpratnē neticīgi skatījās uz jauno sievieti.

-    Es nevaru pamest Sābri.

-    Bet…

Pirms Gallijs paspēja vēl ko piebilst, viņa papurināja galvu un turpināja ceļu. Arvien vairāk attālinādamās no Gallija un pārējiem, Taila skaļā, skanīgā balsī sacīja:

-    Mēs gaidīsim jūsu lēmumu, mister Kelovej!

14. nodaĻa

Krietnu brīdi Taila nekustīgi stāvēja pie durvīm un gaidīja, līdz atšāvās bulta. Ronijs piesardzīgi vēroja viņu ienākam. Taila izkliedēja puiša aizdomas:

-    Man nav līdzi ieroča, Ronij.

-    Ko sacīja Kelovejs?

-    Viņš visu apdomāja un teica, ka esot kādam jāpiezvana.

-    Kam? Kāpēc?

-            Manuprāt, viņam nav tiesību pieņemt vai noraidīt tavus noteikumus.

Jaunietis iecirta zobus apakšlūpā, kas jau tā bija sakodīta līdz asinīm.

-    Skaidrs. Bet kāpēc jūs atgriezāties?

-            Lai pateiktu, ka Ketrīna ir drošās rokās. - Un viņa pastāstīja par Emīliju Geretu.

-    Pasakiet arī Sābrei, viņa priecāsies to dzirdēt.

Jaunās mātes acis bija puspievērtas, elpa - sekla. Taila

nebija pārliecināta, vai meitene ir pie samaņas un dzird, ko viņai saka, tomēr pastāstīja par jaundzimušo aprūpes speciālisti.

-    Vai viņa ir jauka? - čukstus pajautāja Sābre.

-            Ļoti. Kad tu viņu satiksi, pati redzēsi. - Taila paskatījās uz Doku, kurš, izmērījis Sābrei asinsspiedienu, drūmi sarauca uzacis. - Tur ir vēl viens simpātisks ārsts, kas gaida, kad varēs sākt rūpēties par tevi. Doktors Gails. Tu taču nebaidies lidot ar helikopteru, vai ne?

-    Reiz lidoju. Ar tēti. Lidot ir jauki.

-    Doktors Gails gaida tepat ārpusē, lai ātri, ātri aizvestu tevi uz slimnīcu Midlendā. Ketrīna priecāsies tevi redzēt, kad tur nokļūsi. Droši vien viņa jau ir izsalkusi.

Sābre vāri pasmaidīja un aizvēra acis.

Bez vārdiem sapratušies, Taila un Doks atgāja sāņus. Sēžot uz grīdas, ar mugurām atspiedušies pret ledusskapi un kājas izstiepuši, viņi sekoja sienas pulksteņa minūšu rādītājam, kas skaitīja Ronija noteiktā laika minūtes. Doks uzdeva jautājumu, kuru Taila bija gaidījusi:

-    Kāpēc jūs atgriezāties?

Lai arī jautājums Tailu nepārsteidza, skaidras atbildes viņai nebija.

Aizritēja sekundes. Doka zodu klāja ataugušās bārdas rugāji - bija pagājušas divdesmit četras stundas, kopš viņš pēdējo reizi skuvās. Grumbiņu tīkls pie acu kaktiņiem iezīmējās jaušamāk nekā iepriekš, liecinot par nogurumu. Vīrieša apģērbu izraibināja netīrumi un sakaltuši asins traipi.

Asinis ir saistošs faktors, Taila prātoja. Nav svarīgi, kā asinis tās ir. Tās rada neatgriezenisku, gandrīz mistisku, saiti. Jebkuras izlietas asinis vieno cilvēkus.

Tāpat kā tos, kas pārdzīvojuši aviokatastrofu, vilcienu avāriju, postošu dabas stihiju vai teroristu uzbrukumu un pēc tam nodibinājuši ilgstošu draudzību, arī viņus vienoja dramatiskais piedzīvojums. Viena un tā paša kara veterāni savā starpā sarunājās valodā, kuru ne vienmēr saprata tie, kas nebija piedzīvojuši karavīru pārdzīvotās šausmas. Asiņaini sprādzieni, šaudīšanās skolās un citi neiedomājami notikumi saliedēja gluži svešus ļaudis tik cieši, ka nekas nespēja šīs saites saraut..-'

Tie, kuri izdzīvoja, mita citā pasaulē. Viņu savstarpējās attiecības bija unikālas, dažkārt pārprastas un neizprastas, bet vienmēr neizprotamas tiem, kas nebija piedzīvojuši līdzīgas baismas.

Taila tik ilgi kavējās ar atbildi, ka Doks jautājumu atkārtoja:

-    Kāpēc atgriezāties?

-    Sābres dēļ, - viņa beidzot atbildēja. - Es esmu vienīgā sieviete no ķīlniecēm, kas varēja palikt. Es nodomāju, ka varbūt būšu viņai vajadzīga. Un…

Doks pievilka ceļgalus pie krūtīm, atbalstīja uz tiem sakrustotas rokas un pacietīgi gaidīja, kad viņa pabeigs domu.

-     …un man nepatīk kaut ko iesākt un nenovest līdz galam. Es biju šeit, kad viss sākās, tātad, manuprāt, jāturas tuvumā, kamēr viss beigsies.

Tomēr tas nebija tik vienkārši. Atgriešanās iemesls bija daudz sarežģītāks, taču viņa nevarēja izskaidrot Dokam savas rīcības daudzslāņaino motivāciju, ja reiz pati to īsti neizprata. Kāpēc viņa neatradās tur, ārā, un neinformēja skatītājus no notikuma vietas, izmantojot intriģējošo situāciju, ka pati atradās un vēl joprojām atrodas dramatiskā notikuma centrā? Kāpēc nestrādāja pie reportāžas ar Kipa uzņemtajiem emocionālajiem kadriem, pievienojot tiem balsis no diktofona?

-    Kā jūs šeit nokļuvāt?

Doka jautājums pārtrauca domas.

-     Vai Rojofletā? - Viņa iesmējās. - Es devos atvaļinājumā. Biju ceļā uz Ņūmeksiku, kad pa radio izdzirdēju par cilvēka nolaupīšanu. Es piezvanīju Gallijam, un viņš mani nosūtīja intervēt Kolu Deivisonu. Braucot uz Hēru, apmaldījos un piestāju šeit, lai izmantotu tualetes telpu un sazinātos ar Galliju.

-    Vai jūs runājāt ar viņu, kad es ienācu veikalā?

Taila ziņkāri paraudzījās Dokā. Viņš paraustīja plecus.

-    Es pamanīju jūs gaitenī pie tālruņa.

-            Pamanījāt? Ak tā! - Viņu skatieni sastapās. Taila nespēja novērsties. - Katrā ziņā, es sarunu biju beigusi un grasījos nopirkt kaut ko ēdamu ceļam, kad ienāca… kas gan cits, ja ne Ronijs un Sābre.

-    Un tā viss sākās.

-            Es neuzticos aklai veiksmei, - viņa pasmaidīja. - Sargies pats, tad arī Dievs tevi sargās.

-            Es piesargos, - Doks sacīja un pēc brīža klusāk piemetināja: - Tagad.

Šoreiz Tailai nācās gaidīt, kad Doks turpinās. Viņa klusēja, ļaudama vīrietim izšķirties, vai turpināt iesākto vai pārtraukt. Liekas, viņš atskārta, cik nospiedošs klusums iestājies, jo pēkšņi sagrozīja plecus, it kā tos nospiestu atmiņu smagums.

-            Pēc tam, kad uzzināju par Šēras dēku, es vēlējos, lai viņa… viņa… - Doks saminstinājās, tad sāka no jauna: - Biju tik sagrauts, ka vēlējos, kaut viņa…

-    Ciestu.

-    Jā-ā…

Dziļā, garā nopūta pauda atvieglojumu, ko viņš beidzot sajuta. Cilvēkam, kurš savā ikdienas darbā bieži bija stāvējis uz robežas starp kāda pacienta dzīvību un nāvi, nenācās viegli būt atklātam. Lai pietiktu drosmes un izturības cīņā ar tik nāvējošu slimību kā vēzis, doktoram Bred- lijam Steinvikam vajadzēja būt ļoti pašpārliecinātam cilvēkam. Cilvēkam, kurš nevarēja atļauties izrādīt pārliecīgu jūtīgumu vai vājuma pazīmes. Nē, tas bija neiedomājami!

Taila jutās glaimota, ka Doks tieši viņai atzinies savā vājumā un ļāvis ieskatīties savā dziļi cilvēciskajā būtībā.

Droši vien tam par iemeslu kalpoja pašreizējā dramatiskā gaisotne. Viņš neapzināti uztvēra šo brīdi kā pēdējo iespēju - līdzīgi kā pēdējā grēksūdzē - atbrīvoties no vainas apziņas, ar kuru bija mocījies sievas īslaicīgās slimības laikā.

-           Viņas slimība nav sods par laulības pārkāpšanu, - Taila maigi iebilda. - Un noteikti ne atriebība no jūsu puses.

-           Es zinu. Ar prātu es to apzinos. Bet, kad slimība kļuva nepanesami smaga… un varat man ticēt, viņa cieta elles mokas… es nespēju par to nedomāt. Tas bija tā, it kā zemapziņā es to būtu vēlējies.

-           Tātad tagad jūs sodāt sevi, labprātīgi atsakoties no savas profesijas.

-    Un jūs ne? - viņš asi noprasīja.

-Ko?

-            Sodāt sevi, jo jūsu vīru nogalināja. Jūs strādājat par diviem, lai aizpildītu tukšo vietu, kas radās, viņam aizejot no dzīves.

-    Tas ir smieklīgi!

-    Vai tad?

-    Jā! Es strādāju, jo mīlu savu darbu.

-    Bet nekad jums nebūs gana, vai ne?

Nikna atbilde apklusa viņas lūpās. Taila nekad nebija prātojusi par savas godkāres psiholoģisko aspektu. Nekad nebija atļāvusies to darīt. Tagad, sastapusies ar šādu hipotēzi, viņa klusībā atzina, ka tajā varētu būt sava daļa patiesības. Viņa vienmēr bijusi godkārīga. Un ambicioza.

Bet ne tik ļoti kā pēdējos gados pēc Džona nāves. Viņa izvēlējās arvien augstākus mērķus un sāpīgi pārdzīvoja neveiksmes. Darbs viņas dzīvē ieņēma galveno vietu. Tās nebija tikai alkas gūt panākumus karjerā - viņai tas bija dzīves veids. Vai tiešām tā bija vienīgi neprātīga vēlme izpirkt savu grēku, samaksāt par tiem dažiem dusmās izmestajiem vārdiem? Vai vainas apziņa bija tas dzinējspēks, kas trieca viņu uz priekšu?

Viņi klusēja, nogrimuši katrs savās drūmajās pārdomās, cīnīdamies ar dēmoniem, kurus bija spiesti atzīt.

-    Kur Nūmeksikā?

-            Ko? - Taila pagrieza galvu. - A, mana ceļojuma galamērķis? Endželfaira.

-    Dzirdējis esmu, bijis neesmu.

-            Kalnu gaiss un dzidri strauti. Apses. Tagad tām jābūt zaļām, nevis zeltainām, bet man teica, ka vienalga esot skaisti.

-    Teica? Iepriekš neesat tur bijusi?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

-    Draudzene man uz nedēļu atvēlēja savu dzīvokli.

-     Šobrīd jūs jau būtu tur.

Žēl , ka piezvanījāt Gallijam, pirms bijāt sasniegusi galamērķi.

