Smits Aleksandrs Makkols

Svētdienas filozofu klubs

Aleksandrs Makkols Smits

Svētdienas filozofu klubs

.

1

Izabella Delhauzija redzēja, kā jaunais cilvēks krīt lejup no augšējā balkona malas, no galerijas. Kritiens bija piepešs un ātrs, un Izabella viņu redzēja nepilnu sekundi izspūruši mati, lejupvērsta galva, krekls un žakete sašļukuši uz priekšu, atkailinot vidukli. Un tad, atsities pret beletāžas malu, viņš ar galvu pa priekšu pazuda lejā parterā.

Pirmais, kas uzzibēja Izabellas domās, dīvainā kārtā bija Vistana Hjū Odena dzeja par Ikara kritienu. Tādi gadījumi, rakstīja Odens, notiek uz ikdienas fona, kamēr cilvēki staigā savās ikdienas gaitās. Tie neskatās augšup un neredz, kā no debesīm nokrīt zēns. Es sarunājos ar draugu, viņa domāja, es sarunājos ar draugu, un no debesīm nokrita zēns.

Šo vakaru Izabella būtu atcerējusies ari tad, ja nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Viņa bija nākusi uz koncertu ar zināmām šaubām uzstājās Reikjavikas Simfoniskais orķestris, par kuru viņa nekad nebija dzirdējusi, un nebūtu to darījusi, ja kaimiņiene nebūtu pierunājusi izmantot lieku biļeti. Vai Reikjavīkā tiešām ir profesionāls simfoniskais orķestris, vai varbūt spēlētāji ir amatieri? Protams, ari tādā gadījumā, ja šie cilvēki mērojuši tālo ceļu līdz Edinburgai, lai sniegtu koncertu pavasara sezonas nogalē, viņi ir pelnījuši klausītājus; nedrīkst pieļaut, ka viņi atbraukuši šurp no Islandes un ir spiesti spēlēt tukšai zālei. Tā nu Izabella bija aizgājusi uz koncertu un noklausījusies pirmo daļu, kurā orķestris spēlēja vācu un skotu komponistu romantisku apvienojumu: Mālers, Šūberts un Hamišs Makkanns.

Vakars bija silts neierasti silts marta beigām un gaiss Ašerholas zālē bija smacīgs. Izabella drošības labad bija ģērbusies plāni un priecājās, ka bijusi tik tālredzīga, jo beletāžā kļuva arvien karstāk. Starpbrīdī viņa bija nogājusi lejā un ieelpojusi vēsāku āra gaisu, vairīdamās no cilvēku pūļa bārā un apdullinošā sarunu trokšņa. Kad pienāca laiks iet atpakaļ, viņa brīdi apsvēra, vai no otrās daļas nevarētu atteikties, taču rīcība, kas saistīta ar nevēlēšanos koncentrēties vai, vēl ļaunāk, ar nopietnības trūkumu, viņu vienmēr atbaidīja. Tā nu Izabella bija atgriezusies vietā, paņēmusi programmu no krēsla paroces, kur iepriekš to atstājusi, un sākusi pētīt, kas gaidāms turpmāk. Tad viņa dziļi ievilka elpu. Štokhauzens!

Izabella bija paņēmusi līdzi tālskati, kas teicami noderēja pat beletāžas mērenajā attālumā. Noregulējusi to pret skatuvi, kas atradās dziļi lejā, viņa citu pēc cita nopētīja visus spēlētājus no šīs nodarbes viņa nespēja atturēties nevienā koncertā. Parasti neklājas pētīt cilvēkus ar binokli, taču koncertzālē tas ir pieļaujams, un, ja palaikam binoklis pārslīd pie skatītājiem, kurš gan to pamana? Stīgu instrumentu spēlētāji ne ar ko īpašu neizcēlās, taču Izabella ievēroja, ka vienam no klarnetistiem ir savdabīga seja: augsti vaigu kauli, dziļas acis un zods, kura līnijas šķita gluži kā akmenī cirstas. Izabellas skatiens kavējās pie spēlētāja, un viņa domāja par sīkstajām islandiešu un dāņu paaudzēm, kas daudzu gadu gaitā izveidojušas šo tipu; par vīriešiem un sievietēm, kas ar lieliem pūliņiem guvuši iztiku no liesās kalnu zemes; par zvejniekiem, kas tēraudpelēkajos ūdeņos ķēruši mencas; par sievietēm, kas uzturējušas bērnu dzīvību ar kaltētām zivīm un auzu putru; un tagad, pēc tā visa, šeit ir klarnetists.

Izabella nolika binokli un atspiedās pret sēdekļa atzveltni. Orķestris bija nevainojami meistarīgs, un Makkannu viņi bija spēlējuši ar lielu aizrautību, bet kāpēc cilvēki joprojām atskaņo Štokhauzenu? Varbūt tas ir savdabīgs izsmalcinātas kultūras apliecinājums. Jā, mēs nākam no Reiķjavīkas, un tā ir maza pilsēta, kas atrodas tālu no citām vietām, taču mēs spējam spēlēt Štokhauzenu tikpat labi kā visi citi! Izabella aizvēra acis. Nudien, šī mūzika ir nebaudāma un nepavisam nav tāda, ko viesu orķestrim vajadzētu uztiept tiem, kuri uzņem viņus pie sevis. Kādu bridi Izabella apcerēja domu par orķestru savstarpējo etiķeti. Protams, jāvairās no jebkādiem politiskiem aizskārumiem: Vācijas orķestri, piemēram, ir piesardzīgi attiecībā uz Vāgnera izpildījumu ārzemēs vismaz dažās valstīs un labprātāk izvēlas tos vācu komponistus, kuri… nu, teiksim, ir bijuši iecietīgāki savos uzskatos. Izabellai tas bija pa prātam, jo viņai nepatika Vāgners.

Štokhauzens bija pēdējais programmas priekšnesums. Kad diriģents beidzot bija aizgājis no skatuves un aplausi norimuši tie nebija tik sirsnīgi, kā varētu vēlēties, Izabella nodomāja, un tam noteikti ir sakars ar Štokhauzenu -, viņa piecēlās no sēdvietas un devās uz dāmu istabu. Atgriezusi krānu, viņa padzērās no kopā saliktām plaukstām Ašerholā nebija tik mūsdienīgu ierīču kā strūklakas tipa krāni dzeršanai un mazliet apslacīja seju. Juzdamās mazliet atvēsinājusies, viņa atkal izgāja kāpnēs. Tajā brīdī Izabella ieraudzīja savu draudzeni Dženiferu, kas stāvēja īsā kāpņu posma lejgalā, netālu no ieejas beletāžā.

Izabella vilcinājās. Iekšā joprojām bija apgrūtinoši silts, taču viņa nebija redzējusi Dženiferu vairāk nekā gadu un diezin vai varēja paiet garām nesasveicinājusies.

Izabella devās cauri pūlim.

Es gaidu Deividu, Dženifera teica, pamādama uz beletāžas pusi. Iedomājies tikai, viņš pazaudēja kontaktlēcu, un viena no vietu ierādītājām iedeva lukturīti, lai viņš paskatās zem savas sēdvietas. Vienreiz viņš jau pazaudēja kontaktlēcu vilcienā, braucot uz Glāzgovu, un tagad ir pamanījies to izdarīt atkal.

Viņas sarunājās, kamēr lejā nogāja pēdējie apmeklētāji. Dženifera, skaistā sieviete mazliet virs četrdesmit gadiem Izabellas vecumā -, bija ģērbusies sarkanā kostīmā, ko rotāja liela zelta broša lapsas galvas izskatā. Izabella nespēja atraut skatienu no lapsas, kas ar savām rubinu acīm šķita viņu cītīgi vērojam. Māsa Lapsa, viņa nodomāja. Gluži kā Māsa Lapsa.

Pēc dažām minūtēm Dženifera noraizējusies pameta skatienu uz kāpnēm.

-      Vajadzētu iet paskatīties, vai Deividam nevajag palīdzēt, viņa aizkaitinātā toni izmeta. Būtu diezgan nejauki, ja viņš būtu pazaudējis vēl vienu lēcu.

Abas sievietes uzkāpa pa nedaudzajiem pakāpieniem un paskatījās turp, kur aiz kādas atzveltnes līkņājam bija redzama Deivida mugura un starp krēsliem mirgoja kabatas luktura gaisma. Un tieši tajā bridi, kad viņas tur apstājās, jaunais cilvēks nokrita no augšējā balkona klusi, bez skaņas, vēzēdams rokas, it kā mēģinātu lidot vai atvairīt pretim skrienošo grīdu, un pazuda no skatiena.

īsu brīdi viņas kā sastingušas raudzījās viena uz otru, neticēdamas savām acīm. Un tad kaut kur lejā atskanēja kliedziens spalga sievietes balss, pēc tam iekliedzās vīrietis, un kaut kur skaļi aizcirtās durvis.

Izabella pastiepās un drudžaini satvēra Dženiferas roku. -Ak Dievs! viņa iesaucās. Ak Dievs!

Dženiferas vīrs, kas bija līkņājis zem krēsliem, piecēlās un izslējās taisni. Kas tur bija? viņš skaļi iesaucās. Kas notika?

-    Kāds nokrita lejā! Dženifera atsaucās. Viņa norādīja uz augšējo balkonu, uz vietu, kur apmale savienojās ar sienu. No turienes! Nokrita lejā!

Viņas vēlreiz pārmija skatienus. Izabella pagājās uz priekšu līdz beletāžas apmalei. Virs tās visā garumā stiepās misiņa margas, un viņa, turēdamās pie tām, paskatījās lejā.

Tur viņš gulēja, pārkritis pāri sēdekļa malai, kājām balstoties uz blakus sēdvietu parocēm. Izabella ievēroja, ka viņam vienā kājā nav kurpes, bet ir tikai zeķe; galvu nokritušajam nevarēja saredzēt, jo tā atradās zem sēdvietu līmeņa, bet augšup, labi saskatāma, slējās viena roka, itin kā sniegdamās

pēc kaut kā, tomēr pilnīgi nekustīga. Blakus viņam stāvēja divi vīrieši vakara uzvalkos. Viens bija pastiepis roku, skardams nokritušo, bet otrs lūkojās atpakaļ uz durvju pusi.

-    Ātrāk! viens no vīriešiem iesaucās. Pasteidzieties!

Kaut kur atskanēja skaļš sievietes sauciens, un pa eju starp

solu rindām pie nokritušā piesteidzās vēl viens vīrietis. Viņš noliecās un mēģināja nocelt jauno cilvēku no sēdekļa. Kļuva redzama galva, kas ļengani šūpojās, it kā atrauta no ķermeņa. Izabella novērsās un paskatījās uz Dženiferu.

-             Mums vajadzēs noiet tur lejā, viņa teica. Mēs redzējām notikušo. Jāiet un kādam jāizstāsta, ko mēs redzējām.

Dženifera pamāja ar galvu. Neko lielu mēs gan neredzējām, viņa piebilda. Viss notika briesmīgi ātri. Ak mūžs!

Izabella redzēja, ka draudzeni krata drebuļi, un aplika roku viņai ap pleciem. Tas bija baismīgi! viņa teica. Tāds trieciens!

Dženifera aizvēra acis. Viņš vienkārši lidoja lejā… un tik ātri! Kā tu domā, vai viņš vēl ir dzīvs? Vai tu redzēji?

-            Diemžēl izskatījās, ka viņš ir smagi ievainots, Izabella teica un pie sevis nodomāja: šķiet, ka ir vēl ļaunāk.

Viņas nogāja lejā. Pie durvīm, kas veda uz zāli, bija sastājies neliels ļaužu pulciņš un skanēja satrauktu sarunu dūkoņa. Kad Izabella un Dženifera piegāja tuvāk, kāda sieviete pagriezās pret viņām un teica: Cilvēks nokrita no galerijas. Viņš ir tur, iekšā.

Izabella pamāja ar galvu. Mēs redzējām, kā tas notika, viņa sacīja. Tieši tobrīd bijām augšā.

-            Jūs redzējāt? sieviete pārjautāja. Jūs to patiešām redzējāt?

-            Mēs redzējām viņu krītam, atbildēja Dženifera. Bijām beletāžā. Viņš krita mums garām.

-             Cik briesmīgi! sieviete noskurinājās. Redzēt kaut ko tādu…

-Jā-

Sieviete paskatījās uz Izabellu ar cilvēcīgas sapratnes izteiksmi, kādu mēdz izraisīt kopīgi redzēta traģēdija.

-     Diez vai mums vajadzētu šeit stāvēt, Izabella nomurmināja, runādama pa pusei ar Dženiferu, pa pusei ar otru sievieti. Mēs varam tikai traucēt.

Otra sieviete atkāpās tālāk. Gribas jau kaut kā palīdzēt, viņa neveikli teica.

-     Es ļoti ceru, ka nebūs pārāk ļauni, sacīja Dženifera. Augstums gan ir liels. Bet viņš atsitās pret beletāžas malu. Varbūt tas piebremzēja kritienu.

Nē, Izabella nodomāja, drīzāk tas pasliktināja stāvokli, un ievainojumi var būt divkārši no trieciena pret beletāžas apmali un no atsišanās pret zemi. Viņa paskatījās atpakaļ un redzēja pie ārdurvīm rosību; nākamajā brīdī ārā iezibējās ātrās palīdzības zilā signāluguns.

-    Mums jāatbrīvo ceļš, sacīja Dženifera, atkāpdamās tālāk no durvīs stāvošā pulciņa. Ātrajiem tūlīt būs jātiek iekšā.

Cilvēki atkāpās, un tiem garām pasteidzās divi vīrieši zaļos, vaļīgos apģērbos, nesdami salocītas nestuves. Iekšā viņi nebija ilgi šķiet, nepilnu minūti un tad atkal pagāja vērotājiem garām; nestuvēs gulēja jaunais vīrietis uz krūtīm saliktām rokām. Izabella novērsās, negribēdama iejaukties, taču pirms tam paguva saskatīt vīrieša seju. Viņa redzēja tumšu izjukušu matu vilni un glītus sejas vaibstus, kas kritienā nebija cietuši. Tik skaists cilvēks, viņa nodomāja, un pēkšņi viss galā. Izabella aizvēra acis. Viņa juta krūtīs sāpīgu tukšumu. Nabaga jaunais cilvēks, kuru kāds noteikti kaut kur mīl, un arī tam šovakar dzīve sabruks, kad pienāks nežēlīgā ziņa. Visa lielā mīlestība ieguldīta nākotnē, kura neīstenosies, jo vienā mirklī tai pielicis punktu kritiens no galerijas.

Izabella pagriezās pret Dženiferu. Es ātri uziešu augšā, viņa paklusi teica. Pasaki tiem cilvēkiem, ka mēs redzējām kritienu! Pasaki, ka es pēc mirkļa būšu atpakaļ!

Dženifera pamāja ar galvu, lūkodamās apkārt pēc kāda atbildīgā. Pašlaik visapkārt valdīja juceklis. Kāda sieviete šņukstēja acīmredzot tā bija viena no apmeklētājām, kas kritiena brīdī atradās zālē, un gara auguma vīrietis vakara uzvalkā centās viņu nomierināt.

Izabella atrāvās no pūļa un aizsteidzās pie kāpnēm, kas veda uz augšējo balkonu. Viņa jutās neveikli un pameta skatienu atpakaļ, taču tuvumā neviena nebija. Uzkāpusi pēdējos pakāpienus, viņa pa izliekto durvju aili iegāja galerijā ar stāvajām sēdvietu rindām. Tur valdīja klusums, un griestu lampas caur greznajiem stikla kupoliem meta blāvu gaismu. Izabella paskatījās lejup uz balkona malu. Viņa un Dženifera bija stāvējušas gandrīz zem kritiena vietas, tāpēc Izabella varēja noteikt, kur puisis stāvējis, pirms pārkritis pāri barjerai.

Izabella nokāpa lejā līdz balkona apmalei un pavirzījās dažus soļus gar pirmo sēdvietu rindu. Virs apmales stiepās misiņa margas, pret kurām nelaimīgais pirms kritiena acīmredzot balstījies, un tur, lejā uz grīdas, gulēja koncerta programma. Viņa pieliecās un to pacēla; vāks bija mazliet ieplēsts, bet citādi nekā īpaša. Izabella nolika programmu atpakaļ. Tad, pārliekusies pār malu, viņa paskatījās lejup. Puisis acīmredzot bija sēdējis pašā rindas galā, kur augšējā balkona apmale savienojās ar sienu. Ja viņš būtu sēdējis vairāk uz vidu, tad būtu iekritis beletāžā; tieši virs partera atradās tikai pats rindas gals.

Izabellai bridi noreiba galva, un viņa aizvēra acis. Taču pēc mirkļa viņa tās atkal atvēra un paskatījās lejup parterā, kas atradās vismaz piecdesmit pēdu zemāk. Zem viņas, pavisam tuvu vietai, kurā bija beidzies jaunā cilvēka kritiens, stāvēja vīrietis zilā vējjakā un skatījās augšup viņai acīs. Abi jutās pārsteigti, un Izabella atliecās atpakaļ, it kā svešinieka skatiens būtu licis viņai piesargāties.

Izabella atvirzījās no balkona malas un devās atpakaļ uz eju starp sēdvietu rindām. Viņa nezināja, ko cerējusi te ieraudzīt, ja vispār par to bija domājusi, un tagad jutās neveikli, ka svešais vīrietis lejā viņu redzējis. Ko viņš varēja nodomāt? Aprobežota skatītāja ziņkāri cenšas iztēloties, ko nabaga zēns redzējis savas dzīves pēdējās sekundēs, kā gan citādi! Bet tāds nebija viņas nolūks, nepavisam ne.

Izabella izgāja kāpnēs un devās lejā, turēdamās pie margas. Akmens pakāpieni veidoja spirāli, un te viegli varēja paslīdēt. Tāpat kā tas jauneklis, viņa nodomāja. Droši vien viņš pārliecās balkona malai, gribēdams saskatīt lejā kādu pazīstamu cilvēku, varbūt draugu, tad zaudēja līdzsvaru un pārkrita pāri apmalei. Tas varēja notikt viegli aizsargbarjera nebija augsta.

Nokāpusi apmēram pusceļu, Izabella apstājās. Tuvumā neviena nebija, taču viņa kaut ko bija saklausījusi. Vai varbūt tā tikai likās? Izabella sasprindzināja dzirdi, cenzdamās notvert vēl kādu skaņu, taču neko vairs nedzirdēja. Viņa dziļi ievilka elpu. Puisis acīmredzot bija palicis balkonā pēdējais, viens pats, kad visi citi jau izgājuši un apkalpotāja aiz bāra letes pie kāpnēm slēdza ciet savu darba vietu, jauneklis stāvējis tur viens pats, paskatījies lejā un tad kritis mēmi, bez skaņas; varbūt kritienā redzējis viņu un Dženiferu, un šī sekundes daļiņa bijusi pēdējā cilvēciskā saikne viņa mūžā.

Izabella sasniedza kāpņu lejgalu. Vīrietis zilajā vējjakā stāvēja pavisam netālu un, ieraudzījis nācēju, uzmeta viņai bargu skatienu.

Izabella piegāja viņam klāt. Es redzēju, kā tas notika, viņa teica. Es tajā bridi biju beletāžā. Mēs ar draudzeni redzējām viņu krītam.

Vīrietis ieskatījās viņā uzmanīgāk. Mums vajadzēs ar jums aprunāties, viņš teica. Jāpieraksta liecības.

Izabella pamāja ar galvu. Es redzēju pavisam maz, viņa sacīja. Tas notika ļoti ātri.

Vīrietis sarauca pieri. Kāpēc jūs bijāt uzgājusi tur augšā? viņš noprasīja.

Izabella nolaida skatienu. Gribēju saprast, kā tas noticis, viņa teica. Un tagad saprotu.

Ak tā?

Viņš noteikti skatījās pāri malai, Izabella sacīja. Un acīmredzot zaudēja līdzsvaru. Tas varēja notikt pavisam viegli.

Vīrietis saknieba lūpas. To mēs pārbaudīsim. Nav jēgas nodarboties ar minējumiem.

Tas skanēja kā pārmetums, taču ne pārāk bargs, jo vīrietis redzēja Izabellas satraukumu. Tagad viņa viscaur drebēja. Tādu stāvokli viņš labi pazina. Kad notiek kaut kas briesmīgs, cilvēkus pārņem drebuļi. Mūs izbiedē atgādinājums: atgādinājums, cik tuvu mūsu dzīve ir neredzamajai robežai katru dienu un katru brīdi.

2

Nākamajā rītā pulksten deviņos Izabellas saimniecības vadītāja Greisa iegāja mājā, pacēla no priekšnama grīdas pasta sūtījumus un devās uz virtuvi. Izabella jau bija nokāpusi lejā un sēdēja pie virtuves galda ar atvērtu avīzi priekšā un pusizdzertu kafijas tasi tai blakus.

Greisa nolika vēstules uz galda un novilka mēteli. Viņa bija gara auguma sieviete, sešus gadus vecāka par Izabellu, un viņai nebija tālu no piecdesmit. Viņa valkāja mēteli ar skujiņu rakstu un vecmodīgu cepuri un tumši rudos matus nēsāja, pakausī savītus mezglā.

-     Man pusstundu vajadzēja gaidīt autobusu! Greisa teica. Tas nenāca. Gluži vienkārši nenāca.

Izabella piecēlās un, aizgājusi pie kafijas aparāta, ielēja tasē svaigi pagatavotu kafiju.

-    Tā tev palīdzēs justies labāk, viņa sacīja, pasniegdama tasi Greisai. Kamēr Greisa malkoja kafiju, Izabella pamāja uz avīzi, kas gulēja uz galda.

-     Scotsman publicējis briesmīgu ziņu, viņa teica. Nelaimes gadījums. Es to redzēju vakar Ašerholā. Jauns vīrietis nokrita lejā no augšējā balkona.

Greisa skaļi ievilka elpu. Nabaga cilvēks! viņa izdvesa. Un…

-    Viņš nomira, sacīja Izabella. Viņu aizveda uz slimnīcu, bet tur konstatēja, ka viņš jau ir miris.

Greisa pār kafijas tasi paskatījās uz Izabellu. Vai viņš nolēca pats? saimniecības vadītāja jautāja.

Izabella papurināja galvu. Nav nekāda iemesla tā domāt. Viņa apklusa. Šāda iespēja viņai nemaz nebija ienākusi prātā. Tādā veidā cilvēki nemēdz darīt sev galu: ja kāds vēlas lēkt lejā, viņš iet uz Fortas tiltu vai, ja zeme šķiet labāka nekā ūdens, uz Dīna tiltu. Dīna tilts… Ratvens Tods par to laikam bija uzrakstījis dzejoli, minēdams, ka dzelzs izciļņi uz tilta malām "dīvaini atvaira pašnāvniekus". Dīvaini tāpēc, ka nelielas sāpes, šķiet, neko nevarētu nozīmēt pilnīgas iznīcības priekšā. Izabellas domas brīdi kavējās pie Ratvena Toda: šis cilvēks ir pilnīgi aizmirsts, kaut gan rakstījis izcilu dzeju; viena viņa rinda, kā Izabella reiz bija teikusi, atsver piecdesmit Makdairmida rindas, par spīti viņa pozēšanai, un tomēr neviens vairs neatceras Ratvenu Todu.

Izabella vienu reizi bija redzējusi Makdairmidu; tolaik viņa bija vēl skolniece un kopā ar tēvu gāja pa Hanoverstrītu garām Milnza bāram. Dzejnieks bija iznācis no bāra kopā ar garu cienījama izskata vīrieti, kas bija sveicinājis Izabellas tēvu. Tēvs bija iepazīstinājis Izabellu ar viņiem abiem, un garais vīrietis bija galanti paspiedis Izabellas roku, un Makdairmids bija pasmaidījis un pamājis ar galvu. Izabella atcerējās, ka viņu toreiz ļoti pārsteigušas Makdairmida acis, kas šķita izstarojam griezīgu, zilu gaismu. Viņam mugurā bija skotu tradicionālie svārki un rokā apbružāts ādas portfelis, ko viņš spieda pie krūtīm, it kā sargādamies no aukstuma.

Vēlāk tēvs viņai bija teicis: Vislabākais dzejnieks un visdaudzvārdīgākais dzejnieks Skotijā, viens blakus otram.

-     Kurš bija kurš? Izabella bija pajautājusi. Skolā viņiem mācīja Bērnsu, mazliet arī Remziju un Henrisonu, bet neko nestāstīja par mūsdienu dzeju.

-    Makdairmids jeb īstajā vārdā Kristofers Grivs ir visdaudzvārdīgākais. Vislabākais ir Normens Makkeigs, tas garākais. Bet viņš nekad neiemantos plašu atzinību, jo skotu literatūrā šodien ir tikai žēlabas un vaidi, un dvēseles ievainojumi. Tēvs bija bridi klusējis, tad pajautājis: Vai tu saproti, par ko es runāju?

Un Izabella bija atbildējusi: Nē.

Greisa vēlreiz jautāja: Kā tu domā, vai viņš nolēca pats?

-     Mēs neredzējām, kā viņš pārkrita pāri malai, Izabella atbildēja, locīdama avīzi tā, lai virspusē paliktu krustvārdu mīkla. Redzējām tikai to, kā viņš krīt pēc tam, kad bija, visticamākais, paslīdējis. To es pastāstīju policijai. Vakar vakarā viņi pierakstīja manu liecību.

-     Cilvēki nemēdz tik vienkārši paslīdēt, norūca Greisa.

-     Kā nu ne, Izabella iebilda. Cilvēki paslīd bieži. Tas notiek visu laiku. Reiz es lasīju par vīrieti, kas liktenīgi paslīdējis sava medus mēneša laikā. Jaunais pāris apceļoja Dienvidamerikas ūdenskritumus, un vīrietim paslīdēja kāja.

Greisa savilka uzacis. Es zinu sievieti, kas nokrita no klints kraujas, viņa teica. Tepat Edinburgā. Ari viņai tas bija medus mēneša ceļojums.

-     Redzi nu! sacīja Izabella. Tātad paslīdēja.

-     Daži tomēr domāja, ka viņu pagrūda, Greisa nepadevās. Virs pirms dažām nedēļām bija apdrošinājis viņas dzīvību. Viņš pieprasīja naudu, bet apdrošināšanas firma atteicās maksāt.

-      Droši vien reizēm tā notiek. Dažus pagrūž. Daži paslīd. Izabella brīdi klusēja, domādama par jauno pāri Dienvidamerikā: ūdenskrituma sīkās lāsītes virmo augšup, vīrietis kūleņodams iekrīt baltajās putās, jaunā sieva skrien pa taku atpakaļ, un visu apņem tukšums. CilvēkijņjlēļЈ ©eiis otru un tāpēc bija viegli ievainojami: nieka s^kdis nar mvti malai, un visa dzīve pilnīgi pārvēršas.

Izabella paņēma kafijas tasi un devās ārā no virtuves. Greisai labāk patika strādāt, ja neviens uz viņu neskatījās, un Izabellai patika rīta istabā risināt krustvārdu mīklu, raugoties ārā dārzā. Tādu rituālu viņa bija ievērojusi gadiem ilgi kopš brīža, kad atgriezās šajā mājā, līdz pat šai dienai. Krustvārdu mīkla bija dienas sākums, un pēc tam viņa izlasīs ziņas, cenzdamās vairīties no primitīvajām tiesu prāvām, kas, šķiet, ieņēma arvien lielāku vietu avīžu slejās. Apbrīnojama bija apsēstība ar cilvēku vājībām un neveiksmēm; ar citu dzīves traģēdijām; ar banālajām aktieru un dziedātāju dēkām. Protams, cilvēku vājības ir jāzina, tāpēc ka tās gluži vienkārši ir, taču tīksmināšanās par tām Izabellai šķita slimīga novirze vai pat liekulīgas moralizēšanas paveids. Un tomēr, viņa sev teica, vai tad es pati neko tādu nelasu? Lasu. Esmu tikpat slikta kā visi citi, un mani pievelk šie skandāli. Viņa skumīgi pasmaidīja, ieraudzīdama virsrakstu "Mācītāja negods satriec draudzi". Protams, viņa to izlasīs, tāpat kā to lasīs visi citi, kaut gan viņa zināja, ka aiz šī stāsta slēpjas personīga traģēdija un visi ar to saistītie sarežģījumi.

Izabella pabīdīja rīta istabas krēslu tā, lai varētu sēdēt pie loga. Diena bija skaidra, un saules stari rotaļājās ziedošajās ābelēs, kas auga gar sētas apjoztā dārza vienu malu. Šogad ābeles bija uzziedējušas vēlu, un Izabella nezināja, vai šovasar tām būs āboli. Laiku pa laikam koki bija pilnīgi tukši un nenobriedināja nevienu augli, bet pēc tam, nākamajā gadā, zari vai lūza no mazu, sarkanu ābolīšu pārbagātības, un viņa tos lasīja un gatavoja pikantus konservus un mērces pēc mātes atstātajām receptēm.

Izabellas māte viņas svētā amerikāņu māte bija mirusi, kad Izabellai bija vienpadsmit gadu, un atmiņas par viņu bija diezgan pabalējušas. Mēneši un gadi saplūda cits citā, un iztēlē glabātā seja, kas vakaros bija lūkojusies lejup, guldinot un ievīstot segā mazo meiteni, bija kļuvusi diezgan neskaidra. Tomēr Izabella aizvien vēl atmiņās dzirdēja mātes balsi, kas skanēja kaut kur sirds dziļumos, maigo, dienvidniecisko balsi, par kuru tēvs bija teicis: tā viņam atgādinot sūnas uz kokiem un tēlus no Tenesija Viljamsa lugām.

Sēdēdama rīta istabā ar otro kafijas tasi uz nelielā stikla galdiņa, Izabella secināja, ka ar krustvārdu miklu nonākusi strupceļā jau neticami agri. Viens horizontālais minējums bija tīrā dāvana, gandrīz vai apvainojums: "Azartspēļu industrijas ierīce ar monētām paredzētu spraugu". Vienroku laupītāji. Bet pēc vairākiem šādiem vārdiem viņa nonāca pie diviem citiem minējumiem, kas palika neatrisināti un sabojāja visu pārējo mīklu. Izabella jutās kā neveiksminiece un piktojās pati uz sevi. Pēc kāda laika atbildes radīsies pašas un dienas gaitā ieņems savas vietas, tomēr pagaidām viņa bija cietusi sakāvi.

Protams, Izabella zināja, kāds tam iemesls. Iepriekšējā vakara notikumi viņu bija satraukuši varbūt pat vairāk, nekā viņa apzinājās. Viņa ilgi nebija varējusi aizmigt un pamodusies pāris stundu pēc pusnakts, tad piecēlusies no gultas un nogājusi lejā izdzert glāzi piena. Viņa bija mēģinājusi lasīt, taču nespējusi koncentrēt uzmanību, tāpēc izslēgusi gaismu un gulējusi nomodā, domādama par bojā gājušo puisi un viņa glīto, rāmo seju. Vai viņa justos citādi, ja mirušais būtu vecāks cilvēks? Vai smeldze būtu tikpat asa, ja nevarīgi saļimusī galva būtu bijusi sirma un sejā redzamas vecuma rievas, nevis jaunības svaigums?

Saraustīts naktsmiegs un pārdzīvotais trieciens gluži saprotams, ka šie itin vienkāršie atrisinājumi nedevās rokā. Izabella nosvieda avīzi un piecēlās. Viņa vēlējās kādam izkratīt sirdi, pārrunāt ar kādu to, kas noticis iepriekšējā vakarā. Turpināt šīs pārrunas ar Greisu nebija jēgas, jo viņa atkal nodotos neticamiem pieļāvumiem un kavētos garos stāstos par nelaimēm, ko saklausījusies no saviem paziņām. Ja pilsētu leģendām kaut kur jāsākas, Izabella nodomāja, tās varētu sākties ar Greisu. Viņa nolēma aizstaigāt līdz Brantsfīldai un aprunāties ar savu brāļameitu Ketu. Ketai piederēja gatavu ēdienu veikals rosīgā pilsētas vietā un iecienītā iepirkšanās rajonā, un, ja apmeklētāju nebija pārāk daudz, viņa labprāt atļāvās pārtraukumu, lai kopā ar savu tanti izdzertu tasi kafijas.

Keta prata just līdzi, un, ja Izabella juta nepieciešamību sakārtot domas un palūkoties uz notikumiem no malas, brāļameita bija pirmais atbalsta punkts. Ari Ketai bija tāpat. Kad viņai radās grūtības ar vīriešu kārtas draugiem un tādas grūtības šķita Ketas dzīves neatņemama sastāvdaļa -, tās allaž tika pārspriestas kopā ar Izabellu.

-    Tu, protams, zini, ko es tev teikšu, Izabella bija viņai sacījusi pirms sešiem mēnešiem, tieši pirms Tobija ierašanās.

-    Un tu savukārt zini, ko es tev atbildēšu.

-    Jā, Izabella piekrita, droši vien zinu. Un es zinu ari to, ka man nevajadzētu neko teikt, jo nav pareizi mācīt citiem, kas jādara. Bet…

-     Bet tu domā, ka man vajadzētu atgriezties pie Džeimija?

-     Tieši tā, Izabella atbildēja, domādama par Džeimiju, vīrieti ar pievilcīgu smaidu un skaistu tenora balsi.

-    Jā, Izabella, bet tu taču zini, vai ne? Tu zini, ka es viņu nemīlu. Gluži vienkārši nemīlu.

Uz to atbildes vairs nebija, un saruna bija beigusies ar dompilnu klusumu.

Izabella paņēma mēteli, uzsauca Greisai, ka aiziet un pusdienās mājās nebūs. Viņa nebija pārliecināta, ka Greisa ir dzirdējusi kaut kur dziļāk mājā gaudoja putekļu sūcējs -, tāpēc iesaucās vēlreiz. Putekļu sūcējs apklusa, un Greisa atbildēja.

-     Negatavo pusdienas! Izabella paziņoja. Es neesmu sevišķi izsalkusi.

Kad viņa ieradās veikaliņā, Keta izskatījās diezgan aizņemta. Pie letes stāvēja vairāki apmeklētāji, un divi cītīgi nodarbojās ar vīna izvēli, rādīdami uz etiķetēm un pārspriezdami Brunello labās īpašības salīdzinājumā ar Chianti, bet Keta tikmēr deva citam pircējam nogaršot siera šķēli no liela pecorino kluča uz marmora griežamā dēlīša. Pamanījusi Izabellu, viņa pasmaidīja un bez vārdiem pamāja sveicienu. Izabella parādīja uz vienu no galdiņiem, pie kuriem Keta apmeklētājiem pasniedza kafiju, viņa pagaidīs tur, līdz pircēji būs apkalpoti.

Blakus galdiņam, rūpīgi sakrauti kaudzē, gulēja dažādu Eiropas valstu žurnāli un avīzes, un Izabella paņēma divas dienas vecu Corriere della Sera eksemplāru. Viņa labi lasīja itāliski, tāpat kā Keta, un, pāršķīrusi Itālijas politikai atvēlētās lappuses jo tā viņai šķita neizprotama -, pievērsās kultūras ziņām. Tur bija garš raksts par Kalvīno daiļrades pārvērtēšanu un neliels La Scala nākamās sezonas plānu apraksts. Izabella nosprieda, ka neviens no tiem viņu neinteresē: visi operas rakstā minēto dziedātāju vārdi viņai bija sveši, un Kalvīno, pēc viņas domām, nekāds pārvērtējums nebija vajadzīgs. Atlika pievērsties rakstam par kādu albāņu kinorežisoru, kas kļuvis populārs Romā un cenšas uzņemt filmas par savu dzimto zemi. Raksts izrādījās saturīgs: pēc visa spriežot, Hodžas Albānijā vispār nav bijis fotoaparātu un kameru, ja neņem vērā tos, kas piederēja drošības policijai, lai tā varētu fotografēt aizdomīgās personas. Režisors atklāja, ka tikai trīsdesmit gadu vecumā viņam radusies iespēja darboties ar jebkādām fotografēšanas ierīcēm. "Es viscaur trīcēju," viņš rakstīja. "Man šķita, ka nosviedīšu aparātu zemē."

Izabella beidza lasīt rakstu un nolika avīzi malā. Nabaga cilvēks! Tik daudzi gadi izšķiesti gluži bez jēgas. Apspiestībā un laupītu izdevību gūstā pagājuši veseli cilvēku mūži. Pat tad, ja cilvēki zināja vai nojauta, ka tas reiz beigsies, daudzi noteikti saprata, ka viņu laiks tad būs jau pagājis. Vai palīdz apziņa, ka bērni varbūt iegūs to, kas bija liegts pašiem? Izabella paskatījās uz Ketu. Ketai bija divdesmit četri gadi, un viņa īstenībā nekad nebija apjautuši, kā ir, ja puse vai gandrīz puse pasaules nespēj sarunāties ar otru pusi. Viņa bija pavisam jauniņa, kad sagruva Berlīnes mūris, un Staļins un Hitlers, un visi citi tirāni viņai nozīmēja tikai tālīnus vēstures tēlus, gandrīz tikpat tālus kā Bordžijas. Interesanti, kas ir reāli biedēkļi Ketai, Izabella nodomāja. Kas ir tie, kas biedē viņas paaudzi, ja tādi vispār ir? Pirms dažām dienām Izabella bija dzirdējusi kādu pa radio stāstām, ka bērniem vajagot mācīt šādu nostādni: ļaunu cilvēku nav, ļauns ir tikai tas, ko cilvēki dara. ŠI atziņa bija piesaistījusi viņas uzmanību; viņa tajā bridi bija atradusies virtuvē un apstājusies uz vietas, noraudzīdamās, kā koku lapas ārā šūpojas uz debesu fona. Ļaunu cilvēku nav. Vai runātājs patiešām tā teica? Vienmēr atrodas cilvēki, kas ir gatavi pavēstīt kaut ko tamlīdzīgu, kaut vai tikai tādēļ, lai parādītu, ka nav vecmodīgi. Diez vai tādus vārdus kāds dzirdētu no albāņu kinorežisora, kas bija dzīvojis ļaunuma gūstā kā četrās cietuma sienās.

Izabella attapās, ka viņas skatiens piekalts etiķetei uz olīveļļas pudeles, kuru Keta bija nolikusi redzamā vietā uz plauktiņa līdzās galdam. Etiķete bija zīmēta deviņpadsmitā gadsimta zemnieciskajā stilā, ar ko itālieši mēdz apliecināt lauksaimniecības produktu kvalitāti. Šī nav fabrikas prece, zīmējums šķita vēstām, šī ir īsta manta no īstas lauku saimniecības, kurā šeit zīmētās sievietes spiež eļļu no pašu olīvām un kurā mīt lieli, balti vērši ar tīkamu dabas smaržu, un fonā rosās ūsains lauksaimnieks ar kapli rokās. Tie visi ir krietni cilvēki, kas tic ļaunumam, Jaunavai Marijai un veselam baram svēto. Tomēr skaidrs, ka šodien viņu vairs nav un eļļa droši vien nākusi no Ziemeļāfrikas, bet pudelēs to pildījuši ciniski neapolitāņu biznesmeņi, kas ticību un cieņu Jaunavai Marijai apliecina tikai vārdos un, visdrīzāk, tad, kad to dzird viņu mātes.

Tu esi aizdomājusies, sacīja Keta, apsēzdamās blakuskrēslā. Es vienmēr redzu, kad tu domā dziļas domas. Tu izskaties sapņaina.

Izabella pasmaidīja. Es domāju par Itāliju, par ļaunumu un tamlīdzīgiem tematiem.

Keta noslaucīja rokas dvielītī. Bet es domāju par sieru, viņa teica. Tur tā sieviete nogaršoja astoņas itāliešu sieru šķirnes un beigās nopirka mazu gabaliņu lauku čedara.

-    Vienkārša gaume, sacīja Izabella. To viņai nevar pārmest.

-    Esmu secinājusi, ka mani neaizrauj plaša publika, Keta teica. Man patiktu vadīt privātveikalu. Tur drīkstētu nākt tikai tie, kas kļuvuši par biedriem. Un man iepriekš vajadzētu viņus novērtēt un apstiprināt. Tāpat kā jūs darāt savā filozofu klubā, vai kā viņu tur sauc.

-     Svētdienas filozofu klubs nav sevišķi aktīvs, Izabella sacīja. Bet drīzumā mums tomēr ir paredzama sanāksme.

-    Tas ir ļoti labs pasākums, teica Keta. Es arī aizietu, bet svētdiena man ir ļoti neērta diena. Nekad nevaru to saplānot tā, lai kaut ko izdarītu. Tu jau zini, kā tas ir. Zini, vai ne?

Izabella zināja. Šķiet, šī pati liksta bija apsēdusi arī filozofu kluba biedrus.

Keta uzmanīgi paskatījās uz viņu. Vai viss kārtībā? Tu izskaties mazliet tāda kā nomākta. Tu jau zini, ka es vienmēr to pamanu.

Izabella bridi klusēja. Viņa pievērsa skatienu galdauta rakstam un pēc tam paskatījās uz brāļameitu. Taisnība. Laikam es tiešām nejūtos īpaši priecīga. Vakar vakarā notika kaut kas briesmīgs. Un es to redzēju.

Keta sarauca pieri un pasniedzās, lai uzliktu roku uz Izabellas plaukstas. Kas notika?

-     Vai tu esi lasījusi šārita avīzi? -Jā-

-     Vai redzēji ziņu par jauno cilvēku Ašerholā?

-    Jā, Keta atbildēja. Redzēju.

-     Es biju tur, Izabella vienkārši teica. Redzēju, kā viņš nokrita no galerijas. Tieši manu acu priekšā.

Keta viegli saspieda viņas roku. Man ļoti žēl, viņa teica. Tas noteikti bija briesmīgi. Pēc īsa klusuma brīža viņa piebilda: Starp citu, es zinu, kas viņš bija. Šorīt viena no apmeklētājām man pastāstīja. Es viņu drusku pazinu.

Kādu laiciņu Izabella nesacīja neko. Viņa bija gatavojusies tikai izstāstīt Ketai par notikušo, taču nebija iedomājusies, ka Keta varētu pazīt šo nelaimīgo krītošo puisi.

-      Viņš dzīvoja netālu no šejienes, Keta stāstīja tālāk. Mārčmontā. Šķiet, vienā no tiem dzīvokļiem, kas ir pašā Medouzas malā. Laiku pa laikam viņš iegriezās šeit, bet patiesībā es biežāk redzēju viņa dzīvokļa biedrus.

-     Kas viņš bija? Izabella jautāja.

-    Man šķiet, viņu sauca Marks, Keta atbildēja. Kāds man teica ari viņa uzvārdu, bet to es vairs neatceros. Šorīt te bija ienākusi kāda apmeklētāja, kas viņus pazina tuvāk, un pastāstīja man, kas noticis. Es jutos gluži satriekta tāpat kā tu.

-   Viņus? Izabella pārjautāja. Vai viņš bija precējies vai… Viņa apklusa. Cilvēki bieži vien nepūlas precēties, viņai bija sev jāatgādina, tomēr daudzos gadījumos tas nozīmē to pašu. Bet kā par to mēdz jautāt? Vai viņam bija dzīvesbiedre? Bet dzīvesbiedri var nozīmēt ļoti daudz ko gan gluži īslaicīgas vai nesenas attiecības, gan vīru vai sievu ar piecdesmit gadu stāžu. Varbūt jāsaka vienkārši tā: vai bija vēl kāds cits? Pietiekami neskaidrs formulējums, lai ietvertu visu.

Keta papurināja galvu. Domāju, ka ne. Viņam bija divi dzīvokļa biedri. Trijatā īrēja dzīvokli. Vēl viens puisis un viena meitene. Meitene ir no rietumu puses, no Glāzgovas vai Glāzgovas apkārtnes, un viņa ir tā, kas reizēm nāk šurp. Par to otru es daudz neko nezinu. Laikam viņu sauc Nīls, bet varbūt es kļūdos.

Ketas palīgs, kluss jauns vīrietis, vārdā Edijs, kas vienmēr vairījās skatīties acīs, atnesa viņām pa tasei karstas kafijas ar pienu. Izabella pateicās un pasmaidīja, taču Edijs skatījās garām un steigšus atgriezās savā vietā aiz letes.

-    Kas Edijam kait? Izabella čukstus jautāja. Viņš nekad neskatās uz mani. Es taču neesmu tik briesmīga, ko?

Keta pasmaidīja. Edijs ļoti centīgi strādā, viņa atbildēja. Un viņš ir godīgs.

-     Bet viņš nekad nevienam neskatās acis!

-    Tam droši vien ir savs iemesls, Keta teica. Pirms pāris dienām es viņu vakarā nejauši ieraudzīju sēžam aizmugures istabā uz galda saslietām kājām. Viņš bija saņēmis galvu rokās, un es pirmajā bridi neaptvēru, ka viņš raud.

-    Kāpēc? jautāja Izabella. Vai viņš tev pateica?

Keta vilcinājās ar atbildi. Kaut ko pateica. Bet necik daudz.