-            Nezin' vis, Dok. - Viņa paskatījās uz Sābri, tad atpakaļ uz Doku. Loti cieši. Kā iedziļinoties katrā vina sejas vaibstā. Tieši acīs. - Ne pret ko pasaulē es nemainītu iespēju būt šeit.

Vēlme pieskarties Dokam bija gandrīz neatvairāma. Viņa to apslāpēja, taču atraut skatienu nespēja. Ilgu laiku viņi raudzījās viens otram acīs. Tailas sirds strauji sitās pret ribām.

Iezvanījās telefons, un viņa strauji pielēca kājās.

Doks darīja to pašu.

Ronijs sagrāba klausuli.

-    Mister Kelovej?

Tailai likās, ka viņš, klausuli pie auss piespiedis, klausās veselu mūžību. Jauno sievieti atkal pārņēma vēlēšanās pieskarties Dokam. Saņemt viņa roku un turēt to tik cieši, kā dara cilvēki, kas gatavojas uzklausīt ļoti nozīmīgu ziņu.

Beidzot Ronijs piespieda klausuli pie krūtīm un pagriezās pret viņiem.

-           Kelovejs saka, ka runājis ar Tarantas apgabala galveno prokuroru un ar tiesnesi, un ar mūsu abu vecākiem, un viņi visi - un viņš pats arī - ir ar mieru sanākt kopā un vienoties par visu. Un, ja es atzīšu, ka esmu rīkojies noziedzīgi, un pakļaušos izmeklēšanai, varbūt man piespriedīšot nosacītu sodu un nemaz nebūs jāiet cietumā. Varbūt.

Taila gandrīz sabruka atvieglojumā.

-             Tas ir lieliski! - Viņa nespēja novaldīt nervozus smieklus.

-            Tie ir labi nosacījumi, Ronij, - sacīja Doks. - Tavā vietā es daudz nedomātu.

-    Sābre, ko tu saki?

Meitene neatbildēja. Doks, pa ceļam gandrīz nogāzis no kājām Tailu, aizsteidzās pie Sābres un nometās pie viņas ceļos.

-    Vina ir bezsamaņā!

-    Ak Dievs! - Ronijs iekliedzās. - Vai viņa ir mirusi?

-           Nē, bet viņai steidzami vajadzīga palīdzība. Ļoti steidzami.

Taila atstāja Sābri Doka uzraudzībā un aizgāja pie Ronija. Viņa baidījās, ka izmisumā jaunietis var pagriezt ieroci pret sevi.

-           Saki Kelovejam, ka tu visam piekriti. Es atbrīvošu no saitēm tos tur, - viņa teica, norādīdama uz Keinu un meksikāņiem. - Labi?

Ronija skatiens kā piekalts sekoja Dokam, kurš paņēma Sābri uz rokām. Asinis vienā mirklī piesūcināja viņa apģērbu.

-    O, Jēzu! Ak Dievs! Ko es esmu izdarījis!

-            Pataupi pārmetumus vēlākam laikam, Ronij, - skarbi sacīja Doks. - Saki Kelovejam, ka mēs nākam!

Apstulbušais jaunietis sāka kaut ko murmulēt klausulē. Taila ātri sameklēja jau iepriekš lietotās šķēres un, notupu- sies blakus Keinam, pārgrieza līmlenti, kas saistīja viņa potītes.

-            Un rokas? - aģents neskaidri nomurmināja. Viņam, iespējams, bija smadzeņu satricinājums.

-             Kad būsiet ārpusē. - Taila joprojām neuzticējās fe- derālim, kurš, viņasprāt, varēja sagribēt atkal tēlot varoni.

Aģenta acis samiedzās.

-    Jūs esat dziļos mēslos, lēdij!

-             Kā parasti, - Taila iesmējās un devās pie meksikāņiem.

Huans stoiski pacieta sāpes ievainotajā kājā, bet Taila juta, kā no viņa līdzīgi pārkurināta pavarda svelmei virmo aizvainojums. Cenzdamās turēties pēc iespējas tālāk, viņa pārgrieza ap potītēm aptīto lenti. Tas nenācās viegli - Verns bija labi pastrādājis.

Vēl lielāks naids vēdīja no tā, kuru Taila bija nodēvējusi par Otru. Vīrieša melnās acis urbās viņā ar neslēpti ļaunu, seksuāli divdomīgu un neķītru skatienu, kas Tailā izraisīja vēlēšanos nekavējoties nomazgāties dušā.

-            Dok, ejiet pirmais, - viņa ierosināja, paveikusi netīkamo uzdevumu, un pamāja uz durvīm. - Labi, Ronij?

-    Labi, labi. Nododiet Sābri ārstiem.

Taila aizgāja līdz durvīm un turēja tās atvērtas. Sābre Doka rokās atgādināja izbalējušu lupatu lelli, viņa izskatījās mirusi.

Ronijs liegi noglāstīja draudzenes matus un vaigu. Sābre nereaģēja, un viņš ievaidējās.

-           Neuztraucies, viņa ir dzīva, - Doks mierinoši teica. - Ar vinu viss būs labi.

-            Doktors Gails, - Taila atgādināja, kad Doks gāja garām.

-    Es atceros.

Un tad viņš jau bija ārā un skriešus metās pāri stāvvietai.

-    Jūs nākamā, - Ronijs norādīja.

Taila noliedzoši pakratīja galvu.

-    Es palikšu ar tevi. Mēs iziesim kopā.

-            Jūs viņiem neuzticaties? - zēns jautāja aiz bailēm augstā, smalkā balsī. - Jūs domājat, ka Kelovejs neturēs vārdu?

-            Es neuzticos viņiem, - Taila pamāja uz to pusi, kur sēdēja atlikušie trīs ķīlnieki. - Lai viņi iet nākamie.

Ronijs apsvēra, bet tikai īsu mirkli.

-    Labi. Jūs, Kein! Ejiet!

Uzveiktais FIB aģents aizlavījās viņiem garām. Taila pieturēja durvis, jo viņa rokas joprojām bija sasaistītas. Vairāk par galvu, kas bija saņēmusi divus kārtīgus belzienus, cieta aģenta lepnums. Nebija šaubu, ka viņš labprāt izvairītos no tikšanās ar kolēģiem, it īpaši ar Keloveju.

Ronijs nogaidīja, līdz Keins bija ieniris sagaidošajā mediķu un kolēģu bariņā, tad pamāja Huanam un Otram.

-Tagad jūs!

Lai gan divreiz mēģinājuši no veikala izlauzties, tagad abi, šķiet, nemaz nevēlējās pamest ēku. Viņi negribīgi vilkās uz durvju pusi, nemitīgi sarunājoties savā starpā.

-            Veicīgāk! - Taila nepacietīgi rādīja uz durvīm. Viņai gribējās ātrāk uzzināt, kā klājas Sābrei.

Huans, smagi klibodams, gāja pirmais. Uz sliekšņa viņš apstājās un pārlaida šaudīgu skatienu stāvvietai. Taila ievēroja, ka Otrs seko Huanam tik cieši aiz muguras, it kā gribētu izmantot biedru sev par vairogu. Abi pārkāpa pār slieksni.

Taila pagriezās pret Roniju, lai kaut ko teiktu, kad laukumu veikala priekšā piepeši apgaismoja žilbinoši starmeši. Ātrās reaģēšanas vienības kareivji līdzīgi melnām vabolēm izskrēja no visām iespējamām vietām. Tailu pārsteidza viņu skaits. Viņa nebija redzējusi ne trešo daļu no tiem, kad pirmīt bija ārpusē un tikās ar Keloveju.

Ronijs nolamājās un ienira aiz letes. Taila iekliedzās drīzāk aiz apvainojuma, nekā bailēm - viņa bija pārāk sašutusi, lai izbītos.

Tomēr - cik dīvaini! - kaujinieki apstāja Huanu un Otru un pavēlēja abiem nogulties ar seju pret zemi. Ievainotais Huans paklausīgi saļima.

Neņemot vērā izkliegtos brīdinājumus, Otrs rāvās uz priekšu un dažus soļus paskrēja, bet tūdaļ tika notriekts guļus uz stāvvietas betona plāksnēm. Pirms Taila apjēdza, kas notiek, viss bija beidzies. Meksikāņiem uzlika roku- dzelžus un aizveda projām.

Gaisma nodzisa tikpat pēkšņi kā bija iedegusies.

- Ronij? - Atskanēja balss no rupora. - Ronij? Mis Makoja? - Tas bija Kelovejs. - Neuztraucieties! Starp ķīlniekiem bija divi ļoti bīstami noziedznieki. Mēs redzējām viņus videoierakstā. Policija abus meklēja gan šeit, gan Meksikā. Tāpēc viņi tā centās izlauzties. Bet tagad abi ir apcietināt. Varat droši nākt laukā.

Tailu dzirdētā informācija nenomierināja, bet vēl vairāk saniknoja. Kā Kelovejs uzdrošinājās nebrīdināt viņu par draudošajām briesmām! Taču šobrīd nebija īstais laiks ļaut dusmām vaļu. Gan viņa vēlāk pagūs izrēķināties ar aģentu un tā kompāniju!

Savaldījusies Taila vērsās pie Ronija:

-            Tu dzirdēji? Viss kārtībā. Ne starmešiem, ne vienībai nebija nekāda sakara ar tevi. Ejam!

Puisis vēl arvien izskatījās apmulsis un nobijies. Viņš nekustējās no vietas.

Dievs, lūdzu, neļauj man tagad kļūdīties! Taila klusībā lūdzās. Viņa viegli pagrūda Roniju uz durvju pusi, bet viņš neizkustējās no vietas.

-            Manuprāt, būs prātīgāk, ja tu atstāsi ieročus šeit. Tev tā neliekas? Noliec tos uz letes. Tad ej ārā ar paceltām rokām, un viņi sapratīs, ka tu tik tiešām vēlies, lai viss beigtos. - Viņš nekustējās. - Labi?

Ronijs izskatījās noguris, izsmelts, uzvarēts. Nē, ne uzvarēts, Taila pati sevi izlaboja. Ja Ronijs uztvers notiekošo kā sakāvi, viņš var nekur neiet. Viņam jāuzskata, ka šī ir labākā izeja no situācijas.

-            Tu izturējies drošsirdīgi, Ronij, - Taila teica. - Nostāties pret Raselu Dendiju! Pret FIB! Tu uzvarēji! Ko jūs ar Sābri gribējāt? Tikai to, lai jūs uzklausa un izturas pret jums godīgi. Un tu to panāci. Tas ir liels sasniegums.

Jaunieša skatiens aizklīda pie Tailas. Viņa smaidīja, cerēdama, ka neizskatās samākslota un stīva, kā patiesībā jutās.

-            Noliec ieročus un ejam. Es turēšu tevi aiz rokas, ja vēlies.

-    Nē, es iešu viens pats.

Viņš nolika abus ieročus uz letes un noslaucīja nosvīdušās plaukstas gar džinsu starām. Taila izpūta aizturēto elpu.

-    Ejiet pa priekšu, es jums sekošu.

Brīdi viņa vilcinājās, norūpējusies, vai Ronijs nemānījās? Ieroči gulēja turpat pa rokai.

-    Labi, es eju. Nāksi?

-    Jā, - Ronijs aplaizīja sakodītās lūpas.

Taila nervozi pagriezās pret durvīm, atvēra tās un spēra soli ārā. Viņa ievēroja, ka debesis vairs nav melnas, bet tumši pelēkas, varēja atšķirt automašīnu un cilvēku siluetus. Bet gaiss jau bija karsts un sauss. Pūta viegls vējiņš, tā nestās smiltis sitās viņai sejā.

Taila paspēra vēl dažus soļus un atskatījās. Ronijs turēja plaukstu uz durvju roktura. Viņa rokās nebija ieroču. Neizdari tagad neko tādu, kas tev nāktu par ļaunu, Ronij. Tu jau esi brīvs!

Tur, priekšā, Tailu jau gaidīja Kelovejs, misters Deivisons, Gallijs, šerifs Montēzs.

Un Doks. Viņš stāvēja mazliet nostāk - slaids, platiem pleciem, vējā izspūrušiem matiem.

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, kā ātrās reaģēšanas vienības vīri sēdina Otru policijas automašīnā. Durvis aizcirtās un riepas nošņirkstēja, mašīnai uzņemot ātrumu. Huans gulēja uz nestuvēm, un ap viņu rosījās ātrās palīdzības mediķi.

>

Tailas skatiens paslīdēja tālāk, bet tūlīt atgriezās pie Huana. Ievainotais meksikānis izmisīgi pretojās ārstam, kurš gatavojās injicēt zāles viņa rokas dzelžos saslēgto roku vēnā. Viņš locījās kā vājprātīgais trakokreklā. Viņa mute kustējās, izkliedzot vārdus. Pirmajā bndī Taila nespēja aptvert, kas viņai notiekošajā šķiet tik dīvains.

Tad viņa saprata, ka meksikānis kliedz angļu valodā!

Bet Huans taču nerunā angliski, viņa apstulbusi nodomāja. Tikai spāniski.

Bet tad tas vairs nebija svarīgi.

-      Viņam ir šautene! - meksikānis pilnā rīklē iekliedzās. - Tur! Viņam! Dieva dēl, nē!

Sekundes simtdaļu vēlāk viņš noveļas no nestuvem, nokrita garšļaukus, uzrausās kājās, lēca… un, ar plecu spēcīgi uztriekdamies vīrietim, nogāza to zemē.

Taču Rasels Dendijs bija paguvis izšaut.

Izdzirdusi plīstoša stikla troksni, Taila strauji pagriezās un ieraudzīja, kā pēdējās stikla durvju lauskas nobirst pār zemē gulošo Roniju. Vēlāk viņa neatcerējās, vai bija kliegusi, neatcerējās, kā bija aizskrējusi līdz veikala ieejai un nometusies uz ceļiem stiklos.

Viņa atcerējās, kā Huans kliedza, lai pārsteigtie policisti nešauj uz viņu.

- Martinēzs! Esmu Martinēzs! Finanšu ministrijas slepenais aģents!

15. nodaĻa

Antiseptiskie līdzekļi, ar ko ātrās palīdzības ārste bija apstrādājusi viņas rokas un ceļgalus, stindzināja. Stikla lauskas bija pārplēsušas bikšu audumu un iecirtušās miesā.

Taila tās pat nemanīja līdz brīdim, kad ārste ar smalku pinceti centās lauskas izvilkt. Tikai tad brūces sāka smelgt. Tomēr sāpes nešķita svarīgas, vairāk viņu interesēja apkārt notiekošais.

Sēdēdama uz nestuvēm - viņa bija atteikusies kāpt ātrās palīdzības mašīnā -, Taila gar sievietes plecu vēroja apkārtni. Aina šķita visai haotiska. Blāvajā rīta blāzmā policijas un ātrās palīdzības automašīnu mirgojošās ugunis veidoja daudzkrāsainu gaismu kaleidoskopu. Mediķi, kas nebija aizsteigušies palīgā Ronijam, rūpējās par Tailu, slepeno aģentu Martinēzu un Keinu.

Žurnālistus neielaida notikuma vietā, taču gaisā virs laukuma kā milzu kukaiņi lidinājās vairāku jaunāko ziņu aģentūru helikopteri. Televīzijas studiju autobusiņi, novietojušies uz tuvējās plakankalnes, novēroja ieplaku, ko sauca par Rojofletu. Lielajos satelītantenu šķīvjos, kas bija uzstādīti uz automašīnu jumtiem, atspoguļojās uzlecošā saule.

Citkārt Taila Makoja šo skatu prasmīgi izmantotu reportāžas fonam. Jā, viņa būtu savā elementā! Taču šoreiz, stājoties kameras priekšā, viņa nebija sajutusi ierasto adrenalīna pieplūdumu asinīs.

Viņa bija centusies runāt kā parasti - raiti un pacilāti, taču pati juta, ka netiek ar sevi galā, un vienīgi cerēja, ka skatītāji to nepamanīs, bet, ja arī pamanīs, nodomās, ka tas ir smagā pārdzīvojuma iespaidā.

Reportāžu filmēja uz patiesi dramatiska fona. Aiz viņas gaisā pacēlās mediķu helikopters, kas veda Roniju uz tuvāko ātrās palīdzības centru, lai operētu viņa sašautās krūtis. Tailai nācās kliegt mikrofonā, lai pārspētu lidaparāta rūkoņu. Propellera saceltie gaisa virpuļi iepūta viņai acīs smiltis. Viņai gribējās domāt, ka tas bija iemesls neprofesionāli asarojošajām acīm.

Pabeigusi komentēt notikumu, kas pēdējo sešu stundu laikā atradās sabiedrības uzmanības centrā, viņa apātiski atdeva bezvada mikrofonu Kipam, kurš, noskūpstīja Tailu uz vaiga, izdvesa: "Tas bija grandiozi!" un aizsteidzās turpināt filmēšanu, kas viņam, Tailas operatoram, tika atļauta.

Tikai pēc tam Taila bija ļāvusi, lai mediķi parūpējās par asiņojošajām plaukstām un ceļgaliem.

-     Vai jūs ko zināt par jaunieša stāvokli? - viņa tirdīja ārsti.

-    Diemžēl neko, mis Makoja.

-    Vai arī jūs negribat teikt.

-    Es nezinu, - sieviete atkārtoja un aizvēra antiseptiķu flakoniņu. - Jums noteikti vajadzētu doties uz slimnīcu, lai apskata brūces labākā apgaismojumā. Stikli…

-     Tur nekā nav, viss kārtībā. - Taila nolēca no nestuvēm. Ceļgali bija stīvi un sūrstēja, bet viņa varonīgi noslēpa sāpju grimasi. - Paldies jums!

-            Taila, vai tu jūties labi? - Gallijs izskatījās saīdzis. - Sasodītie cilvēku lāpītāji nelaida mani klāt, kamēr neapskatīja tavas rokas un kājas. Ieraksts ir lielisks, mazā! Labākais, ko jebkad esi dabūjusi gatavu. Ja tas tev nepavērs ceļu uz Nine Live, tad nekas nenotiek godīgi un es pametīšu TV biznesu.

-    Vai esi ko dzirdējis par Roniju?

-    Neko.

-    Un par Sābri?

-           Neko. Neko kopš tā brīža, kad kovbojs nodeva meiteni doktora Gaiļa rokās un tas ievilka viņu helikopterā.

-    Ja jau tu ierunājies par Doku, vai viņš ir šeit?

Gallijs, nesadzirdējis jautājumu, pakratīja galvu un norūca:

-           Ja viņi būtu ļāvuši man pāris reizes iekraut Dendijam! Viņš nožēlotu, ka ir piedzimis!

-    Es pieņemu, ka viņu arestēja.

-             Ne velna! Šerifu uzmeklēja trīs pilnvarotie - pretīgākie tipi, kādus jebkad esmu redzējis -, lai paglābtu miljonāra pakaļu no cietuma.

Taila, kaut arī pati savām acīm bija redzējusi, kā Dendijs sašauj Roniju, nespēja tam noticēt.

-    Nesaprotu, kā tas varēja notikt, - viņa teica Galllijam.

-            Neviens viņam nepievērsa uzmanību. Tas draņķis nospēlēja Keloveja priekšā labu teātri. Raudāja, žņaudzīja rokas. Nožēloja savu rīcību. Ļāva mums noticēt, ka ir apjēdzis savu kļūdu, ka viss ir piedots un tagad viņš uztraucas tikai par to, lai ar Sābri viss būtu kārtībā. Melīgais izdzimtenis!

Tailas līdz šim apslāpētās emocijas izlauzās no gūsta, un viņa sāka raudāt.

-            Tā ir mana vaina, Gallij! - viņa šņukstēja. - Es Ronijam teicu, ka viņš var droši atstāt veikalu, es solīju, ka nekas slikts nenotiks, ja viņš labprātīgi padosies.

-    Mēs visi to solījām, mis Makoja.

Izdzirdusi pazīstamo balsi, Taila pagriezās. Asaras vienā mirklī izsīka.

-    Esmu pārskaitusies uz jums, mister Kelovej!

-             Kā jūsu kolēģis nupat paskaidroja, es noticēju Dendija nožēlai. Nevienam nebija ne jausmas, ka viņam līdzi bija bise.

-            Ne tikai par to. Kad es iznesu bērnu, jums vajadzēja mani brīdināt par Huertu.

-    Un ko jūs darītu, ja būtu uzzinājusi, kas viņš ir?

Ko viņa darītu? Viņa nezināja, nez kādēļ tas tagad nešķita svarīgi.

-    Vai jūs zinājāt, ka Martinēzs ir slepenais aģents?

Kelovejs izskatījās sarūgtināts.

-            Nē. Mēs uzskatījām, ka viņš ir viens no Huertas miesassargiem.

Atsaucot atmiņā skatu, kā ievainotais, rokudzelžos saslēgtais vīrietis bija meties virsū Dendijam, viņa piezīmēja:

-             Viņš rīkojās apbrīnojami drošsirdīgi. Ne tikai atklāja sevi, bet riskēja ar savu dzīvību. Ja kāds no jūsu padotajiem būtu paguvis… - Taila paraustīja plecus, iztēlojoties, kā jaunā cilvēka ķermeni caururbj kolēģu raidītās lodes.

-           Jā, es arī par to domāju, - Kelovejs drūmi noteica. - Viņš vēlas runāt ar jums.

-    Ar mani?

-    Vai nāksiet?

Kelovejs veda Tailu uz otru ātrās palīdzības automašīnu, pa ceļam informēdams par Martinēza stāvokli.

-    Lode nav skārusi ne kaulu, ne artēriju. Viņam šonakt laimējies divreiz. - Viņš palīdzēja Tailai iekāpt automašīnā.

Doka uzliktais pagaidu pārsējs bija nomainīts ar sterilu marles apsēju. Asiņainais T-krekls gulēja kaudzē pie citiem izlietotiem materiāliem. Ieraugot kreklu, Tailas sirds iepukstējās straujāk, atceroties Doka rokas brīdī, kad viņš uzlika improvizēto pārsēju kājai, kuru pats bija sašāvis.

Martinēzs palūkojās uz Tailu.

-    Mis Makoja.

-     Aģent Martinēz. Jūs esat īsts profesionālis. Jūs mūs visus apmuļķojāt.

Viņš pasmaidīja, atsegdams baltu, veselīgu zobu rindu, ko Taila jau iepriekš bija ievērojusi.

-    Tāds ir mūsu darbs. Paldies Dievam arī Huerta man noticēja. Es pievienojos viņu organizācijai pagājušajā vasarā. Vakar vakarā robežu šķērsoja kravas mašīna ar cilvēkiem.

-     Pirms stundas to atrada, - Kelovejs paziņoja. - Apstākļi furgonā, kā jau parasti, bija tik drausmīgi, ka ieslodzītie arestu uzskatīja par izglābšanos.