Izabella gaidīja, taču drīz saprata, ka Keta nevēlas runāt par to, ko Edijs viņai stāstījis. Keta atgriezās pie iepriekšējā vakara temata. Kā tas puisis varēja nokrist no galerijas, vai tad virs apmales nav misiņa margu, kuru tiešais mērķis ir novērst tādu nejaušību? Vai tā varēja būt pašnāvība? Vai kāds patiešām varētu lēkt no turienes lejā? Tas būtu ļoti egoistisks paņēmiens, jo kāds taču varēja atrasties lejā zem viņa un tas būtu ievainots vai pat nogalināts!

-      Tā nebija pašnāvība, Izabella pārliecināti atbildēja. Noteikti ne.

-     Kā tu to zini? jautāja Keta. Tu teici, ka neesot redzējusi, kā viņš pārkrīt pāri malai. Kā tu vari būt tik pārliecināta?

-    Viņš krita ar galvu pa priekšu, Izabella teica, atcerēdamās žaketi un kreklu, ko zemes pievilkšanas spēks rāva lejup, un atsegto vidukli. Viņš bija atgādinājis zēnu, kas lec ūdenī no klints, tikai lejā nebija jūras.

-     Un kas par to? Droši vien cilvēki krītot apmetas otrādi. Tas jau nu gan neko nenozīmē.

Izabella papurināja galvu. Tam nebūtu pieticis laika. Atceries, viņš taču bija tieši virs mums. Un pašnāvības lēcienos cilvēki neieņem nirēja pozu. Viņi krīt ar kājām pa priekšu.

Keta brīdi padomāja. Droši vien tā bija taisnība. Avīzēs palaikam parādījās fotoattēli ar cilvēkiem, kas lec lejā no ēkām vai tiltiem, un parasti tie krita ar kājām pa priekšu. Un tomēr šķita pārāk neticami, ka cilvēks var nejauši pārkrist pāri margām, ja vien šīs margas nebija zemākas, nekā viņai palicis atmiņā. Kad viņa nākamreiz būs Ašerholā, vajadzēs paskatīties.

Kādu laiku abas sievietes klusēdamas malkoja kafiju. Tad Keta pārtrauca klusumu: Tu noteikti jūties briesmīgi! Atceros, kad es redzēju nelaimes gadījumu Džordžstrītā, man ari bija drausmīga sajūta. Redzēt kaut ko tādu savām acīm patiešām ir satriecoši.

-    Tici, es nenācu šurp tādēļ, lai sēdētu un vaidētu, Izabella teica. Nudien negribu darīt nelaimīgu ari tevi. Lūdzu, piedod!

-    Tev nav jāatvainojas, sacīja Keta, saņemdama Izabellas roku. Sēdi te, cik ilgi vien vēlies, un vēlāk mēs varam kopā iziet pusdienās. Es pat varētu paņemt brīvu pēcpusdienu un pabūt kopā ar tevi. Ko tu par to saki?

Izabella jutās pateicīga par piedāvājumu, taču viņa pēcpusdienā vēlējās pagulēt. Turklāt nebūtu labi sēdēt pie galdiņa ilgāku laiku, jo tas paredzēts apmeklētājiem.

-    Varbūt tu vari šodien atnākt pie manis vakariņās, viņa piedāvāja. Es kaut ko sarūpēšu.

Keta pavēra muti, lai kaut ko teiktu, taču vilcinājās. Izabella to redzēja. Tātad Keta šovakar grasās iziet kopā ar kādu no saviem draugiem.

-    Es ļoti labprāt to gribētu, Keta beidzot atbildēja, bet lieta tāda, ka man šovakar sarunāta tikšanās ar Tobiju. Mēs gribējām pasēdēt krodziņā.

-     Skaidrs, Izabella aši sacīja. Tad kādu citu reizi.

-     Bet varbūt mēs varam aiziet pie tevis kopā ar Tobiju? Keta ierosināja. Viņš par to noteikti priecātos. Es varētu sagatavot kādas uzkodas un paņemt tās līdzi.

Izabella gandrīz gribēja atteikties, jo viņai šķita, ka jaunais pāris diezin vai īstenībā vēlas vakariņot kopā ar viņu, taču Keta kļuva uzstājīga, un beidzot viņas vienojās, ka Keta ar Tobiju ieradīsies pie Izabellas drīz pēc astoņiem. Kad Izabella izgāja no veikaliņa un devās mājup, viņas domas kavējās pie Tobija. Šis puisis bija ienācis Ketas dzīvē pirms dažiem mēnešiem, un Izabellā viņš izraisīja zināmas bažas, tāpat kā Ketas iepriekšējais draugs Endrū. Grūti bija pateikt, kāds konkrēts iemesls ir šīm bažām, taču Izabella jutās pārliecināta, ka nemaldās.

3

Tajā pēcpusdienā viņa ļāva sev izgulēties. Pamodusies īsi pirms pieciem, viņa jutās krietni labāk. Greisa bija aizgājusi, bet atstājusi uz virtuves galda zīmīti. "Kāds zvanīja. Neteica, kas viņš ir. Atbildēju, ka Tu esi aizmigusi. Viņš teica, ka zvanīšot vēlāk. Neizklausījās simpātisks." Izabella bija pieradusi, ka Greisa atstāj šādas zīmītes: ziņas tika nodotas līdz ar komentāriem par iesaistītajām personām. "Zvanīja tas cauruļu labotājs, kuram es nekad neesmu uzticējusies, un teica, ka rit atnākšot šurp. Cikos, to gan nepateica." Vai arī: "Kamēr Tu biji izgājusi, tā sieviete atnesa grāmatu, ko bija aizņēmusies. Beidzot!"

Parasti Greisas piezīmes Izabellu mulsināja, taču gadu gaitā viņa bija ievērojusi, ka Greisas vērīgums reizēm ir itin noderīgs. Greisa reti maldījās attiecībā uz cilvēku raksturu, un viņas spriedums reizēm bija iznīcinošs. Bieži tas tika izteikts vienā vārdā, piemēram, "melis", "blēdis" vai "dzērājs". Ja Greisas domas bija labvēlīgas, izteikumi mēdza būt garāki: "ļoti cēlsirdīgs" vai "patiešām lādzīgs", taču šādus cildinājumus izpelnīties nebija viegli. Reiz Izabella bija mēģinājusi izdibināt, kāds pamatojums ir Greisas vērtējumiem, bet Greisa bija atbildējusi izvairīgi.

-    To es nevaru pateikt, viņa bija sacījusi. Cilvēka daba ir ļoti viegli izlasāma. Tas ir viss.

-    Bet bieži gadās, ka viņos ir daudz vairāk nekā tas, ko tu redzi, Izabella bija iebildusi. Cilvēku īpašības izpaužas tikai tad, kad viņus iepazīst tuvāk.

Greisa bija paraustījusi plecus. Ir daži, kurus es nemaz negribu iepazīt tuvāk.

Ar to saruna bija beigusies. Izabella zināja, ka viņai nekad neizdosies mainīt Greisas domas. Greisas pasaule bija ļoti skaidra: pirmām kārtām ir Edinburga un ir vērtības, kuras Edinburga atbalsta; un ārpus tā ir pārējā pasaule. Pats par sevi saprotams, ka Edinburgai ir taisnība un ka pats labākais, uz ko var cerēt, ir tas, ka cilvēki ar citādiem uzskatiem beigu beigās nonāks pie pareizā domāšanas veida. Kad Greisa bija tikko stājusies darbā neilgi pēc Izabellas tēva saslimšanas Izabella bija jutusies ļoti pārsteigta, ka vēl ir kāds, kas tik stingri turas pasaulē, kura viņai šķita jau lielā mērā atkāpusies pagātnē, rāmās Edinburgas pasaulē, kas balstījās uz stingri iedibinātu hierarhiju un skotu prezbiteriešu ciešo pārliecību. Greisa bija pierādījusi, ka Izabella maldās.

Tā bija pasaule, no kuras nācis Izabellas tēvs, taču viņš no tās bija gribējis atsvabināties. Viņš bija advokāts, viens no vairāku dzimtas paaudžu advokātiem. Viņš būtu varējis palikt pats sava tēva un vectēva pasaulē pasaulē, kas sastāv no pilnvarām un rīkojuma dokumentiem, taču jau studiju gados viņš bija iepazinis starptautisko likumdošanu un plašāku iespēju pasauli. Viņš bija iestājies Hārvarda Universitātē, lai iegūtu maģistra grādu līgumu tieslietās, un Hārvarda Universitāte būtu varējusi ļaut viņam izrauties no agrākās dzīves, taču tas nebija izdevies. Uz tēvu tika izdarīts morāls spiediens, lai viņš atgrieztos Skotijā. Viņš gandrīz palika Amerikā, taču pēdējā brīdī izlēma braukt atpakaļ un atveda līdzi savu jauno sievu, ar ko bija iepazinies un apprecējies Bostonā. Atgriezies Edinburgā, viņš tika ievilkts atpakaļ ģimenes advokātu darbā, kas viņu nekad nedarīja laimīgu. Kādā neuzmanības brīdī viņš bija izmetis meitai, ka uzskatot visu savu darba mūžu par piespriestu sodu, kas jāizcieš, gribi vai negribi, un šāds spriedums bija satriecis Izabellu. Tieši šī iemesla pēc viņa pirms stāšanās universitātē bija atbīdījusi malā jebkādas domas par karjeru un izvēlējusies specialitāti, kas viņu patiešām interesēja, filozofiju.

Ģimenē bija divi bērni Izabella un viņas jaunākais brālis. Izabella bija mācījusies Edinburgas skolā, bet brālis divpadsmit gadu vecumā tika aizsūtīts uz internātskolu Anglijā. Vecāki viņam bija izvēlējušies skolu, kas pazīstama ar intelektuāliem sasniegumiem un nelaimīgiem audzēkņiem. Ko gan tur varēja gaidīt? Salikt kopā piecsimt zēnus, kas atrauti no pasaules, nozīmēja radīt vidi, kurā bija visas iespējas zelt cietsirdībai un ļaunumam, un tieši tā arī notika. Brālis bija kļuvis nelaimīgs un nocietinājies tīrās pašaizsardzības dēļ rakstura bruņas, Izabella nodomāja, tās pašas, par kurām runāja Vilhelms Reihs; tās radīja nelaimīgus cilvēkus, kas runā ļoti piesardzīgi un tikai pusbalsī. Pēc universitātes, no kuras brālis aizgāja, neieguvis grādu, viņš sāka strādāt Londonas Sitijas tirdzniecības bankā un dzīvoja klusu, pareizu dzīvi, darīdams visu, kas jādara tirdzniecības bankas ierēdnim. Viņi ar Izabellu nekad nebija bijuši tuvi draugi, un, pieaudzis būdams, viņš tikai retumis sazinājās ar māsu. Viņš man ir tikpat kā svešinieks, Izabella domāja, draudzīgs, bet atturīgs svešinieks, un vienīgā aizraušanās, ko viņa brāli spēja saskatīt, bija arvien augošā interese par krāsainu vecu akciju un obligāciju kolekcionēšanu: Dienvidamerikas dzelzceļa akcijas, cara laika ilgtermiņa obligācijas, liela, krāsaina kapitālisma pasaule. Taču reiz Izabella bija pajautājusi, kas slēpjas aiz šīm krāšņi iespiestajām īpašuma zīmēm. Četrpadsmit stundu darba dienas plantācijās? Cilvēki, kas strādāja par žēlastības grašiem, līdz tos tiktāl novārdzināja silikoze vai saindēja toksīni, ka tie vairs nespēja strādāt? (Attālinātas pārestības, viņa nodomāja: interesants morāles filozofijas temats. Vai pagātnes pārestības mums šķiet mazākas vienkārši tāpēc, ka tās ir zaudējušas klātesamības spilgtumu?)

Izabella iegāja pieliekamajā un sameklēja nepieciešamo, lai pagatavotu Ketai un Tobijam risoto. Viņas receptei vajadzēja baravikas, un to krājumi atradās muslīna maisiņā. Izabella paņēma riekšavu kaltēto sēņu, ieelpodama neparasto, sāļi pikanto smaržu, ko bija grūti ar kaut ko salīdzināt. Varbūt ar rauga ekstraktu? Sēnes pusstundu jāpamērcē un pēc tam tumšajā šķidrumā jāvāra rīsi. Izabella zināja, ka Ketai garšo risoto un ka šī ir viņas iecienītākā recepte, un Tobijs droši vien ēdīs jebko. Keta viņu vienreiz jau bija atvedusi līdzi uz vakariņām, un tieši tajā reizē Izabellai bija radušās šaubas.

Tomēr jābūt uzmanīgai, lai nesāktu izteikt Greisas cienīgus spriedumus. "Neuzticams." Tā viņai bija jau gadījies.

Izabella atgriezās virtuvē un ieslēdza radio. Ziņu programma gāja uz beigām, un pasaulē, kā parasti, valdīja juceklis. Kari un baumas par kariem. Tika uzstājīgi izjautāts kāds politiķis, valdības ministrs, taču viņš izvairījās no atbildes. Nekādas krīzes neesot, viņš teica. Uz visu vajagot raudzīties perspektīvā.

Bet krīze taču ir, nemitējās intervētājs; krīze gluži vienkārši ir!

Tas ir uzskatu jautājums, un esmu pārliecināts, ka cilvēkus nevajag satraukt pirms laika.

Mulsinošās intervijas pašā karstumā pie ārdurvīm atskanēja zvans. Izabella ielika baravikas bļodā un cauri priekštelpai devās atvērt durvis. Greisa bija ierosinājusi, ka tajās vajadzētu ielikt "actiņu", lai pirms durvju atvēršanas varētu noskaidrot, kas ir atnācējs, taču Izabella to nebija izdarījusi. Ja kāds piezvanīja ļoti vēlu, viņa paskatījās caur vēstuļu kastītes spraugu, taču parasti atvēra durvis, neko nejautādama. Ja visi dzīvotu aiz barjerām, cilvēku norobežošanās būtu nepanesama.

Vīrietis, kas stāvēja aiz sliekšņa, bija pagriezis Izabellai muguru un vēroja priekšdārziņu. Kad atvērās durvis, viņš strauji pagriezās atpakaļ, izskatīdamies gandrīz vainīgs, un pasmaidīja.

Vai jūs esat Izabella Delhauzija?

Viņa pamāja ar galvu. Jā. Skatiens neuzkrītoši pārslīdēja atnācējam. Vīrietis bija vecumā starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem, tumšiem, mazliet spurainiem matiem, ģērbies melnā vējjakā un tumši pelēkās biksēs, un izskatījās diezgan elegants. Viņam bija mazas, apaļas brilles un tumši sarkana kaklasaite. No krekla augšējās kabatas slējās pildspalva un kaut kas līdzīgs elektroniskai piezīmju grāmatiņai. Izabella domās dzirdēja Greisas balsi: "Izmanīgs."

-     Es esmu žurnālists, vīrietis teica, parādīdams vizītkarti ar savas avīzes nosaukumu. Mani sauc Džefrijs Makmanuss.

Izabella pieklājīgi pamāja ar galvu. Viņa šo avīzi nekad nelasītu.

-    Vai es varētu ar jums aprunāties? vīrietis jautāja. Cik man zināms, jūs bijāt lieciniece vakardienas nelaimīgajam notikumam Ašerholā. Vai jūs varētu man par to pastāstīt?

Izabella bridi vilcinājās, tomēr atkāpās priekštelpā un aicināja atnācēju ienākt. Makmanuss to darīja ātri, itin kā baidītos, ka viņa var pēkšņi pārdomāt. Tik nelāgs notikums! viņš teica, sekodams Izabellai uz dzīvojamo istabu mājas fasādes pusē. Briesmīgi, ka kaut kas tāds var gadīties.

Izabella pamāja, lai žurnālists apsēžas, un pati iekārtojās uz dīvāna blakus kamīnam. Viņa pamanīja, ka vīrietis apsēzdamies pārlaiž skatienu sienām, itin kā noteikdams gleznu vērtību. Izabella iekšēji noskurinājās. Viņai nepatika dižoties ar savu bagātību, un viņa allaž jutās neērti, ja kāds sāka to pētīt. Bet varbūt šis cilvēks par to neko lielu nezina. Glezna pie durvīm, piemēram, bija viens no agrīnajiem Peplo darbiem. Un nelielais eļļas gleznojums pie kamīna bija Stenlijs Spensers mets daļai no izrādes "Kad mēs, mirušie, mostamies".

-     Skaistas gleznas, žurnālists moži sacīja. Jums patīk māksla?

Izabella paskatījās uz viņu. Šis tonis bija labi pazīstams. Man tiešām patīk māksla. Jā. Man patīk māksla.

Vīrietis vēlreiz aplaida skatienu istabai. Es reiz intervēju Robiņu Filipsonu, viņš teica. Biju viņa studijā.

-    Tas jums droši vien likās ļoti interesanti.

-    Nē, viņš bez aplinkiem atbildēja. Man diemžēl nepatīk krāsu smarža. No tās man sāp galva.

Makmanuss spēlējās ar mehānisko zīmuli, izbīdīdams grafītu un atkal ievilkdams to atpakaļ. Vai drīkstu jautāt, ar ko jūs nodarbojaties? Tas ir, ja jūs strādājat.

-     Esmu žurnāla redaktore, Izabella atbildēja. Tas ir filozofijas žurnāls. "Praktiskās Ētikas Apskats".

Makmanuss savilka uzacis. Tad jau mums ir kopīgs amats, viņš teica.

Izabella pasmaidīja. Viņai gribējās sacīt "diezin vai!", tomēr viņa atturējās. Savā ziņā viesim bija taisnība. Izabella strādāja nepilnu darba dienu, un viņas pienākums bija vērtēt un rediģēt zinātniskus darbus, tomēr gala iznākums bija tāds, kā domāja Makmanuss, iespiestais vārds.

Izabella atgriezās pie sākotnējā temata. Vai par to, kas notika Ašerholā, ir kādas jaunas ziņas?

Makmanuss izņēma no svārku kabatas piezīmju blociņu un atsita to vaļā. Nekas liels, viņš atbildēja. Mums ir zināms, kas bija tas jaunais cilvēks un kāda bija viņa nodarbošanās. Esmu runājis ar viņa dzīvokļa biedriem un cenšos sazināties ar vecākiem. Droši vien šovakar būs iespēja ar viņiem parunāt. Viņi dzīvo Pērtā.

Izabella pārsteigumā iepleta acis. Viņš grasās doties pie mirušā vecākiem jau šovakar, pašā bēdu skaudrumā! Kāpēc? viņa jautāja. Kāpēc jums jārunā ar tiem nelaimīgajiem cilvēkiem?

Makmanuss pārvilka pirkstus spirālei, kas saistīja piezīmju blociņa lapas. Es par to rakstu stāstu, viņš teica. Man jāietver ikviens aspekts. Pat vecāki.

-    Bet tas taču viņus ārkārtīgi satrauks! Izabella teica. Ko viņi jums var pateikt? Vai gaidāt, lai viņi apliecina, ka ir nelaimīgi?

Makmanuss veltīja viņai skarbu skatienu. Sabiedrībai ir pamatota interese par šādām lietām, viņš teica. Redzu, ka jūs to nesaprotat, taču sabiedrībai ir tiesības saņemt informāciju. Vai jūs tur saskatāt problēmas?

Izabella gribēja teikt jā, taču nolēma neiesaistīties garākā sarunā ar šo apmeklētāju. Lai ko viņa sacītu par avīžniecības uzbāzību, tas nemainītu žurnālista attieksmi pret savu darbu. Ja viņam tiešām ir kādi sirdsapziņas pārmetumi par sērojošu tuvinieku traucēšanu, tad viņš tos prasmīgi pieklusinās un neizrādīs.

-    Ko jūs vēlaties uzzināt no manis, mister Makmanus? Izabella jautāja, pamezdama skatienu pulkstenī. Kafiju viņa bija nolēmusi nepiedāvāt.

-    Jā! Makmanuss atsaucās. Es, lūdzu, gribētu zināt, ko jūs redzējāt. Vienkārši izstāstiet man visu pēc kārtas!

-     Es redzēju ļoti maz, Izabella teica. Redzēju, kā viņš krita, un vēlāk redzēju, kā viņu uz nestuvēm iznesa ārā. Tas ir viss.

Makmanuss pamāja ar galvu. Jā, jā. Bet pastāstiet man par to! Kāds viņš krizdams izskatījās? Vai jūs redzējāt viņa seju?

Izabella paskatījās uz klēpī saliktajām rokām. Jā, viņa bija redzējusi seju un nodomājusi, ka ari krītošais cilvēks viņu ir redzējis. Acis bija plati ieplestas kā pārsteigumā vai šausmās. Viņa bija redzējusi šīs acis.

-    Kāpēc jūs gribat zināt, vai es redzēju viņa seju? Izabella jautāja.

-   Tā mums kaut ko varētu pavēstīt. Nu, saprotiet taču! Kaut ko par to, kā viņš jutās. Par to, kas notika.

Izabella kādu bridi raudzījās žurnālistā, cenzdamās apspiest nepatiku pret viņa dedzīgo interesi. Es neredzēju viņa seju. Diemžēl neko nevaru pateikt.

-    Bet jūs redzējāt viņa galvu! Vai tā bija pavērsta pret jums ar pakausi vai ar seju?

Izabella nopūtās. Mister Makmanus, viss notika ļoti ātri, apmēram sekundes laikā. Neko lielu es neredzēju. Tikai to, ka no augšas krīt cilvēka augums, un nākamajā mirklī viss bija galā.

-    Bet kaut ko pie viņa taču jūs ievērojāt! Makmanuss neatlaidās. Kaut ko jūs noteikti redzējāt. Cilvēka augums sastāv no sejas, rokām, kājām un tamlīdzīgi. Mēs redzam atsevišķas daļas tāpat kā visu kopumu!

Izabella domāja, vai labāk nelūgt šo vīrieti iet projām, un nolēma tūlīt tā darīt. Bet tad pēkšņi viņa jautājumi mainīja ievirzi.

-     Kas notika pēc tam? žurnālists jautāja. Ko jūs darījāt?

-    Es nogāju lejā, Izabella atbildēja. Foajē stāvēja cilvēku pulciņš. Visi bija ļoti satriekti.

-     Un tad jūs redzējāt, ka viņu iznes ārā? -Jā-

-     Un vai tajā brīdī jūs redzējāt viņa seju?

-     Laikam gan. Redzēju, ka viņš guļ uz nestuvēm.

-     Un ko jūs darījāt tālāk? Vai darījāt vēl kaut ko?

-    Es devos mājās, Izabella skarbi atbildēja. Pateicu policijai, ko zināju, un devos mājās.

Makmanuss rotaļājās ar zīmuli. Un tas bija viss, ko jūs darījāt? viņš jautāja.

-    Jā, Izabella atbildēja.

Makmanuss kaut ko pierakstīja piezīmju blociņā. Kāds viņš izskatījās uz nestuvēm?

Izabella juta, ka sirds sāk neganti dauzīties. Nav nekādas vajadzības kaut ko tādu pieciest vēl ilgāk. Šis cilvēks ir viesis savā ziņā viņas mājās, un, ja viņa vairs ilgāk nevēlas pārrunāt šo jautājumu, tad vienkārši jāpalūdz viņam doties projām. Izabella dziļi ievilka elpu. Mister Makmanus, viņa iesāka, es tiešām nedomāju, ka mums ir jēga to visu apspriest. Nesaprotu, kāds tam sakars ar ziņojumu, ko jūs vēlaties publicēt par notikušo. Jauns cilvēks ir nokritis no augstuma un nosities. Skaidrs, ka ar to pilnīgi pietiek. Vai jūsu lasītājiem jāzina vēl kaut kas par to, kāds viņš izskatījās, krizdams lejā? Ko tie cer izlasīt? Ka viņš krizdams smējās? Ka izskatījās jautrs, gulēdams nestuvēs? Un nabaga vecāki ko jūs gaidāt no viņiem? Gribat uzzināt, ka viņi ir satriekti? Nudien, spoža doma!

Makmanuss iesmējās. Nemāciet, kā man jādara savs darbs, Izabella!

-     Patiesībā mis Delhauzija.

-    Ak jā, mis Delhauzija. Vietējās draudzes vecmeita. Vīrietis mirkli apklusa. Īstenībā tas ir pārsteidzoši. Jūs esat pievilcīga sieviete, pat seksīga, ja drīkstu tā izteikties.

Izabella veltīja viņam naidīgu skatienu, un žurnālists pievērsa acis piezīmju blociņam.

-     Mani gaida darbs, viņa teica un piecēlās kājās. Esiet tik laipns…

Makmanuss aizvēra piezīmju blociņu, taču palika sēžot.

-    Jūs man nupat nolasījāt nelielu lekciju par to, kā presei pieklātos uzvesties, viņš teica. Laikam jau jums ir tiesības to darīt, ja jūs tā vēlaties. Taču diemžēl jūsu pašas morālā autoritāte nav visai stabila.

Izabella pārsteigta paskatījās uz Makmanusu, nesaprazdama, ko viņš ar to grib sacīt.

-    Redziet, jūs melojāt, Makmanuss turpināja. Jūs teicāt, ka esot devusies mājās, taču no sarunām ar policiju un vēl ar kādu cilvēku es esmu uzzinājis, ka jūs uzgājāt augšā. Jūs redzēja lūkojamies lejā tieši no tās vietas, no kuras nokrita jaunais cilvēks. Taču man jūs šo apstākli ļoti piesardzīgi izvairījāties pieminēt. Patiesībā jūs teicāt, ka esot devusies mājās. Interesanti, kāpēc jums vajadzēja man melot?

Izabella atbildēja bez vilcināšanās. Man nebija nekāda iemesla jums to stāstīt. Tam ar notikušo nebija nekāda sakara.

-     Patiešām? Makmanuss izsmējīgi atjautāja. Bet ja nu es teiktu, ka jūs, pēc manām domām, par notikušo zināt vairāk, nekā atklājat? Vai jums nešķiet, ka man tagad ir tiesības izdarīt tādu secinājumu?

Izabella devās pie durvīm un enerģiski tās atvēra. Es nedomāju savās mājās paciest neko tamlīdzīgu, viņa teica. Esiet tik laipns un tagad ejiet projām!

Makmanuss nesteidzīgi piecēlās kājās. Protams, viņš sacīja. Šīs ir jūsu mājas. Un man nav nekādas vēlēšanās šeit ilgāk uzkavēties.

Izgājusi priekštelpā, Izabella atvēra ārdurvis. Makmanuss devās ārā, pa ceļam pakavēdamies pie kādas gleznas.

Jums ir daudz skaistu lietu, viņš teica. Laikam jau naudas netrūkst?

4

Gatavojot ēdienu satracinātā noskaņojumā, ir uzmanīgi jārīkojas ar pipariem; tos viegli var piebērt par daudz, un tīrā aizkaitinājuma dēļ risoto ir sabojāts. Pēc tikšanās ar Makmanusu Izabella jutās kā aptraipīta, tāpat kā vienmēr, kad bija sarunājusies ar kādu cilvēku, kura skatījums uz dzīvi bija pilnīgi amorāls. Šādu cilvēku ir apbrīnojami daudz, viņa nodomāja, un kļūst arvien vairāk, cilvēku, kuriem morāles jēdziens šķiet pilnīgi svešs. Vislielāko nepatiku pret Makmanusu viņā bija radījis tas apstāklis, ka žurnālists ir apņēmies runāt ar mirušā vīrieša vecākiem un to bēdas viņam liekas krietni mazsvarīgākas nekā publikas vēlme noskatīties citu ciešanās. Izabella noskurinājās. Šķiet, nav neviena, pie kā varētu meklēt palīdzību; neviena, kas būtu gatavs pateikt: lieciet tos cilvēkus mierā!

Viņa apmaisīja ēdienu un nedaudz nogaršoja, lai novērtētu garšvielu daudzumu. Šķidrums no izmērcētajām baravikām bija piešķīris rīsiem vēlamo garšu, un tā bija teicama. Drīz varēs likt katliņu cepeškrāsnī un atstāt tur līdz brīdim, kad Keta un Tobijs kopā ar viņu sēdīsies pie galda. Tikmēr jāsagatavo salāti un pudele vīna.

Līdz brīdim, kad atskanēja durvju zvans un Izabella devās ielaist viesus, viņa bija paguvusi mazliet nomierināties. Tagad gaisā jau valdīja vakara vēsums, un Ketai mugurā bija garš, brūns mētelis, ko Izabella viņai pirms vairākiem gadiem bija uzdāvinājusi dzimšanas dienā. Keta to novilka un nolika uz priekštelpas krēsla, atsedzot skatienam garu, sarkanu kleitu. Tobijs, gara auguma jauneklis, varbūt pāris gadu vecāks par

Ketu, bija ģērbies tumši brūnā tvīda žaketē, un kājās viņam bija zābaki ar atlokāmu augšmalu. Izabella pameta skatienu uz viņa velveta biksēm saspiestu zemeņu krāsā: tieši tādas viņa bija sagatavojusies ieraudzīt. Tajā ziņā Tobijs nebija sagādājis pārsteigumu. Jācenšas, Izabella sev teica. Jācenšas, lai viņš man iepatiktos.

Keta bija atnesusi šķīvi ar kūpinātu lasi, un viņas ar Izabellu aiznesa to uz virtuvi, kamēr Tobijs palika gaidām lejas stāva atpūtas istabā.

-     Vai tu jūties kaut cik labāk? jautāja Keta. Šorīt tu izskatījies briesmīgi nelaimīga.

Izabella paņēma no brāļameitas šķīvi ar zivs gabaliņiem un atlocīja folijas pārsegu.

-Jā, viņa atbildēja. Es jūtos daudz labāk. Izabella nepieminēja žurnālista apmeklējumu daļēji aiz nevēlēšanās ļaut kādam domāt, ka vēl nav to aizmirsusi, un daļēji tāpēc, ka tiešām gribēja izstumt to no savām domām.

Sakārtojušas laša šķīvi, abas sievietes atgriezās atpūtas istabā. Tobijs stāvēja pie loga, saņēmis rokas aiz muguras. Izabella piedāvāja viesiem dzērienu un, paņēmusi no bufetes plaukta pudeli, piepildīja glāzes. Kad viņa pasniedza glāzi Tobijam, jaunais cilvēks to pacēla pret viņu un uzsauca ķeltu tostu.

-    Slainte! Tobijs teica.

Izabella bez sajūsmas pacēla pretī savu glāzi. Pilnīgi skaidrs, ka Slainte ir vienīgais vārds, ko Tobijs zina gēlu valodā, un viņai nepatika, ja vienu valodu piebārsta ar vārdiem no citas valodas: pas de tout. Tāpēc viņa paklusi nomurmināja: Brindisi.

-    Brin… kas? jautāja Tobijs.

-    Brindisi, Izabella atkārtoja. Itāliešu tosts.

Keta pameta skatienu uz viņu. Viņa cerēja, ka Izabella neļaus vaļu dzēlībām: tante bija gluži spējīga izvest Tobiju no pacietības.

-    Izabella labi runā itāliski, Keta teica.

-    Tas ir noderīgi, atzina Tobijs. Es valodās neesmu diez cik stiprs. Atceros varbūt dažus franču vārdus no skolas laikiem un kādu nieku no vācu valodas. Bet vairāk gan neko.

Tobijs pasniedzās pēc rupjmaizes šķēles un kūpināta laša gabala. No tā es nespēju atteikties, viņš sacīja. Keta to dabū no kāda Ārgailas paziņas. Laikam no Arčija, vai, Keta?

-     No Arčija Makkinona, atbildēja Keta. Viņš pats kūpina zivis savā dārzā, vecā kūpināšanas nojumē. Izmērcē tās rumā un pēc tam liek virs ozola šķilām. Rums piešķir zivīm lielisku garšu.

Tobijs pasniedzās pēc vēl viena prāva gabala.

Keta aši paņēma šķīvi un piedāvāja lasi Izabellai. Kad braucu uz Kempbeltaunu, es vienmēr aizeju pie Arčija, viņa teica un nolika šķīvi Izabellai blakus. Ārčijs ir brīnišķīgs večuks. Pāri par astoņdesmit, bet joprojām braukā ar laivu. Viņam ir divi suņi Maksis un Morics.

-     Nosaukti to zēnu vārdos? jautāja Izabella.

-    Jā, Keta atbildēja.

Tobijs pētīja lasi. Kādu zēnu?

-     Maksis un Morics ir divi vācu zēni, Izabella paskaidroja. Paši pirmie komiksu tēli. Viņi darīja visādas blēņas, un beigu beigās melderis viņus samala un iemīcīja cepumos.

Viņa paskatījās uz Tobiju. Maksis un Morics bija iekrituši zemnieka graudu maisā un ielaisti dzirnās. Cepumi, kuros viņi bija iecepti, beigās tika izbaroti pilēm. īsti vāciska ideja, Izabella nodomāja un mirkli iztēlojās, ka tas varētu notikt ar Tobiju, ka viņš iekrīt maltuvē un tiek pārvērsts cepumos.

-    Tu smaidi, sacīja Keta.

-    Tas bija netīšām, Izabella steigšus atbildēja. Vai tiešām cilvēks pats nejūt, kad smaida?

Pirms ēšanas viņi kādu pusstundu sarunājās. Tobijs kopā ar draugiem nesen bija devies slēpot un stāstīja savus piedzīvojumus ārpus trases. Bijis bīstams bridis, kad viņi izraisījuši mērenu lavīnu, tomēr pamanījušies izkļūt no nepatikšanām.

-    Izglābāmies par mata tiesu! viņš teica. Vai jūs zināt, kāds ir lavīnas troksnis?

-     Kā viļņu bangas? Izabella minēja.

Tobijs papurināja galvu. Kā pērkons, viņš teica. Gluži kā pērkons! Un visu laiku pieņemas skaļumā.

Izabella iztēlojās, kā Tobijs stāv uz kalna savā zemeņu krāsas slēpošanas apģērbā un viņam virsū nāk grūstoša sniega blāķis, kamēr saule rāmi apspīd baltās kalnu galotnes. Un tad viņa īsu mirkli redzēja, kā sniegs panāk slēpotāju, balts virpulis apņem nevarīgi vēzētās rokas un kājas, tad iestājas klusums un negadījuma vietu norāda tikai izslējies slēpju nūjas gals. Nē, tā ir ļauna doma, tikpat nejauka kā doma par viņa samalšanu cepumos, un Izabella izstūma to no prāta. Bet kāpēc Keta nebija braukusi kopā ar viņu? Ketai patika slēpot bet varbūt Tobijs nebija viņu aicinājis līdzi.

-    Vai tu negribēji braukt, Keta? viņa pavaicāja. Jautājums varēja izraisīt neveiklību, taču šī jaunā cilvēka pašpārliecinātībā bija kaut kas tāds, kas vedināja kļūt mazliet nejaukai.

Keta nopūtās. Veikals! viņa teica. Es nevaru tikt projām. Ļoti labprāt būtu braukusi līdzi. Bet nekādi nevarēju.

-    Bet Edijs? Tobijs jautāja. Viņš taču ir pietiekami pieaudzis, lai nedēļu vai divas iztiktu bez tevis. Vai tu viņam neuzticies?

-    Protams, uzticos! Keta atcirta. Tikai nelaime tāda, ka Edijs ir mazliet… nu, vārīgs.

Tobijs iesāņus paskatījās uz viņu. Viņš sēdēja uz dīvāna blakus Ketai, netālu no loga, un Izabellai šķita, ka viņa pamanījusi tikko jaušamu smīnu. Tas likās interesanti.

-     Vārīgs? Tobijs pārjautāja. Vai tā to sauc?

Keta skatījās lejup glāzē. Izabella vēroja Tobiju. Viņai šķita, ka jaunā cilvēka sejā jaušama cietsirdības ēna kaut kur zem virskārtas, zem labi koptās, mazliet iesārtās sejas. Turklāt viņa nodomāja, ka šī seja ir mazdrusciņ apaļīga, pēc desmit gadiem deguns nošļuks un… Viņa pavēlēja sev rimties. Ne jau tāpēc, ka būtu atmaigusi pret Tobiju, bet tāpēc, ka par sevi saudzīgi atgādināja žēlsirdība, kuras noteikumus nekad nedrīkst aizmirst.

-    Edijs ir ļoti lādzīgs puisis, Keta nomurmināja. Viņam nav klājies viegli. Un es pilnīgi varu uz viņu paļauties. Viņš ir ļoti jauks.

-     Protams, jauks, Tobijs piekrita. Tikai drusku tāds nīkulis, vai nav tiesa? Drusku… nu, pati saproti!

Izabella ar neuzkrītošu interesi bija sekojusi šai sarunai, taču tagad juta, ka jāiejaucas. Viņa negribēja, lai Keta justos neveikli, kaut ari iespēja, ka Ketai varētu nokrist zvīņas no acīm, šķita ļoti vilinoša. Ko viņa šajā tipā ieraudzījusi? Vai tur jebkas vispār ir, ja neņem vērā to, ka viņš ir spilgts pārstāvis domātnespējīgai vīriešu pasugai? Ketas paaudzes valoda bija daudz skarbāka nekā Izabellas paaudzes valoda, turklāt arī kodolīgāka: lietojot viņu izteicienus, Tobijs ir zīmulis. Tikai Izabella nesaprata, kāpēc lai meitene jebkad vēlētos zīmuli, ja nezīmuļi ir nesalīdzināmi interesantāki.

Piemēram, Džons Laimors. Viņš spēja runāt stundām ilgi, un katrs brīdis šajās stundās bija interesants. Cilvēki sēdēja viņam pie kājām protams, pārnestā nozīmē un klausījās. Kāda tam nozīme, ka viņam bija bāla, gandrīz caurspīdīga āda, kas raksturīga noteiktam ķeltu tipam? Izabellas acīs Džons Laimors bija skaists un interesants, un tagad viņš piederēja citai sievietei, kuru viņa nekad, jādomā, nesatiks, kādai svešiniecei tālajā Kalifornijā vai kaut kur tajā pusē.

Izabella ar viņu bija iepazinusies Kembridžā. Tolaik viņa mācījās Ņūnemas koledžā Kembridžā, pēdējā kursā pirms filozofijas grāda saņemšanas. Džons Laimors nodarbojās ar pētniecību, viņš bija dažus gadus vecāks tumšmatains īrs, beidzis Dublinas Universitāti un ieguvis stipendiju Klēras koledžā, kur rakstīja grāmatu par Singu. Viņš dzīvoja koledžas aizmugures ēkā, no kuras pavērās skats uz Pētnieku dārzu upes otrā krastā, un viņš uzaicināja turp Izabellu. Tur viņš sēdēja, smēķēja un lūkojās Izabellā, un šis skatiens viņu mulsināja. Nez vai ar tādu pašu tēvišķu pārākumu un asprātībām, kā šis Džons Laimors runā par citiem, viņš runā arī par Izabellu, kad viņas pašas nav klāt?

Džons Laimors uzskatīja, ka lielākā daļa Kembridžas studentu un darbinieku ir provinciāļi. Pats viņš nāca no Korkas, un tā, pēc visa spriežot, nepavisam nebija provinciāla. Viņš nicināja dārgo Anglijas skolu absolventus "mazos lordus Fontlerojus" un smīkņāja par garīdzniekiem, kuru koledžā joprojām bija daudz. Uzrunu "godība", kas aizvien bija spēkā attiecībā uz mācību spēkiem tik atšķirīgās specialitātēs kā matemātika un klasiskās valodas, viņš pārveidoja par "sodību", kas gan Izabellai, gan citiem šķita ļoti uzjautrinoša. Koledžas vadītāju, ekonomikas vēsturnieku un ļoti labsirdīgu cilvēku, kas pret šo īru viesi vienmēr bija izturējies pretimnākoši, viņš nodēvēja par "galveno tumsības kalpu".

Džons Laimors pulcināja ap sevi piekritēju salonu. Tie bija studenti, ko valdzināja gan viņa nenoliedzamās spējas un spilgtā personība, gan ari dzēlīgais asums, kas virmoja ap viņa idejām. Bija septiņdesmitie gadi, un iepriekšējā gadu desmita dzirkstošais vieglums bija noplacis. Kas vēl bija atlicis, kam ticēt vai, pareizāk sakot, ko izzobot? Godkāre un personīgais ieguvums, šie varenie iepriekšējā gadu desmita dievi, atradās aiz kulisēm, nevis skatuves vidū, un domīgais īrs ar dumpinieka talantu šķita vilinošs ceļa rādītājs. Džona Laimora sabiedrībā nebija svarīgi vispār jebkam ticēt; vajadzīgas bija vienīgi spējas izzobot. Tieši tur slēpās viņa pievilcības spēks; viņš varēja smīkņāt par pašiem smīkņātājiem, jo viņš bija īrs, turpretī šie citi, par spīti visam savam radikālismam, bija angļi un tādējādi, pēc Džona Laimora domām, neglābjami veidoja daļu no visa lielā apspiešanas mehānisma.

Izabella lāgā neiederējās šajā sabiedrībā, un daudzi izteica skeptiskas piezīmes par topošā pāra nesaderīgo dabu. It sevišķi Džona Laimora nelabvēļi un viņš nebija iemīļots nedz savā koledžā, nedz filozofijas nodaļā uzlūkoja šīs attiecības par dīvainām. Šiem cilvēkiem nepatika Laimora intelektuāli augstprātīgā laipnība un tās izsmalcinātās izpausmes; viņš lasīja franču filozofiju un piebārstīja savus izteikumus ar atsaucēm uz Fuko. Un vismaz pāris nelabvēļiem tiem, kas viņu sevišķi necieta, traucēja vēl kaut kas: Laimors nebija anglis. Mūsu Iru draugs un viņa skotu draudzene, bija izteicies viens no nelabvēļiem, tas gan ir interesants, ļoti interesants pāris! Domājoša, saprātīga, labi audzināta sieviete un augstprātīgs klaigātājs. Jūs jau pazīstat tādus tipus. Nikni par to, ko mēs viņiem savā laikā esot nodarījuši. Tāds domāšanas veids.

Reizēm Izabella pati brīnījās, kas tik ļoti viņu saista pie Džona Laimora. Bija gluži tā, it kā citas iespējas vairs nebūtu, it kā viņi būtu divi cilvēki, ko liktenis saistījis kopējā ceļojumā un kas sēž vienā vilciena kupejā, samierinādamies viens ar otra klātbūtni. Citi atrada prozaiskāku izskaidrojumu. Sekss! sacīja kāda Izabellas draudzene. Tas saved kopā visatšķirīgākos cilvēkus, vai tā nav? Pavisam vienkārši. Nemaz nav katrā ziņā jāpatīk viens otram.

-     Pireneji, Izabella pēkšņi teica.

Tobijs un Keta neizpratnē paskatījās uz viņu.

-Jā, Izabella bezbēdīgi turpināja. Pireneji. Vai jūs zināt, ka es nekad neesmu bijusi Pirenejos? Nevienu reizi.

-     Es esmu, sacīja Tobijs.

-     Es ari neesmu, sacīja Keta. Bet labprāt gribētu aizbraukt.

-     Mēs varētu aizbraukt turp kopā, Izabella nerimās un piebilda: Un ari Tobijs, protams, ja tu tā vēlētos, Tobij. Mēs visi trīs varētu kāpt kalnos. Tobijs ietu pirmais, un mēs piesaitētos aiz viņa. Tad mēs būtu pilnīgā drošībā.

Keta iesmējās. Viņš paslīdētu, un tad mēs visi kristu un nosistos… Viņa spēji aprāvās. Šo piezīmi viņa bija izmetusi, neko nedomādama, un tagad vainīgi paskatījās uz Izabellu. ŠI vakara galvenais mērķis taču bija pēc iespējas novērst Izabellas domas no tā, kas notika Ašerholā.

-     Un Andu kalni! Izabella moži teica. Andos es esmu bijusi. Un tie ir apbrīnojami skaisti! Bet, iedomājieties, es tik tikko spēju tur paelpot, jo kalni ir ļoti augsti.

-     Es vienu reizi esmu bijis Andos, iestarpināja Tobijs. Universitātes laikā. Ar mūsu alpīnistu klubu. Viens puisis paslīdēja un nokrita lejā. No piecsimt pēdu augstuma, varbūt pat vairāk.

Iestājās klusums. Tobijs atcerējās un pievērsa skatienu glāzei. Keta pētīja griestus.

Kad viesi bija aizgājuši agrāk, nekā paredzēts -, Izabella kādu laiku stāvēja virtuves vidū, piekalusi skatienu šķīvju grēdām virs trauku mazgājamās mašīnas. Vakars nebija izdevies īpaši veiksmīgs. Vakariņu laikā sarunas bija mazliet atdzīvojušās, bet Tobijs bija ieslīdzis garos un plašos skaidrojumos par vīniem viņa tēvs bija veiksmīgs vīna importētājs, un viņš pats strādāja tēva firmā. Izabella bija redzējusi, kā puisis paošņā piepildīto vīna glāzi, domādams, ka viņa to neredzēs, taču viņa redzēja. Protams, vīnam nebija nekādas vainas, tas bija austrāliešu cabernet sauvignon un nebūt ne no lētākajiem, taču vīnu lietpratēji mēdza jaunās pasaules vīnus uzlūkot ar aizdomām. Kaut arī vārdos nereti tika apgalvots pretējais, vīna speciālistu pasaulē, kur vadošo vietu ieņēma franči, valdīja mūžīgs snobisms, un Izabella nojauta: Tobijs droši vien domā, ka viņa neprot likt galdā neko labāku par lielveikala sarkanvīnu. Patiesībā Izabella par vīniem zināja vairāk nekā lielākā daļa to lietotāju, un viņas pasniegtais vīns nepavisam nebija peļams.