-      Huerta un es, mēs bijām ceļā uz Kanzasu pie kāda fermera. Huertu bija nolemts arestēt, tiklīdz sāksies cilvēku nodošana pasūtītājam. Veikalā mēs ienācām, lai paņemtu ko ēdamu. - Viņš paraustīja plecus, jo pārējo Kelovejs jau zināja. - Esmu priecīgs, ka nebijām bruņoti. Ieročus bijām atstājuši automašīnā - nekad iepriekš kaut kas tāds nebija gadījies. Likteņa pirksts vai dievišķā iejaukšanās. Nezinu, kā viss beigtos, ja Huertam būtu bijis ierocis…

-    Vai organizācija jums neatriebsies? - jautāja Taila.

Martinēzs viņai žilbinoši uzsmaidīja.

-            Departaments palīdzēs man pazust. Ja vēl kādreiz tiksimies, jūs mani varbūt pat nepazīsiet.

-            Saprotu. Vēl viens jautājums. Kāpēc jūs uzbrukāt un paņēmāt bērnu?

-             Huerta gatavojās uzbrukt Ronijam. Paķerot bērnu, gribēju pievērst uzmanību sev. Es baidījos, ka Huerta var mazajai kaut ko nodarīt. Tas bija vienīgais ceļš, kā viņu pasargāt.

Taila nodrebinājās, iedomājoties, kas varēja notikt.

-    īpaši naidīgi jūs izturējāties pret Keinu.

-            Viņš mani atpazina! - Martinēzs iesaucās. - Pirms dažiem gadiem mēs kopā strādājām pie kādas lietas. Neizskatījās, ka viņam pietiks prāta turēt muti. Vairākas reizes tas puisis mani gandrīz atklāja, vajadzēja viņu apklusināt. - Paskatījies uz Keloveju, viņš piemetināja: - Šķiet, viņam nāksies atkārtoti iziet apmācību kursu.

Taila slepus pasmaidīja.

-            Mums, mister Martinēz, jāpateicas jums par drošsirdību. Žēl, ka tikāt ievainots.

-            Tas vīrs, Doks, darīja to, kas viņam bija jādara. Būtu jāpasaka viņam, kas es neturu ļaunu prātu.

-    Viņš jau aizbrauca, - sacīja Kelovejs.

Slēpdama vilšanos, Taila, neskatoties uz smeldzošajām plaukstām, sarokojās ar Martinēzu un novēlēja viņam visu to labāko. Kelovejs palīdzēja viņai izkāpt no automašīnas. Ārpusē, smēķēdams cigareti, Tailu gaidīja Gallijs. Kad ātrā palīdzība aizbrauca, pienāca Gledisa un Verns.

Acīmredzot viņi bija pabijuši savos ripojošajos apartamentos - abi, ģērbušies tīrās drānās un ziepju aromāta ieskauti, izskatījās svaigi un patīkami satraukti, it kā būtu tikko atgriezušies no divu nedēļu atvaļinājuma kūrortā. Taila viņus apskāva.

-            Mēs nespējām aizbraukt, neatvadījušies un neatstājuši savu adresi, un nesaņēmuši jūsu solījumu sazināties. - Gledisa sniedza viņai papīra strēmeli ar adresi Floridā.

-    Apsolu. Vai turpināsiet medusmēnesi?

-             Pēc iebraukšanas Luiziānā, kur apmeklēsim manu dēlu un mazbērnus.

-    Kas ir pieci viskašķīgākie radījumi uz pasaules!

-    Bet Gledisa!

-           Es runāju tīro patiesību, Vern. Mazie ir īsti barbari, un tu to labi zini. - Gledisas sejas izteiksme piepeši izmainījās,

un vina notrausa acu kaktiņos sanesušās asaras. - Es tikai vēlos, lai ar jauniešiem viss nokārtotos. Es tik ļoti uztraucos, kamēr neuzzināju, ka abi ir dzīvi.

-    Es arī, - Taila paspieda vecās dāmas sīko plaukstu.

-            Mēs visu pastāstījām šerifam, - sacīja Verns, - un FIB aģentiem. Mēs paskaidrojām, ka jūs neko citu nevarējāt darīt - jums bija jāgāž Keinam pa galvu ar čilli mērces kārbu, jo viņš uzvedās kā idiots.

Gallijs ieķiķinājās. Kelovejs savilka uzacis, tomēr neko neteica.

-            Donna dižojas televīzijas kameru priekšā, - Gledisa zobgalīgi sacīja. - Pēc pašas teiktā iznāk, ka viņa izturējusies kā varone.

Verns parakņājās plecu somā un, izņēmis mazo videokaseti, iespieda to Tailai saujā.

-    Neaizmirstiet šo te, - viņš nočukstēja.

Taila par to patiešām bija aizmirsusi.

Gledisa, arī čukstus, paskaidroja:

-    Mēs ielavījāmies atpakaļ veikalā, lai to paņemtu.

-    Paldies. Par visu.

Viņi atvadījās, un Taila skumji noskatījās uz vecīgo pāri, kas devās uz savu automašīnu.

-            Medusmēnesis? - Gallijs jautāja, kad viņi bija aizbraukuši.

-    Viņi bija lieliski. Man viņu pietrūks.

Gallijs uzmeta Tailai savādu skatienu.

-    Vai ar tevi viss kārtībā?

-Jā. Kāpēc jautā?

-    Tu dīvaini uzvedies.

-            Neesmu gulējusi visu nakti. - Iztaisnojusi plecus un saņēmusies - tāpat kā pirmīt kameras priekšā -, viņa vērsās pie Keloveja: - Jums, šķiet, ir kaudze jautājumu.

Viņi devās uz FIB autobusiņu. Kelovejs ielēja Tailai kafiju un piedāvāja kukurūzas plācenīšus, kurus bija atvedušas baptistu baznīcas draudzes dāmu komitejas locekles. Viņi sarunājās gandrīz stundu, līdz Kelovejs par veikalā notikušo zināja tikpat daudz, cik Taila.

-            Manuprāt, šim brīdim pietiek, mis Makoja, lai gan vēlāk var rasties daži papildu jautājumi.

-    Es saprotu.

-            Un es nebūšu pārsteigts, ja apgabala prokuratūra uzaicinās jūs pie sevis, kad spriedīsim par apsūdzības izvirzīšanu pret Roniju Deivisonu.

-    Ja spriedīsiet, - Taila rāmi noteica.

FIB aģents skatījās sāņus, un Taila saprata, ka viņš jūtas vainīgs par to, kā viss norisinājies. Varbūt vēl vainīgāks nekā viņa. Kelovejs saprata, ka ļāvis Raselam Dendijam apvest sevi ap stūri. Viņš nebija pamanījis, kā Dendijs pieiet pie helikoptera, ar kuru bija atlidojis, un paņem medību bisi. Ja Ronijs būtu nošauts, Kelovejam nāktos atbildēt par jaunieša nāvi.

-    Vai ir ziņas par Ronija stāvokli?

-    Nav, - Kelovejs atbildēja. - Zinu vienīgi to, ka puisis bija dzīvs, kad viņu ienesa helikopterā. Nekā vairāk neesmu dzirdējis. Sābres stāvoklis ir slikts, kas tomēr ir labāk, nekā baidījos. Viņai vairākkārt pārlēja asinis. Pie meitenes ir viņas māte.

-    Neredzu Kolu Deivisonu.

-    Viņam atļāva pavadīt Roniju. Kols bija… nu, varat iedomāties.

Kādu brīdi abi klusēja. Apkārt rosījās aģenti, gatavodamies aizbraukšanai. Kelovejs palīdzēja Tailai izkāpt no automašīnas, un pār viņiem nolija rīta saules spilgtā gaisma.

-    Ardievu, mister Kelovej! - Taila pamāja ardievas un pagriezās, lai dotos projām, kad viņu apstādināja Keloveja balss.

-        Mis Makoja! - īpašais aģents izskatījās nedaudz samulsis. - Tas jums bija smags pārbaudījums, bet esmu priecīgs, ka tur, iekšā, atradās tik nosvērts cilvēks kā jūs. Jūs palīdzējāt pārējiem saglabāt veselo saprātu un rīkojāties ārkārtīgi mierīgi.

-     Es neesmu ārkārtīgi mierīgs cilvēks, mister Kelovej. Drīzāk valdonīgs, - Taila pasmaidīja. - Ja tur nebūtu atradies Doks… - Viņa ziņkāri uzlūkoja Keloveju. - Vai viņš jau sniedza liecību?

-    Jā, Montēzs viņu nopratināja.

Un viņš norādīja uz šerifu, kuru Tailas nebija pamanījusi, jo tas stāvēja ēnā, atspiedies pret furgonu. Šerifs sveicinot pielika pirkstus pie cepures malas un pienāca tuvāk. Tailas jautājošo skatienu, kas aicināja pastāstīt kaut ko par Doku, viņš izlikās neredzam.

-    Pilsētas mērs aicina jūs apmesties vietējā motelī. Protams, to nevar salīdzināt ar Ritz viesnīcu, - šerifs noklak- šķināja mēli, - bet jūs tiekat laipni gaidīta un varat palikt tik ilgi, cik vien vēlaties.

-    Pateicos, bet es atgriezīšos Dalasā.

-    Ne jau tūlīt, - iebilda nemanot pienākušais Gallijs, aiz kura muguras stāvēja Kips. - Mēs lidojam atpakaļ ar helikopteru un nodosim uzņemto materiālu redaktorei, lai viņa varētu sākt montāžu.

-    Es lidoju ar jums, bet pēc automašīnas kādu atsūtīšu.

Gallijs noliedzoši pakratīja galvu, pirms Taila bija paguvusi pabeigt teikumu.

-      Helikopterā ir tikai divas pasažieru vietas, un man jālido noteikti. Varu iedomāties, ko tas tips ar riņķi uzacī būs savārījis. Tev jāpieņem mēra piedāvājums. Mēs vēlāk atsūtīsim pēc tevis helikopteru, kurš atvedīs šurp kādu, kas aizdzīs tavu vāģi uz Dalasu. Turklāt tu nelabi od, tev noderētu duša.

-    Tu patiešām vari būt galants, kad to vēlies, Gallij.

Izskatījās, ka nekādi iebildumi netiks ņemti vērā, turklāt

Taila jutās pārāk nogurusi, lai strīdētos. Viņi norunāja, kad un kur Tailu gaidīs helikopters, un šerifs Montēzs apņēmās aizvest viņu uz turieni. Gallijs un Kips atvadījās un aizsteidzās uz gaidošo lidaparātu, kura sānus rotāja studijas emblēma.

Kelovejs pastiepa roku.

-    Visu labu, mis Makoja!

-    Jums arī! - Viņi sarokojās, bet, kad Kelovejs gribēja atraut roku, Taila to aizkavēja. - Jūs teicāt, ka priecājaties, ka es biju tur iekšā, - viņa teica, ar galvas mājienu norādīdama uz veikalu. - Es priecājos, ka tieši jūs bijāt šeit, mister Kelovej. - Un viņa patiešām tā domāja. Visiem paveicās, ka tieši Kelovejam tika uzticēta atbildība par operāciju tik delikātā situācijā. Kāds cits, iespējams, nebūtu izrādījis tādu iejūtību kā viņš.

Kompliments aģentu samulsināja.

-    Pateicos, - viņš mundri noteica un atgriezās furgonā.

Šerifs Montēzs paņēma somas no Tailas automašīnas un

novietoja tās uz savas dienesta mašīnas aizmugurējā sēdekļa. Vina iebilda, ka var braukt ar savu automašīnu.

-    Es spēšu to vadīt, šerif.

-            Nav vajadzības. Jūs esat tik nogurusi, ka, baidos, aiz- migsiet pie stūres. Ja uztraucaties par savu braucamo, es atsūtīšu pēc tā savu cilvēku. Mēs to novietosim stāvvietā pie policijas iecirkņa un uzmanīsim.