-     Austrālija, Tobijs bija vienkārši noteicis. Dienvidaustrālija.

-     Diezgan labs, sacīja Keta.

Tobijs nepievērsa viņai uzmanību. Izteikta augļu garša.

Izabella laipni paskatījās uz viņu. Protams, jūs esat radis dzert labāku.

Ak mūžs! Tobijs iesaucās. Izklausās tā, it kā es būtu snobs. Šī ir pavisam… pavisam laba manta. Nav itin nekādas vainas!

Viņš nolika glāzi uz galda. Mēs birojā nesen dzērām izcilu augstākās klases sarkanvīnu. Jūs nevarat iedomāties! Mans vecais to izvilka no kādas paslēptuves. Pudele bija gluži noputējusi. Garša diezgan strauji izgaist, bet, ja pagūst iedzert pirms tam, o, vienreizēji!

Izabella bija pieklājīgi klausījusies. Šis priekšnesums viņu mazliet uzmundrināja, jo viņa cerēja, ka Ketai tādas runas ātri vien apniks un līdz ar to apniks ari Tobijs. Garlaicība te varētu iestāties itin drīz, un, kad tas notiks, pagaisis ari pārējais, kas Ketai pie viņa patīk. Vai tiešām Keta varētu būt iemīlējusies šajā vīrieti? Izabellai tas nelikās ticami, jo viņa bija pamanījusi, ka Keta ir diezgan jūtīga pret Tobija trūkumiem, piemēram, viņa ikreiz pavērsa acis mazliet augšup, kad viņš izmeta kādu neizdevušos piezīmi. Tādos brīžos Keta jutās acīmredzami neveikli, bet tādas izjūtas nemēdz rasties pret cilvēkiem, kurus mīlam; ar viņiem ir iespējama īslaicīga neomulība, bet nevis neveiklība vārda tiešajā nozīmē. Mēs piedodam iemīļotajiem to trūkumus vai pat vispār tos nepamanām. Un, protams, arī viņa bija piedevusi Džonam Laimoram pat tad, kad kādu vakaru bija pārsteigusi viņu dzīvokli kopā ar studenti, jaunu meiteni, kas tikai ķiķināja un tinās Džona vecajā kreklā, bet Džons bija gluži vienkārši paskatījies pa logu un noteicis: Nepareizi aprēķināts laiks, Laimor.

Laikam jau vienkāršāk būtu vispār neļaut sev iemīlēties, Izabella sprieda, jo tad vari būt tā, kas esi, un otrs tevi nevar ievainot. Tādu cilvēku ir daudz, un tie šķiet apmierināti ar savu dzīvi bet vai viņi patiešām ir apmierināti? Interesanti būtu zināt, cik no šiem cilvēkiem vientulību izvēlējušies paši un cik palikuši vieni tāpēc, ka neviens nav ienācis viņu dzīvē un kliedējis vientulību. Ir liela atšķirība starp samierināšanos ar nenovēršamo, pieņemot vientulību, un paša izvēli dzīvot vienatnē.

Pati galvenā mikla, protams, ir tā, kāpēc mums vispār ir jāiemīlas. Redukcionista vienkāršotā atbilde ir tāda, ka to nosaka bioloģija un ka mīlestība dod motivācijas spēku, kas liek cilvēkiem palikt kopā un audzināt bērnus. Tāpat kā visi evolūcijas psiholoģijas argumenti, tas šķiet ļoti vienkāršs un acīmredzams izskaidrojums, bet, ja viss aprobežotos tikai ar to, kāpēc tad cilvēks iemīlas idejās, lietās un vietās? Odens bija uztvēris šo cilvēka spēju, rakstīdams, ka zēna gados bijis iemīlējies tvaika mašīnā un tā viņam šķitusi "tikpat daiļa kā tu". Sociobiologi to sauktu par aizvietošanu; freidisti mēdz jokot, ka teniss esot seksa aizvietotājs. Uz to ir tikai viena atbilde: tikpat labi sekss var būt tenisa aizvietotājs.

-     Ļoti smieklīgi, bija teikusi Keta, kad Izabella reiz viņai to bija izstāstījusi. Bet nudien, tas ir pilnīgi pareizi! Visas mūsu emocijas šķiet vērstas uz to, lai saglabātu mūsu veselumu, tāpat kā tas ir ar dzīvniekiem. Bailes un bēgšana. Cīņa par ēdienu. Naids un skaudība. Tās visas ir fiziskas izpausmes un saistītas ar saglabāšanos.

-     Bet vai tikpat labi nevar sacīt, ka emocijām ir nozīme mūsu augstāko spēju attīstīšanā? bija iebildusi Izabella. Emocijas ļauj mums iejusties citu cilvēku pārdzīvojumos. Ja es kādu mīlu, tad zinu, kā šis otrs cilvēks jūtas. Ja es pazīstu žēlumu un tā taču ir ļoti svarīga emociju daļa, vai ne? -, tas man palīdz saprast citu ciešanas. Tātad emocijas veicina mūsu morālo izaugsmi. Mums attīstās morālā iztēle.

-    Var jau būt, Keta bija atbildējusi, bet tobrīd viņas skatiens bija aizklīdis projām un viņa pētīja marinētu sīpolu burciņu šī saruna bija notikusi Ketas veikaliņā -, tātad viņas domas kavējās citur. Marinētiem sīpoliem nav nekā kopīga ar morālo iztēli, taču tiem ir nozīme pašiem savā rāmajā etiķskābes pasaulē, Izabella nodomāja.

Kad Keta un Tobijs bija aizgājuši, Izabella devās ārā ieelpot vēso vakara gaisu. Augsti iežogotais, no ielas paslēptais dārzs mājas aizmugurē tinās tumsā. Debesis bija skaidras, un tajās mirdzēja zvaigznes, kas pilsētā parasti palika nemanāmas, jo tās aizēnoja neskaitāmās gaismas no cilvēku apdzīvotās vides. Izabella devās pāri zālienam uz augu māju, nelielu koka ēku, zem kuras, kā viņa nesen bija atklājusi, savu alu iekārtojusi lapsa. Izabella viņu bija nosaukusi par Māsu Lapsu un laiku pa laikam redzēja, kā slaida, gracioza būtne droši tek pa dārza sienas augšmalu vai naktī skrien pāri ceļam pati savās neizdibināmajās darīšanās. Izabella bija labprāt uzņēmusi lapsu savā dārzā un kādu vakaru par draudzības zīmi atstājusi ārā vārītas vistas gabalus. No rīta tie bija pazuduši, bet vēlāk viņa puķu dobē atrada rūpīgi apgrauztus kaulus ar izsūktām kaulu smadzenēm.

Ko īsti es gribu novēlēt Ketai? Atbilde bija vienkārša: laimi, jo, lai cik nodeldēts izklausītos šis vārds, tas tomēr ir patiess. Attiecībā uz Ketu tas nozīmēja, ka viņai jāsastop īstais vīrietis, jo Ketai vīrieši, šķiet, bija ļoti svarīgi. Izabella nejuta nepatiku pret Ketas puišiem vismaz principā ne. Ja viņa to justu, nepatikas izskaidrojums būtu acīmredzams: skaudība. Taču tā tas nebija. Izabella apzinājās, kas brāļameitai ir svarīgi, un cerēja, ka Keta atradīs to, ko meklē, un to, ko patiešām vēlas. Pēc Izabellas domām, tas bija Džeimijs. Un ko lai saku par sevi? Kas ir tas, ko es gribu?

Es gribu, lai pa durvīm ienāktu Džons Laimors un teiktu: "Piedod! Mēs esam izšķieduši visus šos daudzos gadus. Piedod!"

5

Nekas vairāk par notikušo nelaimes gadījumu neparādījās ne "zemākajās avīzēs", kā Izabella mēdza tās dēvēt (bet tā taču ir, viņa bija gatava aizstāvēties: paskatieties, kāds tajās saturs!), ne ari "morāli nopietnajās avīzēs" kā Scotsman un Herald. Izabella sprieda, ka Makmanuss droši vien neko vairāk nav atklājis un, ja tomēr ir sagrābstījis vēl dažus sīkumus, viņa redaktors, iespējams, atzinis materiālu par iespiešanai nepietiekami svarīgu. Pastāv robeža, cik daudz var izspiest no vienkāršas traģēdijas, pat tad, ja tā notikusi neparastos apstākļos. Izabella paredzēja, ka varētu notikt īpašā nelaimes gadījumu izmeklēšana, ko veic vienmēr, ja nāve iestājas pēkšņos vai negaidītos apstākļos, un, ja tāda notiks, varbūt pēc tam avīzēs parādīsies kāda ziņa. Tas nozīmēja publisku tiesas sēdi vietējā tiesneša un šerifa klātbūtnē, un parasti šādas norises bija ātras un pārliecinošas. Negadījumi fabrikās, kad cietušais aizmirsis, ka vads ir zem sprieguma; nepareizi pievienots dūmsūknis; šaujamierocis, kas lietotājam šķitis nepielādēts. Šo traģēdiju atšķetināšana neprasīja daudz laika, un šerifs izdarīja tā dēvēto slēdzienu, pacietīgi noklausījies, kas izdarīts nepareizi un ko nepieciešams uzlabot; reizēm viņš izteica brīdinājumu, bet vairākums gadījumu pagāja bez īpašām piebildēm. Pēc tam tiesa pārgāja pie nākamā nāves gadījuma, un iepriekšējās izmeklēšanas piederīgie skumjos, nomāktos pulciņos izgāja uz ielas. Šajā gadījumā visticamākais šķita slēdziens, ka noticis nelaimes gadījums. Tā kā tas bija noticis publiskā vietā, droši vien tiks runāts par drošību un šerifs piebildīs, ka galeriju apmalēm jāuzliek augstākas margas. Tomēr līdz šādai sēdei var paiet vēl vairāki mēneši, un Izabella cerēja, ka līdz tam laikam viņa notikušo būs aizmirsusi.

Viņa būtu varējusi apspriest to ar Greisu, taču izrādījās, ka saimniecības vadītājai domas ir aizņemtas ar kaut ko citu. Greisas draudzenei bija sarežģījumi personīgajā dzīvē, un Greisa centās sniegt viņai morālu atbalstu. Vainīga ir vīriešu neciešamā uzvedība, Greisa paskaidroja; draudzenes vīram esot pusmūža krīze, un viņa sieva, Greisas draudzene, esot pilnīgā nesaprašanā.

-    Viņš ir piepircis sev veselu skapi ar jaunām drēbēm, Greisa paskaidroja, izteiksmīgi pavērsdama acis augšup.

-   Varbūt viņš vienkārši jūt, ka jānomaina garderobe, Izabella ieminējās. Arī man tā pāris reižu ir gadījies.

Greisa papurināja galvu. Viņš ir iegādājies pusaudžu apģērbu, viņa atbilēja. Apspīlētas džinsa bikses. Svīterus ar uzkrītošiem uzrakstiem. Tamlīdzīgas blēņas. Un viņš staigā apkārt, klausīdamies rokmūziku. Iet uz klubiem.

-     Oho! Izabella novilka. Klubi izklausījās diezgan draudīgi. Cik viņam gadu?

-    Četrdesmit pieci. Stāsta, ka vīriešiem tas esot ļoti bīstams vecums.

Izabella brīdi kavējās domās. Ko gan šādā gadījumā iespējams darīt?

Greisa pasteidzās ar atbildi. Es par to vīrieti pasmējos, viņa vienkārši teica. Aizgāju pie viņiem un skaidri un gaiši pateicu: tu izskaties smieklīgs! Pateicu, ka viņam galīgi nepiedien ģērbties kā nepieaugušam puikam.

Izabella iztēlojās, kā tas noticis. Un pēc tam?

-     Viņš atbildēja, lai es nebāžot degunu citu darīšanās, Greisa sašutusi atmeta. Teica, ja man viss esot aiz muguras, tad viņam tomēr ne. Tad es noprasīju: kas ir aiz muguras? Un viņš neko neatbildēja.

-     Sarežģīti, sacīja Izabella.

-     Nabaga Megija! Greisa turpināja. Viņš staigā pa visiem tiem klubiem un nekad neņem sievu līdzi, kaut ari viņa, protams, to nemaz negrib. Viņa sēž mājās un raizējas, kas ar to nejēgas vīrieti notiek. Bet es neko lielu nevaru palīdzēt. Tiesa, es viņam iedevu vienu grāmatu.

-    Kādu grāmatu?

-    Vecu, ar apspūrušiem stūriem. Atradu to Vestportas grāmatveikalā. "Simt padomu puisim pusaudža gados". Viņam tas nelikās asprātīgi.

Izabella sirsnīgi iesmējās. Greisa bija ļoti tieša, un iemesls varbūt bija tas, ka viņa uzaugusi mazā Kaugeitas dzīvoklī, mājā, kur neatlika laika un telpas nekam citam kā darbam un kur cilvēki teica tieši to, ko domāja. Izabella labi apzinājās, cik ļoti Greisas dzīves pieredze atšķiras no tās, kas bijusi viņai: Izabella bija baudījusi daudz privilēģiju, un viņai bijušas plašas izglītības iespējas, turpretī Greisai vajadzējis samierināties ar to, kas pieejams, mācoties pārpildītā skolā ar vienaldzības gaisotni. Dažreiz Izabellai šķita, ka tieši viņas izglītība ir izraisījusi visas šīs šaubas un neziņu, turpretī Greisa audzināta stingrā Edinburgas tradicionālo vērtību garā. Tur šaubām nebija vietas, un Izabella nereti prātoja, kas ir laimīgāks: tie, kuri zina un šaubās, vai tie, kuri ir pārliecināti par to, kam tic, un nekad nav to apšaubījuši? Viņa bija secinājusi, ka atbilde ir tāda: ar laimi tam nav nekāda sakara, jo laime ir neaprēķināma kā laika apstākļi un atkarīga no katra personības.

-     Mana draudzene Megija domā, sacīja Greisa, ka bez vīrieša nekādas laimes nevarot būt. Tāpēc jau viņa ir tik noraizējusies par Billu un viņa pusaudžu apģērbiem. Ja viņš aizskries projām ar jaunāku sievieti, tad viņai vairs nepaliks nekas, itin nekas.

-     Tev vajadzētu viņai pateikt, sacīja Izabella, ka bez vīrieša gluži labi var iztikt.

Šo piezīmi viņa izmeta, nedomādama, kā to varētu iztulkot Greisa, bet tad pēkšņi iedomājās, ka Greisa varbūt to saprot tā: Izabella uzskata viņu par zvērinātu vecmeitu, kurai nav izredžu atrast vīrieti.

-    Es gribēju teikt, Izabella iesāka, ka, vispārīgi runājot, var…

-     Nav svarīgi! Greisa pārtrauca. Es zinu, ko tu domāji.

Izabella ātri paskatījās uz viņu un turpināja: Es, protams,

neesmu tā, kas var spriest par vīriešiem. Šai ziņā man nav īpaši veicies.

Bet kāpēc, viņa sev jautāja, kāpēc nav veicies? Neīstais vīrietis, neīstais brīdis vai abi kopā?

Greisa jautājoši paskatījās uz viņu. Kas notika ar to tavu vīrieti? Nu, ar Džonu, neatceros, kāds bija uzvārds. Ar to īru. Tu man nekad neesi to īsti izstāstījusi.

-    Viņš bija neuzticīgs, Izabella vienkārši atbildēja. Visu laiku, kamēr mēs dzīvojām Kembridžā. Un pēc tam, kad aizbraucām uz Kornellu un es tur gatavojos grādam, viņš pēkšņi paziņoja, ka braucot uz Kaliforniju kopā ar citu sievieti, patiesībā ar tīro meiteni, un tā viss beidzās. Viņš aizbrauca vienas dienas laikā.

-    Vienkārši tā?

-    Jā, gluži vienkārši tā. Amerika sakāpa viņam galvā. Viņš teica, ka tā viņu darīšot brīvu. Esmu dzirdējusi, ka itin apdomīgi cilvēki tur varot zaudēt galvu, tāpēc ka jūtoties atbrīvojušies no tā, kas viņus saistījis mājās. Arī viņš bija tāds. Vairāk dzēra, biežāk mainīja draudzenes, kļuva arvien nevaldāmāks.

Greisa pārdomāja dzirdēto. Tad viņa jautāja: Cik saprotu, viņš joprojām ir tur?

Izabella paraustīja plecus. Laikam jā. Bet es drīzāk domāju, ka tagad viņš ir kopā ar kādu citu. Es nezinu.

-     Bet vai tu gribētu uzzināt?

Patiesā atbilde būtu: protams, gribētu gan. Jo, par spīti veselajam saprātam, par spīti jebkādai personīgai pārliecībai, viņa piedotu Džonam, ja vien viņš atgrieztos un lūgtu piedošanu, bet to viņš, protams, nekad nedarītu. Un tas nozīmēja drošību no šīs savas vājības viņa nekad vairs nezaudēs galvu Džona Laimora dēļ un nekad vairs nebūs pakļauta šīm īpašajām un ļoti nopietnajām briesmām.

Pēc divām nedēļām, kad Izabella pamazām sāka piemirst Ašerholas negadījumu, viņa no kādas mākslas galerijas saņēma ielūgumu uz sarīkojumu, kas veltīts izstādes atklāšanai. Izabella pirka gleznas, un tas nozīmēja, ka ielūgumi no gleznu galerijām uz viņas māju plūda pastāvīgā straumē. Parasti Izabella vairījās no atklāšanas svinībām tie bija pretenciozi, ļaužu pilni un trokšņaini pasākumi, taču tad, ja zināja, ka izstādītās gleznas izraisīs nopietnu interesi, viņa reizēm aizgāja uz atklāšanu, turklāt centās tur ierasties kādu laiku pirms sākuma, lai varētu apskatīt darbus, pirms pie tiem parādījušies sarkanie aplīši, liecinādami, ka glezna ir pārdota. Šādu taktiku Izabella bija apguvusi pēc tam, kad ar nokavēšanos bija ieradusies Kauvija piemiņas izstādes atklāšanā un pārliecinājusies, ka nedaudzās pārdošanai paredzētās gleznas nopirktas jau pirmajās piecpadsmit minūtēs. Izabellai patika Kauvijs: viņa gleznotie cilvēki šķita savdabīgi valdzinoši, it kā senlaicīga miera apņemti, klusas istabas, kurās skolnieces skumjām sejām nododas zīmēšanai vai izšūšanai, Skotijas lauku ceļi un takas, kas šķita vedam arvien klusākā nekurienē, auduma krokas mākslinieka darbnīcā. Izabellai bija divi nelieli Kauvija eļļas gleznojumi, un viņa labprāt būtu nopirkusi vēl kādu, taču iespēja bija nokavēta, un viņa bija guvusi mācību.

Tovakar bija paredzēta Elizabetes Blalcaderas izstādes atklāšana. Izabella bija apsvērusi iespēju nopirkt kādu lielu akvareli, tomēr nolēmusi vispirms apskatīt pārējās gleznas. Neko citu, kas īpaši saistītu, viņa neatrada, bet, kad atgriezās atpakaļ, zem noskatītā akvareļa bija parādījies sarkanais aplītis. Akvareļa priekšā, turēdams rokā glāzi, stāvēja jauns vīrietis, varbūt mazliet jaunāks par trīsdesmit gadiem, ģērbies melnā, viegli svītrotā uzvalkā. Izabella paskatījās uz akvareli, kas tagad, pārdots citam, šķita vēl vilinošāks, un pēc tam pameta skatienu uz vīrieti, cenzdamās noslēpt savu aizkaitinājumu.

-    Lielisks darbs, vai ne? vīrietis teica. Es viņu allaž uztveru kā ķīniešu gleznotāju. Tāds savdabīgs smalkums. Un šīs puķes!

-     Un kaķi arī, Izabella diezgan ērcīgi piebilda. Viņa glezno kalps.

-    Jā, teica jaunais vīrietis. Kaķus dārzos. Ļoti omulīgas ainas. Nav gluži sociālais reālisms.

-     Kaķi patiešām eksistē, sacīja Izabella. Kaķu uztverē viņas gleznas noteikti ir sociālais reālisms. Viņa vēlreiz paskatījās uz akvareli. Vai jūs to nupat nopirkāt?

Jaunais cilvēks pamāja ar galvu. Savai līgavai. Tā būs saderināšanās dāvana.

Šajos vārdos skanēja aizkustinošs lepnums lepnums drizāk par saderināšanos, nevis par pirkumu -, ka Izabella tūlīt atmaiga.

-    Viņai tā ļoti patiks, Izabella teica. Es pati grasījos to pirkt, bet tagad priecājos, ka tā tika jums.

Jaunā cilvēka sejā parādījās noraizējusies izteiksme. Man ļoti žēl, viņš sacīja. Man teica, ka tā esot dabūjama. Nebija nekādas atzīmes…

Izabella atvairīja aizbildinošās piezīmes. Protams, nebija. Kas pirmais brauc, tas pirmais maļ. Jūs mani apsteidzāt. Izstāde nozīmē cīņu ar zobiem un nagiem.

-    Te ir vēl citi darbi, vīrietis teica, pamādams uz sienu aiz muguras. Jūs noteikti atradīsiet kaut ko tikpat labu. Varbūt pat labāku.

Izabella pasmaidīja. Protams. Turklāt manas sienas ir tik pilnas, ka vajadzētu kaut ko ņemt nost. Man nevajag vēl vienu gleznu!

Vīrietis pasmējās par šo piezīmi. Tad, ievērojis Izabellas tukšo glāzi, piedāvājās to piepildīt, un viņa neatteicās. Atgriezies viņš nosauca savu vārdu Pols Hogs. Viņš dzīvojot vienu kvartālu attālāk, Greitkingstritā. Pols Hogs bija pārliecināts, ka ir jau redzējis Izabellu kādā mākslas izstādē, bet Edinburga taču ir ciemats, vai ne, un cilvēks vienmēr satiek kādu, ko ir kaut kur redzējis jau iepriekš. Vai viņa tā nedomājot?

Izabella piekrita. Protams, tam ir savi trūkumi, vai nav tiesa? Ja nu cilvēks vēlas dzīvot noslēgtu dzīvi? Vai Edinburgā tas nebūtu grūti? Vai tādam cilvēkam vajadzētu pārcelties uz Glāzgovu?

Pols domāja, ka ne. Izrādījās, ka viņš pazīst vairākus cilvēkus, kas dzīvo noslēgtu dzīvi, un viņiem tas, šķiet, izdodas itin sekmīgi.

-     Bet kā jūs zināt par viņu noslēgto dzīvi? Izabella jautāja. Vai viņi paši jums izstāstīja?

Pols brīdi padomāja. Nē, viņš teica. Ja šie cilvēki to stāstītu, tā vairs nebūtu nekāda noslēgtība.

-     Tātad jūs to uzzinājāt pats? Izabella turpināja. Tas, šķiet, apstiprina manu domu.

Polam vajadzēja piekrist, un abi pasmējās. Vai zināt, Pols teica, es nevaru iedomāties, ko iesāktu noslēgtā dzivē, ja man tādu vajadzētu dzīvot. Kas šodien vairs ir tāds, ko cilvēki patiešām nosoda? Par mīlas dēkām neviens nepamirkšķina ne aci. Un notiesāti slepkavas raksta grāmatas.

-    Taisnība, piekrita Izabella. Bet vai no tām grāmatām ir liela jēga? Vai tās patiešām mums kaut ko pasaka? Tikai ļoti nenobriedušus un ļoti aprobežotus cilvēkus var saistīt pagrimums. Brīdi klusējusi, viņa piebilda: Laikam tomēr ir kaut kas tāds, no kā cilvēki kaunas un ko vēlas darīt slepenībā.

-    Zēni, sacīja Pols. Es pazīstu cilvēku, kas meklē zēnus. Nekā pretlikumīga tur patiesībā nav. Septiņpadsmit, astoņpadsmit gadus veci jaunekļi. Un tomēr viņi vēl ir tikai zēni.

Izabella paskatījās uz akvareli, uz puķēm un kaķiem. Šī saruna bija tālu no Elizabetes Blakaderas pasaules.

-    Zēni, viņa atkārtoja. Laikam dažiem zēni šķiet… kā lai to saka? Interesanti. Cilvēki var vēlēties to noslēpt. Katulls, piemēram, neslēpa. Viņš par to rakstīja dzeju. Šķiet, ka viņu tas ne mazākā mērā nemulsināja. Zēni ir atzīts žanrs klasiskajā literatūrā, vai ne?

-     Tas cilvēks, ko es pazīstu, man šķiet, regulāri brauc uz Keltonhillu, Pols teica. Dodas turp tukšā mašīnā un brauc atpakaļ kopā ar zēnu. Protams, slepenībā.

Izabella savilka uzacis. Nu, ko tur! Tā cilvēki dara. Vienā Edinburgas pusē notika daudz kas tāds, par ko otra puse neko nezināja. Protams, bija dzirdēta atziņa, ka Edinburga esot celta uz liekulības pamatiem. Tā bija Hjūma pilsēta, skotu apgaismības šūpulis, bet kas notika pēc tam? Deviņpadsmitajā gadsimtā bija sazēlis sīkumains kalvinisms un gaisma aizplūdusi citur atpakaļ uz Parīzi, uz Berlīni, projām uz Ameriku, uz Hārvardu un līdzīgām vietām, kur tagad iespējams bija viss. Un Edinburga bija kļuvusi par cienīguma iemiesojumu, par vietu, kur viss tiek darīts tāpat, kā tas darīts vienmēr. Taču cienīgums nozīmēja lielu piepūli, un netrūka bāru un klubu, kur cilvēki varēja iet un uzvesties tā, kā patiešām gribēja uzvesties, bet atklāti to neuzdrošinājās. Stāsts par Džekilu un Haidu, protams, radās Edinburgā, un tur tam bija īstā vieta.

-    Redziet, Pols turpināja, man pašam nav slepenas dzīves. Es esmu ikdienišķs cilvēks ar tradicionālu dzīvesveidu. Esmu naudas fondu pārvaldnieks. Tas nav īpaši aizraujošs darbs. Un mana līgava strādā Šarlotskvērā. Tātad mēs nesam īsti… kā lai to saka?

-     Bohēmisti? Izabella pabeidza un iesmējās.

-    Tieši tā, Pols teica. Mēs esam drīzāk…

-     Elizabetes Blakaderas tipa cilvēki? Puķes un kaķi?

Saruna turpinājās. Pēc minūtēm piecpadsmit Pols nolika

glāzi uz palodzes.

-     Varbūt mēs varētu aiziet uz Vinsenta bāru? viņš ierosināja. Man deviņos jātiekas ar Mintiju, un iet atpakaļ uz dzīvokli vairs nav jēgas. Mēs varētu kaut ko iedzert un turpināt sarunu. Tas ir, ja jūs vēlaties. Varbūt jums ir citi plāni.

Izabella labprāt pieņēma uzaicinājumu. Galerija bija ļaužu pilna, un tajā kļuva arvien karstāks. Arī sarunas bija pieņēmušās spēkā, un cilvēki gandrīz sakliedzās, lai varētu cits citu dzirdēt. Paliekot šeit vēl ilgāk, viņai sāktu sāpēt kakls. Izabella paņēma mēteli, atvadījās no galerijas īpašniekiem un kopā ar Polu devās uz nelielu, nepretenciozu bāru ielas galā.

Vinsenta bārs bija gandrīz tukšs, un viņi izvēlējās galdiņu netālu no ārdurvīm, kur gaiss bija svaigāks.

-     Es ļoti reti eju uz krodziņiem, sacīja Pols, un tomēr man patīk tādas vietas kā šī.

-    Es pat neatceros, kad pēdējo reizi biju krodziņā, Izabella teica. Varbūt kādreiz agrākajā dzīvē. Bet viņa, protams, atcerējās vakarus kopā ar Džonu Laimoru, un tās bija sāpīgas atmiņas.

-    Es laikam arī agrākajā dzīvē biju naudas fondu pārvaldnieks, Pols teica. Un droši vien tas pats būšu nākamajā dzīvē.

Izabella iesmējās. Jūsu darbā noteikti ir arī aizraujoši brīži, viņa sacīja. Tirgus vērošana. Gaidas, kas notiks tālāk. Vai tā nav daļa no jūsu darba?

-     Jā, protams, tur ir savi interesantie brīži, Pols atbildēja. Ir daudz jālasa. Sēžu pie rakstāmgalda un urbjos cauri finanšu presei un firmu ziņojumiem. Patiesībā es esmu tāds kā spiegs. Kolekcionēju intelektu.

-     Un vai jums ir laba darbavieta? Izabella jautāja. Vai kolēģi ir patīkami cilvēki?

Pols tūlīt neatbildēja. Pacēlis glāzi, viņš iedzēra krietnu malku alus. Atbildēdams viņš lūkojās lejup uz galdu. Visumā jā. Visumā.

-    Tas izklausās pēc "nē", Izabella teica.

-     Nē, tā es neteiktu. Tikai… es zaudēju kādu cilvēku, kas strādāja pie manis. Pirms dažām nedēļām. Mūsu nodaļā irnē, bija divi cilvēki, kas strādāja manā vadībā, un viņš bija viens no tiem.

-     Vai viņš aizgāja uz citu vietu? Izabella jautāja. Kāds viņu pārvilināja? Cik noprotu, visi drudžaini cenšas nomedīt sev labus kadrus. Vai nav taisnība?

Pols papurināja galvu. Tas cilvēks nomira, viņš teica. Pareizāk sakot, gāja bojā. Krītot.

Varbūt nelaimes gadījums, kāpjot kalnos: tādi Skotijas kalnienē notiek gandrīz katru nedēļu. Bet tā tas nebija, un Izabella to zināja.

-     Man šķiet, es zinu, kas viņš bija, Izabella teica. Vai tas notika…

-   Ašerholā, Pols pabeidza. Jā. Tas bija viņš. Marks Freizers. Pēc klusuma brīža viņš pavaicāja: Vai jūs viņu pazināt?

-     Nē, Izabella atbildēja, bet es redzēju, kā tas notika. Es biju tur, stāvēju beletāžā un sarunājos ar draudzeni, un pēkšņi viņš lidoja lejā mums garām kā… kā…

Viņa apklusa un pasniegusies pieskārās Pola rokai. Viņš sēdēja, krampjaini sažņaudzis glāzi, un stingi vērās galda virsmā, satriekts par Izabellas vārdiem.

6

Tā notika ikreiz, sēžot vienā telpā ar smēķētājiem. Izabella atcerējās kādreiz lasīto: iemesls esot tāds, ka nesmēķētāju apģērba virsma esot klāta ar negatīviem joniem, turpretī tabakas dūmos esot daudz pozitīvo jonu. Tāpēc, ja gaisā ir dūmi, tos tūlīt piesaistot virsma ar pretēju lādiņu, un tāpēc drēbes pievelkoties ar smaržu. Tā nu Izabella, paņemdama žaketi, ko bija valkājusi iepriekšējā vakarā un pēc tam nolikusi uz guļamistabas krēsla, sajuta nāsīs iesitamies sastāvējušos, kodīgu tabakas dūmu smaku. Vinsenta bārā, tāpat kā visos bāros, apmeklētāji smēķēja, un, kaut gan viņi bija sēdējuši netālu no durvīm, dūmi tikpat bija atraduši sev apmešanās vietu.

Izabella krietni izpurināja žaketi pie atvērta loga tas vienmēr palīdzēja un tikai pēc tam ielika to skapī. Tad viņa atgriezās pie loga un paskatījās dārzā uz kokiem blakus sētai uz augsto platānu un abiem bērziem, kas pakļāvīgi šūpojās vējā. Pols Hogs. Tas bija tipisks Bordersas izcelsmes uzvārds, un, kad vien Izabella to sastapa, viņa iedomājās Džeimsu Hogu, rakstnieku, kurš bija pazīstams kā "Etrikas gans", pašu izcilāko no Hogiem, kaut gan bija vēl citi, to vidū arī angļi. Kvintins Hogs, lords kanclers (varbūt izskatā mazliet līdzīgs veprim, taču Izabella sev tūlīt atgādināja, ka nedrīkst būt nežēlīga pret Hogiem [1] ), un viņa dēls Duglass Hogs. Un tā tālāk. Vesela rinda Hogu.

Bārā viņi nebija kavējušies ilgi. Atmiņas par Marku Freizeru bija manāmi satraukušas Polu, un, kaut gan viņš ātri bija mainījis tematu, pār vakaru bija nolaidusies ēna. Taču, pirms viņi beidza tukšot glāzes un devās katrs uz savu pusi, Pols bija pateicis kaut ko tādu, kas lika Izabellai strauji saslieties. "Viņš nevarēja tāpat vien nokrist. Augstums viņam nebija bīstams. Viņš bija alpīnists. Mēs kopā kāpām Bukailetivmorā. Viņš tika līdz pašai virsotnei. Teicami panesa augstumu."

Izabella bija viņu pārtraukusi un jautājusi, ko viņš ar to grib sacīt. Ja Marks Freizers nevarēja nokrist, vai tas nozīmē, ka viņš tīšām nolēcis lejā? Pols bija papurinājis galvu. "Šaubos. Cilvēki reizēm sagādā pārsteigumus, bet es nevaru iedomāties nevienu iemeslu, kāpēc lai viņš būtu tā darījis. Todien mēs ar viņu vairākas stundas bijām kopā, vairākas stundas, un viņš ne bridi neizskatījās nomākts. Patiesībā tieši otrādi: viena no firmām, kurai viņš bija pievērsis mūsu uzmanību un kurā mēs ieguldījām lielus līdzekļus, bija uzrādījusi spožus starpposma rezultātus. Priekšsēdētājs bija atsūtījis Markam dienesta vēstuli, kurā apsveica viņu par vērīgumu, un Marks par to bija ļoti iepriecināts. Smaidīja vienā gabalā. Kā kaķis pie krējuma poda. Kāpēc lai viņš sev darītu galu?

Pols bija papurinājis galvu un pēc tam mainījis sarunas tematu, atstādams Izabellu neziņā. Un tagad, kāpdama lejup brokastīs, viņa atkal neizpratnē domāja par notikušo. Greisa bija atnākusi agri un uzlikusi viņai vārīties olu. Avīzes sniedza komentārus par nesenu notikumu: kāds valdības ministrs parlamenta jautājumu laikā bija izturējies izvairīgi un atteicies sniegt opozīcijas pieprasīto informāciju. Greisa bija apzīmogojusi šo ministru par meli jau tad, kad pirmoreiz ieraudzīja avīzē viņa fotogrāfiju, un te, lūk, bija pierādījums! Saimniecības vadītāja izaicinoši paskatījās uz Izabellu, it kā gaidīdama sava paredzējuma noliegšanu, bet Izabella tikai pamāja ar galvu.

Satriecoši, viņa teica. Nevaru atcerēties, kurā brīdī kļuva pieļaujams atklāti melot sabiedrībai. Vai tu atceries?

Greisa atcerējās. To iesāka prezidents Niksons. Viņš meloja vienā laidā. Tad šī mode pāri okeānam atceļoja pie mums un arī mūsējie sāka melot. Tā tas sākās. Tagad tā ir ierasta prakse.

Izabella jutās spiesta piekrist. Nereti šķita, ka cilvēki zaudējuši morāles robežas, un te bija vēl viens piemērs. Greisa, protams, nemelotu nekad. Viņa bija absolūti godīga gan sīkās, gan lielās lietās, un Izabella viņai nešaubīgi uzticējās.

Taču Greisa nebija politiķe un tāda nevarētu būt. Pirmie meli, Izabella sprieda, ir jāstāsta kandidātu atlases komisijai.

Protams, ne jau visi meli ir nepieļaujami, un šis bija jautājums, kurā, pēc Izabellas domām, kļūdījies Kants. Viena no viņa smieklīgākajām atziņām bija tāda, ka pienākums liek sacīt patiesību slepkavam, kas meklē upuri. Ja slepkava atnāk pie kāda durvīm un jautā: "Vai viņš ir tur iekšā?" tad pienākums liek atbildēt patiesi, kaut arī tas novestu pie nevainīga cilvēka nāves. Apbrīnojamas muļķības; Izabella pat atcerējās konkrēto kaitinošo rindkopu: "Patiesība izteikumos, no kuriem nav iespējams izvairīties, ir indivīda formālais pienākums pret ikvienu, lai cik lielas neērtības tāpēc rastos viņam pašam vai citam cilvēkam." Nav jābrīnās, ka tas satracināja Benžamēnu Kostānu, kaut arī Kants atbildēja visai nepārliecinoši -, ka slepkavu varētu aizturēt, pirms tas mēģina izmantot zināšanas, ko devusi patiesā atbilde.

Atbilde nenoliedzami ir tāda, ka meli visumā ir slikti, bet daži meli, ko ar uzmanīgu attieksmi var nosaukt par izņēmumiem, ir pieļaujami. Protams, ir labi meli un slikti meli, un labajiem meliem pamatā ir labdarīgi iemesli (piemēram, saudzēt kāda jūtas). Ja cilvēks, piemēram, gribētu uzzināt kāda domas par nesen iegādātu, bet bezgaumīgu lietu un saņemtu godīgu atbildi, tas aizskartu viņa jūtas un laupītu prieku par ieguvumu. Upēc otrs melo un šo lietu cildina, un tas noteikti ir pareizi. Bet ja nu ne? Varbūt atbilde tomēr nav tik vienkārša. Ja cilvēks pierod šādos apstākļos melot, robeža starp patiesību un nepatiesību var kļūt pārlieku miglaina.

Izabella nodomāja, ka šo jautājumu kādreiz varētu papētīt dziļāk un uzrakstīt par to rakstu. Piemērots virsraksts varētu būt "Liekulības cildinājums", un raksts varētu sākties tā: "Nosaukt cilvēku par liekuli parasti nozīmē piedēvēt tam morāli nosodāmu īpašību. Bet vai liekulība vienmēr ir slikta? Reizēm ir svarīgi tajā iedziļināties nopietnāk…"

Šo jautājumu var izvērst vēl tālāk. Liekulība nozīmē ne tikai melus, tā nozīmē arī sacīt vienu, bet darīt pavisam ko citu.

Cilvēki, kas tā rīkojas, parasti izpelnās bargu nosodījumu, taču arī šajā gadījumā stāvoklis, iespējams, nav tik vienkāršs, kā daudzi vēlētos apgalvot. Vai tā būtu liekulība, ja dzērājs nosodītu alkohola lietošanu vai izēdājs ieteiktu citiem diētu? Padoma saņēmējs šādā gadījumā padoma devējam varētu pārmest liekulību, taču tikai tad, ja padoma devējs apgalvotu, ka pats nedzer un ēd maz. Ja viņš tikai noklusētu pats savus netikumus, ari tad viņu varētu nosaukt par liekuli, taču šāda liekulība nebūtu nosodāma. Visādā ziņā tā nevienam nenodarītu ļaunumu un pat varētu palīdzēt (ja netiktu atklāta patiesība). Šis būtu ideāls temats Svētdienas filozofu klubam. Varbūt vajadzētu sapulcināt cilvēkus tieši uz šādu diskusiju. Kurš gan spēs atturēties no kārdinājuma apspriest liekulību? Kluba biedri spēs, viņa bažīgi nodomāja.

Kad vārītā ola bija nolikta uz galda, Izabella apsēdās pie svaigi pagatavotas kafijas tases, paņēmusi Scotsman eksemplāru, bet Greisa devās gādāt par veļas mazgāšanu. Avīzē nekā ievērības cienīga nebija Izabella nespēja saņemties, lai lasītu pārskatu par Skotijas parlamenta veikumiem, un viņa drīz ķērās pie krustvārdu mīklas. Četri, horizontāli: "Karavadoņa Timura otrs pazīstamais vārds". Tamerlans, bez šaubām. Vecs un iecienīts krustvārdu miklu jautājums, kas atsauc atmiņā kāda Odena dzejoļa pēdējo rindu. Vistans Hjū Odens jeb VHO, kā viņa to dēvēja, labprāt risināja krustvārdu mīklas un tieši šī iemesla dēļ lika sev piegādāt The Times uz Kirhštetenu. Tur viņš dzīvoja savas daudzinātās nekārtības vidū, starp manuskriptiem, grāmatām un pārpilniem pelnu traukiem, un katru dienu risināja kādu The Times krustvārdu mīklu, bet blakus uz krēsla atvērta gulēja lielā Oksfordas enciklopēdija. Izabella ļoti vēlējās, kaut būtu kādreiz viņu satikusi un aprunājusies, kaut vai pateikusi paldies par visu, ko viņš uzrakstījis (izņemot divas pēdējās grāmatas), tomēr viņai bija bažas, ka Odens, iespējams, būtu apzīmogojis viņu par vienu no savas zilzeķu armijas pielūdzējām. Seši, vertikāli: "zemnieku dzejnieks, vepris, kas gana aitas", četri burti. Protams, Hogs. (Bet tā nu ir vistirākā sagadīšanās.)

Kad Izabella rīta istabā beidza risināt krustvārdu mīklu, otrā tase kafijas bija jau pārlieku atdzisusi. Kaut kāda iemesla pēc viņa jutās nelāgi, pakrūtē bija iegulusi gandrīz šķebīga sajūta, un viņa nodomāja, ka varbūt iepriekšējā vakarā ir pārāk daudz iedzērusi. Nē, tas gan nevarētu būt. Izstādes atklāšanā viņa bija izdzērusi divas nelielas glāzes vīna un vēlāk, Vinsenta bārā, iztukšojusi trešo, kas varbūt bija mazlietiņ lielāka. Tāds daudzums diezin vai varēja izraisīt nelabumu vai galvassāpes. Nē, šo nepatīkamo sajūtu neizraisīja fiziski cēloņi: viņa bija satraukta. Viņa bija cerējusi, ka ir atguvusies no briesmīgā notikuma, ko redzējusi, bet acīmredzot tas nebija noticis, un psiholoģiskās sekas joprojām lika sevi manīt. Nolikusi avīzi malā, Izabella pievērsa skatienu griestiem un prātoja, vai šī ir parādība, ko sauc par pēctraumas stresa traucējumiem. Kareivji cieta no tās Pirmā pasaules kara laikā, tikai toreiz to dēvēja par šoku un cietušos nošāva par gļēvulību.

Viņa pievērsa domas turpmākajam rīta cēlienam, jāķeras pie darba; vismaz trīs žurnāla raksti gaida, kad tos nosūtīs vērtētājiem, un šorīt tas noteikti jāizdara. Vēl jāsastāda alfabētiskais rādītājs speciālizdevumam, ko paredzēts izdot pēc dažiem mēnešiem. Izabellai nepatika kārtot vārdus pēc alfabēta, un viņa jau labu laiku bija šo darbu atlikusi. Tomēr līdz šīs nedēļas beigām tas jāaizsūta apstiprināšanai galvenajam redaktoram, un tas nozīmē, ka darbs jāizdara vai nu šodien, vai nākamajā dienā. Izabella paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz pusdesmit. Ja viņa cītīgi pastrādās stundas trīs, tad droši vien sastādīs alfabētiskā saraksta lielāko daļu, varbūt pat to pabeigs. Tad pulkstenis būs pusviens vai varbūt jau viens. Pēc tam varētu aiziet un paēst pusdienas kopā ar Ketu, ja brāļameita tai laikā būs brīva. Šī doma Izabellu uzmundrināja: spraigs darba cēliens un pēc tam atpūtinoša saruna ar Ketu bija tieši tas, kas vajadzīgs, lai pārvarētu šo grūtsirdības uzplūdu, vislabākās zāles pēctraumas stresa gadījumos.

Keta labprāt piekrita šim priekšlikumam, taču varēja atbrīvoties tikai pusdivos, jo Edijs bija lūdzis agrāku pusdienas pārtraukumu. Viņas norunāja tikties bistro kafejnīcā pretī Ketas veikaliņam: Ketai labāk patika ēst pusdienas ārpusē, nevis aizņemt vietu turpat pie kāda no saviem nedaudzajiem galdiņiem. Turklāt viņa zināja, ka Edijs katrā izdevīgā gadījumā klausās viņas sarunas, un tas Ketu kaitināja.