Taila pārsteigta aptvēra, ka izjūt apmierinājumu par iespēju atslābināties un nepieņemt nekādus lēmumus.

-    Pateicos jums.

Brauciens līdz motelim nebija ilgs. Sešas spilgti oranžas krāsas durvis rindojās zem nojumes, kas deva nicīgu ēnu.

-            Reģistrēties nav vajadzības. Jūs esat vienīgā iemītniece.

Montēzs izkāpa un, apgājis apkārt mašīnai, palīdzēja iz- rausties Tailai.

Viņš izvilka no kabatas atslēgu un atvēra durvis. Gaisa kondicionētājs jau darbojās. Vējš klusi svilpoja caur spraugu loga rāmī, kurš ik pa brīdim ieklabējās, bet tās bija draudzīgas skaņas. Uz vienīgā galda atradās vāze ar saulespuķēm un groziņš ar svaigiem augļiem un cepumiem sārtā celofāna iesaiņojumā.

-    Dāmas no katoļu baznīcas negrib atpalikt no bap- tistēm,- šerifs iesmējās.

-    Jūs visi esat ārkārtīgi laipni. Pateicos.

- Nav par ko, mis Makoja. Ja nebūtu jūs, viss beigtos daudz sliktāk. Neviens no mums nevēlas, lai Rojofletā masu apziņā kļūtu par vietu, kur notiek masu slaktiņi. - Viņš ar pirkstu galiem pieskārās cepures malai un atvēra durvis. - Ja ir kāda vēlēšanās, zvaniet administratoram. Citādi jūs neviens šeit netraucēs. Labi atpūtieties. Vēlāk pēc jums atbraukšu.

Parasti, ienākusi istabā, Taila vispirms ieslēdza televizoru. Jaunākās ziņas viņai bija kā narkomānam kārtējā deva. Un vienmēr tas bija nepārtrauktais divdesmit četru stundu ziņu kanāls. Ar to viņa cēlās un gūlās.

Šoreiz Taila pagāja garām televizoram, to pat nepamanījusi. Viņa paņēma tualetes piederumu somiņu un iegāja mazmazītiņā vannas istabā. Dušas kabīnē tik tikko pietika vietas, kur apgriezties, bet ūdens bija karsts un daudz. Labu brīdi viņa nekustīgi stāvējusi zem veldzējošās strūklas, viņa iezieda matos šampūnu un ieziepējās ar savām importa ziepēm, kas bija nopērkamas vienīgi Nei- maņa veikalā. Noskuva kājas, izvairīdamās pieskarties brūcēm uz ceļgaliem. Tikai mazliet, lai galva nebūtu pavisam slapja, nosusināja matus. Iztīrīja zobus.

Tas bija brīnišķīgi.

Tad kāpēc viņa jutās tik draņķīgi?

Viņa tikko kā bija pabeigusi veiksmīgāko reportāžu savā mūžā. Laiks Nine Live bija tikpat kā rokā. Arī Gallijs domāja tāpat. No prieka vajadzētu lēkt vai līdz griestiem. Bet locekļi likās svina pielieti. Kur palikusi dzirkstošā līksme par panākumiem? Viņas garastāvoklis bija kā novadējies šampanietis.

Miega trūkums. Jā, tas pie visa vainīgs! Dažas stundas miega, un viņa atkal būs moža un mundra. Kā vienmēr. Gatava darboties.

Atgriezusies istabā, Taila izņēma no somas krūšturi un biksītes, uzlika ceļojuma modinātāju uz naktsgaldiņa, atlaidās gultā. Palagi bija mīksti un aicinoši. Prātā uzplaiksnīja doma, ka ceļgali un plaukstas varētu tos notraipīt ar asinīm, bet viņai bija vienalga.

Atskanēja vairāki aši klaudzieni, un pirmajā brīdī Taila pieņēma, ka tos radījis gaisa kondicionētāja mehānisms, taču, kad pēc īsa mirkļa klauvēšana atkārtojās, viņa piecēlās un atvēra durvis.

16. nodaĻa

Viņš ienāca un aizvēra durvis. Noņēma saulesbrilles un cepuri, nolika uz galda blakus neaizskartajiem gardumiem, ko bija atsūtījusi katoļu baznīcas sieviešu komiteja.

Viņš smaržoja pēc ziepēm un saules. Viņš bija tikko noskuvies. Tērpies krietni apvalkātos, bet tīros Levi's džinsos un plānā baltā kreklā. Ap vidu plata ādas siksna, kājās kovbojzābaki.

Pat bars mustangu nespētu noturēt Tailu, kad viņa metās pretim Dokam. Bet varbūt viņš traucās pāri istabai. Pēc tam Taila nekādi nespēja atcerēties, kurš no abiem spēra pirmo soli. Galu galā, tas jau nebija svarīgi.

Svarīgi bija tas, ka Doks turēja viņu savās rokās. Taila piekļāvās vīrietim ar visu augumu, asaras brīvi un bagātīgi plūda pār viņas seju, samitrinot baltā krekla krūtežu. Doka platā plauksta apņēma Tailas pakausi un pieglauda viņas seju savām krūtīm, lai remdētu elsas, kas īsiem grūdieniem lauzās no viņas krūšu dziļumiem.

-      Vai viņš ir miris? Vai tu atnāci pateikt, ka Ronijs ir miris?

-      Nē, ne tādēļ. Nekā jauna par Roniju es neesmu dzirdējis.

-    Cerēsim, ka tas ir labi.

-    Cerēsim.

-      Es vēl arvien nespēju noticēt, Dok. Tas troksnis, tas drausmīgais, apdullinošais troksnis! Un tad ieraudzīt, kā

viņš tur guļ - nekustīgs, starp stikliem un asinīm. Viss asinīs.

- Ššš…

Mierinoši vārdi maigi kņudināja viņai pie matu līniju, glāstīja deniņus. Tad vārdi apsīka, un tikai vīrieša elpa un lūpas viegli pieskārās viņas uzacīm un mitrajiem plakstiem. Taila pacēla galvu un caur asarām paskatījās viņā. Pastiepa roku un pieskārās viņa sejai, un izdvesa alkainu vaidu.

Mirkli vēlāk Doka lūpas atrada Tailas muti. Neatlaidīgas un izsalkušas, tās piespieda viņas lūpas pavērties. Mēles satikās, savijās, kāri taustījās, izzinot otra muti. Taila apvija rokas viņam ap kaklu, glāstīja matus un ļāvās alku un iekāres pilnajam skūpstam.

Viņas jutekļi atraisījās. Ķermenis kaisa. Nekad viņa ne- ' bija jutusies tik dzīva, kaut arī bija mazliet nobijusies. Viņa jutās apžilbināta un savaldzināta. Kā bērns, kurš pirmo reizi mūžā nonācis karnevālā. Viņu mulsināja juteklības straujais uzbrukums, viņa bija nobažījusies, tomēr alkās tvīkstoša.

Siksnas sprādze spiedās viņai vēderā, bet sajūta nebija netīkama. Kailā miesa starp krūšturi un biksītēm ātri sasildīja auksto metālu. Stingras un pārliecinātas vīrieša rokas apskāva viņas gurnus un pievilka tuvāk.

Doks skūpstīja viņas muti, lūpu kaktiņus, kaklu… Taila pagrieza galvu sānis, un viņas ausi noglāstīja karsta elpa un siltas lūpas. Viņa lēnām griezās ap savu asi, ļaudama skūpstiem pārklāt kailo plecu. Pacēlis Tailas matus, Doks skūpstīja viņas skaustu, likdams pār muguru noskriet jutekliskām tirpām.

Un tad viņa stāvēja, ar muguru atspiedusies pret vīrieša platajām krūtīm, un ļāvās silto roku kārajiem glāstiem. Doka plaukstas apņēma pēkšņi piebriedušās krūtis un maigi saspieda, tad slīdēja tālāk, lejup, un apstājās uz viņas gurniem.

Gaidās trīcēdama, viņa izlieca muguru kā kaķene. Bez kautrības, aicinoši. Vīrietis atsaucās, ieslidinādams plaukstu viņas biksītēs. Taila klusi izdvesa Doka vārdu, pagrieza galvu un uzmeklēja viņa lūpas.

Viņi skūpstījās, bet vīrieša pirksti turpināja maigi meklēt, pētīt, iedziļināties. Taila pacēlās pirkstgalos, viņas ķermenis izliecās kā arka, līdz pleci atbalstījās pret vīrieša atslēgas kauliem un galva glaudās pie viņa pleca.

Viņa uzlika plaukstu uz Doka rokas, mudinot pirkstus doties tālāk. Bet ar to nepietika. Taila alka būt viņam vēl tuvāk. Cik tuvu vien iespējams…

Ātri pagriezusies, viņa cieši piekļāvās Dokam. No vīrieša platajām krūtīm izlauzās zema, dzīvnieciska, iekāres pilna skaņa.

Tad viņš pacēla Tailu un nesa uz gultu. Tie bija tikai pāris soļu, bet Tailai likās, ka paiet vesela mūžība, līdz viņi sajuta virs sevis vīrieša ķermeņa smagumu.

Doks iegrūda pirkstus Tailas matos un, atgāzis viņas galvu, miklām, iekāres pilnām acīm ielūkojās viņas sejā.

-              Es nezinu, kas tev patīk, - balss bija aizsmakusi, daudz dobjāka kā parasti. Taila vēlējās, kaut tā materializētos un glāstītu viņas ādu kā smiltis, ko vējš bija pūtis sejā reportāžas laikā.

Taila ar pirkstu galiem novilka pār viņa uzacīm, pār taisno degunu, pār lūpām.

-    Man patīc tu.

-    Ko tu gribi, lai es daru?

Kādu mirkli viņa izbijās, ka atkal izplūdīs asarās. Emocijas lika rīklei aizžņaugties, bet tad viņa saņēmās.

-    Pārliecini mani, ka esmu dzīva, Dok.

* * *

Pēc tam viņi gulēja, nepūlēdamies aizsegties ar palagu. No gaisa kondicionētāja mazajā istabā plūda vēss, atspirdzinošs gaiss, bet viņu ķermeņi izstaroja svelmi.

Taila jutās kā drudzī. Viņa gulēja, nolikusi galvu uz Doka krūtīm, vienu roku pārmetuši pār viņa vidukli, vienu ceļgalu iekļāvusi starp viņa kājām. Vīrietis elpoja vienmērīgi un apmierināti, laiski glāstīdams sievietes matus.

-    Es tev nodarīju sāpes.

-    Sāpes? - viņa nomurmināja.

-Tu iekliedzies.

Jā. Pašā sākumā, kad Doks iegāja viņā. Tagad Taila to atcerējās. Viņa pagrieza galvu un, piespiedusi degunu vīrieša krūtīm, nomurmināja:

-    Tāpēc, ka bija labi.

Doka rokas ciešāk aptvēra viņas ķermeni.

-    Man an. Tas, ko tu darīji…

-Ko?

-To.

-    Es neko nedarīju.

Viņš atvēra acis un pasmaidīja.

-    Darīji gan.

-    Tiešām?

-Hmm… Un tas bija lieliski.

Nosarkusi viņa atkal piekļāva vaigu Doka krūtīm.

-    Pateicos.

-    Jāpateicas man.

-    Esmu pārguruši.

-    Es arī.

-    Bet miegs nenāk.

-    Man arī nē..

Dažus mirkļus abi gremdējās atmiņās par tikko notikušo. Tad Taila apmetās uz vēdera, nolika sakrustotas plaukstas uz viņa krūtīm un atbalstīja uz tām zodu.

-    Dok?'

-    Hmm.

-    Vai tu esi aizmidzis? Vai varu tev ko pajautāt?

-Jautā.

-    Ko mēs darām?

Doks pavēra vienu aci un paskatījās uz viņu.

-            Tu vēlies zinātnisku paskaidrojumu vai laipnu frāžu virteni, vai arī noderēs divdesmit pirmā gadsimta žargons?

Taila neapmierināti sarauca pieri.

-    Es domāju…

-             Zinu, ko tu domāji. - Atvēris otru aci. Doks pacēla galvu no spilvena, lai ieskatītos viņai acīs. - Pirmīt tu to jau pateici. Mēs pārliecinām viens otru, ka esam dzīvi. Tā ir diezgan izplatīta parādība, ka cilvēki grib nodarboties ar seksu pēc tam, kad pabijuši dzīvības briesmās. Vai arī ja saņēmuši atgādinājumu, ka viņi ir mirstīgi, piemēram, pēc bērēm. Sekss ir būtisks pierādījums, ka tu vēl esi dzīvs.

-           Tiešām? Tas ir visjaukākais izdzīvošanas instinkta apstiprināšanas veids, kādu esmu pieredzējusi.

Doks iespurdzās, bet Taila, domās iegrimusi, apklusa un uzpūta dvašu vīrieša krūšu matiņiem, kas kutināja viņas lūpas.

-    Vai tikai tas? - viņa pēc brītiņa pajautāja.

Doks ar pirkstu piepacēla Tailas zodu un ieskatījās viņai tieši acīs.

-    Ar mums viss var būt ļoti sarežģīti, Taila.

-    Vai tu joprojām mīli Šeriju?

-            Es mīlu labās atmiņas par viņu. Un ienīstu sāpīgās. Taču, ja tu iedomājies, ka mani vajā viņas spoks, tad varu apgalvot, ka nē. Mana attieksme pret mirušo sievu - laba, slikta vai vienaldzīga - nav šķērslis jaunām attiecībām.

-    Tu būtu gatavs vēlreiz apprecēties?

-            Gribētu. Ja es iemīlētu sievieti, es vēlētos dzīvot kopā ar viņu, un man tas nozīmē laulības. - Pēc brītiņa viņš pajautāja: - Kā ir ar tavām atmiņām par Džonu Meloņu?

-           Tāpat kā tev. Rūgteni saldas. Mūsu kopdzīve bija gandrīz kā pasaka. Varbūt mēs apprecējāmies pārāk ātri, kaisles pārņemti, pirms labāk iepazinām viens otru. Grūti pateikt, kas notiktu, ja viņš nebūtu gājis bojā. Karjeras ceļi mūs varbūt aizvestu katru savā virzienā.

-           Tagad viņš tavā atmiņā ir Skaistais princis un moceklis.

-    Nē, Dok. Arī manās atmiņās nevalda spoks.

-    Un tas Džo?

-    Tas Džo ir precējies, - viņa atgādināja.

-    Bet ja nebūtu?

Viņa mirkli domāja par Džo, tad pakratīja galvu.

-            Iespējams, kādu laiku mēs satiktos, bet tas beigtos ar neko. Tā bija izklaide, nevis romantiska aizraušanās. Tur nebija nekā nopietna, vari ticēt. Es tik tikko viņu atceros.

Taila atbalstījās uz elkoņa un noglāstīja viņa krūtis.

-            Tevi es atcerēšos. Tu izskaties tieši tā, kā biju iedomājusies.

-    Tu iztēlojies mani kailu?

-    Atzīstos.

-    Kad?

-           Tikko tu ienāci veikalā, jā, manuprāt, jau tad. Zemapziņā es nodomāju: "Oho* kas par gardumiņu!"

-    Es esmu gards?

-    Gards, gards!

-     Nu ko, pateicos, kundze! - viņš teica, pārspīlēti lēni vilkdams vārdus, un, paskatījies uz Tailas krūtīm, piemetināja: - Tu tiešām izskaties apetītelīga.

-    Varu derēt, ka to tu saki visām, ar kurām drāzies!

Pasmaidījis Doks saņēma pirkstos viņas matu cirtu un

paberzēja. Pamazām smaids izdzisa un, kad viņš sāka runāt, balss tonis bija ļoti nopietns.

-     Mēs kopā daudz ko pieredzējām, Taila. Bērna piedzimšanu. Nāves draudus. Desmit neziņas pilnas stundas. Šādi pārdzīvojumi izmaina cilvēkus. Saista tos.

Viņa vārdi sasaucās ar to, par ko arī Taila bija domājusi. Tomēr nebija glaimojoši, ka viņu abpusējo pievilkšanos Doks raksturo vienīgi kā bēdīgā notikuma sekas un ka viņš spēj dot tik zinātnisku un pragmatisku izskaidrojumu juteklībai.

Bet ja viņi vakar vakarā būtu satikušies kādās viesībās? Nebūtu ne iekāres dzirksteles, ne jūtu kvēles, un viņi tagad negulētu vienā gultā. Patiesībā jau viņš gribēja pateikt tieši to. Ja reiz šim vīrietim viss, kas starp viņiem tikko notika, nav nekas vairāk kā ilustrācija teorijai par post- traumatisko šoku, tad nav jēgas novilcināt neizbēgamo šķiršanos.

Apsveicu, Dok! Tu esi mans pirmais - un droši vien pēdējais - vienas nakts romāns. Viena rīta romāns.

Taila sakustējās, grasīdamās piecelties, bet Doks to izmantoja, lai uzvilktu viņu uz sevis. Abu vēderi cieši sakļā- vās, viņas kājas ieslīga starp vīrieša kājām.

-     Neskatoties uz mums - visiem, kas atradās veikalā, - draudošajām briesmām, laiku pa laikam, esot tur, iekšā, mani pārņēma fantāzijas par šo te.

-    Par šo te? - viņa vārgi pārjautāja.

Doks noglāstīja viņas muguru, gurnus un augšstilbus.

-    Par tevi.

Viņš pacēla galvu un noskūpstīja Tailu. Sākumā skūpsti bija lēni un ritmiski. Vīrieša mēle slinki pārbrauca viņas mutei, kamēr rokas turpināja glāstīt plecus, sānus un gurnus.

Viņai gribējās murrāt. Patiesībā viņa to jau darīja. Sajutis Tailas ķermeni nodrebam iekārē, Doks skūpstīja viņu arvien kvēlāk. Sajutusi zem sevis vīrieša piebriedušo locekli, Taila paberzējās gar to, un viņš caur zobiem izgrūda lamu vārdu, bet tas izklausījās erotiski. Viņš noslidināja rokas gar Tailas ciskām un pavēra tās.

Tad viņš atkal bija iekšā. Liels, ciets, neatlaidīgs. Piepildīdams viņu visu. Piepildīdams kādas līdz šim neapjaustas, ilgu laiku nepiepildītas alkas. Tas bija vairāk kā mirkļa bauda. Tas deva piepildījuma un gandarījuma sajūtu.

Viņi kustējās vienotā ritmā, līdz sasniedza ilgu, lēnu, baudpilnu kulmināciju.

Taila jutās tik atslābusi un piepildīta, it kā būtu izkususi un kļuvusi par daļu no viņa. Pazuda robeža starp viņas un vīrieša miesu. Viņa pat nepakustējās, kad Doks pavilka palagu un apsedza abus. Taila bija aizmigusi, klausoties Doka sirdspukstos.

-    Taila?

-    Hmm…

-    Tavs modinātājs.

Viņa īgni ieņurdējās un ciešāk piekļāvās Doka krūtīm.

-    Tev jāceļas! Atceries, tev pakaļ ieradīsies helikopters?

Viņa negribēja, bet atcerējās. Viņa gribēja palikt tieši

tur, kur atradās pašreiz, vismaz nākamos desmit gadus.

Tik ilgu laiku vajadzētu, lai atgulētos par pagājušo nakti… un pilnā mērā izbaudītu Doku.

-            Celies, celies! - viņš viegli uzplikšķināja pa Tailas dibenu. - Tev jāpagūst savest sevi kārtībā, pirms ierodas Montēzs!

Ievaidēdamās viņa novēlās blakus Dokam un, gari nožāvājusies, jautāja:

-    Kā tu zini par norunu ar šerifu?

-            Viņš pateica. Tāpēc zināju, kur tevi meklēt. - Pamanījis neizpratni Tailas acīs, viņš piemetināja:- Jā, viņš zināja, ka es gribu tevi redzēt. Vai to tu vēlējies dzirdēt?

-Jā.

-            Mēs esam draugi. Pa laikam uzspēlējam pokeru. Viņš zina visu par mani. Zina, kāpēc esmu apmeties Rojofletā. Bet viņš prot glabāt noslēpumus.

-Pat no FIB.

-            Viņš jautāja Kelovejam, vai var pierakstīt manu liecību, un tas piekrita, jo pašam bija darba līdz acīm. - Doks piecēlās. - Vai neiebilsti, ka izmantoju tavu vannas istabu? Es ātri.

-    Bet lūdzu.

Pieliecies, lai paceltu savus bokseršortus, viņš ar otru roku noglāstīja Tailas plecu. Viņa izliecās kā arka un slinki izstaipījās. Doks apsēdās uz gultas malas un ar pirkstu galiem viegli noglāstīja viņas piebriedušos krūšu galiņus.

-    Varbūt es nemaz nevēlos, lai tu paspēj uz helikopteru.

-            Saki man, ka tu to patiešām nevēlies, un varbūt es nepaspēšu.

-    Tev vajadzētu.

-    Man tas jādara, - viņa teica nožēlas pilnā balsī.

-            Jāāā… - Doks, skumji nopūties, piecēlās un iegāja vannas istabā.

-    Varbūt, - Taila klusi nočukstēja, - es varētu pārliecināt tevi doties man līdzi.

Taila sameklēja ceļojuma somā tīru apakšveļu un, uzvilkusi mugurā, taisījās iekāpt garajās biksēs, kad sajuta, ka Doks viņu vēro.

Taila pagriezās, gatava uzsmaidīt un pazoboties par glūniķiem, bet vīrieša sejas izteiksme viņu iztrūcināja. Doks kūsāja niknumā.

Samulsusi viņa pavēra lūpas, lai pajautātu, kas noticis, kad viņš pastiepa roku. Plaukstā gulēja diktofons. Viņa bija aizmirsusi izņemt to no kabatas, pirms nometa bikses vannas istabas vidū kopā ar citām netīrajām drēbēm. Acīmredzot viņš bija pabīdījis kaudzi sāņus, un aparātiņš izslīdēja uz grīdas.

Taila nosarka. Doks ar niknu īkšķa sitienu nospieda atskaņotāja slēdzi, un klusumu istabā pārtrauca viņa balss: "Piemēram, slimnīcas vadība burtiski saļima zem laun-

7 9 9

prātīgo publikāciju lavīnas. Sliktu slavu rada un uztur jums līdzīgi žurnālisti." Ar tādu pašu niknumu viņš apturēja lenti un iemeta diktofonu gultā.

-     Pievāc! - Paskatījies uz samudžinātajiem palagiem, viņš piemetināja: - Tu to nopelnīji.

-    Dok, paklausies, es…

-    Tu dabūji, ko gribēji. - Pastūmis Tailu sānis, viņš pacēla džinsus un nikni iegrūda kāju bikšu starā. - Intriģējošu sižetu.

-    Vai tu nevarētu nedaudz apslāpēt savu taisnīgo sašutumu un ieklausīties manī?

Doks pamāja ar roku uz nodevīgo diktofonu.