Ar alfabētiskā rādītāja veidošanu Izabellai veicās gluži labi, un drīz pēc divpadsmitiem darbs bija galā. Viņa izdrukāja padarīto un ielika lapas aploksnē, lai ceļā uz Brantsfīldu tās nosūtītu tālāk. Pabeigtais darbs bija manāmi pacilājis viņas garastāvokli, taču nebija ļāvis aizmirst neseno sarunu ar Polu. Tā joprojām darīja raizes, un Izabella domāja par abiem vīriešiem, Polu un Marku, par to, kā tie kāpuši Bukailetivmorā, varbūt sasaistījušies ar virvēm; varbūt Marks palaikam pagriezās atpakaļ un saules apspīdētu seju paskatījās lejup uz Polu. Marka fotoattēls, kas bija parādījies avīzēs, liecināja, ka viņš bijis ļoti glīts cilvēks, un tāpēc, šķiet, kļuva vēl jo skumjāk, kaut gan tā tam, protams, nevajadzētu būt. Nav starpības, vai mirst skaistie vai tie, ko daba mazāk aplaimojusi, tas taču ir pats par sevi saprotams. Bet kāpēc Ruperta Bruka vai, teiksim, Bairona nāve šķiet lielāka traģēdija nekā citu jaunu cilvēku nāve? Varbūt tāpēc, ka skaistos mēs mīlam vairāk, vai varbūt tāpēc, ka Nāves acumirklīgā uzvara pār viņiem šķiet vēl jo graujošāka? Neviens, smaidīdama saka šī sieva ar izkapti, neviens nav tik skaists, ka es nevarētu to paņemt!

Līdz pusdiviem, kad Izabella ieradās kafejnīcā, lielākais apmeklētāju pieplūdums bija beidzies. Telpas aizmugurē bija aizņemti divi galdiņi pie viena sēdēja pulciņš sieviešu, nolikušas pie kājām iepirkumu maisiņus, pie otra divi studenti, puisis un meitene, aizrautīgi klausījās trešā biedra stāstu. Izabella apsēdās pie brīva galdiņa un, gaidīdama Ketu, pētīja ēdienkarti. Netālu sēdošās sievietes ēda gandrīz klusēdamas, tverdamas ar dakšiņām un karotēm taljatelles vijumus, bet studenti turpināja sarunu. Izabella gribot negribot uztvēra atsevišķus izteikumus, it sevišķi tad, kad viens no studentiem, jauns puisis sarkanā svīteri, mazliet pacēla balsi.

-      …un viņa man teica: ja es nebraukšot kopā ar viņu uz Grieķiju, tad nevarēšot paturēt savu istabu tajā dzīvoklī, un jūs jau zināt, cik lēti man tas izmaksā. Ko es varēju darīt? Nu, pasakiet! Ko jūs būtu darījuši manā vietā?

Brīdi valdīja klusums. Tad meitene no studentu trijotnes kaut ko atbildēja Izabella nesadzirdēja, ko, un atskanēja smiekli.

Izabella pacēla skatienu, tad atkal pievērsās ēdienkartei. Tātad jaunais cilvēks īrē istabu dzīvoklī, kas pieder nezināmai "viņai". "Viņa" vēlas, lai puisis brauc uz Grieķiju, un ir gatava izmantot sev pieejamās veikalnieciskās sviras, lai to panāktu. Bet, ja viņš darīs to piespiedu kārtā, diez vai no tāda ceļabiedra būs daudz jēgas.

-     Es viņai teicu, ka… Turpinājumu Izabella nedzirdēja, bet pēc brīža līdz viņai atlidoja nākamā frāze: Pateicu, ka braukšu tikai tad, ja viņa liks mani mierā. Nolēmu runāt skaidri un gaiši. Teicu: es zinu, kas tev padomā…

-    Tu sev glaimo, iestarpināja meitene.

-    Nē, viņš sev neglaimo, sacīja otrs puisis. Tu nepazīsti to sievieti. īstākā vīriešu rijēja. Pajautā Tomam. Viņš apliecinās.

Izabellai gribējās pajautāt: Un vai jūs aizbraucāt? Vai aizbraucāt uz Grieķiju? taču to viņa, protams, nevarēja darīt. Šis jaunais cilvēks ne par mata tiesu nebija labāks kā sieviete, kura viņu aicinājusi. Visi šie jaunieši šķita nepatīkami maziskās tenkošanas dēļ. Seksuālos piedāvājumus nepavisam neklājas apspriest ar citiem, viņa nodomāja. Nerādi citiem savu gultu, vēsta veca gudrība. Bet šiem studentiem par to nav nekādas nojausmas.

Izabella iedziļinājās ēdienkartē, cenzdamās norobežoties no sarunas. Par laimi, tajā brīdī ieradās Keta, un Izabella varēja nolikt ēdienkarti malā un pievērsties brāļameitai.

-     Es aizkavējos, Keta aizelsusies teica. Mums gadījās nelāgi sarežģījumi. Kāds pircējs atnesa lasi, kam jau labu brīdi beidzies pārdošanas termiņš. Teica, ka esot to pircis pie mums, un droši vien tā bija taisnība. Nezinu, kā tas varēja notikt. Un tad sākās runas par sūdzēšanos sanitārajai komisijai. Tu zini, ko tas nozīmē. Tie ir spējīgi sacelt neiedomājamu traci.

Izabella saprata. Viņa zināja, ka Keta nekad neriskēs iedzīvoties nepatikšanās. Vai izdevās to nokārtot?

-    Palīdzēja šampanieša pudele, Keta atbildēja. Un, protams, atvainošanās.

Keta paņēma ēdienkarti, pārlaida tai paviršu skatienu un nolika atpakaļ statīvā. Viņai pusdienlaikā nebija lielas ēstgribas un parasti pietika ar nelielu salātu porciju. Izabella domāja, ka iemesls tam varētu būt nemitīgais ikdienas darbs ar ēdienu.

Viņas pārmija dažus jaunumus. Izabella uzzināja, ka Tobijs kopā ar tēvu aizbraucis vīna iepirkšanas ceļojumā, bet iepriekšējā vakarā piezvanījis Ketai no Bordo. Pēc dažām dienām viņš atgriezīšoties, un tad viņi braukšot pavadīt nedēļas nogali uz Pērtu, kur dzīvo Tobija draugi. Izabella pieklājīgi noklausījās, bet sevišķu sajūsmu nejuta. Ko viņi darīs nedēļas nogalē Pērtā, vai varbūt tas ir naivs jautājums? Nav vairs viegli iejusties divdesmit vai divdesmit piecu gadu vecumā.

Keta vēroja Izabellu. Tobijam jādod iespēja sevi parādīt, viņa klusi teica. Tobijs ir jauks cilvēks. Patiešām jauks!

-     Protams, Izabella steigšus piekrita. Protams, jauks. Man nav nekādu iebildumu pret Tobiju.

Keta pasmaidīja. Tu galīgi neproti pārliecinoši melot, viņa teica. Skaidri redzams, ka viņš tev nepatīk. Tu to nespēj noslēpt.

Izabella jutās pieķerta un nodomāja: es esmu nepārliecinoša liekule. Tagad pie studentu galdiņa valdīja klusums, un Izabella saprata, ka tie klausās viņu sarunu. Viņa bargi paskatījās turp un ievēroja, ka vienam no puišiem ir neliels auskars. Cilvēki, kuriem galvā iesprausti metāla gabali, uzprasās pēc nepatikšanām, reiz bija teikusi Greisa. Izabella bija vaicājusi, kāpēc viņa tā domā. Vai tad auskari nav nēsāti visos laikos, un vai tāpēc cilvēkiem kaut kas noticis? Greisa bija atbildējusi, ka metāla gabali pievelkot zibeni un viņa esot lasījusi par kādu vīrieti ar daudziem karekļiem, kurš negaisa laikā nosists beigts, bet turpat blakus citi bez kādiem karekļiem un durekļiem palikuši dzīvi.

Studenti saskatījās, un Izabella novērsās. Šeit nav īstā vieta, kur to pārspriest, Keta, viņa klusi sacīja.

-    Var jau būt. Bet mani tas satrauc. Es gribu vienīgi to, lai tu viņu ilgāk pavēro. Mēģini pārvarēt savus pirmos iespaidus.

-     Mans pirmais iespaids nemaz nebija īpaši slikts, Izabella pusčukstus teica. Varbūt es nejūtu pret viņu īpašu sirsnību, bet tas ir vienkārši tāpēc, ka viņš nav mans tips. Tas ir viss.

-     Un kāpēc viņš nav tavs tips? Keta kā aizstāvēdamās noprasīja, paceldama balsi. Kas viņam vainas?

Izabella pameta skatienu uz studentiem, kas tagad smaidīja. Pati esi pelnījusi, ka tevi noklausās, viņa sev teica. Viss, ko tu dari, taps tev atdarīts.

-      Es teiktu, ka viņam nav nekādas vainas, Izabella iesāka. Tikai… vai esi pārliecināta, ka viņš intelektuālā ziņā ir tev līdzvērtīgs? Tu taču saproti, ka tam var būt liela nozīme.

Keta sarauca pieri, un Izabella sev jautāja, vai nav aizgājusi pārāk tālu. Viņš nebūt nav dumjš! Keta sašutusi teica. Neaizmirsti, ka viņam ir Sentendrūza Universitātes diploms! Un viņš ir redzējis šo to no pasaules.

Sentendrūza Universitāte! Izabellai gandrīz izspruka: "Nu, ko es teicu?" tomēr viņa laikus aprāvās. Sentendrūza Universitāte bija pazīstama ar to, ka piesaistīja nodrošinātus jaunus cilvēkus no sabiedrības augstākajiem slāņiem, un šo jauniešu galvenā vēlme bija atrast piemērotu dzīvesvietu ballīšu apmeklēšanai vairāku gadu garumā. Amerikāņi tādas vietas sauca par ballīšu skolām. Šoreiz, tāpat kā daudzos citos gadījumos, tāda reputācija nebija gluži taisnīga, tomēr tajā bija savs patiesības grauds. Šai daudzinātajā Sentendrūza Universitātes sociālajā gaisotnē Tobijs būtu teicami iederējies, tomēr sacīt to Ketai būtu visai nežēlīgi, turklāt Izabella vēlējās izbeigt šo sarunu. Viņai nebija nodoma iesaistīties pārspriedumos par Tobiju; viņa uzskatīja, ka nav tiesīga iejaukties Ketas dzīvē, un nevēlējās sastrīdēties ar brāļameitu. Tas sarežģītu abu turpmākās attiecības. Turklāt Tobijs drīz vien pacels cepuri un aizies ar citu, un viss būs galā. Ja vien Izabellai uznira atbaidoša doma ja vien Tobiju nav ieinteresējusi Ketas nauda.

Izabella reti mēdza domāt par naudu un labi apzinājās, ka tas ir iespējams tikai viņas nodrošinātā stāvokļa dēļ. Viņa un brālis bija mantojuši katrs pusi akciju Luiziānas un Līča krasta firmā, un tādējādi pēc jebkuriem kritērijiem bija uzskatāmi par bagātiem. Izabella par to runāja nelabprāt un savām vajadzībām naudu izdeva apdomīgi, toties dāsni piešķīra to citiem. Taču šī labdarība notika, nevienam nezinot.

Ketas divdesmit pirmajā dzimšanas dienā Izabellas brālis bija nodevis meitas ziņā pietiekami daudz naudas, lai viņa varētu nopirkt sev dzīvokli un pāris gadu vēlāk ēdienu veikalu. Pēc tam viņai daudz brīvu līdzekļu vairs neatlika Izabella to uzskatīja par saprātīgu pieeju tomēr Keta bija ļoti labi nodrošināta salīdzinājumā ar citiem sava vecuma cilvēkiem, kas pielika daudz pūļu, lai sakrātu vajadzīgo iemaksu dzīvokļa iegādei. Edinburgā nebija lēta dzīve, un daudziem tas nebija iespējams.

Protams, Tobijs nāca no pārtikušām aprindām, tomēr viņa ģimenes līdzekļi droši vien tika ieguldīti uzņēmumā, un tēvs diezin vai maksāja viņam lielu mēnešalgu. Tādi jauni cilvēki lieliski zināja, ko nozīmē nauda, un viņiem bija īpašs talants izdibināt, kur tā atrodama. Tāpēc pilnīgi iespējams, ka viņu interesēja Ketas rīcībā esošais kapitāls, tomēr Izabella nekādā ziņā nedrīkstēja dot šādu mājienu. Ja vien viņa atrastu tam kādu apliecinājumu, ja varētu to pierādīt gluži kā atbaidošā salona melodrāmā… taču tāda iespēja šķita diezgan neticama.

Izabella pasniedzās un paspieda Ketas roku, vēlēdamās viņu nomierināt un mainīt sarunas tematu.

-     Tobijam nav nekādas vainas! viņa teica. Pacentīšos un noteikti saskatīšu viņa labās īpašības. Tā ir tikai mana vaina, ka esmu pārāk… pārāk dzelžainiem uzskatiem. Neņem ļaunā!

Keta šķita nomierināmies, un Izabella sāka stāstīt par savu tikšanos ar Polu Hogu. Nākdama uz kafejnīcu, viņa bija nolēmusi, kas tajā sakarā darāms, un tagad paskaidroja to Ketai.

-    Esmu mēģinājusi aizmirst to, ko redzēju, Izabella teica,

-     taču tas neizdodas. Es joprojām par to domāju, un vakardienas saruna ar Polu Hogu mani patiešām satrauca. Tovakar Ašerholā notika kaut kas dīvains. Nedomāju, ka tas bija nelaimes gadījums. Nudien es tā nedomāju.

Keta raudzījās viņā ar šaubpilnu izteiksmi sejā. Ceru, ka tu negrasies tur iesaistīties, viņa teica. Tā tu jau esi darījusi. Esi iepinusies lietās, kas nepavisam neattiecas uz tevi. Man nudien šķiet, ka tev nevajadzētu to atkārtot.

Keta labi zināja, ka nav jēgas censties Izabellu pāraudzināt: viņa nekad nemainīsies. Nebija nekāda iemesla, lai viņa iesaistītos citu darīšanās, taču šķita, ka tās viņu pievelk gluži kā magnēts. Un katru reizi tas notika tāpēc, ka Izabella tur saredzēja kādu savu morālu pienākumu. Šāds pasaules skatījums, kas, šķiet, ietvēra bezgalīgu iespējamo saistību virkni, nozīmēja, ka ikviens var parādīties uz Izabellas sliekšņa ar savu problēmu un viņa tam veltīs laiku un enerģiju vienkārši tāpēc, ka to liek morālais pienākums vai varbūt viņas izpratne par morālo pienākumu.

Viņas bija strīdējušās par Izabellas nespēju pasacīt "nē", kas, pēc Ketas domām, bija šis problēmas galvenais iemesls.

-    Tu gluži vienkārši nedrīksti ļaut sevi tā ieraut citu cilvēku likstās! Keta bija protestējusi pēc tam, kad Izabella bija iesaistījusies kādas ģimenes īpašuma problēmu risināšanā: šiem ļaudīm piederēja viesnīca, un tie nespēja vienoties par tās izmantošanu. Izabella bērnībā bija regulāri vesta uz šo viesnīcu svētdienas pusdienās, tāpēc uzskatīja, ka notiekošais skar ari viņu, un tādējādi tika ierauta nepatīkamā tiesāšanās cīniņā.

Tādas pašas bažas Keta pauda attiecībā uz nelaimīgo jaunekli Ašerholā. Bet tas attiecas uz mani! Izabella iebilda. Es redzēju to visu vai vismaz galveno daļu. Biju pēdējais cilvēks, ko tas jauneklis krizdams redzēja. Pēdējais cilvēks. Un vai tev nešķiet, ka pēdējam cilvēkam, ko tu redzi uz šīs zemes, pienākas kaut ko darīt tavā labā?

-    Es nespēju izsekot tavai domai, sacīja Keta. Nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

Izabella atslējās pret krēsla atzveltni. Gribu teikt, lūk, ko. Mums nevar būt morālu pienākumu pret jebkuru un ikvienu cilvēku šajā pasaulē. Mums ir morāli pienākumi pret tiem, ar ko sastopamies, pret tiem, kas, tā sakot, ienāk mūsu morālajā telpā. Tas nozīmē kaimiņus, cilvēkus, ar ko mums ir kaut kas kopīgs, un tamlīdzīgi.

Un kas ir mūsu kaimiņš? Šo jautājumu viņa uzdos savam Svētdienas filozofu klubam. Un Svētdienas filozofu kluba biedri pamatīgi pārdomās šo jautājumu un, Izabella domāja, nonāks pie atziņas, ka vienīgais īstais morāles kritērijs šeit ir tuvuma jēdziens. Mūsu morālie kaimiņi ir tie, kas mums ir tuvi vai nu telpiskā nozīmē, vai citā atzītā izpratnē. Tālas saistības vienkārši nav tik spēcīgas kā tās, kas ir acu priekšā. Šīs tuvās prasības ir redzamākas un tāpēc reālākas.

-     Tas ir saprātīgi, sacīja Keta. Bet tādā nozīmē tu ar viņu nesastapies. Viņš tikai… piedod, ka tā saku… viņš tikai aizlidoja tev garām.

-     Viņš noteikti redzēja mani, Izabella teica. Un es redzēju viņu redzēju sevišķi traģiskā brīdī. Piedod, ka izsalcos kā filozofē, bet tas, pēc manām domām, rada morālu saikni. Mēs neesam morāli svešinieki.

-    Tu runā kā "Praktiskās Ētikas Apskata" redaktore, Keta sausi noteica.

-    Es esmu "Praktiskās Ētikas Apskata" redaktore, Izabella atbildēja.

Abas iesmējās, gaisinot sasprindzinājumu, kas bija sācis iezagties sarunā.

-     Nu labi, sacīja Keta, acīmredzot manos spēkos nav atturēt tevi no tā, ko esi nolēmusi darīt. Tātad prātīgāk būs tev palīdzēt. Ko īsti tu vēlies?

-    Viņa dzīvokļa biedru adreses, Izabella atbildēja. Vairāk neko.

-     Vai tu gribi runāt ar viņiem? -Jā-

Keta paraustīja plecus. Nedomāju, ka tas tev palīdzēs kaut ko noskaidrot. Viņi taču nebija klāt tajā notikumā. Kā viņi var zināt, kas īsti tur bija?

-    Man vajadzīgs pamats, sacīja Izabella. Kaut kādas vispārīgas ziņas.

-     Nu labi, Keta padevās. Adreses es tev dabūšu. Tas nebūs grūti.

Kad viņas pēc pusdienām gāja projām, Izabellas domas kavējās pie nesenās sarunas. Ketai bija taisnība, jautājot, kāpēc viņa iesaistās tādos notikumos; tas bija jautājums, ko viņai biežāk būtu derējis uzdot sev pašai, taču Izabella to nedarīja. Protams, ir vienkārši izprātot, kāpēc mums ir morāli pienākumi pret citiem, taču patiesībā lietas būtība slēpās citur. Jautājums, uz kuru viņai vajadzēja atbildēt, bija tāds: kas tev liek šādi atsaukties uz notiekošo? Un iespējams, ka viens no iemesliem, ja viņa gribēja būt godīga pret sevi, bija tāds, ka iesaistīties notikumos viņai šķita intelektuāli aizraujoši. Viņa gribēja zināt, kāpēc notiek tas, kas notiek. Viņa gribēja zināt, kāpēc cilvēki dara to, ko dara. Viņa bija ziņkārīga. Un viņa sev jautāja: kas gan tur ļauns?

7

Izabella bija paredzējusi pavadīt vakaru vienatnē. Veiksmīgi pabeigtais alfabētiskais rādītājs bija rosinājis viņu ķerties pie vēl viena darba, kas līdz šim bija atlikts, pie raksta, ko recenzents bija atsūtījis atpakaļ kopā ar daudziem gariem skaidrojumiem un labojumiem. Tie bija sarakstīti uz lappušu malām, un tos vajadzēja izskatīt un pārbaudīt, turklāt šo uzdevumu jo grūtāku darīja recenzenta kaitinošie saīsinājumi un kricelīgais rokraksts. Šis nu ir viņa pēdējais uzdevums, Izabella bija nolēmusi, vienalga, cik ievērojams viņš būtu.

Taču īsi pirms sešiem ieskanējās durvju zvans, un pie viņas ieradās Džeimijs. Izabella viņu sirsnīgi apsveica un tūlīt aicināja palikt uz vakariņām, protams, ja viņam neesot citu plānu. Izabella zināja, ka viņš pieņems uzaicinājumu, un tā arī notika pēc īsas vilcināšanās tīrās pieklājības labad. Un arī lepnuma labad: Džeimijam, tāpat kā Ketai, bija divdesmit četri gadi, un šis bija piektdienas vakars. Viņa vecumā visiem šis vakars bija jau izplānots, un Džeimijs negribēja, lai Izabella domātu, ka viņam nav nekādas sabiedriskās dzīves.

-    Hm, viņš domīgi novilka, es biju iecerējis kādu tikšanos, bet ja nu tu ielūdz… Kāpēc ne?

Izabella pasmaidīja. Maltīte, kā parasti, būs ļoti vienkārša, bet es zinu, ka tu neesi kaprīzs.

Džeimijs novilka virsjaku un kopā ar somu atstāja to priekštelpā.

-    Es paņēmu līdzi dažas notis, viņš teica. Domāju, varbūt tu būsi ar mieru spēlēt pavadījumu. Vēlāk, protams.

Izabella pamāja ar galvu. Viņa diezgan labi spēlēja klavieres un parasti spēja itin labi piemēroties Džeimija tenoram. Viņam bija izkopta balss, un viņš dziedāja labi pazīstamā korī vēl viena teicama īpašība, ko Ketai būtu derējis ievērot, Izabella nodomāja. Viņai nebija ne jausmas, vai Tobijs prot dziedāt, taču viņa justos pārsteigta, ja viņš to prastu. Tikpat neticami liktos, ka viņš varētu spēlēt kādu mūzikas instrumentu (ja nu vienīgi dūdas vai varbūt sitamos instrumentus), turpretī Džeimijs spēlēja fagotu. Ketai bija laba muzikālā dzirde, un viņa gluži pieņemami spēlēja klavieres. Neilgajā draudzības laikā ar Džeimiju Keta bija teicami spēlējusi pavadījumu viņa dziesmām un atmodinājusi viņa labākās izpildītāja spējas. Tik dabisks kopīgais skanējums, bija domājusi Izabella. Ja vien Keta spētu to apjēgt! Ja vien viņa zinātu, no kā atteikusies! Taču Izabella, protams, saprata, ka šajā jomā objektīvi spriedumi ir neiespējami. Ir divu veidu rādītāji: atbilstība interesēm un personīgā ķīmija. Džeimijs atbilda Ketas interesēm par to Izabella bija pārliecināta -, taču personīgā ķīmija bija pavisam kas cits.

Izabella pārlaida īsu skatienu viesim. Skaidrs, ka viņš zināmu laiku ir saistījis Ketas interesi, un Izabella, raudzīdamās uz viņu, gluži labi spēja to saprast. Ketai patika gara auguma vīrieši, un Džeimijs bija tikpat garš kā Tobijs, varbūt pat drusku garāks. Viņš bija nenoliedzami izskatīgs: augsti vaigu kauli, tumši mati, ko viņš parasti nēsāja, īsi apgrieztus, un dabiska iedeguma sejaskrāsa. Izskata dēļ viņu varētu noturēt par portugāli vai varbūt par itālieti taču viņš bija skots gan no tēva, gan mātes puses. Ko gan Keta vēl vairāk var vēlēties? Nē, nudien, Izabella to nespēja saprast. Ko meitene var vēlēties vēl labāku par skotu ar Vidusjūras vīrieša ārieni un teicamām dziedāšanas spējām?

Atbilde uznira nelūgta kā nepatīkama patiesība, kas atgādina par sevi visnepiemērotākajā brīdī. Džeimijs ir pārāk labsirdīgs. Viņš tika veltījis Ketai visu savu uzmanību, varbūt pārmērīgi aplidojis viņu, un Ketai tas kļuva apnicīgi. Mums nepatīk tie, kas ir pilnībā pieejami, kas ir allaž gatavi gulēt pie mūsu kājām. Viņi mūs nomāc. Liek mums justies neveikli.

Jā, tā bija atbilde. Ja Džeimijs būtu saglabājis zināmu distanci, palicis noteiktā attālumā, viņš būtu spējis saistīt Ketas interesi. Tieši tāpēc viņa pašlaik izskatījās tik laimīga. Tobiju viņa nevarēja iegūt savā īpašumā, jo Tobijs vienmēr šķita tāds kā attāls, it kā nevēlētos dalīties ar Ketu visos savos plānos (un Izabella nešaubījās, ka viņš tiešām to nevēlas). Nav pareizi uzskatīt vīriešus par plēsoņām: tādas pašas tieksmes piemīt arī sievietēm, kaut arī viņas prot tās prasmīgāk noslēpt. Tobijs ir vilinošs laupījums. Turpretī Džeimijs, ļaudams saprast, ka

Keta ir ieguvusi viņa pilnīgu un nedalītu uzmanību, ir zaudējis viņas interesi. Drūms, taču patiess secinājums.

-    Tu biji pārāk labs pret viņu, Izabella nomurmināja.

Džeimijs apmulsis paskatījās. Pārāk labs?

Izabella pasmaidīja. Es skaļi domāju, viņa teica. Domāju, ka tu biji pārāk labs pret Ketu. Tāpēc jūsu attiecības izjuka. Tev vajadzēja būt… nu, izvairīgākam. Laiku pa laikam likt viņai justies aizmirstai. Skatīties uz citām meitenēm.

Džeimijs neko neatbildēja. Viņi bija vairākkārt runājuši par Ketu, un Džeimijs joprojām loloja cerību, ka Izabella varbūt palīdzēs viņam atgūt Ketas simpātijas, vismaz tā Izabellai likās. Tomēr šis jaunais skatījums bija visai negaidīts. Kāpēc lai Džeimijam būtu vajadzējis likt Ketai justies aizmirstai?

Izabella nopūtās. Piedod! viņa teica. Skaidrs, ka tu negribi atkal kavēties tajās domās.

Džeimijs pacēla rokas. Nē, man nekas nav pretī. Man patīk runāt par viņu. Es gribu runāt par viņu.

-     Jā, es saprotu, Izabella sacīja. Sekoja klusuma brīdis. Viņa gribēja pateikt Džeimijam kaut ko tādu, ko nebija teikusi agrāk, un jautāja sev, vai šis ir piemērots brīdis. Tu viņu aizvien vēl mīli, vai ne? Tu joprojām esi iemīlējies.

Džeimijs samulsis pievērsa skatienu paklājam.

-    Tieši tāpat kā es, Izabella klusi teica. Tādi esam mēs abi. Es joprojām esmu drusciņ iemīlējusies kādā cilvēkā, kuru pazinu sen, pirms daudziem gadiem. Un arī tu esi iemīlējies kādā, kas tevi, šķiet, nemīl. Kāds mēs esam dīvains pāris! Kāpēc mēs sevi mokām?

Džeimijs klusēja. Pēc brīža viņš pajautāja: Kā viņu sauc? To tavu… tavu vīrieti?

-     Džons Laimors, Izabella atbildēja.

-     Un kas ar viņu notika?

-     Viņš mani pameta, sacīja Izabella. Un tagad dzīvo Kalifornijā. Ar citu sievieti.

-     Tas droši vien ir ļoti smagi, Džeimijs teica.

-     Jā, tas ir ļoti smagi, Izabella piekrita. Bet galu galā es pati vien esmu vainīga, vai ne? Man vajadzēja atrast citu, nevis visu laiku domāt par viņu. Un man šķiet, ka to pašu vajadzētu darīt ari tev. Šis padoms nenāca gluži no sirds, taču Izabella, to teikdama, saprata, ka tas ir pats saprātīgākais, ko var ieteikt. Ja Džeimijs atrastu citu meiteni, Ketai varbūt atkal pamostos interese par viņu, līdzko brāļameita būtu tikusi vaļā no Tobija. Tikusi vaļā? Tas izklausījās ļoti draudīgi, it kā viņi abi plānotu nelaimes gadījumu. Varbūt lavīnas nogruvumu.

-    Vai sniega lavīnu var izraisīt mākslīgi? viņa jautāja.

Džeimijs iepleta acis. Kāds savāds jautājums! viņš teica.

Bet jā, protams, var. Ja sniegs ir atbilstošā stāvoklī, tad pietiek to tikai drusku iekustināt vai pat uzkāpt tam virsū, un nogruvums iet vaļā. Reizēm pat pietiek tikai skaļi runāt. Balss vibrācijas var iekustināt lavīnu.

Izabella pasmaidīja. Viņa atkal iztēlojās kalnus un Tobiju, kas savā saspaidītu zemeņu krāsas slēpošanas kostīmā skaļi stāsta par vīniem. "Ja jūs zinātu, kādu izcilu Chablis es dzēru pirms dažām dienām! Pasakains! Dzidra, sausa garša…" Sekotu klusuma brīdis, un vārdi "dzidra, sausa" aizskanētu pāri sniegotajām nogāzēm pietiekami skaļi, lai iekustinātu sniega nogruvumu…

Izabella aprāvās. Jau trešā reize, kad viņa iztēlojas Tobiju nelaimē, un tas nu ir jāizbeidz. Tas ir bērnišķīgi, nežēlīgi un ļauni. Mums pienākas apvaldīt savas iedomas, viņa sev teica. Mēs esam atbildīgi par savu garīgo stāvokli. To Izabella labi zināja no pamatīgi izstudētās morāles filozofijas literatūras. Prātā var uznirt nelūgta doma, un tai nav īpašas morālas nozīmes, taču apzināti kavēties nelabvēlīgās fantāzijās nevajag, jo tās kaitē raksturam, turklāt cilvēks var pārvērst fantāziju realitātē. Kanta vārdiem runājot, tas ir jautājums par pienākumu pret sevi, un, lai ko viņa domātu par Tobiju, tas puisis nav pelnījis nokļūt lavīnā vai meldera dzirnavās. To nav pelnījis neviens, nedz ļaunākie no ļaunajiem, nedz Nemesīdas izaicinātāji no pretējās nometnes augstprātīgie patmīļi.

Un kas ir tie, Izabella sev jautāja, kas mīt savas lepnības augstumos? Domās uznira virkne vārdu cilvēki, ko viņu pašu drošības labad nekaitētu brīdināt par to, cik viegli tie var piesaistīt Nemesīdas uzmanību, un pirmais šajā virknē bija kāds vietējais darbonis, kas ar neticamu nekaunību kāpa augšup pa slavas un varas kāpnēm. Tiesa, lavīna varētu pieplacināt viņa pašapmierinātību, tomēr nelabvēlībai nedrīkst padoties; arī viņam ir savas labās īpašības, un šādas domas jāizstumj no prāta. Tās nav "Praktiskās Ētikas Apskata" redaktores cienīgas.

-     Pirms vakariņām lai skan mūzika! Izabella moži teica.

-     Kādas notis tu esi atnesis? Ļauj paskatīties!

Viņi iegāja mūzikas istabā, kas atradās mājas aizmugurē, nelielā telpā, kur atradās restaurēts Edvarda VII laika mūzikas statīvs un flīģelis, kas piederējis Izabellas mātei. Džeimijs atvēra nošu mapi un izņēma plānu burtnīcu, ko iedeva Izabellai. Viņa pāršķirstīja lappuses un pasmaidīja. Tieši tā pati mūzika, ko Džeimijs izvēlējās vienmēr, dziesmas ar Bērnsa tekstiem, Gilberta un Salivana ārijas un, protams, "0 mio babbino caro".

-    Tieši tas, kas vajadzīgs tavai balsij, Izabella sacīja. Kā parasti!

Džeimijs pietvīka. Jaunākie gabali man nepadodas, viņš teica. Atceries, kā man gāja ar Britenu? Es to nevarēju nodziedāt.

Izabella steidzās viņu nomierināt. Man šie darbi ļoti patīk, viņa sacīja. Tos ir daudz vieglāk spēlēt nekā Britenu.

Vēlreiz pāršķirstījusi nošu lapas, viņa izvēlējās dziesmu.

-     Ņemam "Mirdzošās acis"?

-    Lai iet! Džeimijs piekrita.

Izabella sāka spēlēt ievadu, un Džeimijs, nostājies dziedātāja pozā, mazliet atmetis galvu, lai atbrīvotu balseni, ļāva balsij ieplūst dziesmā. Izabella spēlēja noteikti un enerģiski Gilbertu un Salivanu, pēc viņas domām, varēja spēlēt vienīgi tā un viņi beidza dziesmu ar krāšņu kāpumu, kas gan nebija īpaši paredzēts, bet varēja būt, ja Salivans būtu par to padomājis. Tad sekoja Bērnss un "Džons Andersons".

Džons Andersons, Izabella nodomāja. Jā. Apcerējums par laika nesaudzīgo ritumu un mīlestību, kas saglabājas caur gadiem. "Bet tavi mati sniegbaltie man mūžam svēti šķiet…" Šajā rindā jautās aizkustinošas skumjas, kas viņai allaž lika aizturēt elpu. Tas bija Bērnss savās maigākajās izpausmēs, Bērnss, kas apdzied jūtu pastāvību, kaut gan, spriežot pēc laikabiedru un viņa paša izteikumiem, savās attiecībās ar sievietēm viņš to nekādi nebija spējis ievērot. Kāda liekulība! Bet ja nu ne? Vai tas ir nosodāmi, ja cilvēks apdzied īpašības, kuru pašam trūkst? Noteikti ne. Tie, kas cieš no gribasspēka trūkuma (akrasia, ko filozofi lieliski pārzina un labprāt mēdz apcerēt un pārspriest), tomēr gluži pamatoti varētu apgalvot, ka ir labi darīt to, ko viņi paši nav spējīgi darīt. Cilvēks var atzīt, ka ir slikti pārlieku izdabāt vēlmei pēc šokolādes vai vīna, vai citiem priekiem, kam cilvēki labprāt pārlieku izdabā, un vienlaikus tomēr tām pārlieku izdabāt. Pats galvenais katrā ziņā ir neizlikties un neslēpt savas vājības.

"Džons Andersons" bija dziesma, kas paredzēta sievietei, taču to varēja dziedāt arī vīrietis. Un vīrieša izpildījumā tā savā ziņā pat izklausījās aizkustinošāka, jo tiklab varēja stāstīt par vīriešu draudzību. Tiesa, vīrieši par to nelabprāt mēdz runāt un dziedāt vēl jo mazāk -, un tas Izabellu allaž bija mulsinājis. Sievietēm draudzības izpausmes padodas daudz dabiskāk, un viņām daudz vieglāk ir atzīt, ko draudzība viņām nozīmē. Vīrieši ir pavisam citādi: viņi nepielaiž draugus pārāk tuvu un nekad neatzīst, ko pret tiem jūt. Cik sausai un apspiestai jābūt vīrieša dzīvei, un kāda plaša emociju pasaule viņiem ir slēgta! Tas šķiet kaut kas līdzīgs dzīvei tuksnesī. Un tomēr ir daudz izņēmumu: nav šaubu, ka, piemēram, brīnišķi ir būt tādam kā Džeimijs, kura izcilā seja pauž tik daudz jūtu kā jaunekļu sejas Florences renesanses gleznotāju darbos.

-             Džons Andersons, Izabella teica, kad pēdējais akords bija izskanējis un dziesma apklususi. Es domāju par tevi un Džonu Andersonu. Par tavu draugu Džonu Andersonu.

-    Man tāda drauga nav bijis, sacīja Džeimijs. Nekad.

Izabellas skatiens no klavierēm pārslīdēja uz logu. Ārā sāka

krēslot, un koku zari tumši iezīmējās pret bālajām vakara debesīm.

-            Neviena? Pat zēna gados ne? Es biju domājusi, ka zēniem mēdz būt cieša draudzība. Dāvids un Jonatāns.

Džeimijs paraustīja plecus. Protams, draugi man bija. Bet neviena tāda, ar ko es būtu turējies kopā gadiem ilgi. Neviena tāda, par ko varētu dziedāt.

-     Cik skumji! noteica Izabella. Vai tev nav žēl?

Džeimijs brīdi kavējās domās. Laikam jau ir, viņš sacīja. Man gribētos, kaut man būtu daudz draugu.

-             Tev varētu būt daudz draugu, Izabella teica. Cilvēki tavos gados taču viegli atrod draugus.

-    Man tas neizdodas, sacīja Džeimijs. Es tikai gribētu…

-             Protams, Izabella noteica. Viņa nolaida klavieru vāku un piecēlās.

-            Tagad laiks ēst vakariņas, viņa sacīja, un mēs to darīsim! Tomēr pagaidi…

Viņa atgriezās pie klavierēm un atsāka spēlēt, un Džeimijs pasmaidīja. Soave sia il vento lai vējš ir maigs; lai maigi pūš vējš, kas nes tavu kuģi, un lai viļņi ir rāmi! Pati dievišķākā ārija, kas jebkad sacerēta, domāja Izabella, un pauž to, ko varētu novēlēt ikvienam un ari sev, kaut gan labi zināms, ka reizēm tā nenotiek. Reizēm notiek pavisam citādi.

Vakariņas viņi ēda virtuvē pie liela priežkoka ēdamgalda, ko Izabellā izmantoja maltītēm savējo lokā, jo virtuve bija siltāka nekā pārējā mājas daļa, un maltītes beigās Džeimijs sacīja: Tu man pirms neilga laiciņa kaut ko teici. Pieminēji vīrieti, ko sauc Džons… uzvārdu neatceros.

-    Laimors. Džons Laimors.

Džeimijs atkārtoja svešādo uzvārdu. Laimors. Nav viegli izrunāt, jo vispirms mēle jāpaceļ uz augšu, lai pateiktu "lai", un pēc tam jānolaiž lejā, izrunājot "or", un lūpām ari jādara tas pats. "Delhauzija" ir daudz ērtāks vārds. Bet, lai nu kā, tas, ko tu teici, lika man padomāt.

Izabella pasniedzās pēc kafijas tases. Priecājos, ja tev šķiet, ka esmu rosinājusi kaut ko noderīgu.

-    Jā, Džeimijs turpināja. Kā tas īsti notiek, ka cilvēks saistās ar to, kas viņu nedara laimīgu? Viņš taču tevi nedarīja laimīgu, vai ne?

Izabella pievērsa skatienu savam šķīvja paliktnim Fortas līča ainavai no pretējās puses, no Faifas. Nē. Viņš darīja mani ļoti nelaimīgu.

-     Bet vai tu sākumā to neredzēji? Džeimijs jautāja. Es negribu kļūt uzbāzīgs, bet mani tas interes'ē. Vai tu nenojauti, kā viss izvērtīsies?

Izabella paskatījās vīrietim acīs. Viņa šo jautājumu bija īsi apspriedusi ar Greisu, taču parasti par to nemēdza runāt. Un ko gan tur varēja sacīt vienīgi atzīt, ka sirds palaikam pieķeras nepareizajam cilvēkam un turpina mīlēt šo nepareizo cilvēku cerībā, ka kaut kas mainīsies.

-      Es biju gluži apmāta viņa dēļ, Izabella klusi sacīja. Ļoti, ļoti viņu mīlēju. Viņš bija vienīgais, ko es patiešām gribēju redzēt, ar ko gribēju būt kopā. Un viss pārējais nešķita tik svarīgi salīdzinājumā ar sāpēm, ko es justu tad, ja no viņa atteiktos, Tāpēc centos izturēt tāpat kā daudzi. Daudzi cenšas izturēt.

-     Un…

-     Un kādu dienu tolaik mēs dzīvojām Kembridžā viņš aicināja mani kopā aizbraukt uz Īriju, uz savu dzimto pusi. Viņš gribēja pavadīt dažas nedēļas kopā ar vecākiem, kas dzīvoja Korkā. Un es piekritu braukt līdzi, un šķiet, tas bija brīdis, kad es izdarīju galveno kļūdu.

Viņa brīdi klusēja. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka varētu runāt par to ar Džeimiju, jo tas nozīmēja atzīt viņam kaut ko tādu, ko labāk būtu gribējies noslēpt. Taču Džeimijs sēdēja pretī un gaidoši lūkojās viņā, un Izabella nolēma turpināt.

-     Tu laikam Īriju daudz nepazīsti. Nu, varu tev sacīt, ka turieniešiem ir nepārprotami skaidrs, kas ir viņi un kas ir visi citi. Džons Kembridžā bija liels smējējs viņš zobojās par visiem vidusslāņa cilvēkiem, ko redzēja sev apkārt. Sauca tos par mietpilsoniskiem un aprobežotiem. Un, kad mēs ieradāmies pie viņa vecākiem Korkā, es redzēju, ka viņi dzīvo tipiskā vidusslāņa privātmājā ar Svēto sirdi pie virtuves sienas. Un viņa māte darīja visu, lai mani atvairītu. Tas bija briesmīgi. Mēs pamatīgi sastrīdējāmies, jo es viņai skaidri un gaiši noprasīju, vai viņa necieš mani galvenokārt tāpēc, ka es neesmu katoliete, vai tāpēc, ka neesmu īriete.

Džeimijs pasmaidīja. Un ko viņa atbildēja?

Izabella vilcinājās. Viņa teica… tā briesmīgā sieviete teica: tāpēc, ka es esot padauza.

Viņa paskatījās uz Džeimiju, un Džeimijs ieplestām acīm lūkojās pretī. Tad viņš pasmaidīja. Tā nu gan ir bijusi… viņš aprāvās.

-    Jā, tāda viņa bija, un es pieprasīju, lai Džons ved mani projām, un tad mēs aizbraucām uz Keriju, kur apmetāmies viesnīcā, un tad viņš mani bildināja. Džons teica: ja mēs apprecētos, tad pēc atgriešanās Kembridžā viņš varētu dabūt koledžas mājiņu. Es sacīju jā. Un tad viņš teica, ka sameklēšot īstu īru katoļu mācītāju, kas mūs salaulātu, kādu "viņa sodību", kā Džons mēdza tos dēvēt. Es atgādināju, ka viņš ir neticīgs, un kāpēc tad vajadzīgs mācītājs? Un tad viņš atbildēja, ka ari mācītājs būšot neticīgs.

Izabella apklusa. Džeimijs locīja no galda paņemto salveti. Piedod! viņš vienkārši teica. Man ļoti žēl, ka tā noticis. Laikam nevajadzēja jautāt, vai ne?

-     Man nekas nav pretī, Izabella atbildēja. Bet tas apliecina, ka lielie lēmumi reizēm noved pie gluži bezjēdzīgiem samezglojumiem. Un ka mēs vienmēr varam smagi kļūdīties. Neļauj savai dzīvei samezgloties, Džeimij! Neļauj sev smagi kļūdīties!

8

Nākamajā rītā, kamēr Izabella bija izgājusi dārzā, Greisa no Ketas bija saņēmusi jauno ziņu. Meklētā adrese esot Vorendera Parka Terase 48, ceturtais stāvs pa labi. Uz durvīm būšot vārds "Dafusa" tā saucot meiteni, kas dzīvojusi kopā ar Marku Freizeru. Viņu saucot Henrieta Dafusa, bet viņas iesauka esot Hena, un trešais no kādreizējiem dzīvokļa biedriem esot Nīls Makfārleins. Tas esot viss, ko Ketai izdevies noskaidrot, bet tieši to Izabella viņai bija lūgusi uzzināt.

Greisa pavēstīja šo ziņu ar jautājošu izteiksmi sejā, taču Izabella nolēma viņai neko tuvāk nepaskaidrot. Greisai bija stingri uzskati attiecībā uz ziņu vākšanu, un viņa savā rīcībā allaž bija sakāpināti taktiska. Jebkādu Izabellas iecerēto iztaujāšanu viņa noteikti uzskatītu par gluži nepieļaujamu un pateiktu, ko par to domā. Tāpēc Izabella klusēja.

Viņa bija nolēmusi apmeklēt Marka Freizera dzīvokļa biedrus vakarā, jo dienā, darba laikā, nebūtu jēgas to darīt. Atlikušo dienas daļu Izabella nostrādāja pie "Praktiskās Ētikas Apskata", lasīdama vairākus iesniegtos materiālus, ko bija atnesis rīta pasts. Tas bija svarīgs atlases process. Tāpat kā jebkurš žurnāls neatkarīgi no akadēmiskuma pakāpes, "Apskats" saņēma rakstus, kas bija pilnīgi nepiemēroti un ko pat nevajadzēja sūtīt speciālistu vērtējumam. Tomēr šorīt bija pienākuši pieci nopietni raksti, un tos vajadzēja rūpīgi izskatīt. Vispirms Izabella ķērās pie labi argumentēta darba par likuma utilitārismu likumdošanas procesā, atstādama pikantāko "Patiesības teikšana seksuālajās attiecībās: izaicinājums Kantam" uz vēlāku rīta stundu. Tas ir temats, kas apskatāms pēc kafijas, viņa nodomāja; viņai patika izbaudīt kritiku pret Kantu.

Diena aizskrēja ātri. Raksts par likuma utilitārismu bija nopietns, tomēr autora stila dēļ visai grūti lasāms. Sākotnēji tas bija rakstīts, šķiet, angļu valodā, taču šāds angļu valodas paveids, Izabella sprieda, sastopams tikai atsevišķos akadēmiskās pasaules nostūros, kur atzinīgi vērtē mākslotu sarežģītlbu. It kā teikumi būtu tulkoti angliski no vācu valodas, viņa nodomāja; protams, darbības vārdi nebija pārcelti uz beigām, taču viss kopumā izklausījās ļoti smagi, ļoti nopietni.

Bridi viņa juta vilinājumu atteikties no grūti lasāmā raksta gramatiskās neskaidrības dēļ un aizrakstīt autoram, vienkāršos vārdos paskaidrojot, kāpēc tā darīts. Taču titullapā Izabella bija redzējusi autora vārdu un darbavietu un zināja, ka tādā gadījumā jārēķinās ar nevēlamām atskaņām. Hārvarda Universitāte!

Raksts par patiesības teikšanu seksuālajās attiecībās bija skaidrāk uzrakstīts, taču neko īpaši jaunu neatklāja. Mums jārunā patiesība, autors apgalvoja, bet nav jāstāsta visa patiesība. Ir gadījumi, kad vajadzīga izlikšanās, lai saudzētu citu cilvēku jūtas. (Gandrīz vai šķita, ka autors atkārto viņas pašas nesen izteikto domu par šo tematu.) Tāpēc nevajag teikt mīļākajiem, ka viņi ir slikti mīļākie, pat tad, ja tas atbilst patiesībai. Protams, tikai tad, ja tas atbilst patiesībai, Izabella nodomāja. Godīguma robežas šajā īpašajā jomā ir jāievēro sevišķi uzmanīgi un ne bez pamata.

Viņa izlasīja rakstu ar nelielu uzjautrinājumu un nosprieda, ka tas varētu noderēt par atdzīvinošu lasāmvielu tiem "Apskata" lasītājiem, kuriem vajadzīgs neliels uzmundrinājums. Seksa filozofija bija neierasta praktiskās ētikas joma, taču tai bija savi atbalstītāji un interpretētāji, un Izabella zināja, ka tie ik gadus pulcējas konferencē Savienotajās Valstīs. "Apskats" reizēm bija publicējis iepriekšējus paziņojumus par šīm sanāksmēm, taču Izabella šaubījās, vai šie nedaudzie, gludie teikumi izsaka lietas būtību: "Rīta nodarbība: Seksuālā semiotika un privātā telpa; kafijas pārtraukums; Perversija un autonomija; pusdienas pārtraukums" (jo jārēķinās arī ar cita veida apetīti), un tā tālāk līdz pēcpusdienas beigām. Sacerējumu kopsavilkumi droši vien bija pietiekami precīzi, bet gribot negribot domās uznira jautājums: kas šādās konferencēs notiek pēc tam? Izabellai bija aizdomas, ka tie cilvēki nebūt nav svētuļi, galu galā viņi ir praktiskās ētikas speciālisti.

Arī Izabella nebija svētule, tomēr cieši uzskatīja, ka sekss ir privāta joma. Patiesībā viņa pat nejutās pārliecināta, kādos gadījumos ir vēlams un vai vispār ir vēlams, publicēt savu seksuālo piedzīvojumu aprakstus. Vai otrs cilvēks tādai rīcībai būtu piekritis? Droši vien ne, un tādā gadījumā otram tiek nodarīts pāri, atklāti rakstot par to, kas būtībā attiecas uz divu cilvēku privāto dzīvi. Ir divas cilvēku grupas, uz kurām gulstas gandrīz absolūtas konfidencialitātes pienākums: ārsti un mīlētāji. Savam ārstam jāvar droši stāstīt jebko, apzinoties, ka teiktais neizies ārpus sienām, starp kurām notikusi saruna, un tieši tādām pašām attiecībām jāvalda starp mīlētājiem. Tomēr šis likums tiek nemitīgi apdraudēts: valsts vēlas saņemt informāciju no ārstiem (par mūsu gēniem, par mūsu seksuālajiem ieradumiem, par mūsu slimībām bērnības gados), un ārstiem ar šo vēlmi ir jācīnās. Un ziņkārīgais pūlis, neskaitāmi simti un tūkstoši, vēlas saņemt informāciju par mūsu seksuālo dzīvi un ir gatavi par to bagātīgi maksāt, ja vien mēs esam pietiekami pazīstamas personas. Bet cilvēkiem taču ir tiesības uz saviem noslēpumiem, uz apziņu, ka vismaz daļu no savas dzīves viņi var uzskatīt par pilnīgi un neapstrīdami privātu: ja šī privātās dzīves daļa viņiem tiek liegta, tad noniecināts ir paša cilvēka "es". Lai cilvēkiem paliek savi noslēpumi, Izabella domāja, kaut gan tas laikam ir vecmodīgs uzskats.

Diemžēl attiecībā uz personīgās dzīves izklāstiem ne mazumu ir grēkojuši arī filozofi. To darījis Bērtrands Rasels ar savu dienasgrāmatu atklāsmēm, un to darījis ari A. Dž. Aiers. Kāpēc šie filozofi iedomājās, ka sabiedrībai jāinteresējas par to, vai viņi ar kādu ir gulējuši vai nav un cik bieži tas noticis? Vai viņi pūlas kaut ko pierādīt? Vai es būtu spējusi atvairīt Bērtrandu Raselu, viņa sev jautāja, un tūlīt pati uz to atbildēja. Jā. Un A. Dž. Aieru ari.

Līdz pulksten sešiem visi iekrātie raksti bija izskatīti, kā ari uzrakstītas vērtētājiem domātās pavadvēstules par tiem rakstiem, kas nododami nākamajam vērtējumam. Izabella bija nospriedusi, ka pusseptiņi ir vispiemērotākais laiks, lai ierastos

Vorendera Parka Terasē 48, jo dzīvokļa biedri tad būs jau atgriezušies no darba (lai kāds tas būtu), bet netiks traucēti to vakariņu plāni. Viņa izgāja no bibliotēkas, iegāja virtuvē un pirms došanās ceļā uzvārīja sev tasi kafijas.

Gājiens nebija garš: meklētā vieta atradās tieši aiz parka trijstūra Brantsfīlda avēnijas galā. Izabella gāja nesteidzīgi, lūkodamās veikalu skatlogos, un beidzot pa zālienu aizstaigāja līdz māju rindas galam. Kaut gan bija patīkams pavasara vakars, sāka celties stiprs vējš un mākoņi sparīgi traucās pār debesīm uz Norvēģijas pusi. Šī bija ziemeļu gaisma, tādas pilsētas gaisma, kas piederīga tiklab lielajiem, pelēkajiem Ziemeļjūras plašumiem, kā iekšzemes rāmajiem kalniem. Šī nebija Glāzgova ar savu maigo rietumu gaismu, ar tuvumu Īrijai un Skotijas kalnienei. Šī bija pilsēta, kas uzcelta saltu austrumu vēju krastā, pilsēta ar līkumotām, bruģētām ielām un lepnām kolonnām, pilsēta ar tumšām naktīm, sveču gaismu un izkoptu intelektu.

Nonākusi līdz Vorendera Parka Terasei, Izabella apmeta līkumu māju rindas galam un sāka lūkoties pēc vajadzīgās adreses. Šīs bija glītas ēkas, kas stiepās gar vienu ielas pusi un pavēra skatu uz Medouzu un vecās slimnīcas tālīnajiem jumtiem, ko greznoja smailes un tornīši. īres mājas bija celtas Viktorijas laika stilā, un virs sešiem stāviem apdarināta akmens pletās slīpi šīfera jumti. Dažus jumtus rotāja tornīši, kas atgādināja franču piļu pelēkos tornīšus ar metāla apkalumiem. Citviet gar jumta malu stiepās akmens robojums, dadžu grebumi, pa kādai fantastiskai figūrai, un tas viss kopā varbūt sākotnējiem iemītniekiem radija iespaidu, ka tie dzīvo noteikta stila mītnēs un no aristokrātu mājām tās atšķiras tikai ar izmēriem. Tomēr, par spīti šīm godkārajām iedomām, dzīvokļi šeit bija labi un pamatīgi, un, kaut gan savulaik iecerēti sīkburžuāzijas darboņu aprindām, tagad tie bija kļuvuši par studentu un jaunu speciālistu mājvietām. Dzīvoklis, uz kuru devās Izabella, šķiet, bija viens no daudziem līdzīgiem dzīvokļiem, ko īrēja trīs vai četru jaunu cilvēku grupas. Plašās telpas deva iespēju katram īrniekam ieņemt atsevišķu istabu, atstājot brīvu kopējo ēdamistabu un palielu dzīvojamo istabu. Tas bija ērts izkārtojums, kas apmierināja iemītniekus līdz laulības vai kopdzīves sākšanai. Un skaidrs, ka šādos mājokļos dzimst ari ilgstoša draudzība, Izabella nodomāja, vai varbūt ari ilgstošs naids.

Dzīvokļi bija sasniedzami pa vienkāršām akmens kāpnēm, kurās varēja nokļūt pa iespaidīgām parādes durvīm. Parasti šis durvis bija slēgtas, bet tās varēja atvērt no dzīvokļiem, piespiežot pogu. Izabella pārlaida skatienu zvanu rindai pie durvīm un atrada uzrakstu "Dafusa". Nospiedusi zvana pogu, viņa gaidīja. Pēc īsa brīža mazajā iekšējā telefona skaļruni atskanēja balss un jautāja, ko viņa vēloties.

Izabella pieliecās tuvāk mazajam mikrofonam uz iekšējā telefona pults. Viņa nosauca savu vārdu un paskaidroja, ka vēlētos runāt ar mis Dafusu. Sakarā ar notikušo nelaimes gadījumu, viņa piebilda.

Pēc īsa klusuma brīža iedūcās atveres mehānisms. Atgrūdusi durvis vaļā, Izabella devās augšup pa kāpnēm, ievērodama, ka gaiss ir sastāvējies un mazliet ož pēc putekļiem tāpat kā daudzās līdzīgās koplietošanas kāpnēs. Nesen uz akmens grīdas nožuvis slapjums, kas sajaucies ar ēdiena smaržu no dažādiem dzīvokļiem. Šī smarža viņai atgādināja bērnību, kad viņa katru nedēļu kāpa pa šādām kāpnēm ceļā uz klavierstundu pie mis Merilinas Makgibonas.

Izabella uz bridi apstājās un kavējās domās pie mis Makgibonas, kura viņai bērnu dienās bija patikusi, bet no kuras viņa jau tajos gados bija pārņēmusi kaut kādas skumjas, apjautu par kaut ko neatrisinātu. Reiz Izabella bija atnākusi uz klavierstundu un sastapusi skolotāju ar sasarkušām acīm un asaru pēdām virs uzklātās pūdera kārtiņas. Viņa bija mēmi lūkojusies mis Makgibonā, līdz tā bija aizgriezusies un nomurminājusi: Es šodien neesmu savā ādā. Es atvainojos. Man šodien nav īsti labi.

Izabella bija pavaicājusi: Vai noticis kaut kas bēdīgs?

Mis Makgibona bija sākusi sacīt "jā", bet galu galā pateikusi "nē" un papurinājusi galvu, un tad viņas bija pārgājušas pie gammām, ko Izabella iemācījusies, un pie Mocarta, un vairāk nekas netika runāts. Vēlāk, būdama jau paliela meitene, Izabella gluži nejauši uzzināja, ka mis Makgibona zaudējusi savu tuvāko draudzeni, Skotijas Augstākās tiesas tiesneša meitu Lailu Gordonu, kuras ģimene, būdama neatzinīgi noskaņota pret mis Makgibonu, bija piespiedusi meitu izvēlēties: vai nu pārtraukt šo draudzību, vai šķirties no tuviniekiem, un meitene bija izvēlējusies tuviniekus.

Dzīvoklis atradās piektajā stāvā, un, kad Izabella bija uzkāpusi līdz stāva kāpņu laukumiņam, durvis jau bija mazliet pavērtas. Priekštelpā stāvēja jauna meitene un, Izabellai tuvojoties, atvēra durvis. Izabella pasmaidīja, pārlaizdama Henai Dafusai ātru skatienu: slaida, gracioza, lielām stirnas acīm un pievilcību, kas Izabellai allaž asociējās ar meitenēm no Skotijas rietumu piekrastes, bet droši vien šādai saiknei nebija nekāda pamata. Hena atbildēja ar smaidu un aicināja Izabellu ienākt. Jā, Izabella nodomāja, dzirdēdama akcentu viņas balsi, tie ir rietumi, tikai nevis Glāzgova, kā domāja Keta, bet kāda mazāka, jaukāka vietiņa, varbūt Danbartona vai Helensberga. Bet Henrieta gan viņai nav atbilstošs vārds; Hena jā, tas izklausās daudz piemērotāk.

-     Piedodiet, ka es ierados bez pieteikšanās. Cerēju, ka sastapšu jūs mājās. Jūs un…

-     Nīlu. Viņa laikam vēl nav. Bet drīz viņš varētu pārnākt.

Hena aizvēra durvis un pamāja uz istabu gaiteņa galā.

Mēs varam iet tur, viņa teica. Diemžēl mums te ir parastā nekārtība.

-    Nav iemesla atvainoties, sacīja Izabella. Visi mēs dzīvojam nekārtībā. Tā ir daudz ērtāk.

-    Man patiktu būt kārtīgai, Hena teica. Es cenšos, bet laikam jau no savas ādas neviens nevar izlīst.

Izabella pasmaidīja, bet neko neatbildēja. No šīs sievietes strāvoja kaut kāds fizisks spars, tāda kā… varētu sacīt, seksuāla enerģija. To varēja nekļūdīgi noteikt, tāpat kā muzikalitāti vai askētismu. Viņa bija radīta nekārtīgām istabām un savandītām gultām.

Dzīvojamā istaba, kurā Hena ieveda Izabellu, pavēra skatu uz ziemeļiem un koku rindu, kas stiepās gar Medouzas dienvidu malu. Lielie Viktorijas laika logi dienā droši vien dāsni ļāva ieplūst saules gaismai, un pat tagad, pievakarē, mākslīgais apgaismojums nebija vajadzīgs. Izabella aizgāja pāri istabai pie viena no logiem. Viņa paskatījās lejup. Lejā pa bruģēto ielu zēns vilka aiz pavadas stūrgalvīgu suni. Zēns noliecās un iesita sunim pa muguru, un dzīvnieks, tiekdamies aizstāvēties, apsviedās otrādi. Tad zēns iespēra sunim pa ribām un atkal parāva pavadu.

Hena pienāca viņai blakus un arī paskatījās lejā. Tas ir viens nešpetns puišelis. Es viņu saucu par Ziepju Zelli. Viņš dzīvo pirmajā stāvā kopā ar māti un tās draugu. Šķiet, ka sunim nepatīk neviens no viņiem.

Izabellā iesmējās. Viņai patika apzīmējums "Ziepju Zellis"; kādreiz katrs skotu bērns zināja, kas ir Mūsu Vilijs un viņa draugi Ziepju Zellis un Resnais Boabs, bet vai tagad viņi to vēl zina? No kurienes tagad nāk skotu bērnības tēli? Ne jau nu vairs no Dandī ielām, viņa nodomāja, ne no siltajām, fantastiskajām ielām, ko Sunday Post savulaik piepildīja ar delverīgiem bērniem.

Viņas aizgriezās no loga, un Hena paskatījās uz Izabellu. Kāpēc jūs atnācāt pie mums? Es ceru, ka neesat žurnāliste?

Izabella enerģiski papurināja galvu. Neesmu gan. Nē, es biju aculieciniece. Redzēju, kā tas notika.

Hena lūkojās viņā ieplestām acīm. Jūs bijāt tur? Jūs redzējāt, kā Marks nokrita?

Diemžēl jā.

Hena ar skatienu meklēja, kur apsēsties. Apsēdusies viņa pievērsa acis grīdai un kādu laiku neko neteica. Tad viņa palūkojās augšup. Saprotiet, man ļoti nepatīk par to domāt. Ir pagājušas tikai dažas nedēļas, un es jau cenšos to aizmirst. Bet tas nav viegli, ja zaudēts tāds dzīvokļa biedrs kā viņš.

-    Protams. Es saprotu.

-    Pie mums bija atnākusi policija. Viņi iztaujāja par Marku. Un tad bija atbraukuši vecāki, lai paņemtu viņa mantas. Varat iedomāties, cik briesmīga sajūta!

-    Jā, varu.

-    Un tad te bija vēl citi, Hena turpināja. Marka draugi. Kāds no viņa biroja. Likās, tam nebūs gala.

Izabella apsēdās uz dīvāna Henai blakus. Un tagad vēl es. Piedodiet, ka ielauzos. Varu iedomāties, cik tas viss bija grūti.

-     Kāpēc jūs atnācāt? Hena jautāja. Jautājums neskanēja nelaipni, tomēr tajā bija jūtama nervozitāte, ko Izabella tūlīt pamanīja. Varbūt tā liecināja par pagurumu pagurumu, paredzot vēl vienu iztaujāšanu.

-     Man nebija īsta iemesla, Izabella klusi teica. Laikam atnācu tāpēc, ka gribot negribot tiku iesaistīta šai notikumā un man nebija neviena, ar ko parunāt, tas ir, neviena cita ar to saistīta cilvēka. Es redzēju, kā tas notiek, tas bija drausmīgi, un es nepazinu nevienu, kas kaut ko zinātu par viņu, par Marku. Viņa apklusa. Hena lūkojās viņā ar platām, mandelēm līdzīgām acīm. Izabella ticēja, ka saka patiesību, bet vai tā bija visa patiesība? Un tomēr viņa diez vai varēja stāstīt šiem cilvēkiem, ka iemesls viņas apmeklējumam ir tīrā ziņkārība par notikušo un miglainas aizdomas, ka aiz negadījuma slēpjas kaut kas līdz galam nenoskaidrots.

Hena aizvēra acis un pēc brīža pamāja ar galvu. Es saprotu, viņa teica. Man nekas nav pretī. Savā ziņā es pat gribētu kaut ko uzzināt par to, kas tur īstenībā notika. Bieži esmu to iztēlojusies.

-    Tātad jūs neiebilstat?

-     Nē, es neiebilstu. Ja jums tas var palīdzēt, tad man nekas nav pretī. Viņa pasniedzās un pieskārās Izabellas rokai.

Līdzjūtīgais žests bija negaidīts, un Izabellai šķita nepiedienīga doma, viņa sev teica, ka tas īsti neiederas situācijā. Es uzvārīšu kafiju, Hena pieceldamās teica. Tad varēsim parunāties.

Hena izgāja no istabas, un Izabella, atlaidusies dīvāna atzveltnē, aplūkoja telpu. Tā bija glīti iekārtota atšķirībā no daudziem īres dzīvokļiem, kas drīz vien iegūst visai nobružātu izskatu. Pie sienām karājās vairākas reprodukcijas, kas acīmredzot atspoguļoja gan īpašnieka, gan īrnieku gaumi: Klaidas ūdenskrituma ainava (īpašnieks); Hoknija "Šļakatas" un Vetriāno "Filozofi amatieri" (īrnieki), un Peplo "Aionas sala" (īpašnieks). Izabella pasmaidīja, domādama par Vetriāno, Edinburgas mākslas aprindas viņu ir ļoti kritizējušas, taču viņš saglabājis nenoliedzamu popularitāti. Kāpēc tā? Tāpēc, ka viņa figurālās gleznas daudz pasaka par cilvēku dzīvi (vismaz par tiem cilvēkiem, kas dejo pludmalē, ģērbušies vakartērpos); līdzīgi Edvarda Hopera gleznām tās slēpj sevī veselu stāstu. Tieši tāpēc Hopera darbi daudzkārt devuši iedvesmu dzejai tāpēc, ka viss, ko viņš gleznojis, bez vārdiem saka: "Lasi tālāk!" Kāpēc tie cilvēki ir tur? Par ko viņi domā? Ko viņi grasās darīt? Hoknijs, protams, neko neatstāj bez atbildes. Hoknija gleznā ir pilnīgi skaidrs, kāda nozīme katrā ietverta: peldēšana, sekss, narcisisms. Vai Hoknijs ir gleznojis VHO dzejnieku Odenu? Izabella atcerējās, ka jā, turklāt viņš diezgan labi bija uztvēris un atveidojis VHO sejas "ģeoloģisko" tīklojumu. "Es esmu kā Īrijas karte." Vai viņš tā bija teicis? Laikam gan ne, Izabella nodomāja, taču būtu varējis tā teikt. Varbūt viņa kādreiz uzrakstīs grāmatu par citātiem, kas ir pilnīgi neīsti, taču pamatoti piedēvējami cilvēkiem, kuri tos varētu būt teikuši. "Esmu valdījusi visu pēcpusdienu, un tagad snieg." Karaliene Viktorija.

Izabellas skatiens ilgāku laiku bija pievērsts Vetriāno reprodukcijai, un tagad viņa paskatījās uz durvīm. Pie priekštelpas sienas karājās spogulis liels spogulis cilvēka augumā, kādi biežāk sastopami skapju durvju iekšpusē. No vietas, kur

Izabella sēdēja, tas bija labi pārredzams, un tieši tajā bridi viņa ieraudzīja, ka pa citas istabas durvīm aši izmetas jauns cilvēks, pārskrien pāri priekštelpai un pazūd citā istabā. Izabellu viņš neredzēja, kaut gan, šķiet, zināja par viņas klātbūtni dzīvoklī. Turklāt likās, ka vīrietis nevēlas, lai Izabella viņu redzētu, un bez nodevīgā spoguļa palīdzības viņa to nebūtu redzējusi. Vīrietis bija pilnīgi kails.

Pēc īsa brīža atgriezās Hena ar divām kafijas tasēm. Viņa tās nolika uz galdiņa dīvāna priekšā un atkal apsēdās blakus Izabellai. Vai jūs kādreiz bijāt tikusies ar Marku?

Izabella gandrīz atbildēja "jā", jo viņai kaut kā dīvaini un neizskaidrojami šķita, ka patiešām ir ar šo cilvēku tikusies, tomēr viņa papurināja galvu. Tā bija pirmā reize, kad es viņu redzēju. Tajā vakarā.

-     Viņš bija ļoti lāga zēns, Hena teica. Visiem viņš patika.

-    Tam es ticu, sacīja Izabella.

-     Redziet, es sākumā jutos mazliet nedroša par to, ka vajadzēs dzīvot vienā dzīvoklī ar diviem citiem cilvēkiem, ko agrāk neesmu pazinusi. Bet sagadījās tā, ka istabu es dabūju vienlaikus ar viņiem. Tā nu apmetāmies te visi reizē.

-     Un viss izdevās labi?

-Jā. Palaikam esam pastrīdējušies, kā jau varētu gaidīt. Bet nopietnas nesaprašanās nav bijis. Viss izdevās ļoti labi. Hena paņēma tasi un iedzēra kafijas malku. Man viņa pietrūkst.

-     Un kā ir ar Nilu, otru jūsu dzīvokļa biedru? Vai viņi ar Marku bija draugi?

-     Protams, Hena atbildēja. Dažreiz viņi kopā spēlēja golfu, kaut gan Nīls bija krietni prasmīgāks par Marku. Nīls ir ļoti labs spēlētājs. Viņš būtu varējis kļūt par profesionāli. Nīls ir advokāta māceklis kādā rietumu rajona firmā. Garlaicīga vieta, bet kur tad ir citādi? Šī galu galā ir Edinburga.

Izabella paņēma kafijas tasi un iedzēra pirmo malku. Šķīstošā kafija, tomēr pieklājības pēc jācenšas to izdzert.

-     Kā tas īsti notika? viņa klusi jautāja. Kā jums šķiet, kā tas notika?

Hena paraustīja plecus. Viņš nokrita. Nekas cits jau nevarēja notikt. Kārtējais muļķīgais negadījums. Kaut kāda iemesla dēļ viņš pārliecās pāri margām un nenoturēja līdzsvaru. Kā gan citādi?

-    Vai iespējams, ka viņš bija nelaimīgs? jautāja Izabella. Viņa centās izteikt šo mājienu piesardzīgi, jo rēķinājās ar sadusmotu atbildi, taču tādas nebija.

-    Jūs domājat pašnāvība?

-    Jā. Tāda doma man radās.

Hena papurināja galvu. Noteikti ne. Es būtu to zinājusi. Katrā ziņā būtu. Viņš nebija nelaimīgs.

Izabella pārdomāja Henas vārdus. "Es būtu to zinājusi." Kāpēc lai viņa būtu to zinājusi? Acīmredzot tāpēc, ka dzīvo ar viņu kopā. Dzīvojot tiešā tuvumā, cilvēki mēdz uztvert cits cita noskaņojumu.

-     Tātad nebija nekādu tamlīdzīgu pazīmju?

-    Nē. Nekādu. Hena brīdi klusēja. Viņš vienkārši nebija tāds cilvēks. Pašnāvība ir bēgšana. Viņš nemēdza bēgt, bet stāties pretī. Viņš bija… Uz viņu varēja paļauties. Viņš bija uzticams. Cilvēks ar sirdsapziņu. Vai jūs mani saprotat?

Izabella klausīdamās vēroja meiteni; vārdu "sirdsapziņa" sarunās vairs reti gadījās dzirdēt; tas šķita savādi un deva iemeslu bažām. Tas lika domāt, ka no cilvēku dzīves izzūd vainas apziņa, un savā ziņā tas nebūtu slikti, jo vainas apziņa bezgala daudzus ir nepamatoti darījusi nelaimīgus. Tomēr morāli nozīmīgā rīcībā vainas apziņai ir sava pozitīvā loma tā palīdz nospraust robežas. Vaina saistās ar ļaunu vai nepareizu rīcību, un tas palīdz saglabāt morāli. Turklāt Henas teiktais pauda vēl kaut ko. Viņas vārdos skanēja cieša pārliecība, bet tā varētu runāt tikai tas, kas nekad nav pazinis depresiju vai mocījies ar iekšējām šaubām.

-    Dažreiz cilvēki, kas ārēji šķiet droši un pārliecināti, iekšēji nemaz tādi nejūtas… viņi var būt ļoti nelaimīgi, bet nekad to neizrāda. Dažreiz… Izabella apklusa. Hena acīmredzami nepriecājās par tādu atziņu. Piedodiet! Negribēju lasīt jums lekciju.

Hena pasmaidīja. Ir jau labi. Vispārīgi runājot, jums droši vien ir taisnība, bet šajā gadījumā gan ne. Es esmu pārliecināta, ka tā nebija pašnāvība.

-Jums noteikti ir taisnība, Izabella teica. Jūs viņu acīmredzot ļoti labi pazināt.

Brīdi valdīja klusums. Hena dzēra kafiju, šķiet, dziļi iegrimusi domās, un Izabella lūkojās uz Vetriāno, prātodama, ko teikt tālāk. Turpināt sarunu laikam nebija lielas jēgas: neko vairāk viņa no Henas neuzzinās, Hena, šķiet, ir pateikusi visu, ko gribēja teikt, turklāt viņa, pēc Izabellas domām, nebija meitene ar asu uztveri.

Hena nolika kafijas tasīti uz galda. Izabella novērsa skatienu no dīvaini satraucošā mākslas darba. Tajā brīdī istabā, pilnīgi saģērbies, ienāca jaunais cilvēks, ko viņa pirms brīža bija redzējusi gaitenī.

-    Tas ir Nīls, teica Hena.

Izabella piecēlās, lai sarokotos ar jauno cilvēku. Viņa plauksta bija silta un mazliet mikla, un Izabella nodomāja: viņš nupat bijis dušā. Tad tāpēc viņš kails skrēja pa gaiteni. Varbūt šajos laikos nav nekas neparasts, ja dzīvokļa biedri un pavirši draugi staigā apkārt neapģērbušies kā nevainīgi bērni Ēdenes dārzā.

Nīls apsēdās krēslā pretī dīvānam, un Hena paskaidroja, kāpēc Izabella atnākusi šurp.

-     Es negribēju jūs traucēt, Izabella teica. Gribēju tikai par to aprunāties. Ceru, ka jums nav iebildumu.

-    Nē, atbildēja Nīls. Man nav. Ja jūs gribat par to runāt, man nekas nav pretī.

Izabella paskatījās uz viņu. Jaunais vīrietis runāja pavisam citādi nekā Hena; viņš ir no valsts otras malas, Izabella nodomāja, bet viņa runasveids liecina par izglītību dārgā skolā. Nīls bija, šķiet, Henas gados vai varbūt mazliet vecāks, un viņam, tāpat kā Henai, piemita kaut kas no brīvās dabas mīļotāja. Protams, viņš taču ir golfa spēlētājs, un viņa āriene liecina par skotu vējainajās golfa takās pavadīto laiku.

-    Domāju, ka ilgāk vairs jūs neapgrūtināšu, Izabella teica. Esmu jūs satikusi. Esmu parunājusi par notikušo. Tagad jāļauj jums atgriezties katram savās darīšanās.

-     Vai tas palīdzēja? jautāja Hena, un Izabellai šķita, ka viņa pārmij skatienus ar Nīlu. Skatiena nozīme, šķiet, bija gluži skaidra: pēc Izabellas aiziešanas viņa jautās Nīlam: "Kāpēc tā sieviete bija atnākusi? Kāda tam visam jēga?" Un tas būs tāpēc, ka šīs jaunās meitenes acīs Izabella bija pusmūža sieviete, tātad ārpus notiekošā, ārpus īstas realitātes, un nevarēja izraisīt interesi.

-     Es paņemšu jūsu tasīti, Hena teica un strauji piecēlās kājās. Man kaut kas ātri jāpadara virtuvē. Atvainojiet mirklīti!

-     Man jāiet, sacīja Izabella, tomēr pēc Henas nozušanas virtuvē palika sēžam uz dīvāna un paskatījās uz Nīlu, kas viņu vēroja, brīvi balstīdams rokas uz krēsla parocēm.

-     Kā jūs domājat, vai viņš nolēca pats? Izabella jautāja.

Nīla seja palika bezkaislīga, taču izturēšanās veidā iezagās

tāds kā satraukums vai neveiklība. Nolēca pats?

-    Tas ir, vai viņš izdarīja pašnāvību?

Nils pavēra muti, lai kaut ko atbildētu, bet atkal to aizvēra. Viņš platām acīm raudzījās Izabellā.

-    Piedodiet, ka es jums to jautāju, Izabella teica. Redzu, jūs domājat, ka atbilde ir "nē". Laikam jums taisnība.

-     Laikam gan, viņš klusi atbildēja.

-     Vai drīkstu pajautāt vēl kaut ko? Izabella turpināja un, pirms viņš bija paguvis atbildēt, vaicāja: Hena teica, ka Marks esot bijis ļoti iecienīts pārējo vidū. Bet vai ir iespējams, ka viņš kādam nepatika?

Jautājums bija izsacīts, un tagad viņa vēroja Nīlu. Jaunais vīrietis pievērsa skatienu grīdai, tad atkal palūkojās augšup.

Atbildēdams viņš neskatījās uz Izabellu, bet pa durvīm raudzījās priekštelpā, it kā cerēdams, ka Hena atbildēs viņa vietā.

-     Nē, nedomāju vis. Nē. Nedomāju vis.

Izabella pamāja ar galvu. Tātad viņa dzīvē patiesībā nebija nekā… nekā neparasta?

-     Nē. Nekā neparasta nebija.

Tagad Nīls skatījās uz Izabellu un viņa acīs jautās nepatika. Viņam šķita un kurš gan to varētu pārmest? -, ka Izabellai neklājas jaukties citu dzīvē un uzdot tādus jautājumus. Skaidrs, ka viņa ir palikusi ilgāk, nekā ļāva pieklājība Hena to jau bija likusi manīt -, un tagad jādodas projām. Izabella piecēlās, un to pašu darīja Nīls.

-     Es tikai vēl gribētu atsveicināties no Henas, viņa teica, iziedama priekštelpā, un Nīls viņai sekoja. Izabella aši paskatījās apkārt. Durvis, pa kurām vīrietis bija izskrējis, kad Izabella viņu nejauši redzēja spogulī, noteikti bija durvis pa labi.

-     Viņa ir virtuvē, vai ne? Izabella noprasīja un, ātri pagriezusies pa labi, atgrūda durvis.

-     Ne jau tur! Nīls no muguras uzsauca. Tā ir Henas istaba!

Bet Izabella jau bija paspērusi soli uz priekšu un ietvērusi skatienā lielo guļamistabu ar naktsgaldiņu, aizvērtiem aizkariem un nesaklātu gultu.

-    Ai! viņa iesaucās. Es atvainojos!

-    Virtuve ir tur, Nīls skarbi teica. Lūk, tās durvis! Viņš iesāņus skatījās uz Izabellu. Nervozs skatiens, Izabella nodomāja, nervozs un naidīgs.

Atkāpusies atpakaļ, viņa aizgāja pie norādītajām durvīm. Tās atverot, viņa samulsināja Henu, kas sēdēja uz soliņa un lasīja žurnālu. Taču Izabella viņai laipni pateicās, atvadījās un tad devās projām no dzīvokļa, aiz muguras dzirdēdama Nīla pagrieztās atslēgas klikšķi. Viņa bija atstājusi savu vizītkarti, teikdama, ka jaunie cilvēki var sazināties ar viņu, ja rodas vēlēšanās, taču abu sejas bija paudušas šaubas, un Izabella saprata, ka viņi to nedarīs. Izabella bija jutusies neveikli un muļķīgi un tagad domāja, ka tieši tā pelnījusi justies. Tomēr kaut kas vismaz bija noskaidrojies.

Hena un Nīls ir mīļākie, tāpēc brīdi, kad viņa zvanīja pie ārdurvīm, Nīls atradās Henas guļamistabā. Hena bija teikusi, ka Nīla vēl nav mājās, taču saprotams, ka viņa nevēlējās skaidrot pilnīgai svešiniecei, ka dzīvokļa biedrs šādā vakara stundā atrodas viņas gultā. Tas, protams, apstiprināja, ka Izabellas instinktīvais iespaids par Henu bijis pareizs, taču neviesa lielu skaidrību par šīs trijotnes dzīvi kopīgajā dzīvoklī. Protams, iespējams, ka Marks ir juties atstumts. Hena bija izteikusies, ka pirms ievākšanās dzīvoklī pārējos divus iemītniekus nav pazinusi, tātad kādā brīdi attiecības mainījušās un radusies ciešāka tuvība. Tas varēja pārvērst kopīgās dzīves dinamiku trīs draugu attiecības pārtapa pāra un viena drauga attiecībās. Tikpat labi iespējams, ka Hena un Nīls ir kļuvuši mīļākie pēc Marka nāves, varbūt meklēdami mierinājumu un aizmiršanos pēc kopīgajām bēdām. Izabellai šķita, ka šāds variants ir pat ļoti ticams, tomēr tas nepalīdzēja uzminēt, kādas domas valdīja Marka prātā liktenīgajā Ašerholas vakarā. Pirms šī apciemojuma Izabella par Marku tikpat kā neko nebija zinājusi, un tagad nezināja vairāk. Jā, viņš bijis patīkams jauns cilvēks, iecienīts draugu vidū un nenodevies šaubām vai'neziņai, taču par to nav jābrīnās, jo šaubas un neziņa ir drīzāk raksturīga pusaudžiem, nevis vīriešiem starp divdesmit un trīsdesmit. Ja viņš par kaut ko ir raizējies, tad acīmredzot slēpis šis raizes no ikdienā tuvākajiem cilvēkiem.

Izabella gāja mājup lēni. Vakars šim gadalaikam bija silts, un tajā jautās tik tikko manāma vasaras elpa, un tepat apkārt uz mājām gāja arī citi cilvēki. Vairākumam bija, pie kā iet, vīri, sievas, mīļākie, vecāki. Izabellu māja gaidīja liela un tukša, un viņa apzinājās, ka tas ir viņas pašas izvēles rezultāts, tomēr viņu vien par to vainot nevarēja. Viņa nebija izvēlējusies kādā tik ļoti un pamatīgi iemīlēties, lai pēc tam negribētu domāt ne par vienu citu vīrieti. Tas ar viņu bija gluži vienkārši noticis, un tas, kas ar mums notiek, bieži nav atkarīgs no mūsu gribas. Notika tas, ka uzradās Džons Laimors, un viņas turpmākā dzīve bija izlemta. Izabella centās lieki par to nedomāt un nepārrunāja to ar citiem (tiesa, iepriekšējā vakarā viņa bija to pastāstījusi Džeimijam, un tas varbūt nebija prātīgi darīts). Tā nu šī dzīve ir iekārtota, un viņa centās dzīvot un justies tik labi, cik iespējams, jo uzskatīja, ka tāds ir ikviena morālais pienākums, ja vien cilvēks tic, ka viņam ir pienākumi pašam pret sevi, un Izabella tam ticēja. Dzīve jāpieņem tāda, kāda tā ir.

9

Nākamā nedēļa aizritēja bez īpašiem notikumiem. Vajadzēja mazliet pastrādāt "Apskata" labā, bet nākamā izdevuma korektūras nesen bija aizsūtītas iespiedējiem, un divi redakcijas kolēģijas biedri atradās izbraukumā, tāpēc Izabella nevarēja žēloties par pārliecīgu darba slodzi. Viņa daudz laika pavadīja lasot, kā arī palīdzēja Greisai veikt allaž atlikto darbu bēniņu tīrīšanu. Tomēr ar visu to atlika laiks domāšanai, un Izabella gribot negribot arvien atgriezās pie tā, ko domās sauca par notikumu. Pirmais sāpīgais sūrums, kas viņu pēc šī vakara bija mocījis, pamazām nenoliedzami gaisa, un tā vietā šķita stājamies neziņa un nespēja izlemt. Tikšanās ar Henu un Nīlu, pēc Izabellas domām, bija neveiksmīga, un tagad viņa nesaprata, ko vēl varētu darīt. Pēc kāda laika vajadzēja notikt izmeklēšanas sēdei, kas izskata nelaimes gadījumus ar letālām sekām; tiesas izmeklētājs bija paziņojis sēdes datumu un pateicis, ka viņai kā vistiešākajai nelaimes gadījuma aculieciniecei vajadzēšot sniegt liecību, taču ļāvis saprast, ka šī būs ātri atrisināma lieta.

Nedomāju, ka tur vēl ir kādas šaubas, viņš bija teicis. Mums ir ziņas, ka margu augstums atbilst prasībām, un pārkrist tām iespējams, vienīgi pārliecoties pāri. Acīmredzot tas cilvēks kāda iemesla dēļ tā ir darījis varbūt gribējis lejā kādu saskatīt. Tātad gadījums šķiet vairāk vai mazāk skaidrs.

Kādēļ tad vajadzīga izmeklēšanas sēde? Izabella bija jautājusi, sēdēdama askētiski iekārtotajā kabinetā pretī izmeklētāja rakstāmgaldam. Viņš bija aicinājis Izabellu uz pārrunām, un Izabella viņu bija atradusi kabinetā ar durvju plāksnītes uzrakstu "Nāves gadījumi". Izmeklētājs bija gara auguma cilvēks ar kalsnu, nelaimīgu seju. Viņam aiz muguras pie sienas karājās ierāmēta fotogrāfija: divi jauni vīrieši un divas jaunas sievietes sastinguši sēž krēslos akmens arkas priekšā. "Edinburgas Universitāte, Juristu biedrības komiteja" vēstīja uzraksts zem fotogrāfijas. Viens no vīriešiem bija šis pats izmeklētājs, ko varēja pazīt pēc izstīdzējušā, neveiklā auguma. Vai viņš tika cerējis vai gaidījis kaut ko labāku par tagadējo darbu?

Izmeklētājs paskatījās uz Izabellu un atkal novērsās. Viņš bija ierēdnis, kas atbildīgs par nāves gadījumiem Edinburgā. Nāve. Ik dienas. Nāve. Maza un liela. Nāve. Viņš nostrādās te gadu un tad atgriezīsies pie noziegumiem kādā Erdrijai vai Bātgeitai līdzīgā vietā. Katru dienu tas pats: noziegums, cietsirdība, un tā līdz pat pensijai. Kā tādās reizēs mēdz sacīt? viņš bija atjautājis. Lai lietu varētu slēgt? Tātad lietas slēgšanas dēļ.

Lūk, tā. Notikusi pilnīgi negaidīta traģēdija, kurā neviens nav vainojams. Viņai nejauši gadījies to redzēt, un viņa ir centusies to sev pēc iespējas saprotamāk izskaidrot. Un beigu beigās notikums palicis neizskaidrots, un viņa nevar darīt neko citu kā vienīgi pieņemt šo situāciju.

Tā nu Izabella centās koncentrēt uzmanību uz lasāmo, kas sagadīšanās pēc labi saderēja ar urdošo jautājumu. Bija iznācis jauns darbs par morālā pienākuma robežām pazīstams temats, ko daži filozofi bija pavērsuši citādi, gatavi apgalvot, ka morāles galvenais akcents jāpārceļ no tā, ko mēs darām, uz to, ko mēs nedarām. Tas bija potenciāli apgrūtinošs skatījums, kas varētu sagādāt neērtības mierīgas dzīves meklētājiem. Tas prasīja modrību un lielāku uzmanību pret citu vajadzībām, nekā Izabella jutās spējīga sevī atrast. Turklāt šāds stāvoklis būtu nepieņemams tam, kurš vēlētos kaut ko aizmirst. Atbilstoši šim uzskatam, cenšanās kaut ko izstumt no domām būtu tīšas un nosodāmas izvairības apliecinājums.

Šī grāmata uzdzina bezcerību un bija grūti lasāma visu 570 lappušu garumā. Izabella juta vilinājumu nolikt to malā vai pamest pavisam, taču tas nozīmētu pierādīt, ka autoram ir taisnība. Kaut viņu piķis, Izabella nodomāja. Viņš mani ir iedzinis stūrī.

Beidzot tikusi galā, viņa nolika grāmatu plauktā, juzdama vainīgu pacilātību par to, ka novietojusi to augšējā plaukta vismazāk pārredzamajā stūrī. Bija sestdienas vakars, un viņa nolēma atalgot savu pacietību attiecībā uz kaitinošo grāmatu ar braucienu uz pilsētu, pāris galeriju apmeklējumu un kafijas un smalkmaizītes nobaudīšanu kādā -Dandasstrītas kafejnīcā.

Izabella brauca uz centru ar autobusu. Tuvojoties piestātnei, kas atradās tūlīt aiz Kvīnstrītas, viņa ieraudzīja Tobiju, kas gāja lejā pa piekalni, nesdams iepirkumu maisiņu. Patiesībā pirmais, ko viņa pamanīja, bija velveta bikses saspaidītu zemeņu krāsā, un viņa pasmaidīja par domu, ka tieši to acs pamana vispirms. Izkāpdama no autobusa, viņa joprojām smaidīja. Tagad Tobijs gāja divdesmit vai trīsdesmit jardus viņai pa priekšu. Viņš nebija pamanījis, ka Izabella skatās uz viņu pa autobusa logu, un tas Izabellai bija atvieglojums, jo viņai diez kā negribējās uzsākt sarunu ar Tobiju. Taču tagad, ejot lejup pa piekalni drošā attālumā aiz Tobija, viņa attapās prātojam, ar ko šis jaunais cilvēks šodien ir nodarbojies. Protams, viņš ir bijis iepirkties, bet kurp viņš dodas tagad? Tobija mājvieta ir Menorpleisā, jaunās pilsētas viņā galā, tātad pašlaik viņš neiet uz mājām.

Cik tas ir pasaulīgi un ikdienišķi, Izabella nodomāja. Cik pasaulīga un ikdienišķa ir mana interese par šo itin garlaicīgo jauno cilvēku! Kāds man var būt iemesls domāt par to, kā viņš pavada sestdienas pēcpusdienu? Nav tāda iemesla. Taču šī atbilde tikai uzkurināja Izabellas ziņkārību. Būtu interesanti uzzināt kaut vai kādu mazumiņu par šo vīrieti, kaut vai to, ka viņš, piemēram, labprāt iet uz Vaīvona & Crolla veikalu pirkt makaronus. Vai varbūt to, ka viņam ir ieradums apstaigāt senlietu veikalus (kaut gan tas nešķita ticami). Varbūt Tobijs viņai kaut cik iepatiktos, ja viņa par to mazliet vairāk zinātu. Keta bija likusi saprast, ka Tobijā slēpjas lieli dziļumi, par kuriem Izabella pat nenojauš, tāpēc varbūt derētu ar tiem kaut cik iepazīties. (Vai tas ir morāls pienākums drusku piepūlēties, lai pārvarētu savus aizspriedumus? Nē! Vairāk nekā piecsimt septiņdesmit lappuses bija apņēmīgi noliktas plauktā, un par šo tematu šinī pēcpusdienas braucienā vairs netiks domāts.)

Tobijs soļoja diezgan ātri, un, lai attālums starp abiem paliktu nemainīgs, Izabellai vajadzēja pielikt soli. Viņa redzēja, ka Tobijs šķērso Heriotrovu un dodas tālāk pa Dandasstritu. Tagad Izabella sekoja viņam, neskaidri apjauzdama, cik tas ir smieklīgi, tomēr juzdamās pacilāta. Mākslas veikalā tas puisis neies, viņa bija sev apgalvojusi, un skaidrs, ka grāmatas viņu neinteresē. Kas tad vēl atliek? Varbūt ceļojumu aģentūra Lielās Kingstrītas stūrī (vēlīns slēpošanas brauciens?).