-    Es jau dzirdēju pietiekami. Vai esi izdabūjusi visu, ko gribēji? Uzzinājusi visas manas dzīves pikantās detaļas? Esmu pārsteigts, ka tik ilgi nogaidīji! Kāpēc rikšiem ne- meties uz Dalasu, lai izklāstītu visu, ko uzzināji no manis un par mani?

Viņš aizvilka bikšu rāvējslēdzi un paķēra no grīdas kreklu.

-            Ak, protams, kā es neaptvēru! Tu gribēji, lai pirms tam tevi kārtīgi izdrāž! Pēc Džo-vai-kā-viņu-sauc juties piečakarēta, tavam ego vajadzēja uztankoties!

Tas sāpēja, un viņa aizsargājās uzbrūkot.

-            Kurš ienāca kura istabā? Ne jau es skrēju tev pakaļ! Tu atnāci uz šejieni, vai aizmirsi?

Viņš nolamājās, jo nevarēja atrast vienu zeķi, un iegrūda kurpē kailu pēdu.

-            Ne jau es esmu vainīga, ka tu esi labs sižets! - viņa kliedza.

-    Es negribu būt sižets! Nekad neesmu vēlējies!

-            Ļoti slikti, Dok. Bet tu esi. Reiz bijis bēdīgi slavens, tagad tu esi varonis. Pagājušajā naktī tu izglābi vairākas dzīvības. Vai domāji, ka neviens to neuzzinās? Tie bērni un viņu vecāki aizgūtnēm runās par "Doku". Arī pārējie ķīlnieki. Jebkurš reportieris, kas prot savu darbu, klāstīs par notikušo. Pat tavs draugs Montēzs nespēs pasargāt tevi no atklātības. Tu neko nevarēsi padarīt. Tas, ka vientuļnieks "Doks" ir doktors Bredlijs Steinviks, padarīs tevi par sensāciju! Milzīgu sensāciju!

Viņš pamāja uz diktofonu.

-            Bet tu viņus visus pārspēsi, vai ne? Vai arī zem gultas tev paslēpts diktofons? Vai ierakstīji uzbudinošās sarunas gultā?

-    Ej pie velna!

-    Tu to spētu.

-    Es darīju savu darbu.

-            Arī šeit es biju atklāts pret tevi. Bet tu to liksi lietā, vai ne? Visu, ko es uzticēju tikai tev?

-    Sasodīts! Ja jau tu tā saki, tad tā arī būs!

Doks nikni sakoda zobus un vairākas sekundes cieši skatījās uz viņu, tad pagriezās un devās uz durvīm. Taila viņam sekoja, saķēra aiz rokas un pagrieza pret sevi.

-    Šī tev ir vislabākā iespēja.

Doks nokratīja viņas roku.

-    Nez kādēļ man tā neliekas!

i

-            Tev jāsāk skatīties patiesībai acīs, Dok. Pagājušajā… pagājušajā naktī… - Taila sastomījās, steidzoties paskaidrot, pirms viņš aiziet. - Tu teici Ronijam, ka no savām problēmām nevar aizbēgt. Ka izvairīšanās neko neatrisina. Bet vai tieši to tu pats necenties izdarīt? Tu atbrauc uz šejieni, paslēp galvu Teksasas smiltīs un atsakies atzīt to, kas ir patiesība. Un tu to labi zini. Ka esi talantīgs ārsts. Ka spēj palīdzēt cilvēkiem. Ka esi izglābis daudzus cilvēkus. Pacientiem, kuri bija nolemti nāvei, un viņu ģimenēm tu devi cerību. Dievs vien zina, cik daudz tu vēl varēji padarīt. Taču tu pameti visu, tādēļ ka biji pārmēru lepns un nikns, vīlies savos kolēģos. Līdz ar ūdeni tu izlēji no vanniņas arī bērnu. Ja šī gadījuma dēļ tu atkal nokļūsi sabiedrības uzmanības centrā, ja tas motivēs tevi atgriezies medicīnā, tad, lai esmu nolādēta, ja par to atvainošos!

Viņš uzgrieza Tailai muguru un atvēra durvis.

-    Dok! - Taila iesaucās.

-    Laimīgu ceļu! - viņš teica.

17. nodaĻa

Televīzijas studijas jaunāko ziņu nodaļā valdīja milzu nekārtība. Uz Tailas rakstāmgalda krājās papīru kaudzes. Vina saņēma simtiem vēstuļu un atklātņu, un īsas zīmītes no kolēģiem un televīzijas skatītājiem. Viņai izteica komplimentus par Deivisona-Dendijas gadījuma lielisko atspoguļojumu un uzslavas par pašas varonīgo izturēšanos. Daudzas vēstules gulēja kaudzē neatvērtas un gaidīja savu kārtu.

Nepietika vietas, kur izvietot nedēļas laikā atsūtītos ziedu pušķus, un lielāko daļu Taila atdeva kolēģiem citās telpās un konferenču zālēm.

No Verna un Gledisas pienāca pa e-pastu pasūtītā siera torte - tik liela, ka ar to varētu pabarot vai veselu armiju. Jaunāko ziņu darbinieki ēda pārēzdamies, un tad vēl puse palika pāri.

Kā jau varēja sagaidīt, Taila bija uzmanības centrā un ne tikai vietējā mērogā. Viņu intervēja valsts lielākie mediji, ieskaitot CNN un Bloomberg. Cilvēciskais aspekts, divu jauniešu mīlestības stāsts, dzemdības ārkārtējos apstākļos, apsūdzība un traģiskais fināls - šis stāsts aplidoja visu pasauli.

Pilsētas lielākā automašīnu tirdzniecības firma aicināja Tailu vadīt reklāmas nodaļu, viņa no piedāvājuma atteicās. Populāri sieviešu žurnāli izteica vēlēšanos publicēt rakstu

sēriju par viņu, sākot ar sekmīgās karjeras noslēpumiem un beidzot ar dzīvokļa iekārtas aprakstu. Tailu pasludināja par Nedēļas sievieti.

Bet viņa vēl nekad nebija jutusies tik nelaimīga.

Taila nesekmīgi mēģināja ieviest kārtību uz sava rakstāmgalda, kad pienāca Gallijs.

-    Sveika, mazā!

-            Es aiznesu atlikumu no siera tortes uz kafejnīcu un atstāju tur, lai mielojas, kam tīk.

-    Es apēdu pēdējo gabalu.

-    Tavi asinsvadi man to nepiedos!

-    Vai es tev teicu, ka tu esi liels malacis?

-    To vienmēr ir patīkami dzirdēt.

-    Lielisks darbs.

-    Pateicos, bet mani spēki ir izsīkuši. Esmu nogurusi.

-           Jā, tā izskatās. Patiesībā tu atgādini slapju vistu. - Taila uzmeta Gallijam saīgušu skatienu. - Es tikai saku to, ko redzu.

-    Vai māte tevi nemācīja, ka apsaukāties nav labi?

-    Kas ar tevi notiek?

-    Es jau teicu, Gallij. Esmu…

-            Tu neesi tikai nogurusi. Es zinu, kā izskatās noguris cilvēks, tas nav tikai nogurums. Tev vajadzētu starot kā Ziemassvētku eglītei. Kur pazudusi tava mūžīgā aktivitāte, kur jaunās idejas? Vai vainīga Linda Hārpere? Vai tu īgņojies tādēļ, ka viņa nočiepa tavu ieceri?

-            Nē. - Taila automātiski atvēra nākamo aploksni un izlasīja: "Es mīlu jūsu reportāžas. Jūs man esat vismīļākais paraugs. Gribu līdzināties jums, kad izaugšu. Man patīk arī jūsu mati."

-            Nespēju noticēt, - sacīja Gallijs, - ka tur, veikalā, tu nepazini slaveno doktoru Bredliju Steinviku.

-    Hmm.

Nepievērsdams ne mazāko uzmanību viņas uzspēlētajai vienaldzībai, Gallijs turpināja:

-            Pateikšu to citādāk. Es neticu, ka tu nezināji, kas viņš ir īstenībā.

Gallija nepārprotamais tonis neatstāja ne mazāko iespēju izlikties, ka viņa nav sapratusi mājienu. Taila nolika vēstuli, kuru bija parakstījusi Kimberlija, 5. klases skolniece, un lēnām ar visu krēslu pagriezās pret viņu.

Gallijs krietnu brīdi skatījās Tailā. Viņa nenolaida acis. Abi klusēja.

Beidzot Gallijs pārvilka plaukstu pār seju, izstiepdams ļengano ādu kā Helovīna gumijas masku.

-    Es pieņemu, ka tev bija iemesls slēpt viņa identitāti.

-    Viņš man to lūdza.

-            Ak! - Gallijs iesita ar plaukstu pa pieri. - Nu, protams! Kā gan es neiedomājos! Viens no galvenajiem notikuma varoņiem pasaka: "Negribu nokļūt uz TV ekrāna!", un tu, tas taču ir tik dabiski, ņem un izlaid vienu svarīgu dalu!

-            Es neko no tevis neprasu, Gallij! - Aizkaitināta viņa piecēlās kājās un sāka krāmēt somā šādas tādas lietas, ko ņemt līdzi. - Linda to izdarīja. Tad kāpēc tu žēlojies?

-    Vai es žēlojos? Vai tu dzirdēji, ka es žēlojos?

-    Tā izklausās.

-            Es vienkārši gribu uzzināt, kāpēc mana labākā reportiere kļuvusi tik kašķīga.

-    Es ne…

-    Jā, visu laiku! Gribu zināt, kāpēc?

Taila strauju pagriezās un, skatīdamās Gallijam acīs, iesaucās:

-    Tāpēc, ka tas ir… - viņa aprāvās, saņemdamās dziļi ievilka elpu, un jau mierīgāk pabeidza: - Tas ir sarežģīti.

-    Sarežģīti.

-     Sarežģīti. - Viņa pasniedzās, noņēma no pakaramā kostīmjaku un, vairīdamās no Gallija dzēlīgā skatiena, apģērba. - Kā rīklē iesprūdis kumoss.

-      Nekā tamlīdzīga, tas bija gards kumoss. Bredlijs Steinviks pats iesaistījās spēlē. Viņš pats nolika sevi pa sitienam.

-     Šo niansi mēs apspriedīsim citu reizi. Kad būšu atgriezusies no atvaļinājuma.

-    Tātad tu tomēr dodies atvaļinājumā? - Gallijs, teju vai mīdams uz papēžiem, sekoja Tailai, kura cauri plašajai telpai devās uz izeju.

-     Man vairāk kā jebkad nepieciešams aizbraukt. Ja atceries, mēs pirms dažām dienām par to vienojāmies.

-    Atceros, - viņš īgni noņurdēja. - Bet man ir kaut kas padomā. Un zini, kas? Es domāju, ka tev vajadzētu sagatavot interviju, lai startētu uz Nine Live. Tas vēža dakteris stilīgajos kovboja zābakos ir īsti piemērota kandidatūra labam iesākumam. Tu varētu iztaujāt viņu par izmeklēšanu sakarā ar sievas nāvi. Pajautāt, kāda ir viņa attieksme pret eitanāziju, vai viņš palīdzēja sievai nomirt.

-    Viņu turēja aizdomās, taču viņš to nedarīja.

-    Vai redzi? Intriģējošs sākums. Pēc tam jūs varētu apspriest viņa lomu Rojofletas notikumā. Tas būtu lieliski! Panākumi garantēti! Mēs to varētu laist gaisā tūlīt pēc vakara zinām. Tā tev būtu biļete uz Nine Live!