Pēkšņi Tobijs apstājās, un Izabella, iegrimusi nepiedienīgās domās, attapās, ka attālums starp viņiem ir samazinājies. Viņa tūdaļ apstājās. Tobijs lūkojās veikala skatlogā, ar skatienu ieurbies stiklā, it kā gribēdams saskatīt kāda apskatei izlikta priekšmeta detaļu vai ciparu uz cenu zīmes. Izabella paskatījās pa kreisi. Viņa stāvēja pie kādas privātmājas, nevis pie veikala, tāpēc vienīgais logs, kurā bija iespējams skatīties, bija šīs mājas atpūtas istabas logs. Atlika vienīgi skatīties tajā, lai Tobijs, negaidot pagriezies, nepamanītu, ka tiek novērots.

Tā bija eleganta, dārgi mēbelēta atpūtas istaba: tipisks karaļa Džordža laika jaunās pilsētas iekārtojums. Kamēr Izabella lūkojās pāri piecpadsmit pēdām, kas šķīra viņu no mājas loga, tajā parādījās sievietes seja, kas pārsteigta lūkojās pretī. Sieviete bija sēdējusi atpūtas krēslā, no ārpuses neredzama, un tagad, paskatīdamās ārā, viņa redzēja sev pretī raugāmies citas sievietes seju.

īsu mirkli abu acis sastapās. Izabella apmulsumā sastinga. Sieviete pie loga šķita itin kā redzēta, tomēr viņa nespēja īsti to atcerēties. Kādu bridi neviena no viņām nekustējās, bet tad, redzot, ka pārsteigumu saimnieces sejā nomaina aizkaitinājums, Izabella novērsa skatienu un paraudzījās pulksteni. Jācenšas tēlot izklaidību. Nogājusi gabalu pa Dandasstrītu, viņa varētu būt pēkšņi apstājusies un pūlējusies atcerēties, ko ir aizmirsusi. Viņa tur ir stāvējusi, skatīdamās tukšumā (kaut arī ne gluži tukšumā), bet tad paskatījusies pulkstenī un atcerējusies.

Tas palīdzēja. Sieviete aizgriezās no loga, un Izabella devās lejup pa piekalni, manīdama, ka Tobijs ir aizgājis tālāk un grasās šķērsot ielu, lai nokļūtu Nortamberlendstrītā. Izabella vēlreiz apstājās, šoreiz gluži likumīgi raudzīdamās veikala skatlogā, kamēr Tobijs bija pārgājis pāri ielai.

Šis bija bridis, kad jāpieņem lēmums. Vai nu pārtraukt šo smieklīgo izsekošanu tagad, kamēr viņa vēl varēja gluži pamatoti sev teikt, ka gājusi iepriekš izvēlēto ceļu, vai ari turpināt iet pa Tobija pēdām. Izabella brīdi vilcinājās, tad, nevērīgi paskatījusies uz abām pusēm, vai netuvojas mašīnas, nesteidzīgā solī pārgāja pāri ielai. Taču jau tobrīd viņa gluži labi aptvēra, ka rīkojas pavisam muļķīgi. "Praktiskās Ētikas Apskata" redaktore gaišā dienas laikā velkas pa Edinburgas ielu, sekodama jaunam vīrietim; viņa, kas uzskata privāto dzīvi par respektējamu un necieš mūsu gadsimta vulgāro, uzbāzīgo okšķerēšanu, tagad uzvedas-kā sasapņojusies skolniece! Kāpēc viņa ļauj sev iepīties citu darīšanās un kļūt par mazisku pēddzini (vai tas ir īstais vārds)?

Nortamberlendstrīda bija viena no šaurākajām jaunās Edinburgas ielām. Tā bija veidota mazākā mērogā nekā ielas, kas stiepās no tās uz ziemeļiem un dienvidiem, un tai bija savi piekritēji, kas cildināja šīs ielas "intimitāti". Izabellai turpretī Nortamberlendstrīta šķita pārāk tumša tai trūka skata uz āru, kā arī augstuma un plašuma gaisotnes, kas dzīvi pilsētas jaunajā daļā darīja savdabīgi pacilātu. Tiesa, Izabella pati tur nevēlētos dzīvot; viņai labāk patika Mērčistonas un

Morningsaidas klusums un prieks, ko sniedza dārzs. Viņa paskatījās augšup uz namu labajā pusē, kur kādreiz dzīvojis Džons Pinkertons. Džons, kas bija strādājis par advokātu un labāk par daudziem citiem pārzinājis Edinburgas arhitektūras vēsturi, bija radījis māju visnotaļ nevainojamā karaļa Džordža laika stilā. Viņš bija bijis ļoti uzjautrinošs cilvēks ar dīvainu balsi un nokremšlodamies mēdzis izdvest tītara buldurēšanai līdzīgas skaņas, taču bijis augstsirdīgs un dzīvojis saskaņā ar savas dzimtas devīzi, kas skanēja vienkārši: "Esi labestīgs!" Neviens cits nebija tik pamatīgi pārzinājis pilsētu, pazinis katru tās akmeni; būdams uz nāves gultas, viņš bija izturējies varonīgi un dziedājis garīgas dziesmas, ko atcerējies līdz pēdējam vārdam, tāpat kā bija atcerējies visu. Iedomādamās nāves gultu, Izabella atcerējās dzeju, ko Daglass Jangs uzrakstījis Viljamam Suteram: "Divdesmit gadi uz gultas, / un tagad mirēja auts. / Cik bija vērta šī dzīve? / Ak, bezgala, bezgala daudz. / Krietns un mīlošs viņš bija, / īsts savas Skotijas dēls." Tieši tāpat kā Džons Pinkertons. Skotijas dēls: "Esi labestīgs!"

Tobijs bija palēninājis gaitu un tagad gāja gandrīz pastaigas solī. Izabella bažījās, ka viņš kuru katru bridi varētu pagriezties atpakaļ, grūti cerēt, ka šajā nelielajā ielā viņa paliktu nepamanīta. Protams, tāpēc nevajadzētu lieki samulst: kāpēc gan lai viņa nevarētu sestdienas pēcpusdienā iet pa šo ielu tāpat kā viņš? Vienīgā atšķirība, Izabella nodomāja, ir tāda, ka Tobijs iet ar noteiktu mērķi, turpretī viņai nav ne jausmas, kur šis gājiens beigsies.

Nortamberlendstritas austrumu galā ceļš krasi pagriezās pa kreisi un pārtapa par Nelsonstritu, kas Izabellai vienmēr bija likusies pievilcīgāka iela. Viņa bija pazinusi kādu gleznotāju, kas bija šeit mājojis augšstāva dzīvoklī ar jumta logiem; tie bija vērsti pret ziemeļiem un ļāva istabās ieplūst dzidrai gaismai, kas piestrāvoja visas viņa gleznas. Izabella bija labi pazinusi gan gleznotāju, gan viņa sievu, un, pirms viņi pārcēlās dzīvot uz Franciju, bieži gājusi kopā ar viņiem vakariņās. Tur, kā Izabella vēlāk uzzināja, viņš pārstājis gleznot un nodevies vīnogulāju audzēšanai. Tad viņš bija pēkšņi nomiris, bet viņa sieva apprecējusies ar francūzi un pārcēlusies dzīvot uz Lionu, kur jaunais virs strādāja par tiesnesi. Laiku pa laikam Izabella bija saņēmusi no viņas kādu vēstuli, bet nu jau vairākus gadus sarakste bija beigusies. Izabella bija dzirdējusi, ka tiesnesis iekļuvis korupcijas skandālā un nosūtīts uz Marseļas cietumu. Gleznotāja atraitne bija pārcēlusies uz Francijas dienvidiem, lai varētu apmeklēt vīru cietumā, taču kaunējusies darīt notikušo zināmu agrākajiem draugiem. Nelsonstrīta tādējādi izraisīja Izabellai daudzveidīgas asociācijas.

Vēzēdams plastmasas iepirkumu maisiņu, Tobijs pārgāja ielas otrā pusē, un Izabella viņu neuzkrītoši vēroja, tagad iedama pavisam lēnā pastaigas solī. Tobijs paskatījās augšup uz daudzdzīvokļu namu, tad pameta skatienu rokas pulkstenī. Tagad viņš stāvēja iepretī pieciem akmens pakāpieniem, kuri veda uz apakšstāva dzīvokļa parādes durvīm. Izabella redzēja, ka viņš brīdi vilcinās, tad dodas augšā pa pakāpieniem un piespiež lielu misiņa zvana pogu blakus durvīm. Viņa mazliet atkāpās, patverdamās aiz furgona, kas stāvēja netālu no krustojuma. Pēc brīža durvis atvērās, un Izabella ieraudzīja no priekštelpas puskrēslas iznākam gaismā jaunu sievieti, šķiet, džinsa biksēs un sporta krekliņā. Izabellai skaidri pārredzot notiekošo, viņa pastiepās uz priekšu, aplika rokas Tobijam ap pleciem un noskūpstīja viņu.

Tobijs neatvirzījās protams, ne. Viņš paliecās meitenei pretī, nolika iepirkumu maisiņu zemē un, apskāvis viņu, saudzīgi iebīdīja atpakaļ priekštelpā. Izabella stāvēja kā sastingusi. To viņa nebija gaidījusi. Viņa vispār nebija gaidījusi neko konkrētu. Taču Izabella nebija domājusi, ka untums, kas viņu apsēda pirms piecām minūtēm, varētu novest līdz pārliecinošam apstiprinājumam attiecībā uz sākotnējo iespaidu par Tobiju. Neuzticīgs.

Kādu laiku Izabella stāvēja, nenovērsdama skatienu no aizvērtajām durvīm. Tad viņa pagriezās un devās pa ielu atpakaļ, juzdamās gluži kā netīra pēc tā, ko redzējusi, un pēc tā, ko darījusi. Ar tādām izjūtām laikam cilvēki dodas projām no bordeļiem vai nepieļaujamas tikšanās vietām: mirstīgi, vainīgi, kā VHO rakstīja savā nopietnajā dzejolī, attēlodams miesas baudu pēcizjūtas, kamēr dusošās galvas nevainīgi balstās uz neuzticīgām rokām.

10

-    Es stāvēju piestātnē un gaidīju autobusu, sacīja Greisa. Tiem jānāk ik pēc divpadsmit minūtēm, bet par to var tikai pasmieties. Pasmieties! Uz ielas bija liela peļķe, un garām brauca automašīna, ko vadīja jauns vīrietis ar ačgārni apgrieztu beisbola cepuri galvā, un viņš apšļakstīja sievieti, kas stāvēja man blakus. Galīgi izmērcēja viņu! Ūdens pilēja no drēbēm. Iedomājies, viņš to redzēja! Bet vai tāpēc apstājās un atvainojās? Skaidrs, ka ne! Ko tu vari gaidīt?

-    Neko, Izabella atbildēja, sildīdama plaukstas pie kafijas krūzes. Tā ir civilizācijas lejupslīde. Vai, drīzāk jāsaka, civilizācijas neesamība.

-    Lejupslīde vai neesamība, kāda tur starpība! Greisa atmeta.

-    Starpība ir gan, Izabella iebilda. Lejupslīde nozīmē, ka kaut kā ir mazāk nekā iepriekš. Neesamība nozīmē, ka kaut kā nav un varbūt nekad nav bijis.

-   Vai tu gribi man iestāstīt, ka cilvēki agrāk neatvainojās, ja apšļakstīja citus? Greisas sašutums bija nepārprotams. Viņa nešaubījās, ka Izabella dažos jautājumos ir pārmēru liberāli noskaņota arī pret jauniem vīriešiem ar beisbola cepurēm galvā.

-     Daži droši vien atvainojās, Izabella samierinoši atbildēja. Citi neatvainojās. Mums nav iespēju uzzināt, vai šodien cilvēki atvainojas retāk nekā agrāk. Tikpat labi varētu teikt, ka policisti izskatās jaunāki. Policisti ir tādā pašā vecumā, kā vienmēr bijuši, tikai dažām no mums viņi sāk izskatīties jaunāki.

Greisu tāda atbilde nebūt nesamulsināja. To nu es varu pateikt pilnīgi skaidri. Policisti pavisam noteikti ir jaunāki, un cilvēku manieres ir smagi gājušas uz leju. Tas redzams uz ielas katru dienu. Jābūt aklai, lai to nepamanītu. Zēniem vajadzīgi tēvi, kas viņus pamācītu uzvesties.

Šī domu apmaiņa, kas notika virtuvē, bija tāda pati kā visas citas. Greisa aizstāvēja savu viedokli un nepiekāpās ne par mata tiesu, un parasti strīds beidzās ar neskaidri izteiktu Izabellas pieļāvumu, ka šis jautājums ir ļoti sarežģīts un par to vajadzēs padomāt, un ka Greisai noteikti ir sava daļa taisnības.

Izabella piecēlās kājās. Pulkstenis bija gandrīz desmit minūtes pāri deviņiem, un viņu gaidīja rīta krustvārdu mīkla. Viņa paņēma no virtuves galda avīzi un, atstājusi Greisu lokām izmazgāto veļu, devās uz rīta istabu. Labais un sliktais. Zēniem vajadzīgi tēvi, kas mācītu tiem atšķirību starp labo un slikto. Taisnība, bet, tāpat kā daudzas Greisas atziņas, arī šī bija tikai puse no taisnības. Kāpēc lai šo lomu nevarētu veikt mātes? Izabella pazina daudzas mātes, kas vienas izaudzinājušas dēlus, turklāt labus dēlus. Kāda viņas draudzene, ko vīrs bija pametis sešas nedēļas pēc dēla piedzimšanas, bija izaudzinājusi to par lielisku puisi, par spīti visām grūtībām, ar ko jāsastopas vientuļām mātēm. Viņš bija krietns zēns, tāpat kā daudzi citi, kas auguši līdzīgos apstākļos. Zēniem vajadzīgs tēvs vai māte, tā Greisai vajadzēja sacīt.

Tobijam ir tēvs, bet, lūk, kā viņš vazā Ketu aiz deguna! Vai tēvs kādreiz ir runājis ar viņu par to, kā jāizturas pret sievietēm? Interesants jautājums… Izabellai nebija ne jausmas, vai tēvi runā ar dēliem par kaut ko tamlīdzīgu. Vai tēvi, piemēram, saka dēliem zem četrām acīm: "Izturies pret sievietēm ar cieņu!"? Vai varbūt tas ir pārāk vecmodīgi? Varbūt to varētu pajautāt Džeimijam, jo viņš atšķirībā no Tobija neapšaubāmi prot izturēties pret sievietēm ar cieņu.

Izabellai tomēr šķita, ka vīriešu izturēšanos pret sievietēm nosaka daudz sarežģītāki psiholoģiski faktori. Ne jau morāles zināšanas šeit ir galvenais, viņa nodomāja; noteicošais drīzāk ir pašpaļāvība un seksuālā stabilitāte. Vīrietis ar viegli ievainojamu pašapziņu izmanto sievieti par līdzekli cīņā ar savu nedrošību. Vīrietis, kas apzinās savu vērtību un ir pārliecināts par savu seksualitāti, respektē sievietes jūtas. Viņam nekas nav jāpierāda.

Tiesa, Tobijs šķiet visai pašpārliecināts; varētu pat teikt: pašpārliecība spraucas no viņa pa visām vīlēm. Tātad šajā gadījumā iemeslam jābūt citam varbūt tas ir morālās iztēles trūkums. Cilvēka morāle ir atkarīga no tā, kā viņš izprot citu jūtas. Ja cilvēkam trūkst morālās iztēles un tādu gadījumu ir ne mazums -, tad viņš gluži vienkārši nav spējīgs iejusties cita pārdzīvojumos. Citu cilvēku sāpes, ciešanas, nelaimes tādam šķiet nereālas, jo viņš nespēj tās uztvert. Tas, protams, nav nekas jauns. Hjūms, spriezdams par līdzjūtību un par to, cik svarīgi ir iejusties citu cilvēku emocijās, runāja par to pašu. Interesanti, vai šodien būtu iespējams nodot citiem Hjūma izpratni, stāstot viņiem par vibrācijām, Izabella nodomāja. Vibrācijas ir Jaunā laikmeta jēdziens. Varbūt Hjūmu iespējams skaidrot ar vibrāciju vai enerģijas lauku palīdzību, un tas viņu darītu reālu tiem cilvēkiem, kuri citādi nespēj saprast viņa domu. Interesanta iespēja, bet tāpat kā daudzas citas tā būs jāatliek malā, jo nepietiks laika. Būtu jāuzraksta daudz grāmatu, jāizvērš daudz ideju, taču nekad nepietiek laika.

Daudzi pavisam nepamatoti domāja, ka Izabellai laika ir atliku likām. Vērtējot viņas stāvokli, tie redzēja finansiāli neatkarīgu sievieti, kas dzīvo lielā mājā, kam par visu dzīves praktisko pusi gādā saimniecības vadītāja un kas nepilnu darbdienu strādā par redaktori kāda mistiska žurnāla izdevniecībā, kur droši vien ir elastīgi darbu iesniegšanas termiņi. Kā tāda sieviete var būt aizņemta? Tiem šķita, ka viņu pašu dzīve un darbs, kas uzspiež arvien vairāk prasību, ir pavisam citādi.

Kaut gan šīs pārdomas bija svarīga daļa no morāles jautājumiem, kas piepildīja Izabellas dzīvi, tās tomēr nebūt nepalīdzēja risināt dilemmu, pie kuras viņa bija nonākusi. Ļaudamās vulgārai ziņkārībai, viņa bija atklājusi par Tobiju kaut ko tādu, kas Ketai acīmredzot nebija zināms. Tagad Izabellai bija jāatbild uz banālu, nodeldētu jautājumu, kas, bez šaubām, neskaitāmas reizes atkārtojies žurnālu domu apmaiņas slejās: manas labākās draudzenes puisis viņu krāpj. Es to zinu, bet viņa nezina. Vai man vajadzētu viņai to pateikt?

Lai cik plaši pazīstama būtu šī problēma, atbilde nepavisam nebija skaidra. Izabella bija nokļuvusi līdzīgā situācijā jau agrāk, krietni sen, un nejutās pārliecināta, ka toreiz pieņēmusi pareizo lēmumu. Toreiz runa nebija par neuzticību, bet par slimību. Kādam vīrietim, ar kuru Izabella kopā bija strādājusi un laika gaitā itin labi sadraudzējusies, bija attīstījusies šizofrēnija. Viņš nebija varējis turpināt darbu, tomēr ārstēšana bija ritējusi sekmīgi. Tad viņš bija iepazinies ar kādu sievieti, kuru bildinājis, un viņa bija bildinājumu pieņēmusi. Izabella bija secinājusi, ka ši sieviete ļoti vēlas apprecēties, taču iepriekš neviens nav izteicis viņai šādu priekšlikumu. Taču sieviete nezināja par līgavaiņa slimību, un Izabella bija daudz domājusi, vai vajadzētu viņai to pateikt. Viņa tomēr nebija to darījusi, un pēc kāda laika šī sieviete, uzzinājusi par vīra kaiti, bija jutusies ļoti nelaimīga. Tiesa, viņa to bija pacietuši godam, un abi pārcēlušies uz māju Blērgovrijas nomalē, kur dzīvojuši klusu, savrupu dzīvi. Sieviete nekad nebija teikusi, ka nožēlo stāšanos laulībā, bet, ja Izabella toreiz būtu izstāstījusi par vīrieša slimību, viņa būtu varējusi izdarīt pārdomātu, apzinātu izvēli. Viņa būtu varējusi atteikties no laulības un viena dzīvot laimīgāk toties vīrietim būtu laupīta tā labpatikas un drošības deva, ko sniedz laulības dzīve.

Izabella bieži par to domāja un bija nospriedusi, ka pareizākā rīcība šādā gadījumā ir neiejaukšanās. Grūtības sagādā tas, ka cilvēks gluži vienkārši nevar paredzēt, kas notiks nākotnē nedz iejaukšanās, nedz neiejaukšanās gadījumā. Tāpēc pareizais risinājums, šķiet, ir turēties pa gabalu no situācijām, kurās neesi tieši iesaistīts. Un tomēr tas nebūtu labi. Keta viņai nav svešiniece, un tuvu radinieci taču ir tiesības brīdināt? Un ja nu Tobijs nebūtu Tobijs, bet krāpnieks vai cietumnieks, kas atbrīvots pret galvojumu un jau tagad plānotu jaunu noziegumu? Tādā gadījumā taču tīrais absurds būtu iedomāties, ka nedrīkst Ketu brīdināt! Tādā gadījumā runāt būtu nevis vienkārši tiesības, bet visīstākais pienākums.

Sēdēdama rīta istabā ar neiesāktu krustvārdu mīklu un kafijas krūzi, kas stiklotās telpas mazliet vēsākajā gaisā viegli garoja, Izabella prātoja, kādā veidā varētu Ketu brīdināt. Viens šķita pilnīgi skaidrs: nedrīkst sacīt Ketai, ka viņa ir Tobiju izsekojusi, jo tādā gadījumā būtu jādzird gluži pamatoti pārmetumi par nelūgtu un nepiedienīgu iejaukšanos Ketas un Tobija dzīvē. Tātad notikušo drīkst darīt zināmu tikai, balstoties uz meliem vai vismaz uz puspatiesībām.

"Es gāju pa Nelsonstrītu un nejauši ieraudzīju…"

Ko Keta par to sacīs? Vispirms viņa, protams, būs satriekta kā jebkurš cits viņas vietā, uzzinot par šāda rakstura nodevību. Un pēc tam viņa, iespējams, aizsvilsies dusmās, kas vērsīsies pret Tobiju, nevis pret svešo meiteni, lai kas viņa būtu. Izabella bija lasījusi, ka sieviete, atklājot neuzticību, parasti uzbrūkot partnerim, turpretī vīrietis tādā pašā situācijā vēršot naidu pret otru vīrieti, kas ielauzies viņa dzīvē. Izabella brīdi ļāva vaļu iztēlei: saniknotā Keta uzbrūk Tobijam, kam nav bijis nekādu aizdomu, un jaunā cilvēka pašpārliecība sabrūk, apmierināto sejas izteiksmi nomaina neveiklības sārtums, atklājoties patiesībai. Un pēc tam, Izabellai gribējās cerēt, Keta pārskaitusies aizskrien, un ar to šī dēka ir galā. Dažas nedēļas vēlāk, kad ievainojums vēl sūrstēs, bet nebūs tik sāpīgs, lai gribētos slēpties vienatnē, pie Ketas veikaliņā ieradīsies Džeimijs un piedāvās kopā paēst pusdienas. Viņš izturēsies iejūtīgi, taču Izabella būs viņam ieteikusi saglabāt zināmu distanci un pārlieku nesteigties aizpildīt emocionālo tukšumu. Un tad jau redzēs. Ja Ketai ir kaut cik saprašanas, viņa aptvers, ka Džeimijs nekad viņu nekrāps un ka no Tobijam līdzīgiem vīriešiem vēlams turēties pa gabalu. Bet tad iedomu aina bija galā, un Izabella saprata, ka Keta, visticamākais, tādu pašu kļūdu atkārtos vēl un vēlreiz, kā dzīvē allaž mēdz notikt. Nepiemērotus vīriešus nomaina citi nepiemēroti vīrieši, un tas šķiet gluži neizbēgami. Cilvēki atkārto vecās kļūdas, jo partneru izvēli viņiem nosaka apstākļi, kas nepakļaujas prātam un gribai. Izabella pietiekami labi bija apguvusi Freidu un vēl precīzāk Kleinu -, lai zinātu, ka cilvēka emocionālais pamats veidojas ļoti agrīnos gados. Tas sakņojas tālā bērnībā un ģimenes attiecību psihodinamikā. Šo jomu neregulē intelektuāli vērtējumi un prāta apsvērumi; to veido notikumi bērnistabā. Protams, ne katrai ģimenei ir bērnistaba, taču tai ir citi aizstājēji varbūt gluži vienkārši telpa.

11

Kādu vakaru pēc gluži nelietderīgi izšķiestas dienas vismaz Izabellai pašai tā šķita pie viņas ieradās Nīls, jaunais cilvēks, ar kuru viņa bija nesekmīgi mēģinājusi aprunāties nesenajā Vorendera Parka Terases apmeklējumā. Viņš atnāca, iepriekš nepieteicies, taču Izabella tieši tajā brīdī raudzījās ārā pa kabineta logu un redzēja viņu tuvojamies parādes durvīm. Nīls paskatījās augšup, it kā novērtēdams mājas lielumu, un Izabellai šķita, ka viņš mazliet vilcinās, tomēr nākamajā brīdī jaunais cilvēks pastiepa roku pie zvana, un Izabella devās pie ārdurvīm, lai viņu ielaistu.

Nīls bija ģērbies uzvalkā un apsējis kaklasaiti, un Izabella ievēroja, ka kājās viņam ir melnas, rūpīgi nospodrinātas Oksfordas kurpes. Hena bija garāmejot minējusi, ka Nīls strādājot "garlaicīgā" firmā, un viņa apģērbs šķita to apstiprinām.

Mis Delhauzija? viņš gluži nevajadzīgi jautāja, kad Izabella atvēra durvis. Ceru, ka jūs mani atceraties! Pirms dažām dienām jūs bijāt atnākusi pie mums…

-    Protams, atceros. Jūs esat Nīls, vai ne? -Jā.

Izabella ieveda viņu priekštelpā un pēc tam atpūtas istabā. No dzēriena glāzes vai tējas tases Nīls atteicās, bet Izabella ielēja sev nelielu glāzi heresa un apsēdās viņam pretī.

-    Hena teica, ka jūs esot advokāts, viņa teica, lai uzsāktu sarunu.

-     Advokāta māceklis, Nīls izlaboja. Jā. Tāds ir mans darbs.

-     Kā pusei Edinburgas iedzīvotāju, sacīja Izabella.

-     Reizēm tā tiešām šķiet. Jā.

Brīdi valdīja klusums. Izabella ievēroja, ka Nīls ir cieši sažņaudzis klēpī plaukstas un viņa poza visumā ir ļoti saspringta. Viņš šķita nebrīvs un nervozs tāpat kā iepriekšējās sarunas laikā. Varbūt viņš tāds ir vienmēr. Daži cilvēki allaž ir saspringti kā uzvilktas atsperes, aizdomu pilni pret apkārtējo pasauli.

-     Es atnācu pie jums… Viņa balss aprāvās.

-    Jā, Izabella moži atbildēja. Es redzu.

Nīls mēģināja pasmaidīt, bet smaids ātri pazuda. Es atnācu pie jums, lai… lai vēlreiz parunātu par to pašu, ko todien. Diemžēl toreiz es nepateicu visu taisnību. Un tas man nedod mieru.

Izabella viņu uzmanīgi vēroja. Saspringtie sejas vaibsti darīja Nīlu vecāku, ap lūpu kaktiņiem bija ievilkušās dziļas rievas. Viņam droši vien ir mitras plaukstas, Izabella nodomāja. Neko neteikdama, viņa gaidīja, kad Nīls turpinās.

-Jūs man jautājāt… jūs pavisam konkrēti jautājāt, vai Marka dzīvē ir bijis kaut kas neparasts. Vai atceraties?

Izabella pamāja ar galvu. Paskatījusies lejup uz heresa glāzi labajā rokā, viņa pacēla to pie lūpām un iedzēra mazu malciņu. Ļoti sauss, pārāk sauss, bija teicis Tobijs, kad viņa tam bija pasniegusi glāzi. Pārāk sausam vīnam, redziet, ir rūgtena garša.

-     Un es atbildēju, ka nekā neparasta nav bijis, Nīls turpināja. Bet tā nebija patiesība. Kaut kas bija gan.

-     Un tagad jūs gribat man to izstāstīt?

-    Pats nezinu, kāpēc toreiz tā teicu. Laikam gluži vienkārši biju aizkaitināts par to, ka esat atnākusi un gribat par to runāt. Man šķita, ka tā nav jūsu darīšana.

Pilnīgi pareizi, Izabella nodomāja, tomēr skaļi to nesacīja.

-    Redziet, Nīls turpināja, Marks man teica, ka notiekot kaut kas savāds. Viņam bija bail.

Izabella juta, ka sirds sāk sisties straujāk. Jā, viņa nav maldījusies. Aiz notikušā kaut kas slēpjas, un Marka nāve nav bijusi tāda, kāda tā izskatījusies no malas. Tai bijis nopietnāks pamats.

Nīls atlaida vaļā sažņaugtās plaukstas. Tagad, kad galvenais bija pateikts, viņa sasprindzinājums šķita mazināmies, kaut gan viņš joprojām nebija īsti atbrīvojies.

-    Vai jūs zināt, ka Marks strādāja naudas fondu pārvaldes firmā? viņš jautāja. Makdauela firmā. Šodien tas ir diezgan plašs uzņēmums. Viņi pārvalda daudzus lielus un dažus mazākus pensiju fondus. Labi pazīstama firma.

-     Es to zināju, Izabella atbildēja.

-     Nu, lūk, un tajā darbā apgrozās daudz naudas. Visam ļoti uzmanīgi jāseko.

-     Laikam gan, piekrita Izabella.

-     Un jābūt īpaši uzmanīgam savā uzvedībā, Nīls turpināja. Pastāv tāds jēdziens kā insaideru operācijas. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

Izabella paskaidroja, ka tādu apzīmējumu ir dzirdējusi, taču par tā nozīmi nav īsti pārliecināta. Vai tas saistīts ar iekšējās informācijas nelikumīgu izmantošanu darījumos, teiksim, akciju pirkšanā?

Nīls pamāja ar galvu. Apmēram tā. Jūs savā darbā varat iegūt informāciju, kas ļauj paredzēt akciju cenas. Ja jums, piemēram, ir zināms, ka kāda firma tiks pievienota citai, tas var pacelt akciju cenu. Ja jūs tās nopērkat iepriekš, kamēr šī ziņa vēl nav nodota atklātībai, jūs gūstat peļņu. Pavisam vienkārši.

-   Varu iedomāties, Izabella teica. Un varu ari iedomāties, kāds tas ir kārdinājums.

-Jā, Nīls piekrita. Kārdinājums ir liels. Arī es pats esmu bijis situācijā, kas pavēra tādu iespēju. Palīdzēju sagatavot kādu piedāvājuma projektu un zināju, ka tas ietekmēs attiecīgo akciju vērtību. Būtu bijis pavisam vienkārši atrast kādu, kas savā vārdā nopirktu man šīs akcijas. Ārkārtīgi vienkārši. Es būtu varējis nopelnīt tūkstošus.

-     Bet jūs to nedarījāt?

-    Ja tādu darījumu atklāj, draud cietums, Nils atbildēja. Uz to raugās ļoti nopietni. Tas ir tāpēc, ka cilvēks būtībā negodīgi izmanto tos, kuri pārdod šīs akcijas. Viņš zina to, ko pretējā puse nezina. Tas iedragā tirgus principu.

-     Un vai jūs gribat sacīt, ka Marks kļuva par liecinieku tādam darījumam?

-    Jā, Nīls atbildēja. Kad mēs kādu vakaru abi sēdējām krodziņā, viņš man to izstāstīja. Teica, ka esot atklājis savā firmā ļaunprātīgu iekšējās informācijas izmantošanu. Faktus viņš zinot pilnīgi droši, un viņam esot iespēja tos pierādīt. Bet viņš sacīja vēl kaut ko.

Izabella nolika heresa glāzi uz galda. Šķita nepārprotami skaidrs, kurp ved šis atklājums, un viņai kļuva neomulīgi.

-     Marks teica, ka esot noraizējies, jo tie, kas tur iesaistīti, zinot par viņa atklājumu. Pret viņu sākuši dīvaini, gandrīz aizdomīgi izturēties, un bijusi pat kaut kāda savāda saruna it kā darba saruna, it kā saruna par konfidencialitāti un pienākumu pret firmu -, ko viņš uztvēris par maskētu brīdinājumu.

Nīls paskatījās uz Izabellu, un viņa šai skatienā redzēja kaut ko neparastu. Ko pauž šīs acis? Vai tas ir lūgums pēc palīdzības? Vai tā ir personīgu sāpju izpausme, bēdas, ko viņš nespēj izteikt vārdos?

-     Vai tas bija viss? viņa jautāja. Vai Marks jums teica, kas runājis ar viņu, kas brīdinājis?

Nils papurināja galvu. Nē, to viņš man neteica. Sacīja tikai, ka neko daudz par to nevarot stāstīt. Bet es redzēju, ka viņam ir bail.

Izabella piecēlās no krēsla un aizgāja pie loga, lai aizvilktu aizkarus. Auduma sakustēšanās izraisīja paklusu skaņu, kas atgādināja neliela vilnīša šļakstu jūras krastā. Nils no savas vietas vēroja Izabellu. Viņa atgriezās un atkal apsēdās krēslā.

-     Es nezinu, ko jūs šajā sakarā gaidāt no manis, viņa teica. Vai esat domājis, ka vajadzētu iet uz policiju?

Pēc šī jautājuma Nils šķita atkal saspringstam. To es nevaru darīt, viņš teica. Policisti jau vairākas reizes ir runājuši ar mani. Es viņiem neko par to neteicu. Pastāstīju tikai to pašu, ko teicu jums mūsu pirmajā sarunā. Ja tagad es ietu uz policiju, tas izskatītos dīvaini. Būtībā es viņiem pateiktu, ka esmu melojis.

-      Un tas viņiem varētu nepatikt, Izabella domīgi sacīja. Viņi varētu iedomāties, ka jums ir kaut kas slēpjams, vai ne?

Nīls raudzījās pretī, nenovērsdams skatienu, un viņa acīs atkal jautās tā pati savādā izteiksme. Man nekas nav slēpjams.

-    Protams, ne, Izabella ātri atsaucās, kaut gan zināja, ka tā nav taisnība: šis puisis joprojām kaut ko slēpa. Tikai nelaime tāda: ja jūs tūlīt neizstāstāt patiesību, cilvēki sāk domāt, ka tam ir kāds īpašs iemesls.

-     Nekāda iemesla nav, Nīls atbildēja, un viņa balss bija kļuvusi mazliet skaļāka. Es par to klusēju tāpēc, ka pārāk maz zināju. Domāju, ka tam nevar būt nekāda sakara ar… ar to, kas notika. Negribēju pavadīt garas stundas kopā ar policiju. Gribēju tikai, lai viss drīzāk beigtos. Man šķita, ka vienkāršāk būs, ja cietīšu klusu.

-     Dažreiz tas ir daudz vienkāršāk, Izabella teica. Bet dažreiz ne. Viņa paskatījās uz Nilu, un puisis nolaida acis.

Tagad Izabellai bija viņa žēl. Viņš bija ļoti parasts jauns cilvēks šķiet, ne īpaši jūtīgs, ne īpaši vērīgs. Tomēr viņš bija zaudējis draugu, cilvēku, ar kuru dzīvojis līdzās, un tas viņam noteikti bija daudz sāpīgāk nekā viņai, kas bijusi tikai nelaimes aculieciniece.

Izabella ieskatījās Nīlam sejā. Viņš šķita viegli ievainojams, un viņam piemita kaut kas tāds, kas lika iedomāties vēl kaut ko, vēl kādu iespējamību. Varbūt Nīla un Marka attiecībās bijis kaut kas tāds, kas viņai nav uzreiz saredzams? Nav pat izslēgts, ka viņš un Marks bijuši mīļākie. Izabella sev atgādināja, ka nav nekāds retums, ja cilvēki spēj uzturēt seksuālas attiecības ar abiem dzimumiem, un, kaut gan viņa bija pārliecinājusies, ka Nīls bijis Henas guļamistabā, tas nebūt nenozīmē, ka tajā pašā dzīvoklī iepriekš nav valdījušas citādas attiecības.

-    Jums viņa pietrūkst, vai ne? Izabella klusi teica, vērodama, kādu iespaidu atstās viņas vārdi.

Nīls novērsa skatienu un šķita pētām kādu no gleznām. Kādu brīdi viņš neko neatbildēja, bet tad teica: Man viņa ārkārtīgi pietrūkst. Man viņa pietrūkst katru dienu. Es visu laiku domāju par viņu. Visu laiku.

Nīls bija atbildējis uz viņas jautājumu un gaisinājis šaubas.

-     Nepūlieties viņu aizmirst! Izabella teica. Cilvēki dažreiz to iesaka. Apgalvo, ka mums jācenšoties aizmirst tos, ko esam zaudējuši. Bet to patiesībā nevajag darīt, ticiet man!

Nīls pamāja ar galvu un ātri paskatījās uz viņu, bet tad atkal novērsās, un Izabellai šķita, ka viņš ir ļoti nelaimīgs.

-     Ļoti labi, ka jūs šovakar atnācāt šurp, viņa saudzīgi teica. Nav viegli iet un izstāstīt kādam, ka esat kaut ko slēpis no viņa. Paldies jums, Nīl!

Viņa nebija gribējusi tādējādi dot zīmi, ka laiks doties projām, taču Nīls to uztvēra tieši tā. Viņš piecēlās un sniedza roku, lai atvadītos. Arī Izabella piecēlās un, satvērusi Nīla roku, juta, ka tā trīc.

Pēc Nīla aiziešanas viņa atgriezās atpūtas istabā un, apsēdusies pie tukšās heresa glāzes, pārdomāja apmeklētāja stāstīto. Negaidītā tikšanās bija viņu satraukusi vairāku iemeslu dēļ. Notikums ar Marku bija Nīlam sagādājis smagāku triecienu, nekā Izabella būtu gaidījusi, un bija redzams, ka viņš netiek galā ar savām jūtām. Tur Izabella nekādi nevarēja palīdzēt, jo Nīls acīmredzami nevēlējās runāt par to, kas viņu nomoka. Protams, tas norims, taču tur varēja līdzēt vienīgi laiks. Daudz satraucošāks bija atklājums par nelikumīgajiem darījumiem Makdauela firmā. Izabella juta, ka tagad, kad viņai tas kļuvis zināms, to nedrīkst atstāt bez ievērības: kaut arī tas, vai firmā notiek vai nenotiek šādas negodīgas operācijas (vai varbūt tā jāsauc par alkatību?), viņu pašu neskar, šis apstāklis kļūst viņai svarīgs, ja tam ir sakars ar Marka nāvi. Sakars ar Marka nāvi ko īsti tas nozīmē? Vai tas nozīmē, ka Marks ir noslepkavots? Šī bija pirmā reize, kad viņa ļāva sev nosaukt tādu iespēju vārdā. Taču tagad no tā vairs nevarēja izvairīties.

Vai Marks nogalināts tāpēc, ka draudējis izpaust bīstamu informāciju par kādu firmas darbinieku? Jau pats jautājums šķita atbaidošs. Tās taču ir Skotijas finanšu aprindas, kas pazīstamas ar nevainojamu godīgumu! Šie cilvēki spēlē golfu, apmeklē Jauno klubu, daži no tiem ieņem vecāko amatus Skotijas baznīcā. Izabella atcerējās Polu Hogu. Viņš šķita tipisks šādu firmu pārstāvis. Krietns un godīgs, pēc paša atzinuma tradīciju cienītājs, cilvēks, ko var sastapt privātās gleznu izstādēs un kam patīk Elizabete Blakadera. Tādi cilvēki neiesaistās darījumos, kas atsauc atmiņā dažas itāliešu bankas vai pat vēl patvaļīgākas iestādes Londonas Sitijā. Un viņi neizdara slepkavības.

Tomēr, ja mirkli pieļauj iespēju, ka jebkurš, pat viskrietnākais cilvēks ir spējīgs rīkoties alkatīgi un apiet finanšu aprindu likumus (galu galā, runa nav par zādzību, bet tikai par ļaunprātīgu informācijas izmantošanu), vai šāds cilvēks atmaskošanas draudu priekšā nevarētu ķerties pie galējiem līdzekļiem, lai glābtu savu labo slavu? Citās aprindās, kuras nav tik kategoriskas un sīkumainas, krāpnieka neslava, iespējams, nebūtu tik graujoša, jo krāpnieku ir daudz un gandrīz ikviens kādā dzīves bridi droši vien ir atļāvies mānīt kaut vai pats sevi. Izabella bija lasījusi, ka dažos Dienviditālijas un Neapoles rajonos, piemēram, krāpšana esot norma un godīgums uzlūkojams par novirzi. Taču šeit, Edinburgā, iespēja nokļūt cietumā šķita gluži neiedomājama, tātad daudz lielāks kārdinājums varētu būt tāda rīcība, kas palīdz to novērst, varbūt pat tad, ja jānogalina jauns cilvēks, kurš piekļuvis pārāk tuvu patiesībai?

Izabella paskatījās uz telefonu. Viņa zināja, ka pietiktu piezvanīt Džeimijam, un viņš atnāktu šurp. To viņš agrāk bija teicis ne vienu reizi vien: tu vari man zvanīt jebkurā laikā-jebkurā laikā. Man ir patīkami atnākt šurp. Patiešām.

Izabella piecēlās un aizgāja pie telefona galdiņa. Džeimijs dzīvoja Stokbridžā, Sakskoburgstrītā, kopā ar trim citiem dzīvokļa biedriem. Reiz, kad viņš vēl draudzējās ar Ketu, Izabella bija tur viesojusies un Džeimijs bija gatavojis abām pusdienas. Tas bija neregulāru apveidu dzīvoklis ar augstiem griestiem un akmens flīžu grīdu priekštelpā un virtuvē. Dzīvokļa īpašnieks bija Džeimijs: viņa vecāki bija to nopirkuši, kad viņš vēl bija students, un dzīvokļa biedri bija Džeimija īrnieki. Saimnieka rīcībā bija divas istabas: guļamistaba un mūzikas istaba, kurā viņš vadīja mūzikas nodarbības. Džeimijam bija augstākā mūzikas izglītība, un viņš pelnīja iztiku, mācīdams fagota spēli. Audzēkņu viņam netrūka, turklāt ienākumus papildināja dalība kameransambli un palaikam fagotista vieta Skotijas operā. Lielisks dzīvesveids, domāja Izabella, turklāt tāds, kurā Keta justos nevainojami. Bet Keta, protams, to nesaprata, un Izabella bažījās, ka nekad ari nesapratīs.

Džeimijam tobrīd bija mūzikas nodarbība, un viņš apsolīja piezvanīt Izabellai pēc pusstundas. Gaidīdama atbildes zvanu, viņa virtuvē pagatavoja sev sviestmaizi, jo nejuta vēlēšanos

pēc pamatīgākām vakariņām. Paēdusi viņa atgriezās atpūtas istabā un apsēdās pie telefona.

Jā, tagad viņš esot brīvs. Pēdējais skolēns, piecpadsmit gadus vecs talantīgs puisis, kuram jāpalīdz gatavoties eksāmenam, esot spēlējis lieliski. Tagad, kad stunda beigusies un skolēns aizgājis, pastaiga caur pilsētu līdz Izabellas mājai būtu tieši tas, kas viņam vajadzīgs. Jā, viņš labprāt iedzertu kopā glāzi vīna un varbūt vēlāk padziedātu.

-            Piedod, Džeimij, Izabella teica, man nav tāda noskaņojuma. Es tikai gribētu ar tevi parunāt.

Džeimijs saklausīja bažas viņas balsi un atmeta pastaigas ieceri, lai ar autobusu drīzāk nokļūtu galā.

-    Vai tev kaut kas noticis?

-            Nē, viss kārtībā, viņa atbildēja. Bet man ļoti vajadzētu kaut ko ar tevi pārrunāt. Pastāstīšu, kad būsi šeit.

Autobusi, kas bieži aizdeva Greisai dusmas, šoreiz nepievīla. Pēc divdesmit minūtēm Džeimijs bija klāt un kopā ar Izabellu sēdēja virtuvē, kur viņa bija sākusi gatavot omleti. Izabella bija uznesusi no pagraba vīna pudeli un piepildīja abiem glāzes. Pēc tam viņa sāka stāstīt par savu gājienu uz Marka dzīvokli un par tikšanos ar Henu un Nīlu. Džeimijs nopietni klausījās, un, kad Izabella nonāca līdz nesenajai šīvakara sarunai ar Nīlu, viņa acīs parādījās raižpilna izteiksme.

-            Izabella, viņš teica, kad stāsts bija galā, tu taču zini, ko es tev teikšu, vai ne?

-     Lai es neiesaistos lietās, kas neattiecas uz mani?

-             Tieši tā. Džeimijs bridi klusēja. Tomēr no pieredzes zinu, ka tu to nespēj. Tāpēc varbūt labāk es to neteikšu.

-    Tas ir labi.

-    Kaut ari es tā domāju.

-     Godīgi teikts.

Džeimijs novaikstījās. Nu, ko tad lai mēs darām?

-             Tieši tāpēc es lūdzu tevi atnākt šurp, Izabella teica, vēlreiz piepildīdama viņa glāzi. Man vajadzēja to visu ar kādu pārrunāt.

Stāstīdama viņa bija darbojusies ar omleti. Tagad tā bija gatava un viņa to uzlika uz plītsmalā sasildīta šķīvja.

-     Gailenes! viņa noteica. Tās piešķir omletei pavisam citu garšu.

Džeimijs pateicīgi noskatījās uz dāsno omletes porciju ar salātu piedevu.

-    Tu mani vienmēr cienā ar vakariņām, viņš teica. Bet es tevi nekad. Nekad.

-    Tu esi vīrietis, Izabella lietišķi atbildēja. Tev tas gluži vienkārši neienāk prātā.

To pateikusi, viņa tūdaļ aptvēra, ka šāda piezīme bijusi nelaipna un apstākļiem neatbilstoša. Kaut ko tādu varētu pamatoti sacīt Tobijam, jo ļoti jāšaubās, vai viņš jebkad būtu spējīgs kādam gatavot ēst, taču Džeimijam tā nevajadzēja teikt.

-     Piedod! viņa sacīja. Tas man izspruka nejauši. Es tā nedomāju.

Džeimijs bija nolicis dakšiņu un nazi blakus šķīvim. Viņš stingi raudzījās lejup uz omleti. Un viņš bija sācis raudāt.

12

-    Ak Dievs, Džeimij! Man ļoti žēl. Cik es nejauki izrunājos! Man nebija ne jausmas, ka tu…

Džeimijs sparīgi papurināja galvu. Viņš neraudāja dzirdami, taču no acīm plūda asaras. Nē! viņš teica, susinādams acis mutautiņā. Nekā tamlīdzīga! Tam nav nekāda sakara ar to, ko tu teici. Nekāda sakara!

Izabella atviegloti nopūtās. Tātad viņa nav Džeimiju apvainojusi, bet kas gan izraisījis viņā tik neparastu jūtu uzbangojumu?

Paņēmis nazi un dakšiņu, Džeimijs ķērās pie omletes, taču pēc brīža atkal nolika piederumus uz galda.

-    Vainīgi ir salāti, viņš paskaidroja. Tu tiem esi pielikusi svaigus sīpolus. Man pret tiem ir ļoti jūtīgas acis. Nevaru iet svaigiem sīpoliem ne tuvumā.

Izabella sirsnīgi iesmējās. Paldies Dievam! Es jau nobijos, ka tās ir īstas asaras un ka esmu pateikusi tev kaut ko briesmīgu un netaktisku. Nodomāju, ka tā ir mana vaina. Pasniegusies viņa paņēma Džeimija šķīvi, novāca salātus un atdeva to viņam atpakaļ. Tagad būs tikai omlete. Dabiska un nesamaitāta. Nekā cita.

-    Brīnišķīgi, sacīja Džeimijs. Es atvainojos. Tas man laikam ir iedzimts. Manai mātei bija tieši tāda pati nelaime un viņas māsīcai ari. Mums ir alerģija pret svaigiem sīpoliem.

-    Un es jau nodomāju, ka tam ir sakars ar Ketu… un ar to reizi, kad tu mums abām savā dzīvoklī gatavoji vakariņas.

Smaids Džeimija sejā pazuda, un tā vietā parādījās dompilna izteiksme. Es atceros, viņš teica.

Izabella nebija gribējusi pieminēt Ketu, taču tas bija noticis, un viņa zināja, kāds būs nākamais jautājums. Džeimijs to uzdeva katrā tikšanās reizē.

-    Kā Ketai klājas? viņš jautāja. Ko viņa dara?

Izabella pasniedzās pēc glāzes un ielēja sev vēl mazliet

vīna. Pēc heresa glāzes, ko bija iztukšojusi, sarunādamās ar Nīlu, viņa nebija domājusi vēl kaut ko dzert, taču tagad, virtuves mājīgajā noskaņā, sātīgajai gaileņu smaržai kutinot nāsis, viņa pārdomāja; atkal gribasspēka trūkums, akrasia. Sēžot šeit kopā ar Džeimiju, sarunājoties un malkojot vīnu, pārņēma omulīga drošības apziņa. Viņa zināja, ka tā jutīsies labāk.

-    Keta dara to pašu, ko vienmēr, Izabella teica. Viņai ir diezgan daudz darba savā veikalā. Tāpat vien dzīvo tālāk. Viņa neveikli apklusa. Banāla, nodeldēta atbilde, bet ko gan citu lai saka? Turklāt šāds jautājums jau pats par sevi ir līdzvērtīgs vaicājumam: "Kā tev iet?" nejauši satiekot paziņu. Uz to tiek gaidīta tikai viena atbilde: možs apstiprinājums, ka viss ir kārtībā, un varbūt tikai vēlāk seko kāda piebilde par patieso stāvokli, ja patiesais stāvoklis ir pavisam citāds. Vispirms stoicisms, pēc tam patiesība tā varētu raksturot šādu sazināšanos.

-     Un tas vīrietis, ar ko viņa satiekas? Džeimijs klusi sacīja. Nu, Tobijs. Kāds viņš ir? Vai Keta kādreiz atved viņu šurp?

-    Es viņu nesen redzēju, atbildēja Izabella. Pirms dažām dienām. Bet tas nebija šeit.

Džeimijs pasniedzās pēc glāzes. Viņš bija saraucis pieri, itin kā cenzdamies atrast atbilstošākos vārdus. Kur tad?

-     Pilsētā, Izabella ātri atbildēja. Viņa cerēja, ka ar to šī nelielā taujāšana būs galā, taču tā nenotika.

-    Vai viņš… vai viņš bija kopā ar Ketu?

-    Nē, Izabella atbildēja. Viņš bija viens. Tas ir, sākumā bija viens, viņa nodomāja.

Džeimijs nenovērsa skatienu no Izabellas. Ko viņš darīja?

Izabella pasmaidīja. Izskatās, ka šis Tobijs tevi ļoti interesē,, viņa teica. Taču viņš diemžēl nebūt nav interesants. Izabella ar šo piezīmi cerēja pārliecināt Džeimiju, ka ir viņa pusē, un turpināt sarunu par kaut ko citu. Taču iespaids bija gluži pretējs. Džeimijs to uztvēra kā zaļo gaismu iesāktā temata turpināšanai.

-     Nu, un ko tad viņš darīja?

-    Viņš gāja pa ielu. Tas ir viss. Gāja pa ielu… savās iemīļotajās velveta biksēs saspiestu zemeņu krāsā. Šāda piezīme gan bija lieka, tā skanēja sarkastiski, un Izabella to tūlīt nožēloja. Šovakar es jau divreiz esmu pateikusi kaut ko nepatīkamu, viņa nodomāja. Vispirms nepelnītā atziņa, ka vīrieši negatavo ēst, un pēc tam nepiedienīga izrunāšanās par Tobija biksēm. Ai, cik viegli, cik briesmīgi viegli ir kļūt par pusmūža vecmeitu ar indīgu mēli! Jācenšas no tā piesargāties. Tāpēc viņa piebilda: Nav jau tās zemeņu krāsas bikses tik sliktas. Droši vien Ketai tādas patīk. Viņa…

Izabella vēlreiz aprāvās. Viņa bija gribējusi sacīt, ka Keta droši vien uzskata zemeņu krāsas velveta bikses par pievilcīgām, bet tas būtu netaktiski. To varētu uztvert par mājienu, ka Džeimijs un viņa bikses nav vajadzīgajā līmenī. Viņa slepus uzmeta skatienu Džeimija biksēm. Agrāk viņa tām nekad nebija pievērsusi uzmanību galvenokārt tāpēc, ka viņu interesēja nevis Džeimija bikses, bet viņa seja un balss. Patiesībā viņu interesēja visa Džeimija personība, un tā bija galvenā atšķirība starp Tobiju un Džeimiju. Tobijs kā personība nevarēja patikt (ja vien pašam nav ačgārna personība); varēja saistīt vienīgi viņa fiziskā āriene. Jā, Izabella nodomāja, tas ir viss. Tobijs ir seksa objekts saspiestu zemeņu krāsas velvetenēs, un vairāk nekā tur nav. Bet Džeimijs, pilnīgs viņa pretstats, ir… nūjā, Džeimijs ir skaists: augsti vaigu kauli, pievilcīga ādas krāsa un balss, kas varētu kausēt ikvienu sirdi. Interesanti, kādi viņi ir kā mīļākie, Izabella nodomāja. Tobijs droši vien sparīgs un ugunīgs, bet Džeimijs maigs, uzmanīgs, saudzīgs, gluži kā sieviete. Iespējams, ka tas sagādā problēmas, taču tur viņa neko reāli nevar līdzēt. īsu mirkli, pavisam īsu un nepiedienīgu mirkli viņa nodomāja: Es viņu varētu pamācīt. Un tad viņa aprāvās. Tā domāt ir tikpat nepieņemami kā iztēloties, ka cilvēkus aprok lavīnas. Lavīnas. Dārdoņa. Piepešs saspiestu zemeņu krāsas jūklis. Milzīgs sniega vāls, un pēc tam pārdabisks klusums.

-     Vai tu runāji ar viņu? jautāja Džeimijs.

Izabella atguvās no domām. Ar ko?

-    Ar… Tobiju. Džeimijam vajadzēja acīmredzamu piepūli, lai izrunātu šo vārdu.

Izabella papurināja galvu. Nē, viņa atbildēja. Es redzēju viņu tikai pa gabalu. Protams, tā bija puspatiesība. Starp meliem un puspatiesībām ir neapstrīdama atšķirība, taču tā ir visai niecīga. Izabella pati savulaik bija uzrakstījusi nelielu rakstu par šo tematu, atsaukdamās uz Siselas Bokas filozofiskās monogrāfijas "Meli" publikāciju. Izabella bija aizstāvējusi vienkāršu un skaidru nostāju, kas uzliek pienākumu sniegt patiesas atbildes uz jautājumiem un neslēpt faktus, kuri var citādi izgaismot attiecīgo tematu, tomēr pēc zināmām pārdomām bija mainījusi savu viedokli. Kaut gan Izabella joprojām uzskatīja, ka cilvēkam, atbildot uz jautājumiem, jābūt atklātam, šis pienākums, pēc viņas domām, ir spēkā tikai tad, ja pilnīgu atklātību liek ievērot pamatoti un saprātīgi apsvērti apstākļi. Pienākums neliek atklāt visus sīkumus, atbildot uz paviršu jautājumu, ja to uzdevis cilvēks, kuram nav tiesību uz attiecīgo informāciju.

-    Tu sarksti, Džeimijs teica. Tu kaut ko slēp no manis.

Nu re, ar ko beidzas visi šie prātojumi, Izabella nodomāja.

Vareno filozofijas būvi ar debatēm par patiesības stāstīšanas smalkajām niansēm galu galā sagrauj vienkāršs bioloģisks process. Samelo, un tev seja kļūs sarkana. Tas gan neizklausās tik cienīgi kā Siselas Bokas lappusēs, taču tā ir vistīrākā patiesība. Visi dižie jautājumi ir reducējami uz cilvēka ikdienas dzīves vienkāršajiem faktiem un trafaretajiem pieņēmumiem, starp kuriem cilvēks dzīvo. Starptautiskā ekonomiskā sistēma un tajā ietvertie zemteksti: atradējs un zaudētājs, ieguvējs un raudātājs. Dzīves nestabilitāte: ja uzkāpsi uz plaisas, nonāksi lāča nagos (bērnībā viņa tam bija svēti ticējusi un, iedama pa Morningsaidroudu kopā ar aukli Fērsiju Makfersoni, visiem spēkiem vairījusies no ietves plaisām).

-    Ja es sarkstu, viņa teica, tad tāpēc, ka nestāstu visu patiesību. Par to es atvainojos. Es tev nepateicu, ko pati tur darīju, jo tas man liek justies neveikli, un arī tāpēc, ka… Izabella sastomījās. Viņai bija iemesls nevēlēties atklāt Džeimijam notikušo, taču tagad, kad daļa jau pateikta, vajadzēs izstāstīt viņam visu. Džeimijs tikpat jutīs, ja viņa slēps patiesību, un Izabella negribēja likt Džeimijam domāt, ka viņa tam neuzticas. Bet vai viņa uzticas? Jā! Protams, uzticas. Tik patīkams cilvēks ar īsi apgrieztiem matiem un pievilcīgu balsi taču nevar būt neuzticams. Džeimijiem var uzticēties; Tobijiem nevar.

Džeimijs cieši lūkojās viņā. Izabella turpināja:

-     …un arī tāpēc, ka negribēju, lai tu zinātu, ko es redzēju. Nevis tāpēc, ka es tev neuzticētos, es tev uzticos -, bet tāpēc, ka mums ar to nav nekā kopīga. Redzēju to, ko mēs nekādi nevaram mainīt. Tāpēc man šķita, ka nav nekādas vajadzības tev to stāstīt.

-    Kas tas bija? Džeimijs jautāja. Tagad tev tas jāpasaka. Pusceļā tu to nevari atstāt.

Izabella pamāja ar galvu. Viņam taisnība. Nedrīkst kaut ko pastāstīt tikai līdz pusei. Toreiz, kad es redzēju Tobiju pilsētā, viņa iesāka, viņš gāja pa Dandasstrītu. Es braucu ar autobusu un viņu ieraudzīju. Nolēmu viņam sekot lūdzu, nejautā, kāpēc, jo es nezinu, vai spēšu to sakarīgi paskaidrot. Reizēm cilvēks dara kaut ko tādu kaut ko gluži smieklīgu -, ko pats nespēj izskaidrot. Tātad es nolēmu viņam sekot. Viņš gāja pa Nortamberlendstrītu. Kad sasniedzām Nelsonstrītu, viņš pārgāja pāri ielai un piezvanīja pie kāda dzīvokļa durvīm. Pretī iznāca meitene. Tobijs viņu apskāva man šķiet, ļoti dedzīgi -, tad durvis aizvērās, un tas bija viss.

Džeimijs nenovērsa skatienu no Izabellas. Kādu brīdi viņš neko neteica, tad ļoti lēni pacēla glāzi un iedzēra malku vīna. Izabella ievēroja viņa smalki veidotās plaukstas un acumirklīgu vīna glāzes atspulgu viņa acīs.

-     Tā bija Tobija māsa, Džeimijs klusi teica. Viņam ir māsa, kas dzīvo Nelsonstrītā. Es viņu pat drusku pazīstu. Viņa ir mana drauga paziņa.

Izabella sēdēja nekustēdamās. To viņa nebija gaidījusi. Ai! viņa izdvesa un pēc brīža vēlreiz atkārtoja: Ai!

13

-Jā, Džeimijs atkārtoja. Tobijam ir māsa, kas dzīvo Nelsonstrītā. Viņa strādā tajā pašā īpašumu firmā, kur mans draugs. Viņi abi ir ģeodēzisti nevis tie, kas braukā apkārt ar mērinstrumentiem, bet vērtētāji. Viņš iesmējās. Un tu domāji, ka savu slepenpolicistes aktivitāšu rezultātā esi atklājusi Tobija neuzticību. Ha! Es labprāt gribētu, kaut tā būtu, Izabella, bet tā nav. Būs tev mācība, ka nevajag izsekot cilvēkus!

Tagad Izabella bija pietiekami atguvusies, lai pati pasmietos par sevi. Es biju pa pusei paslēpusies aiz stāvoša furgona, viņa teica. Tev būtu derējis mani redzēt!

Džeimijs pasmaidīja. Tas noteikti bija ļoti aizraujoši. Žēl, ka tik neveiksmīgs iznākums, bet tā nu tas ir.

-     Nekas! Izabella atmeta. Lai nu kā, es labi pavadīju laiku. Turklāt man būs mācība, ka nevajag būt nejaukai un aizdomīgai.

-     Tāda tu neesi, sacīja Džeimijs. Tu neesi aizdomīga. Tu esi tieša un atklāta.

-     Ļoti laipni, ka tu tā saki, Izabella atbildēja. Bet man ir bezgala daudz trūkumu. Tāpat kā visiem citiem. Bezgala daudz.

Džeimijs vēlreiz pacēla glāzi. Tobija māsa ir gluži jauka meitene, viņš teica. Es ar viņu iepazinos pirms dažiem mēnešiem viesībās pie Roderika, sava drauga no īpašumu firmas. Tur bija sanākuši cilvēki, kas ļoti atšķiras no manas parastās sabiedrības, bet vakars pagāja jautri. Un es toreiz nodomāju, ka viņa ir jauka meitene. Ļoti pievilcīga. Gara un slaida, ar gaišiem matiem. Modeles tips.

Izabella neko nesacīja. Aizvērusi acis, viņa centās brīdi iztēloties sevi Nelsonstrītas stūrī, pa pusei paslēpušos aiz furgona, Tobijs stāv pie durvīm, durvis atveras… Viņa to atcerējās pavisam skaidri, tāpat kā vienmēr bija spējusi precīzi atsaukt atmiņā redzes tēlus. Nesenā epizode skaidri iezīmējās acu priekšā. Atveras durvis, un pretī iznāk meitene. Viņa nav gara, jo Tobijs pieliecas, apskaudams viņu, un viņai nav gaiši mati. Meitenes mati pavisam nepārprotami ir tumši. Melni vai brūni. Un nevis gaiši.

Izabella atvēra acis. Tā nebija māsa, viņa teica. Tā bija cita meitene.

Džeimijs klusēja. Izabella iztēlojās viņa iekšējo cīņu: nepatika, varbūt pat dusmas par to, ka Keta tiek krāpta, un gandarījums par to, ka Tobijs varbūt tiks atmaskots. Iespējams, viņš domā arī par to, ka varbūt izdosies atgūt Tobija vietu, Izabella sprieda, jo ari viņa pati par to bija domājusi. Tomēr viņa zināja, ka tik vienkārši tas nebūs, turpretī Džeimijs to diez vai apzinājās. Viņš noteikti jūtas optimistiskāk noskaņots.

Izabella nolēma, ka jāuzņemas iniciatīva. Tu to Ketai nedrīksti sacīt, viņa teica. Ja tu aiziesi un pateiksi, viņa būs nikna uz tevi. Pat tad, ja viņa tam ticēs un drīzāk gan neticēs -, viņai būs vēlēšanās nošaut to, kurš atnesis slikto ziņu. Varu droši apgalvot, ka tu to nožēlosi.

-    Bet viņai tas jāzina! Džeimijs protestēja. Tas taču irtas ir nepieļaujami, ka šis tips vienlaikus saietas ar citu! Ketai tas jāzina. Mūsu pienākums ir viņai to pateikt.

-     Ir lietas, kas jāatklāj pašam, sacīja Izabella. Dažas kļūdas cilvēkiem jāļauj izdarīt pašiem.

-     Es tam nevaru piekrist! Džeimijs atcirta. Šis ir pavisam primitīvs gadījums. Viņš ir suns, kas skraida apkārt. Mēs to zinām, bet Keta nezina. Mums viņai jāpasaka!

-     Bet galvenais taču ir tas, ka mēs viņu ar to tikai sadusmosim. Vai tu nesaproti? Pat tādā gadījumā, ja viņa papūlēsies noskaidrot, ka tā patiešām ir taisnība, viņa tik un tā dusmosies uz mums, ka esam to pateikuši. Es negribu, lai viņa… lai viņa tevi norakstītu. Bet, ja tu būsi tas, kurš nodod šo ziņu, tas neglābjami notiks.

Džeimijs pārdomāja Izabellas teikto. Tātad Izabella vēlas, lai viņš atjaunotu draudzību ar Ketu. Līdz šim viņa to tiešos vārdos nebija pateikusi, taču tagad tas kļuva nepārprotami skaidrs. Un Džeimijs to bija ļoti cerējis.

-    Paldies! viņš teica. Es saprotu tavu domu. Viņš brīdi klusēja. Bet kā tu domā, kāpēc Tobijs Ketu slepus krāpj? Ja viņam patīk tā otra droši vien māsas dzīvokļa biedrene -, kāpēc tad viņš to nevar pateikt atklāti un draudzēties ar to, kura patīk? Kāpēc jākrāpj Keta?

-    Vai tad tu nesaproti? Izabella jautāja.

-    Nē, nesaprotu. Varbūt man kaut kas ir pagājis garām.

-    Keta ir bagāta, Izabella teica. Ketai pieder savs uzņēmums un vēl šis tas cits, kā tu varbūt zini… bet varbūt ari nezini. Ja tu būtu cilvēks, ko interesē nauda, un Tobijs, manuprāt, tāds ir, tad tu droši vien gribētu kaut ko no tās dabūt.

Džeimija pārsteigums bija acīmredzams. Tu domā, ka viņš grib tikt pie Ketas naudas?

Izabella pamāja ar galvu. Es zinu diezgan daudzus līdzīgus gadījumus. Esmu redzējusi, ka cilvēki apprecas naudas dēļ un pēc tam uzskata, ka var turpināt tādu pašu dzīvi kā iepriekš. Viņi nodrošinās ar naudu un izklaidējas aiz vīra vai sievas muguras. Tas nav nekas neparasts. Iedomājies visas tās jaunās skaistules, kas apprec bagātus večus! Vai tu domā, ka viņas dzīvo kā mūķenes?

-     Laikam gan ne, sacīja Džeimijs.

-    Nu, lūk, redzi pats! Protams, šis ir tikai viens iespējamais izskaidrojums. Tikpat labi var būt, ka viņam vienkārši patīk izklaidēties uz visām pusēm. Keta viņam varbūt tiešām patīk, taču patīk arī citas sievietes. Tas ir pilnīgi iespējams.

' Izabella vēlreiz piepildīja Džeimija glāzi. Pudele tukšojās strauji, taču šis bija emociju piesātināts vakars, un vīns palīdzēja. Ja vajadzēs, ledusskapī ir vēl viena pudele, ko var atvērt vēlāk. Kamēr vien es spēju valdīt pār sevi, Izabella nodomāja. Kamēr vien spēju saglabāt pietiekami vēsu prātu un nepasaku Džeimijam, ka patiesībā esmu pati pa pusei viņā iemīlējusies un vairāk par visu vēlos skūpstīt šo skaisto pieri, laist pirkstus caur šiem skaistajiem matiem un cieši piekļauties viņam.

Nākamajā rītā Greisa, agri atnākusi, sev teica: divas glāzes un tukša pudele. Atvērusi ledusskapi, viņa ieraudzīja pa pusei iztukšotu, aizkorķētu pudeli un piebilda: un vēl viena puspudele. Ieskatījusies trauku mazgājamā mašīnā, viņa redzēja omletes šķīvi, dakšiņu un nazi un saprata, ka viesis bijis Džeimijs: gaidot viņu vakariņās, Izabella allaž gatavoja omleti. Greisa nopriecājās, ka pie Izabellas ciemojies šis jaunais cilvēks. Viņai Džeimijs patika, un viņa zināja neseno pagātni ar Ketu. Turklāt Greisai bija aizdomas, ka Izabella cer un plāno kaut kā atkal savest tos abus kopā. To nu gan viņa varētu izmest no prāta. Cilvēki tādās reizēs reti mēdz skatīties atpakaļ. Ja kādam pagriezta mugura, tad parasti tā tas arī paliek. Tāda vismaz bija Greisas pieredze. Ja viņa pati reiz bija no kāda novērsusies, tad reti vēlējās uz to atskatīties.

Greisa sāka gatavot kafiju. Izabella drīz nāks lejā, un viņai patīk, ja, virtuvē ienākot, kafija viņu jau gaida. Pastnieks bija atnesis Scotsman, un Greisa bija to pacēlusi no priekšnama raibi flīzētās grīdas zem vēstuļu spraugas. Tagad avīze gulēja uz galda ar pirmo lappusi augšup, un Greisa, bērdama kafiju automātā, uzmeta tai skatienu. Kāds Glāzgovas politiķis tika aicināts atkāpties no amata, jo uz viņu krita aizdomas par nelikumīgiem darījumiem. (Nav nekāds brīnums, Greisa nodomāja, itin nekāds brīnums.) Un zem šī ziņojuma fotoattēls, rau, tas pats cilvēks, kas Izabellai nepatīk, viņa to sauc par švītu. Izrādās, viņš šķērsojis Prinsstrītu, bet tad pēkšņi pakritis un aizvests uz slimnīcu. Greisa lasīja tālāk: aizdomas par sirdslēkmi, bet nē… nudien, kaut kas pārsteidzošs… viņam sānos konstatēts liels plīsums, ko ķirurgi, par laimi, prasmīgi un ātri aizšuvuši un saveduši kārtībā. Vīrietis pilnīgi atveseļojies, bet tad parādījusies diagnoze: viņš plīsis no pārliecīgas pašapziņas.

Greisa nolika kafijas karotīti uz galda. Tas nu gan nevar būt. Pilnīgi neiespējami. Paņēmusi avīzi, lai iedziļinātos tajā, viņa pamanīja datumu. Pirmais aprīlis. Greisa pasmaidīja. Tātad Scotsman jociņš smieklīgs, bet ļoti trāpīgs.

14

Par spīti tam, ka viņš bija izdzēris trīs glāzes vīna un Izabella nupat beidza savu otro, Džeimijs sākumā šaubījās par Izabellas priekšlikuma lietderību, tomēr viņa bija guvusi virsroku, pierunādama un pārliecinādama Džeimiju, ka vajadzētu vismaz mēģināt.

Ko darīt? Protams, jāiet pie Pola Hoga, jo tas ir pirmais solis, lai noskaidrotu, ko īsti atklājis Marks Freizers un par kuru cilvēku viņš to atklājis. Sēdēdams pie virtuves galda ar iztukšotu gaileņu omletes šķivi priekšā, Džeimijs bija uzmanīgi noklausījies Izabellas stāstā par sarunu ar Nīlu un par to, ka viņa nespēj atstāt bez ievērības jaunatklātos apstākļus. Izabella vēlējās turpināt notikuma izmeklēšanu, taču nevēlējās darīt to viena pati. Drošāk būtu, viņa teica, darīt to divatā, kaut gan nedrīkst pastiprināt bīstamību, ja tāda pastāv.

Beidzot Džeimijs bija piekritis. Ja tu katrā ziņā to vēlies, viņš teica, ja tu patiešām to vēlies, esmu gatavs rīkoties kopā ar tevi. Bet tikai tāpēc, ka negribu, lai tu mestos briesmās viena pati. Nevis tāpēc, ka man tā liktos prātīga doma.

Kad Izabella vēlāk atvadījās no Džeimija, abi vienojās, ka viņa turpmāko dienu gaitā piezvanīs, lai norunātu, ko darīt attiecībā uz Polu Hogu. Izabella vismaz bija ar viņu pazīstama, un tas varētu palīdzēt sazināties ar viņu. Tomēr vajadzēja izdomāt, kā un ar kādu ieganstu tas būtu darāms.

Džeimijs tik tikko bija paguvis aiziet, kad Izabellai prātā iešāvās kāda doma. Pirmajā brīdi viņai gandrīz radās vēlēšanās mesties Džeimijam pakaļ, lai to pavēstītu, tomēr viņa apvaldīja šo tieksmi. Vēl nebija pārāk vēls, un vairāki kaimiņi šajā laikā pastaigājās pa ielu ar suņiem. Izabella nevēlējās, lai kāds viņu redzētu skrienam pakal jaunam vīrietim, vismaz uz ielas ne (kaut gan zemteksts būtu nepārprotams jebkurā gadījumā). Diezin vai jebkurš gribētu, lai viņu redz šādā stāvokli, tāpat kā Dorotija Pārkere bija teikusi, ka nevēlētos, lai kāds viņu atrod iesprūdušu logā, pa kuru viņa mēģinājusi ielīst svešā istabā. Izabella pasmaidīja par šo domu. Bet kas gan tur tik uzjautrinošs? Grūti paskaidrot, bet tā tas vienkārši ir. Varbūt smieklīgi šķiet tas, ka cilvēks, kas nekad nelīstu svešā istabā pa logu, tomēr izsaka savas domas par šādu iespējamību. Un kāpēc tas šķiet uzjautrinoši? Varbūt tam nav izskaidrojuma, tāpat kā nebija loģiska pamata sakāpinātajai jautrībai, ko reiz izraisīja ievērojamas angļu un normaņu vēstures profesores Domenikas Leges piezīme kādā viņas lekcijā. Profesore Lege bija teikusi: "Mums jāatceras, ka sava laika aristokrāti nešņauca degunu gluži tā, kā mēs darām to šodien: viņiem nebija mutautiņu." Šis izteikums bija uzņemts ar skaļu smieklu šalti, un Izabellai tas joprojām šķita dzēlīgi uzjautrinošs. Taču patiesībā tur nebija nekā smieklīga. Skaidrs, ka dzīve bez mutautiņiem ir nopietns pasākums; tiesa, visai pasaulīgā nozīmē, tomēr nenoliedzami nopietns. (Kā tad aristokrāti tolaik iztika? Atbilde šķita vienkārša: ar salmiem. Cik briesmīgi! Cik asi un raupji! Un, ja aristokrātiem vajadzēja lietot salmus, ko tad darīja tie, kas atradās uz sociāli zemāka pakāpiena? Atbilde atkal šķita skaidra: viņi šņauca degunu pirkstos, tāpat kā daudzi to dara vēl šodien. Izabella pāris reižu bija pati to redzējusi protams, ne jau Edinburgā.)

Tomēr šobrīd Izabella domāja ne jau par mutautiņiem vai par mutautiņu trūkumu, bet gan par Elizabeti Blakaderu. Pols Hogs bija nopircis Blakaderas gleznu, kuru bija gribējusi Izabella. Izstāde, kurā viņš to iegādājās, bija neilga, un tiem, kuri nopirkuši gleznas, līdz šim laikam jau noteikti atļauts nest tās projām. Tātad ikvienam, kurš gribētu vēlreiz paskatīties uz attiecīgo gleznu, tas būtu iespējams tikai Pola Hoga dzīvokli Greitkingstritā. Viņa varētu būt viena no šādiem gribētājiem. Jāpiezvana tikai Polam Hogam un jālūdz atļauja vēlreiz apskatīt gleznu, jo viņa, teiksim, ir iecerējusi lūgt Elizabeti Blakaderu, kam joprojām ir studija Greindžā, uzgleznot līdzīgu darbu. Tāds solis būtu pilnīgi saprotams un saprātīgs. Varbūt māksliniekam nepatiktu gleznot jau esoša darba kopiju, taču radīt kaut ko līdzīgu viņš varētu gluži labprāt.

Meli, Izabella nodomāja, taču meli tikai šajā plāna īstenošanas stadijā; meli var pārtapt patiesībā. Viņa patiešām bija iecerējusi pirkt Blakaderas gleznu, un nebija nekāda iemesla, kāpēc viņa sev nevarētu tādu pasūtīt. Patiesībā tieši to viņa vēlējās darīt, un tas nozīmēja, ka viņa ar šādu iemeslu var doties pie Pola Hoga ar nevainojami tīru sirdsapziņu. Pret to nevarētu iebilst pat Sisela Boka, "Melu" autore. Un pēc tam, vēlreiz apskatījusi Blakaderas gleznu, ko Pols Hogs, bez šaubām, ir lepni pakāris redzamā vietā pie sienas, viņa neuzkrītoši pieminēs iespēju, ka Marks Freizers savā Makdauela firmas darbā varētu būt atklājis kaut ko tādu, kas sagādā neērtības. Varbūt Polam Hogam par to ir kāda nojausma? Un, ja tādas nav, tad viņa varētu izteikties konkrētāk, proti, ja Polam ir bijušas draudzīgas attiecības ar šo jauno cilvēku un, spriežot pēc viņa izturēšanās tovakar Vinsenta bārā, tādas ir bijušas -, tad varbūt viņš ir gatavs šo to uzzināt, lai pierādītu vai atspēkotu iespēju, uz ko norāda visi līdzšinējie apstākli? Tas jādara piesardzīgi un ar apdomu, taču tas ir iespējams. Varbūt viņš būs ar mieru. Un visu šo laiku, lai stiprinātu viņas apņēmību, turpat blakus uz Pola Hoga dīvāna sēdēs Džeimijs. Mēs domājam, viņa sacīs, mēs gribētu zināt. Tas izklausīsies daudz prātīgāk nekā tad, ja to pašu domu izteiktu vienskaitlī.

Viņa piezvanīja Džeimijam nākamajā rītā, līdzko šķita piedienīgs laiks, un, pēc viņas domām, tas bija deviņi. Izabella rūpīgi ievēroja telefona etiķeti: zvans pirms astoņiem rītā nozīmē ārkārtēju gadījumu, starp astoņiem un deviņiem tas saucams par ielaušanos; pēc tam drīkst zvanīt līdz desmitiem vakarā, lai gan pēc pusdesmitiem pieklājas atvainoties par traucējumu. Pēc desmitiem vakarā atkal ir ārkārtēju gadījumu laiks. Atsaucoties uz telefona zvanu, ja iespējams, jānosauc savs vārds, taču pirms tam jāpasaka "labrīt", "labdien" vai "labvakar". Tiesa, Izabella bija spiesta atzīt, ka lielākā daļa šādus smalkumus neievēro, to skaitā Džeimijs, kas atsaucās uz viņas rīta zvanu ar strupu: "Jā!"

-    Tu neizklausies sevišķi laipns, Izabella sarūgtināta teica, un kā lai es zinu, kas tu esi? Ar "jā" ir par maz. Un, ja tu būtu pārāk aizņemts, lai atbildētu, vai tu vienkārši sacītu "nē"?

-     Izabella? Džeimijs jautāja.

-    Ja tu man būtu nosaucis savu vārdu, es būtu atbildējusi ar tādu pašu laipnību. Tādā gadījumā tavs pēdējais jautājums būtu lieks.

Džeimijs iesmējās. Cik ilgi mēs tā turpināsim? viņš jautāja. Man desmitos jātiek uz Glāzgovas vilcienu. Mums ir "Parsifala" mēģinājums.

-    Nabadziņš! Izabella novilka. Nabaga dziedātāji! Kāds izturības pārbaudījums!

-    Jā, Džeimijs piekrita. Man no Vāgnera sāp galva. Bet man tiešām jāpošas ceļam.

Izabella ātri izstāstīja Džeimijam savu ieceri un gaidīja, ko viņš atbildēs.

-    Ja nu tu uzstāj… Džeimijs novilka. Izklausās jau gluži iespējami. Ja tu uzstāj, es tevi pavadīšu. Ja nu tu tiešām uzstāj.

Varēja gan viņš būt atsaucīgāks, Izabella nodomāja, nolikdama klausuli, taču vismaz ir piekritis. Tagad jāpiezvana uz Makdauela firmu Polam Hogam un jāpajautā, vai iespējams un kad iespējams pie viņa aiziet. Izabella nešaubījās, ka Pols ļoti labprāt pieņems šo priekšlikumu. Viņi bija labi sapratušies, un kopīgais vakars bija aizritējis patīkami, ja neņem vērā brīdi, kad viņa bija neviļus uzvandījusi sāpīgās atmiņas. Vai tikai viņš pat neierosināja, ka Izabellai vajadzētu iepazīties ar viņa līgavu, kuras vārdu Izabella gan neatcerējās, bet kuru pagaidām varēja saukt vienkārši par "līgavu"?

Izabella piezvanīja uz firmu bez ceturkšņa vienpadsmitos laikā, kad visdrīzāk varēja cerēt, ka visi birojā strādājošie dzer rīta kafiju, un, kad Izabella lūdza pasaukt Polu Hogu, viņš patiešām dzēra kafiju.

-Jā, es te sēžu pie rakstāmgalda, un man priekšā guļ Financial Times. Man vajadzētu to lasīt, bet es nelasu. Skatos ārā pa logu un dzeru kafiju.

-    Bet es nešaubos, ka jūs grasāties pieņemt svarīgus lēmumus, Izabella teica. Un viens no tiem būtu tāds: vai jūs ļausiet man vēlreiz apskatīt savu Blakaderas gleznu? Es vēlos pasūtīt viņai līdzīgu darbu, tāpēc domāju, ka derētu iepriekš vēlreiz aplūkot šo.

-     Protams, Pols atbildēja. To var apskatīt ikviens, kas vēlas. Tā joprojām atrodas galerijā. Izstāde turpināsies vēl vienu nedēļu.

Bridi Izabella jutās pārsteigta un samulsusi. Skaidrs, ka vispirms vajadzēja piezvanīt uz galeriju un uzzināt, vai izstāde ir beigusies, un, ja tā būtu, tad pagaidīt, līdz Pols būs paņēmis savu gleznu.

Tomēr man būtu patīkami satikt jūs vēlreiz, Pols Hogs negaidot palīdzēja. Man ir vēl viena Blakaderas glezna, ko jūs varbūt labprāt apskatītu.

Viņi norunāja, ka Izabella apciemos Polu Hogu nākamajā vakarā pulksten sešos. Jā, Pols ļoti labprāt piekrita, ka Izabella ieradīsies kopā ar kādu paziņu, ar jaunu cilvēku, kuru ļoti interesē māksla un kuru viņa gribētu iepazīstināt ar Polu. Protams, tas būšot ļoti patīkami un nevienu neapgrūtināšot.

Cik tas bija viegli, Izabella nodomāja. Ja cilvēkiem ir tik labas manieres kā Polam Hogam, ar viņiem ir viegli kārtot jebko. Viņi prot īstajos brīžos pateikt vajadzīgās laipnības frāzes, kas ievērojami atvieglo dzīvi, un tieši tāda ir labas audzināšanas jēga. Tai jānovērš berze starp cilvēkiem, un tas notiek, nolīdzinot šķautnes un negludumus tikšanās brīžos. Ja katra puse zina, ko pieklājas darīt otrai, diez vai radīsies konflikts. Un šis likums darbojas jebkurā līmenī no visniecīgākā darījuma starp diviem cilvēkiem līdz pat starpvalstu attiecībām. Starpvalstu likumi galu galā ir tikai plaša mēroga uzvedības normu sistēma.

Džeimijam ir labas manieres. Polam Hogam ir labas manieres. Un nevainojamas manieres ir manam automehāniķim, Izabella nodomāja, atcerēdamās nelielās darbnīcas īpašnieku necilā ieliņā, kurp viņa reizēm veda labot savu mazlietoto automašīnu. Tobijam turpretī ir sliktas manieres ne jau ārēji, kaut gan viņam pašam tas maldīgi liekas galvenais, bet zem virskārtas, attieksmē pret citiem cilvēkiem. Labas manieres nozīmē veltīt citiem morālu uzmanību, tās liek izturēties pret otru ar morālu nopietnību, saprast viņa izjūtas un vajadzības. Savtīgākajiem cilvēkiem nav tādas vēlēšanās, un tas vienmēr ir redzams. Viņi neiecietīgi izturas pret tiem, ar kuriem, pēc viņu domām, nav jārēķinās: pret veciem, pret nevarīgiem, pret tādiem, kas neprot izteikties. Turpretī cilvēks ar labām manierēm vienmēr tādus uzklausīs un izturēsies pret viņiem ar cieņu.

Mēs esam bijuši ļoti īsredzīgi, Izabella domāja, noticēdami tiem, kas manieres dēvēja par buržuāzisku izrādlšanos un apgalvoja, ka tām šajos laikos vairs nav nekādas vērtības. Tas izraisīja morālu pagrimumu, jo manieres ir civilizētas sabiedrības būvakmens. Tas ir veids, kā apliecināt morālu iejūtību. Vesela paaudze šādi zaudēja būtiski svarīgu daļu no morāles mozaīkas, un tagad ir redzami rezultāti: izveidojusies sabiedrība, kurā cilvēki nevēlas citam palīdzēt, iejusties citā, sabiedrība, kurā agresīvs runasveids un bezjūtība ir kļuvusi par normu.

Pietiek, Izabella sev teica. Kaut gan šāda domu plūsma ir gluži pamatota, tā liek justies vecai, tik vecai kā Cicerons, kad tas iesaucās: 0 tempora! 0 mores! Un šis apstāklis pats par sevi jau apliecina relatīvisma izsmalcināto un graujošo spēku. Relatīvisti ir tik sekmīgi pamanījušies aizķert mūsu morāli, ka viņu attieksme kļuvusi par vispārpieņemtu normu, un es, Izabella Delhauzija, par spīti savai interesei par morāles filozofiju un nepatikai pret relatīvisma viedokli, jūtos neomulīgi, risinot šādas domas!

Jābeidz spriedelēt par morālo iztēli, viņa nolēma, un jāpievēršas tam, kas šajā brīdī ir svarīgāks, piemēram, jāpārliecinās, kādus sūtījumus rīta pasts atnesis "Apskatam", un jāmeklē iemesli, kāpēc nabaga pusis Marks Freizers nokrita no balkona un nositās. Tomēr Izabella zināja, ka nekad nespēs gluži atmest malā šos plašākos jautājumus tie bija viņas dzīves daļa. Atlika tikai to pieņemt. Viņas skala bija noregulēta uz citiem viļņiem nekā lielākajai daļai pārējo, un regulēšanas poga bija salūzusi.

Izabella piezvanīja Džeimijam, aizmirsusi, ka viņš šajā laikā jau sēž Glāzgovas vilcienā un, visticamākais, tuvojas Kvīnstritas stacijai. Pagaidījusi, līdz automātiskais atbildētājs pabeidz savu sakāmo, viņa atstāja ziņu:

"Jā, Džeimij, es sazvanīju Polu Hogu. Viņš labprāt gaidīšot mūs pie sevis rīt pulksten sešos. Tiksimies pusstundu iepriekš Vinsenta bārā. Un paldies tev par visu, Džeimij! Es ļoti augstu vērtēju tavu palīdzību. Liels paldies!"

15

Viņa satraukta sēdēja bārā un gaidīja Džeimiju. Šis bija vīrišķīga rakstura krodziņš, vismaz šajā dienas stundā, un Izabella nejutās ērti. Protams, sievietes var iet uz krodziņiem vienas, un tomēr viņa jutās nevietā. Bāra apkalpotājs, kas pasniedza rūgto citrondzērienu ar ledu, draudzīgi uzsmaidīja un pateica dažus vārdus par jauko vakaru. Pulksteņi tikko bija noregulēti uz vasaras laiku, un saule rietēja tikai pēc septiņiem.

Izabella pievienojās teiktajam, taču nevarēja iedomāties nevienu saturīgu piebildi, tāpēc sacīja: Acīmredzot pavasaris ir klāt.

-     Cerēsim, vīrietis piekrita, bet nekad nevar zināt.

Izabella atgriezās pie galdiņa. Nekad nevar zināt. Protams,

nekad nevar zināt. Šajā dzīvē iespējams jebkas. Lūk, viņa, "Praktiskās Ētikas Apskata" redaktore, sēž šeit un gatavojas doties meklēt… meklēt slepkavu, ja saucam lietas īstajos vārdos. Un palīgā viņai nāks kaut ari visai negribīgi skaists jauns vīrietis, kurā viņa pa pusei ir iemīlējusies, bet kurš pats ir iemīlējies viņas brāļameitā, kura savukārt aizrāvusies ar citu vīrieti, kurš vienlaikus uzsācis dēku ar māsas dzīvokļa biedreni. Nē, to bāra apkalpotājs noteikti nenojauta, un, ja viņa to izstāstītu, diezin vai viņš noticētu.

Džeimijs desmit minūtes nokavējās. Esot aizrāvies ar vingrināšanos, viņš teica, un paskatījies pulkstenī tikai īsi pirms pussešiem.

-     Bet tu esi šeit, sacīja Izabella, un tas ir galvenais. Viņa paskatījās rokas pulkstenī. Mums ir apmēram divdesmit minūtes laika. Gribēju tev īsumā izstāstīt, kā esmu iecerējusi viņam piekļūt. r

Džeimijs klausījās, laiku pa laikam paskatīdamies pāri alus glāzei uz Izabellu. Visa šī iecere viņam lika justies mazliet neomulīgi, taču bija jāatzīst, ka Izabella ir labi pārdomājusi savu plānu. Svarīgo jautājumu viņa pieminēs saudzīgi un neuzkrītoši, katrā ziņā paturot prātā to, ka Polam Hogam šis notikums bijis nepārprotami sāpīgs. Viņa paskaidros, ka nevēlas iejaukties un nepavisam negrib sagādāt neērtības Makdauela firmai. Tomēr pienākums pret Marku un pret Nīlu, kurš pievērsis uzmanību dažiem apstākļiem, liek ieskatīties notikušajā mazliet dziļāk. Viņa pati, protams, ir pārliecināta, ka aiz tā nekas neslēpjas, bet pēc rūpīgākas izpētes varētu visu atlikt malā ar mierīgu sirdsapziņu.

-     Labs scenārijs, sacīja Džeimijs, kad Izabella bija beigusi. Ietver visu, kas vajadzīgs.

-    Man šķiet, ka tas viņu nekādi nevarētu aizskart, Izabella teica.

-     Nē, Džeimijs piekrita. Ja vien tas nav viņš pats.

-     Kā to lai saprot viņš pats?

-    Ja viņš pats nav vainīgais. Varbūt viņš ir iesaistīts nelikumīgajos darījumos.

Izabella platām acīm lūkojās sarunas biedrā. Kāpēc tu tā domā?

-    Bet kāpēc ne? Viņš ir cilvēks, ar kuru Markam darbā bijusi visciešākā saskare. Viņš bija Marka nodaļas vai kaut kādas tur struktūrvienības vadītājs. Ja Marks kaut ko zināja, tad visdrīzāk tas saistīts tieši ar viņa darbu.