-     Elpo mierīgi, Gallij! - Viņa atgrūda smagās durvis, kas veda uz darbinieku automašīnu stāvvietu. Asfalts bija kā sakarsēta cepešpanna.

-    Kas notiek, Taila? - Gallijs sekoja viņai. - Tieši tā dēļ taču tu centies! Tā dēļ tu strādā! Izmanto izdevību, vai arī to pagrābs tev no deguna priekšas! Viņi var atdot ētera laiku Lindai Hārperei. īpaši tad, ja uzzinās, ka tu tīšuprāt noklusēji par Steinviku. Atliec atvaļinājumu, kamēr tiksi ar to galā.

-     Un tad jau es vairs nevarēšu nekur aizbraukt, jo viss sagriezīsies kā vāveres ritenī. - Viņa pakratīja galvu. - Nē, Gallij, es braukšu.

-    Kas tas ir? PMS? Vai kas?

Pat nedomādama apvainoties, Taila pasmaidīja.

-    Esmu nogurusi no šīs riņķa dejas, Gallij. Nogurusi no nemitīgās cīņas par vietu un ar to saistītās paranojas. Vadība zina, kādas ir manas spējas. Apzinās manu popularitāti skatītāju vidū, un pašreiz tā ir augstāka kā jebkad. Viņi pratīs novērtēt manu gadiem ilgo darbu, saņemtās godalgas, un viņi saprot, ka es savā darbā esmu labākā. - Viņa atvēra automašīnas durvis un nometa uz aizmugurējā sēdekļa somu. - Viņi visu uzzinās no mana aģenta, kamēr būšu projām. Es paziņošu Nine Live savus noteikumus attiecībā uz kontraktu. Ja viņi man liegs piedalīties raidījumā, paši būs zaudētāji. Starp citu, šīs nedēļas laikā esmu saņēmusi simtiem izdevīgu piedāvājumu, tā ka varu arī nodot lietas. - Taila pieliecās un, pārsteidzot Galliju, uzspieda viņam uz vaiga ašu buču. - Es mīlu tevi, Gallij! Es mīlu savu darbu! Taču tas ir tikai darbs, nevis mana dzīve.

Pirms izbraukšanas no pilsētas, viņa apstājās tikai reizi - pie atkritumu urnas aiz lielveikala - un iemeta tajā divas lietas. Audiokaseti un divu stundu garo videofilmu, ko bija saņēmusi no Gledisas un Verna.

* * *

-            Velns tevi rāvis! - Taila nolamāja bezcerīgi sapinušos makškerauklu.

-    Vai neķeras?

Būdama pārliecināta, ka ir viena, viņa pārsteigumā salēcās, strauji pagriezās balss virzienā un, ieraudzījusi Doku, juta, ka kājas kļūst mīkstas kā ar vati piebāztas. Viņš stāvēja, nevērīgi atspiedies pret koka stumbru. Slaidais augums un kovboja tērps harmoniski iekļāvās kalnainajā ainavā.

-    Nezināju, ka proti makšķerēt, - viņš piezīmēja.

Vai viņš bija braucis garo ceļu, lai pļāpātu par makšķerēšanu? Nu, labi.

-            Acīmredzot neprotu. - Viņa saviebusies rādīja samudžināto auklu. - Bet, tā kā pieņemts uzskatīt, ka makšķerēšana ir pienācīga nodarbošanās atvaļinājumā, sevišķi tad, ja tieši aiz mājas tek dzidrs kalnu strauts… Dok, ko tu te dari?

-    Labas ziņas par Roniju gribi dzirdēt?

Ronija veselības stāvoklis vairs nebija kritisks un, ja tas turpinās uzlaboties, jau pēc dažām dienām viņš varēs atgriezties mājās.

-           Ziņas, kā redzi, ir labas. Arī par Sābri. Viņa atgriezusies Fortvortā. Vakar vakarā runāju ar viņu pa telefonu. Ketrīnu audzināšot abas ar māti, bet Ronijam nebūs nekādu apmeklējuma ierobežojumu. Precēties nolēmuši pēc pāris gadiem. Neskatoties uz to, kāds būs tiesas lēmums, viņi nolēmuši pāris gadus nogaidīt un ļaut, lai laiks pārbauda jūtu noturību.

-    Saprātīgi bērni. Ja būs lemts, viņi paliks kopā.

-    Tā vini domā.

-            Dendijs var būt laimīgs, ka netiek tiesāts par slepkavības mēģinājumu.

-            Ir ducis aculiecinieku, kas redzēja, ko viņš dara. Ceru, ka viņu tomēr sauks pie atbildības.

-             Es to tikai atbalstītu. Tieši vina rīcības dēl vairāki cilvēki tika paļauti nāves briesmām.

Saruna apsīka. Klusumu aizpildīja putnu čivināšana un virs strauta virpuļojošo kukaiņu sīkšana. Kad spiediens Tailas krūtīs draudēja tās pārplēst, viņa atkārtoja jautājumu:

-    Ko tu šeit dari?

-    Es saņēmu siera torti no Verna un Gledisas.

-    Es arī.

-    Milzum lielu.

Juzdamās muļķīgi, ka joprojām tur rokās makšķerkātu ar nepaklausīgo auklu, Taila nolika to zemē pie kājām. Un tūlīt pat nožēloja - tagad nebija, kur likt rokas, kas pēkšņi likās nedabiski lielas un neveiklas. Viņa ieslidināja tās džinsu aizmugures kabatās.

-    Skaista vieta, vai ne?

-    Skaita gan.

-    Kad tu atbrauci?

-    Pirms stundas.

-            Ak tā, - Taila novilka, tad skumji atkārtoja jautājumu: - Dok, ko tu te dari?

-    Atbraucu, lai tev pateiktos.

Viņa nolieca galvu un skatījās uz savām teniskurpēs apautajām pēdām, kas grima dubļos.

-            Nevajag. Es domāju - pateikties man. Es nespēju izmantot to ierakstu. Man bija arī video. No Gledisas kameras. Ne pārāk labas kvalitātes, bet nevienam citam reportierim pasaulē nebija tāda materiāla. - Viņa dziļi ievilka

elpu, palūkojās uz Doku un atkal pievērsa skatienu savām kājām. - Bet tur biji tu. Un ļoti atpazīstams. Es negribēju to izmantot pēc… pēc tā, kas notika motelī. Tas bija pārāk personiski. Es nespēju izmantot filmu, kurā esi tu, jo tas nozīmētu izmantot pašai sevi. Tāpēc aizmetu to. Neviens tos materiālus nav ne dzirdējis, ne redzējis.

-    Hmm. Jauki. Bet ne jau par to es tev pateicos.

Viņa strauji pacēla galvu un neizpratnē paraudzījās Dokā.

-     Es noskatījos visas tavas reportāžas par notikumiem veikalā, un tās bija lieliskas. Es tiešām tā domāju. Augstas klases žurnālistika. Tu esi godam pelnījusi visus slavinošos rakstus, kas par tevi sacerēti. Un es cienu to, ka tu ne- publiskoji neko no mūsu privātajām sarunām. Tev bija taisnība, man nav jāslēpjas. Tagad es to saprotu.

Pirmo reizi dzīvē viņai trūka vārdu.

-     Es atbraucu pateikt tev paldies par to, ka iedrošināji mani vērtējošāk paskatīties uz dzīvi. Uz manu dzīvi. Cik izšķērdīgi biju ar to rīkojies. Pēc Sērijas nāves un pēc visa, kas tai sekoja, man vajadzēja laiku un vietu, lai visu pārdomātu un izvērtētu. Tas vilkās… sešus mēnešus. Es darīju to, ko tu teici - slēpos. Sodīju sevi. Izvēlēdamies gļēvāko ceļu.

Dziļas jūtas pārņēma Tailu. Varbūt mīlestība. Jā, mīlestība. Viņa vēlējās tuvoties Dokam, apskaut, tomēr nogaidīja, ko viņš vēl teiks. Viņam noteikti bija vēl kas sakāms.

-     Es atgriežos. Pagājušo nedēļu pavadīju Dalasā, ap- spriezdamies ar dažiem ārstiem un zinātniekiem - jauniem, radošiem cilvēkiem, kuri atbalsta manu pieeju cīņā pret nāvējošo slimību, kuri ir paguruši no neskaitāmajām komitejām un valsts ierēdņiem, kas liek šķēršļus jaunām ārstēšanas metodēm, kamēr pacienti cieš neizsakāmas mokas, bet esošās iespējas ir izsmeltas. Mēs gribam atbrīvot medicīnu no birokrātiem un likumdevējiem un atkal nodot to mediķu pārziņā. Mēs apvienojamies, piesaistot visus iespējamos resursus un speciālistus… - Viņš paskatījās uz Tailu. - Vai tu raudi?

-    Saule apžilbināja.

-    Ak tā. Nu, es atnācu, lai tev to pateiktu.

Atri un lietišķi vina notrauca asaras.

-            Nebija nekādas vajadzības braukt šo garo ceļu. Varēji atsūtīt e-pastu vai piezvanīt.

-    Arī tas būtu gļēvi. Man vajadzēja satikt tevi personīgi.

-    Kā tu zināji, kur mani meklēt?

-            Iegriezos televīzijas studijā. Parunājos ar Galliju. Viņš lika nodot tev ziņu. - Viņa īsi pamāja, ka uzmanīgi klausās. - Gallijs teica: "Pasaki viņai, ka neesmu stulbs. Es tikko izskaitļoju, kas ir sarežģīti." Vai tur ir kāda jēga?

-    Ir, - viņa iesmējās.

-    Paskaidrosi?

-    Varbūt vēlāk, ja tu uzkavēsies.

-    Ja neiebilsti pret manu klātbūtni.

-    Domāju, ka pacietīšu.

Doks plati pasmaidīja, bet smaids ātri nodzisa, un viņš atkal kļuva nopietns.

-            Mēs abi diezgan jūtīgi uztveram visu, kas skar mūsu darbu, Taila.

-    Kas, manuprāt, mūs vieno.

-Tas nebūs viegli, Taila.

-    Nekam nav lielāka nozīme.

-    Mēs nezinām, kur tas mūs novedīs.

-            Bet mēs zinām, uz ko ceram. Un arī to, ka nekur ne- nonāksim, ja nepamēģināsim.

-            Es mīlēju savu sievu, Taila, un zinu, ka mīlestība var sāpināt.

-            Vairāk sāp, ja netiec mīlēts. Varbūt mēs atklāsim, kā mīlēt, nesāpinot vienam otru.

-    Mans Dievs! Kā es vēlos tevi apskaut!

-            Dok… - viņa nomurmināja, tad iesmējās. - Bredlij? Bred? Kā man tevi saukt?

-    Šobrīd pietiktu ar: "Nāc pie manis!"

Un viņš pirmais paspēra tos dažus soļus, kas abus šķīra.

Sandra Brauna STRUPCEĻŠ Romāns

SIA "Skarabejs", reģ. nr. 40003709879. Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k. 12, LV-1006 Tālr.: 7185881

[1] beisbola spēles veids, ko ar lielāku un mīkstāku bumbu spēlē uz mazāka laukuma. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

[2] kas notiek? (tulk. no spāņu vai.)

[3] nekas. (tulk. no spāņu vai.)

[4] vicna no populārākajam tv viktorīnām ASV televīzijas vēsturē.

[5]samuel Andrew Donaldson (dz. 1934. g. 11. III) - pazīstams ABC News Now žurnālists.

Content

Brauna Sandra Strupceļš

1 . NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODALA

7. nodaĻa

8. NODAĻA

9. nodaĻa

10. nodaĻa

11. nodaĻa

12. nodaĻa

13. nodaĻa

16. nodaĻa