Izabella pārdomāja Džeimija vārdus. Tāda iespēja pastāv, viņa pieļāva, tomēr tā nav sevišķi ticama. Viņa nešaubījās, ka Pola emocijas, pirmajā tikšanās reizē pieminot Marku, bijušas patiesas. Viņš bija nepārprotami satriekts par notikušo. Un, ja tā, tad viņš nevar būt cilvēks, kurš organizēja Marka slepkavību, tātad viņam nav pamata baidīties no atmaskošanas.

-    Vai tu to saproti? viņa jautāja Džeimijam.

Džeimijs saprata, tomēr uzskatīja, ka prātīgāk ir neizslēgt nevienu iespēju.

-     Mēs varam maldīties, viņš teica. Slepkavas dažkārt jūtas vainīgi. Gadās, ka viņi apraud mirušos. Varbūt Pols Hogs ir no tādiem.

-     Nav vis! Izabella iebilda. Tu vēl neesi viņu redzējis. Viņš nepavisam nav tāds. Mums ir jāmeklē cits cilvēks.

Džeimijs paraustīja plecus. Var jau būt. Un var ari nebūt. Gluži vienkārši vajag paturēt prātā visas iespējas.

Pols Hogs dzīvoja Greitkingstrltā, karaļa Džordža laika pilsētas nama otrajā stāvā. Tā bija viena no pievilcīgākajām Jaunās pilsētas ielām, un no dienvidu puses augšējiem stāviem pavērās skats uz Fortas līci, uz zilu jūras strēli tūdaļ aiz Lītas, un tūlīt aiz tās uz Faifas kalniem. Otrajam stāvam bija citas priekšrocības, kaut arī skatīt no tā varēja vienīgi pretējo ielas pusi. Dažās ielās šādus dzīvokļus dēvēja par atpūtas istabu dzīvokļiem, jo tie ietvēra veco, lielo māju galvenās atpūtas istabas. Tāpēc sienas te bija augstākas un logi slējās no grīdas līdz griestiem, ļaudami pa plašajiem stiklotajiem laukumiem bagātīgi ieplūst gaismai.

Izabella un Džeimijs uzkāpa pa kopīgām kāpnēm ar plašiem akmens pakāpieniem, virs kuriem vēdīja tikko jaušama kaķu smaka, un sameklēja durvis ar četrstūrainu misiņa plāksnīti, uz kuras rakstīts "HOGS". Izabella paskatījās uz Džeimiju, un viņš tai pamirkšķināja ar aci. Džeimija skeptisko attieksmi bija nomainījusi augoša interese par šo pasākumu, un tagad Izabella bija tā, kas cīnījās ar šaubām.

Pols Hogs tūdaļ atvēra durvis un paņēma atnācēju mēteļus. Izabella iepazīstināja viņu ar Džeimiju, un abi sarokojās.

-    Es jūs kaut kur esmu redzējis, teica Pols Hogs. Tikai neatceros, kur.

-     Edinburgā, Džeimijs atbildēja, un visi iesmējās.

Pols ieveda viesus atpūtas istabā plašā, eleganti mēbelētā telpā, kurā galveno uzmanību saistīja iespaidīgs, balts kamīns.

Uz kamīna malas Izabella ievēroja vairākus ielūgumus vismaz četrus un, kad Pols Hogs izgāja no istabas, lai atnestu dzēriena glāzes, un abi viesi vēl nebija apsēdušies, viņa pievirzījās tuvāk kamīnam un aši tos izlasīja.

Misters un misis Holmsi, mājas viesības, ceturtdien, 16. maijā (tur bija ielūgta arī Izabella). Pēc tam: Džordžs Makstons lūdz Mintiju Okterloniju pagodināt ar savu klātbūtni pieņemšanu Lotianas galerijā ceturtdien, 18. maijā, 18.00; un Mintijai: Pīters un Džeremijs aicina Jūs uz dārza svētkiem (ja laika apstākļi atļaus), piektdien, 21. maijā, 18.30. Un beidzot: Polam un Mintijai: lūdzu, esiet viesi mūsu kāzu svinībās Prestonfīlda namā sestdien, 15. maijā. "Ceilidh" svētki 20.00, Enguss un Tati. Ierašanās vakartērpos/skotu tērpos.

Izabella pasmaidīja, taču Džeimijs skatījās nosodoši, it kā viņa lasītu kaut ko privātu. Pienācis tuvāk, viņš pameta īsu skatienu uz ielūgumiem. Nevajag lasīt to, kas rakstīts citiem! viņš pačukstēja. Tas ir nepieklājīgi!

-     Phe! Izabella atmeta. Tieši tāpēc tie te ir izlikti. Lai tos lasītu. Esmu redzējusi uz kamīna malām saliktus trīs gadus vecus ielūgumus! Piemēram, ielūgumus uz dārza svētkiem Holirudas namā. Pagājuši gadi, bet tie tur joprojām stāv, izlikti apskatei.

Izabella aizveda Džeimiju projām no kamīna un apstājās pie liela akvareļa, kurā bija redzams dārzs ar magonēm. Tā ir viņa, Izabella sacīja. Elizabete Blakadera. Magones. Sienu ieskauti dārzi, un uz sienām tup kaķi. Bet, par spīti tematam, attēloti izcili labi. Un viņa nodomāja: manā mājā nav nevienas gleznas ar magonēm, un es nekad neesmu iesprūdusi, lienot pa logu svešā istabā.

Tajā brīdī atgriezās Pols Hogs, nesdams divas dzēriena glāzes.

-    Te nu jūs redzat, viņš moži teica, to, ko gribējāt apskatīt.

-     Ļoti laba glezna, sacīja Izabella. Atkal magones. Cik tās ir svarīgas!

-    Jā, piekrita Pols. Man patīk magones. Ļoti žēl, ka tās nobirdina ziedlapas, līdzko tās noplūc.

-     Tas ir gudrs aizsardzības mehānisms, Izabella teica, pamezdama skatienu uz Džeimiju. Rozes no tām varētu mācīties. Ar ērkšķiem vien acīmredzot nepietiek. Nevainojams skaistums varbūt jāatstāj tāds, kāds tas ir.

Džeimijs uztvēra viņas skatienu. Ak jā! viņš noteica un tad apklusa. Pols Hogs paskatījās uz viņu un pēc tam uz Izabellu. Izabella, to pamanījusi, nodomāja: viņš prāto, kādas starp mums ir attiecības. Droši vien domā, ka tas ir mans laika kavētājs. Bet, ja arī tā būtu, kas tur ko brīnīties? Šajos laikos tas nav nekāds retums.

Pols Hogs uz brīdi izgāja, lai paņemtu savu dzēriena glāzi, un Izabella uzsmaidīja Džeimijam, ar ašu, sazvērniecisku kustību paceldama pirkstu pie lūpām.

-    Bet es vēl neko neesmu teicis! Džeimijs iebilda. Tikai: "Ak jā!"

-     Ar to pietiek, sacīja Izabella. īsi un izteiksmīgi.

Džeimijs papurināja galvu. Nesaprotu, kāpēc es piekritu

nākt tev līdzi, viņš čukstus teica. Tu esi pa pusei ķerta.

-    Paldies, Džeimij! Izabella klusi atbildēja. Bet, lūk, kur mūsu namatēvs!

Pols Hogs atgriezās istabā, un viņi pacēla glāzes cits pret citu.

-     Šo gleznu es nopirku izsolē pirms pāris gadiem, Pols teica. Par savu pirmo firmas prēmiju. Nopirku, lai to atzīmētu.

-    Labi darīts! Izabella teica. Gadās lasīt par mākleriem, finanšu darboņiem, kas atzīmē notikumus ar grandiozām pusdienām, maksādami desmittūkstoš mārciņas par vīnu vien. Es gan ceru, ka Edinburgā tā nenotiek.

-     Noteikti ne, Pols Hogs apstiprināja. Varbūt Ņujorkā un Londonā. Vai citās līdzīgās vietās.

Izabella pagriezās pret kamīnu. Virs tā karājās liela glezna zeltītā rāmī, un viņa to tūlīt bija pazinusi.

-     Skaists Peplo, viņa teica. Lielisks!

-    Jā, Pols Hogs piekrita. Ļoti simpātisks. Laikam Mallas rietumu krasts.

-    Vai varbūt Aionas sala? Izabella jautāja.

-     Iespējams, Pols Hogs nenoteikti atbildēja. Kaut kas no tiem apvidiem.

Izabella pagājās dažus soļus tuvāk gleznai un ciešāk ieskatījās tajā. Atcerieties to viltojumu lietu pirms dažiem gadiem! viņa sacīja. Vai jūs par to nesatraucāties? Vai pārbaudījāt savas gleznas?

Pols Hogs izskatījās pārsteigts. Tātad ir bijuši viltojumi?

-    Tā es dzirdēju, Izabella atbildēja. Peplo darbi, Kadela darbi. Diezgan daudzi. Notika tiesas prāva. Tā izraisīja lielu satraukumu. Es pazinu cilvēku, kam piederēja viens no šiem darbiem skaista glezna, taču uzgleznota apmēram pirms nedēļas. Ļoti prasmīgs viltojums. Šie darboņi parasti ir meistarīgi.

Pols Hogs paraustīja plecus. Laikam jau tāds risks pastāv vienmēr.

Izabella vēlreiz pārlaida skatienu gleznai. Kad Peplo šo uzgleznoja?

Pols Hogs nezinoši noplātīja rokas. Nezinu gan. Varbūt tolaik, kad bija apmeties Mallas salā.

Izabella viņu vēroja. Atbilde bija pārsteidzoši neveikla, tomēr tā saskanēja ar iespaidu, kāds Izabellai strauji veidojās par namatēvu. Pols Hogs par mākslu zina ļoti maz, turklāt viņam par to nav lielas intereses. Kā gan citādi iespējams, ka cilvēkam ir šāda Peplo glezna un viņa nešaubījās, ka tā ir īsta, bet viņš par to nezina pašus galvenos faktus.

Istabā bija vēl vismaz desmit citas gleznas, un visas tās bija interesantas, kaut arī ne tik iespaidīgas kā Peplo. Piemēram, Gilisa ainava, ļoti mazs Maktagarta darbs un pašā istabas galā tipiska Bellami glezna. Tas, kurš savācis šo kolekciju, ir vai nu labi pārzinājis Skotijas mākslu, vai arī nejauši uzgājis gatavu, ļoti tipisku izlasi.

Izabella aizgāja pie citas gleznas. Pols Hogs bija uzaicinājis viņu apskatīt savu Blakaderas darbu, tāpēc vismaz attiecībā uz gleznām viņa drīkstēja izrādīt ziņkārību.

-    Tas ir Kauvijs, vai ne? viņa jautāja.

Pols Hogs paskatījās uz gleznu. Laikam jā.

Bet tas nebija Kauvijs. Tas bija Krosbijs, un ikviens mākslas pazinējs to tūlīt būtu varējis pateikt. Tātad šīs gleznas nepieder Polam Hogam un acīmredzot ir Mintijas Okterlonijas īpašums, bet Mintija Okterlonija acīmredzot ir Pola līgava, kuras vārds bija minēts atsevišķi uz diviem ielūgumiem. Turklāt zīmīgi, ka abus šos ielūgumus bija sūtījuši galeriju īpašnieki. Džordžam Makstonam piederēja Lotianas galerija, un tieši pie viņa visdrīzāk dotos cilvēks, kas vēlētos iegādāties pazīstama divdesmitā gadsimta sākuma skotu gleznotāja darbu. Pīters Toms un Džeremijs Lamberts pārvaldīja nelielu galeriju mazpilsētā ārpus Edinburgas, bet ari viņi bieži saņēma pasūtījumus no cilvēkiem, kuri meklēja konkrētas gleznas. Šiem galerijas ļaudīm piemita apbrīnojams ķēriens atrast īpašniekus, kuri ir gatavi pārdot gleznas, taču vēlas to darīt neuzkrītoši. Abi minētie sarīkojumi, visticamākais, pulcinās kopā draugus un klientus vai ari cilvēkus, kas vienlaikus ir kā vieni, tā otri.

-    Mintija… Izabella iesāka, gribēdama apvaicāties Polam Hogam par viņa līgavu, taču Pols viņu pārtrauca.

-     Mana līgava, viņš teica. Jā, viņa drīz būs klāt. Viņa beidz strādāt vēlu, kaut gan, pēc viņas domām, tas nav vēlu. Reizēm viņa pārnāk tikai vienpadsmitos vai divpadsmitos.

-    Ā! Izabella iesaucās. Ļaujiet man minēt. Viņa ir… ķirurģe, jā, visdrīzāk tieši tā! Ķirurģe vai varbūt… ugunsdzēsēja?

Pols Hogs iesmējās. Ne uz to pusi. Viņa, šķiet, aizdedzina vairāk uguns nekā apdzēš.

-     Kāds lielisks kompliments līgavai! Izabella teica. īsti kaismīgs raksturojums. Es ceru, ka tu arī tā teiksi par savu līgavu, Džeimij.

Pols Hogs pameta skatienu uz Džeimiju, kas vispirms nikni pablenza uz Izabellu, bet tad, itin kā atcerējies pienākumu, uzklāja sejai smaidu.

-     Ha! viņš izmeta.

Izabella pievērsās Polam Hogam. Kāds tad ir viņas darbs, kas liek strādāt tik vēlās stundās? Taču, to jautādama, viņa jau gluži labi zināja atbildi.

-    Mintija strādā korporatīvo finanšu jomā, Pols Hogs atbildēja. Izabella viņa balsī saklausīja tādu kā rezignāciju, gandrīz vai nopūtu, un nojauta, ka šai ziņā saderināto attiecības ir saspringtas. Mintija Okterlonija, ar ko viņi drīz varēs iepazīties, nebūs no pakļāvīgajām līgavām. Viņa nebūs ērts mājas gariņš. Viņa būs sīkstas un nepiekāpīgas dabas sieviete. Viņa ir tā, kam pieder nauda un kas aktīvi iegādājas dārgas gleznas. Turklāt Izabellai radās arvien ciešāka pārliecība, ka šo gleznu pirkšanu nav skubinājusi mīlestība pret mākslu: tā ir stratēģija.

Viņi stāvēja pie viena no lielajiem fasādes logiem blakus Kauvijam, kas īstenībā bija Krosbijs. Pols paskatījās ārā un viegli paklaudzināja pa stiklu. Lūk, kur viņa ir! Pols teica, pamādams uz ielas pusi. Mintija atbraukusi! Viņa balsi jautās lepnums.

Izabellā un Džeimijs paskatījās pa logu. Lejā, pie pašām ieejas durvīm, stāvvietā iegrozījās mazs, švītīgs sporta automobilis. Tas bija zaļganā tonī, kas raksturīgs britu sacīkšu automobiļiem, un tam bija savdabīgas, hromētas priekšējās restes. Taču Izabella, kas mazliet interesējās par automašīnām, nepazina šo modeli: varbūt kāda itāliešu marka, varbūt neparasts alfa romeo vai vecs spaiders? Pēc Izabellas domām, vienīgā labā automašīna, kas jebkad nākusi no Itālijas.

Pēc isa brīža atvērās atpūtas istabas durvis un ienāca Mintija. Izabella ievēroja, ka Pols Hogs saspringst miera stājā kā kareivis, ienākot augstākas pakāpes virsniekam. Taču viņš smaidīja un acīmredzami priecājās, līgavu ieraugot. Tas vienmēr ir redzams, Izabella nodomāja, cilvēki atplaukst, ja patiesi priecājas, kādu redzot. Tas bija nepārprotami redzams.

Kamēr Pols Hogs devās Mintijai pretī, lai viņu apskautu, Izabella pārlaida ienācējai vērīgu skatienu. Viņa bija gara auguma sieviete diezgan stūrainiem apveidiem, un viņai varēja būt tuvu pie trīsdesmit pietiekami tuvu, lai viņa rūpīgi gādātu par grimu, kas bija izmantots bagātīgi, taču lietpratīgi. Mintija prata rūpēties arī par drēbēm, kas bija nepārprotami dārgas un prasmīgi modelētas. Viņa pavirši noskūpstīja Polu Hogu uz abiem vaigiem un devās pretī viesiem. Visi sarokojās, un Mintijas skatiens ātri pārslīdēja no Izabellas (norakstīta, Izabella nodomāja) pie Džeimija (ieinteresēta, viņa secināja). Izabella juta tūlītēju neuzticību pret jauno paziņu.

16

-    Tu viņam neko nepajautāji par Marku! Džeimijs dedzīgi vērsās pie Izabellas, līdzko viņi bija aizvēruši durvis kāpņu lejgalā un izgājuši uz vakarīgās ielas. Pilnīgi neko! Kāda tad bija jēga vispār iet uz turieni?

Izabella ieslidināja roku Džeimijam elkonī un veda viņu uz Dandasstrītas krustojuma pusi. Tagad, lūdzams, nomierinies! viņa teica. Pulkstenis ir tikai astoņi, un mums vēl ir pietiekami daudz laika paēst kopīgas vakariņas. Šovakar maksāju es. Tepat aiz stūra ir ļoti labs itāliešu restorāns, un tur mēs varēsim aprunāties. Es tev visu paskaidrošu.

-    Bet es vienkārši nesaprotu, kāda tam bija jēga! Džeimijs nerimās. Mēs tur sēdējām un runājāmies ar Polu Hogu un viņa atbaidošo līgavu, un vienīgais temats no sākuma līdz beigām bija māksla! Un runājāt gandrīz tikai jūs abas ar Mintiju. Pols Hogs sēdēja un blenza griestos. Viņam bija garlaicīgi. Es skaidri redzēju.

-    Arī viņai bija garlaicīgi, Izabella teica. Arī es to skaidri redzēju.

Džeimijs bridi klusēja, un Izabella draudzīgi paspieda viņa elkoni. Neraizējies! viņa teica. Vakariņās es tev visu izstāstīšu. Tagad man vajadzīgs kāds brīdis, lai visu pārdomātu.

Viņi devās uz priekšu pa Dandasstritu, pārgāja pāri Kvīnstrītai un nonāca pie Tislstrītas, kur, pēc Izabellas vārdiem, atradās itāliešu restorāns. Pilsēta bija klusa, un ielās nebija dzīvas satiksmes. Tāpēc viņi gāja pa ielas vidu, ļaudami soļiem atbalsoties no sienām abās ielas pusēs. Tad labajā pusē parādījās neuzkrītošas restorāna durvis.

Restorāns nebija liels tajā bija tikai astoņi galdiņi, un pašlaik vakariņas ēda tikai divi apmeklētāji. Izabella pazina šo pāri un pamāja sveicienu. Abi pasmaidīja un tad pievērsa skatienus galdautam: ziņkārību, protams, neklājas izrādīt, tomēr viņi jutās ieinteresēti.

-    Nu tā, Džeimijs teica, kad viņi bija apsēdušies pie galdiņa. Stāsti!

Izabella ieklāja klēpī salveti un paņēma ēdienkarti. Tev pienākas atzinība, viņa iesāka, vai vismaz tās galvenā daļa.

-     Man?

-    Jā, tev. Tu man Vinsenta bārā teici: jābūt gataviem, ka tieši Pols Hogs ir tas cilvēks, kuru mēs meklējam. Atceries pats, tu tā teici! Un tas lika man padomāt.

-    Tātad tu nolēmi, ka tas ir viņš, Džeimijs secināja.

-     Nē, Izabella atbildēja. Tā ir viņa. Mintija Okterlonija.

-    īstākā azbesta vecene! Džeimijs norūca.

Izabella pasmaidīja. Tā varētu teikt. Es varbūt neizvēlētos tieši tādu vārdu, bet manas domas ir diezgan līdzīgas.

-     Man viņa nepatika jau no pirmā brīža, kad ienāca istabā, Džeimijs sacīja.

-    Tas gan ir savādi, jo man šķita, ka tu viņai patiki. Patiesībā esmu diezgan pārliecināta, ka viņa… kā lai to saka? Tu viņai iekriti acīs.

Šī piezīme šķita samulsinām Džeimiju, un viņš cītīgi pievērsās viesmīļa pasniegtajai ēdienkartei. Es gan nemanīju… viņš teica.

-    Skaidrs, ka nemanīji, atbildēja Izabella. To var pamanīt tikai otra sieviete. Bet šai Mintijai radās nepārprotama interese par tevi. Tas gan nebija šķērslis, lai viņa drīz vien mūsu abu sabiedrībā sāktu garlaikoties.

-     Nezinu, Džeimijs atteica. Lai nu kā, viņa ir tas tips, ko es nevaru ciest. Nudien nevaru!

Izabella šķita iegrimusi domās. Interesanti, kāds bija iemesls tam, ka mēs mēs abi uzreiz jutām pret viņu tādu nepatiku. Viņa lietoja skotu vārdu bizz, ko, līdzīgi daudziem skotu vārdiem, pārtulkot iespējams tikai pavisam aptuveni. Bizz nozīmēja antipātijas, taču šim vārdam piemita izsmalcinātas nianses. Bizz bieži nozīmēja iracionālas vai nepamatotas izjūtas.

-     Tas ir īpašību kopums, Džeimijs sprieda. Kaut kāds tipisks sajaukums… godkāre, nesaudzība, materiālisms un…

-    Jā, Izabella viņu pārtrauca. Tā ir. Varbūt to ir grūti nosaukt vārdā, bet mēs abi precīzi zinām, kas tas ir. Un pats interesantākais ir tas, ka viņai tas piemīt, bet viņas līgavainim ne. Vai tu tam piekriti?

Džeimijs pamāja ar galvu. Pols Hogs man patika gluži labi. Droši vien es viņu neizvēlētos par īpaši tuvu draugu, taču viņš šķita itin labdabīgs.

-      Tieši tā, Izabella piekrita. Nevainojams un ikdienišķs.

-     Un viņš neizskatās pēc cilvēka, kas spētu aukstasinīgi novākt kādu, kas draud viņu atmaskot.

Izabella papurināja galvu. Noteikti ne.

-    Turpretī viņa…

-    Lēdija Makbeta! Izabella nešaubīgi noteica. Vajadzētu būt īpašam sindromam, kas nosaukts viņas vārdā. Varbūt tāds pat ir. Tāpat kā Otello sindroms.

-    Ko tas nozīmē? Džeimijs jautāja.

Izabella paņēma bulciņu un uz maizes šķīvīša to pārlauza. Viņa nekad negrieza bulciņu ar nazi, kā to mēdza darīt Džeimijs. Vācijā savulaik valdīja uzskats, ka nazi neklājas izmantot, ēdot kartupeli, dīvains ieradums, ko viņa nekad nebija sapratusi. Iztaujājot kādu vācu draugu, viņa bija saņēmusi savādu izskaidrojumu, ko bija spējusi uzskatīt tikai par nenopietnu. Tas ir deviņpadsmitā gadsimta paradums, draugs bija teicis. Varbūt valdnieka seja atgādināja kartupeli, tāpēc naža lietošana būtu necieņas izpausme. Izabella bija pasmējusies, taču vēlāk, redzēdama valdnieka ģīmetni, nospriedusi, ka tā varētu būt taisnība. Viņa seja patiešām atgādināja kartupeli, tāpat kā Kvintins Hogs, lords Heilšems, ārēji bija izskatījies drusku līdzīgs veprim. Izabella iztēlojās viņu ēdam brokastis, kurās pasniegts šķiņķis: lords noliek nazi un dakšiņu un izdveš skumju nopūtu: "Es vienkārši nespēju…"

-     Otello sindroms nozīmē patoloģisku greizsirdību, Izabella sacīja, pasniegdamās pēc gāzētā minerālūdens glāzes, ko rūpīgais viesmīlis nupat bija ielējis. Parasti tas skar vīriešus un liek tiem domāt, ka sievas vai draudzenes ir neuzticīgas. Šī doma viņus apsēž tiktāl, ka nekas vairs nespēj pārliecināt par pretējo. Un tas var beigties ar vardarbību.

Izabella ievēroja, ka Džeimijs klausās ļoti uzmanīgi, un viņai iešāvās prātā: viņš tur sadzird kaut ko īpašu. Vai Džeimijs ir greizsirdīgs Ketas dēļ? Protams, ir. Taču Ketai patiešām ir romāns ar citu vīrieti katrā ziņā ir pamats tā domāt.

-    Neraizējies! Izabella mierinoši sacīja. Tev patoloģiska greizsirdība nedraud.

-    Protams, ne! Džeimijs atsaucās, kā Izabellai šķita, pārlieku steidzīgi. Pēc tam viņš piebilda: Kur tas ir izlasāms? Vai tu par to esi kaut kur lasījusi?

-    Man ir viena grāmata, Izabella teica, kas saucas "Neparasti psihiatrijas sindromi", un tajā var atrast daudz ko interesantu. Piemēram, kravu kulti. Veselas cilvēku grupas tic, ka viņiem kāds no gaisa nometīs vērtīgu pārtikas kravu. Debesmannu, vienalga, ko. Interesanti gadījumi ir konstatēti

Dienvidjūru salās, kur cilvēki svēti tic: ja vien viņi pietiekami ilgi gaidīs, reiz ieradīsies amerikāņi un nosviedīs viņiem kastes ar ēdamo.

-    Un kas vēl?

-    Vēl tur ir aprakstīts sindroms, kas liek cilvēkam redzēt citos savus paziņas. Viņš tos nepazīst, bet iedomājas, ka pazīst. Tā ir neiroloģiska izpausme. Piemēram, tur tas pāris: es jūtos pārliecināta, ka viņus pazīstu, bet varbūt nemaz nepazīstu. Varbūt esmu to tikai iedomājusies. Izabella iesmējās.

-      Polam Hogam ari ir tāds sindroms, sacīja Džeimijs. Viņš teica, ka esot mani redzējis. Tas bija pirmais, ko viņš paziņoja.

-     Ļoti iespējams, ka viņš tevi bija redzējis. Cilvēki mēdz tevi ievērot.

-     Es gan tā nedomāju. Kāds tam būtu iemesls?

Izabella paskatījās uz Džeimiju. Cik apburoši, ka viņš to

neapzinās! Un varbūt tieši tā ir vislabāk. Tāda apziņa var sabojāt raksturu. Tāpēc viņa neko neatbildēja, tikai pasmaidīja. Ak, nesaprātīgā Keta!

-     Nu, un kāds tad lēdijai Makbetai sakars ar notikušo? Džeimijs jautāja.

Izabella saliecās krēslā uz priekšu.

-    Lēdija Makbeta ir slepkava, viņa čukstus teica. Viltīga aprēķinātāja un slepkava.

Džeimijs sēdēja nekustēdamies. Nebēdīgais, ķircinošais sarunas tonis piepeši bija pagaisis. Viņu pārņēma saltums. Tu domā… viņa?

Izabella nesmaidīja. Viņas balss skanēja nopietni. Es diezgan drīz sapratu, ka gleznas tajā istabā nepieder Polam, bet viņai. Ielūgumi no mākslas galerijām bija adresēti viņai. Pols Hogs neko nezināja par glezniecību. Tā bija viņa, kas pirkusi visus šos dārgos eksemplārus.

-     Ak tā? Tad jau viņai laikam ir nauda.

-Jā, viņai pavisam noteikti ir nauda. Bet saproti taču, ja tev ir lieli naudas uzkrājumi un tu negribi, lai tie gulētu banku kontos, gleznu iegāde ir teicams ieguldījuma veids, ja gribi, vari maksāt skaidrā naudā, un tev pieder ļoti cienījams un pārnēsājams kapitāls. Kamēr vien tu saproti, ko dari, un viņa to saprot.

-     Es tomēr nevaru iedomāties, kāds tam sakars ar Marku Freizeru. Ar viņu kopā strādāja Pols Hogs, nevis Mintija!

-    Mintija Okterlonija ir azbesta vecene, kā tu trāpīgi viņu nodēvēji, un šī vecene strādā investīciju bankā, korporatīvo finanšu jomā. Pols Hogs pārnāk mājās no darba, un viņa jautā: "Ko tu šodien darīji birojā, Pol?" Pols pastāsta šo un to, un pastāsta itin daudz, jo līgava taču darbojas tādā pašā jomā. Daļa šis informācijas patiesībā ir neizpaužama, bet mīlētāju sarunām, kā zināms, jābūt atklātām, lai tās būtu interesantas, un Mintija visu dzirdēto iegaumē. Viņa iet un pērk akcijas uz sava vārda vai varbūt izmanto kādu segvārdu -, un, re, rokā viens un divi ir liela peļņa, kas iegūta uz iekšējas informācijas pamata. Viņa šo peļņu iegulda gleznās, jo tās atstāj mazāk pēdu. Vai varbūt noslēdz līgumu ar mākslas priekšmetu tirgotāju. Viņš saņem no Mintijas informāciju un izdara pirkumu. Nekādu saiti starp viņiem nav iespējams atklāt. Viņš maksā ar gleznām, visticamākais, paņemot savu daļu, un tās netiek pārdotas oficiāli, tāpēc viņa reģistros neparādās nekādas ziņas par peļņu, no kuras būtu jāmaksā nodokļi.

Džeimijs sēdēja ar pavērtu muti. Tu to visu izprātoji šai vienā vakarā? Vai nākot uz šejieni?

Izabella iesmējās. Tur nav nekādu smalku prātojumu. Līdzko biju sapratusi, ka viņš nav īstais, un līdzko bijām tikušies vaigu vaigā ar to sievieti, viss nostājās savā vietā. Protams, tā ir tikai hipotēze, bet man šķiet, ka varētu būt arī īstenība.

Tiktāl Džeimijam viss šķita skaidrs, tomēr viņš nesaprata, kāpēc lai Mintija būtu mēģinājusi atbrīvoties no Marka. Izabella bija gatava paskaidrot arī to. Mintija ir godkārīga. Laulības ar Polu Hogu, kam Makdauela firmā nenoliedzami ir labas nākotnes izredzes, viņai būtu visai izdevīgas. Pols ir patīkams, pakļāvīgs vīrietis, un Mintijai tāds līgavainis droši vien šķiet laba veiksme. Stiprāki, valdonīgāki vīrieši būtu sagādājušii vairāk grūtību, tie būtu pārāk nopietni sāncenši. Tātad Pols Hogs ir ļoti izdevīgs. Bet, ja noskaidrotos, ka Pols Hogs ir nodevis viņai iekšēju informāciju kaut ari neko ļaunu negribēdams -, tas viņam nozīmētu zaudēt darbu. Turklāt informācijas nelikumīgais izmantotājs ir nevis viņš, bet gan Mintija. Ja atklātos, ko viņa darījusi, viņa ne tikai zaudētu pati savu darbu, bet vispār vairs nevarētu strādāt korporatīvo finanšu jomā. Tas nozīmētu pilnīgu viņas pasaules sabrukumu, un, ja to iespējams novērst vienīgi, sarīkojot traģisku negadījumu, tad nekas cits neatliek. Tādiem cilvēkiem kā Mintija Okterlonija nemēdz būt vārīga sirdsapziņa. Viņus netraucē nekādi priekšstati par citu pasauli pēc pašreizējās dzīves un par jebkādu sodu, tāpēc vienīgais, kas var atturēt no slepkavības, ir pašu iekšējā izpratne par labo un ļauno. Un tajā ziņā, Izabella apgalvoja, nav jābūt pārmēru vērīgam, lai saprastu, ka Mintija Okterlonija nav ar to devīgi apveltīta.

-    Mūsu draudzenei Mintijai ir personības traucējumi, Izabella beidzot noteica. Vairākums apkārtējo tos varbūt nepamana, bet tie pavisam noteikti ir.

-    Vai lēdijas Makbetas sindroms? jautāja Džeimijs.

-    Varbūt ari tas, Izabella atbildēja, ja tāds vispār pastāv. Es šoreiz domāju kaut ko daudz vienkāršāku. Psihopātija vai sociopātija sauc, kā vēlies. Viņa ir sociopāte. Viņa nepazīst nožēlu vai sirdsapziņas pārmetumus, darot jebko, kas ir viņas interesēs. Pavisam vienkārši.

-     Pat grūžot cilvēkus lejā no galerijas Ašerholas koncertzālē?

-    Jā, Izabella atbildēja. Tieši tā.

Džeimijs bridi kavējās domās. Izabellas izskaidrojums šķita ticams, un viņš bija gatavs to pieņemt, bet vai viņai ir kāda nojausma, ko iesākt tālāk? Viss teiktais taču ir ne vairāk kā pieņēmums. Lai rīkotos tālāk, droši vien vajadzīgs kāds pierādījums. Bet pierādījumu viņiem nav itin nekādu, viņiem ir vienīgi teorija attiecībā uz slepkavības motīvu. Nu labi, viņš teica. Un ko tagad?

Izabella pasmaidīja. Man nav ne jausmas.

Džeimijs nespēja noslēpt aizkaitinājumu par viņas bezrūpību. Nesaprotu, kā lai mēs tagad to tik vienkārši pametam. Esam jau aizgājuši pārāk tālu. Mēs vienkārši nedrīkstam tagad visu tā pamest!

Izabellas balss skanēja nomierinoši. Es neteicu, ka mums tas jāpamet. Un tā vēl nav nekāda nelaime, ja man šajā konkrētajā brīdī nav ne jausmas, ko darīt. Neilgs bezdarbības posms ir tieši tas, kas vajadzīgs.

Redzēdama, ka Džeimijs izskatās pārsteigts un neapmierināts, viņa paskaidroja savu domu tuvāk. Manuprāt, šī Mintija zina, Izabella teica, viņa zina, kāpēc mēs bijām aizgājuši turp.

-    Vai viņa kaut ko teica?

-    Jā. Kad mēs ar viņu sarunājāmies tu tobrīd pļāpāji ar Polu Hogu -, viņa teica, ka no sava līgavaiņa esot uzzinājusi: es interesējoties tieši tā viņa teica: "interesējoties" par Marku Freizeru. Viņa gaidīja, ka es kaut ko atbildēšu, bet es tikai piekrītoši pamāju. Mazliet vēlāk viņa atkal atgriezās pie šī temata un jautāja, vai es Marku esot labi pazinusi. Es atkal izvairījos no tiešas atbildes. Varēju redzēt, ka tas viņai liek justies neomulīgi. Un tas mani nemaz nepārsteidz.

-    Tātad, pēc tavām domām, viņa zina, ka mēs viņu turam aizdomās?

Izabella iedzēra malku vīna. No virtuves uzvēdīja ķiploku un olīveļļas smarža. Vai jūti? viņa jautāja. Burvīga smarža! Vai viņai šķiet, ka mēs zinām? Var jau būt. Bet, lai ko viņa domātu, man nav nekādu šaubu, ka agrāk vai vēlāk viņa dos mums ziņu par sevi. Viņa gribēs zināt sīkāk, kas mums ir padomā. Viņa mūs uzmeklēs. Dosim tikai viņai dažas dienas laika!

Džeimijs izskatījās šaubu pilns. Šie sociopāti, viņš teica, kā viņi īsti jūtas? Iekšēji, paši sevī?

Izabella pasmaidīja. Nesatricināmi, viņa atbildēja. Nesatricināmi un vienaldzīgi. Paskaties, kā izturas kaķis, kad dara kaut ko neatļautu! Pavisam nesatricināms. Redzi, kaķi ir sociopāti. Tas ir viņu dabiskais stāvoklis.

-     Bet vai tā ir viņu vaina? Vai to viņiem var pārmest?

-    Kaķiem nevar pārmest to, ka viņi ir kaķi, Izabella teica, tāpēc viņiem nevar pārmest, ja viņi dara to, kas ir kaķu dabā, ķer dārzā putnus vai spēlējas ar laupījumu. Kaķi to nespēj mainīt.

-    Un kā ir ar šādiem cilvēkiem? Vai viņi spēj to mainīt? Džeimijs jautāja.

-    Tas ir ļoti sarežģīts jautājums, vai šādiem cilvēkiem var pārmest par viņu rīcību, Izabella atbildēja. Par to sarakstīts daudz interesantas literatūras. Šiem cilvēkiem ir iemesls sacīt, ka šī rīcība ir viņu psihopatoloģijas rezultāts. Viņi tā rīkojas tāpēc, ka viņu personība ir tāda, kāda ir, un viņi paši nav izvēlējušies savus personības traucējumus. Kā tad viņi var būt atbildīgi par to, ko paši nav izvēlējušies?

Džeimijs paskatījās uz virtuves pusi. Viņš redzēja, ka šefpavārs iemērc pirkstu traukā un pēc tam to domīgi aplaiza. Šefpavārs sociopāts būtu visīstākais murgs. To tu varētu apspriest ar saviem draugiem, viņš teica. Svētdienas filozofu klubā. Jūs varētu diskutēt par tādu cilvēku morālo atbildību.

Izabella skumīgi pasmaidīja. Ja vien es varētu savākt klubu kopā, viņa nopūtās. Jā, ja vien es varētu piedabūt klubu satikties!

-     Svētdiena nav pati labākā diena sanāksmēm, Džeimijs teica.

-    Taisnība, Izabella piekrita. To saka arī Keta. Viņa aprāvās. Viņai nepatika bieži pieminēt Ketu Džeimija klātbūtnē, jo tādos brīžos Džeimijs allaž sadrūma un izskatījās nelaimīgs.

17

Tas, kas man pašlaik vajadzīgs, nodomāja Izabella, ir dažas dienas bez sarežģījumiem. Jāatgriežas pie "Apskata" rediģēšanas, netraucēti jārisina krustvārdu mīklas, palaikam jāaizstaigā uz Brantsfīldu, lai pačalotu ar Ketu. Man nav jātērē savs laiks, lai krodziņos kopā ar Džeimiju kaltu sazvērnieciskus plānus un stātos pretī viltīgām korporāciju finansistēm ar dārgām mākslas tieksmēm.

Iepriekšējā nakti viņa bija slikti gulējusi. Restorānā pēc vakariņām viņa bija atvadījusies no Džeimija un mājās pārnākusi tikai krietni pēc vienpadsmitiem. Apgūlusies un izslēgusi gaismu, viņa bija ilgi gulējusi nomodā, skatīdamās, kā mēness met istabā ēnu no koka blakus logam, un domādama par strupceļu, kādā acīmredzot nonākuši viņu meklējumi. Pat tad, ja nākamais solis būtu saistīts ar Mintiju Okterloniju, vajadzētu pieņemt sarežģītus lēmumus. Un tad vēl visi šie samezglojumi ar Ketu un Tobiju! Izabella vēlējās, kaut labāk nebūtu sadomājusi Tobijam sekot, jo tagad viņa zināja to, kas nomāca sirdsapziņu kā smaga nasta. Viņa bija nolēmusi pagaidām neko šajā sakarā nedarīt, taču labi saprata, ka tas nozīmē tikai atlikt malā to, kam agri vai vēlu būs jāstājas pretī. Izabella nezināja, kā spēs izturēties pret Tobiju nākamajā tikšanās reizē. Vai izdosies būt tādai pašai kā agrāk un, tiesa, nejūtot īpašu draudzību, vismaz saglabāt apstākļiem atbilstošu pieklājību?

Beidzot viņa aizmiga, taču miegs bija nemierīgs un saraustīts, tāpēc nākamajā rītā, kad ieradās Greisa, viņa vēl gulēja, cieši aizmigusi. Greisa nolēma uznest Izabellai tēju tieši guļamistabā.

-     Nemierīga nakts? Greisa bažīgi apvaicājās, nolikdama tasīti uz Izabellas naktsgaldiņa.

Berzēdama acis, Izabella uzslējās sēdus. Šķiet, aizmigu tikai kaut kad pēc diviem, viņa teica.

-     Nepatikšanas? Greisa jautāja, lūkodamās uz viņu.

-    Jā, Izabella atbildēja. Nepatikšanas un šaubas. Šis un tas.

-    Es pazīstu to jušanu, sacīja Greisa. Man ari tā gadās. Reizēm sāku raizēties par visu pasauli. Nesaprotu, kāds gals to gaida.

-     Nevis blīkšķis, bet smilksts, Izabella izklaidīgi atmeta. Tā reiz izteicās Tomass Stērns Eljots, un tagad visi to vien citē. Bet tas, protams, ir pavisam muļķīgs teiciens, un esmu pārliecināta, ka viņš to nožēloja.

-     Ak nejēgas cilvēks! noteica Greisa. Tavs draugs misters Odens tā nekad nebūtu sacījis, vai ne?

-     Skaidrs, ka ne, Izabella atbildēja un pagriezās, lai paņemtu tējas tasi. Tiesa, ari viņš uzrakstīja šo to muļķīgu, kad bija jauns. Viņa iedzēra malku tējas, kas vienmēr ļoti ātri palīdzēja atgūt domu skaidrību. Un viņš uzrakstīja šo to muļķīgu, kad bija vecs. Bet starplaikā viņš parasti izteicās ļoti trāpīgi.

-     Sāpīgi?

-     Trāpīgi. Izabella sāka trausties ārā no gultas, ar kāju pirkstiem meklēdama uz paklājiņa rītakurpes. Ja viņš uzrakstīja kaut ko nepiedienīgu, tad vēlāk pie tā atgriezās un pārveidoja, ja varēja. Dažus no saviem dzejoļiem viņš pilnīgi noliedza. Piemēram, "1939. gada 1. septembri".

Viņa atvilka aizkarus. Bija skaidra pavasara diena, un saulē jautās pirmās karstuma pazīmes. Viņš teica, ka tas dzejolis esot negodīgs, kaut gan, manuprāt, tajā ir dažas lieliskas rindas. Vēlāk "Vēstulēs no Islandes" viņš uzrakstīja šo to pilnīgi nesakarīgu, bet tas skanēja vienreizēji. "Un ostas jūru savos vārdos sauc." Lieliska rinda, vai ne? Bet tā neko nenozīmē, vai ne, Greisa?

-    Nē, Greisa atbildēja. Nevaru iedomāties, kā ostas var saukt jūru jebkādos vārdos. Es to nesaprotu.

Izabella vēlreiz izberzēja acis. Greisa, es gribu sev vienkāršu dienu. Kā tev šķiet, vai varēsi man palīdzēt?

-     Protams.

-     Vai tu varētu atbildēt uz telefona zvaniem? Saki visiem, ka es strādāju, un to es tiešām domāju darīt. Pasaki, ka rīt varēšu viņiem atbildēt.

-     Vai pilnīgi visiem?

-     Izņemot Ketu. Un Džeimiju. Ar viņiem es runāšu, kaut gan ceru, ka viņi šodien nezvanīs. Visiem pārējiem vajadzēs pagaidīt.

Greisa to uzņēma atzinīgi. Viņai patika justies atbildīgai par māju un lūgums atraidīt citus bija ļoti pa prātam.

-     Pēdējais laiks tev ievest tādu kārtību! viņa teica. Tu mūžīgi ļauj katram sevi raustīt un tramdīt. Tas ir smieklīgi. Tu taču esi pelnījusi arī kādu drusciņu sava laika!

Izabella pasmaidīja. Greisa viņai bija lieliska sabiedrotā. Lai kādas viņām palaikam radās domstarpības, Izabella tik un tā zināja, ka galu galā Greisai viņas intereses ir ļoti svarīgas. Šajā laikmetā, kam tik raksturīga savu iegribu apmierināšana, tāda uzticība bija reti sastopama. Tas bija vecmodīga tikuma paraugs, ko viņas kolēģi filozofi gan cildināja, taču paši savā dzīvē nespēja īstenot. Turklāt Greisai, par spīti tieksmei paust nepatiku pret dažiem cilvēkiem, bija daudz citu tikumu. Viņa ticēja Dievam, kurš galu galā noteikti palīdzēs tiem, kam nodarīta netaisnība; viņa godāja darbu un nekad nenokavēja un neizlaida nevienu darbdienu "tā sauktās slimības dēļ"; un viņa uzskatīja, ka nekad nedrīkst atstāt bez ievērības cita cilvēka lūgumu pēc palīdzības, lai kādi būtu šī cilvēka apstākļi un lai kas būtu vainīgs pie likstas, kas izraisījusi šo lūgumu. Greisā mājoja patiesi cēlsirdīga dvēsele, ko reizēm slēpa paskarba āriene.

-     Tu esi brīnišķīga, Greisa! sacīja Izabella. Ko gan mēs visi bez tevis iesāktu?

Izabella strādāja visu rīta cēlienu. Pasts bija atnesis jaunu pieteikumu klēpi "Apskatam", un viņa visus to datus iereģistrēja žurnālā, kas kalpoja tieši šādam nolūkam. Šķita diezgan skaidrs, ka vairāki no šiem sūtījumiem netiks tālāk par pirmo izvērtēšanas pakāpi, kaut gan viens raksts, kura nosaukums bija "Azartspēles. Ētiska analīze", pirmajā brīdī šķita itin daudzsološs. Kādas ētiskas problēmas var rasties azartspēļu sakarā? Izabellai šķita, ka te ir vismaz viens pavisam vienkāršs un utilitārs arguments. Ja kādam ir seši bērni, un azartspēļu cienītājiem tas nav nekas neparasts (varbūt arī tas ir sava veida azarts?), tad viņa pienākums ir bērnu dēļ saprātīgi plānot savus ienākumus. Taču, ja cilvēks ir pārticis un viņam nav pēcnācēju, vai tad ir kāds būtisks ļaunums, ja viņš savu varbūt ne pēdējo, bet, teiksim, atlikušo grasi iegulda likmē? Izabella brīdi kavējās domās. Kanta piekritējiem atbilde būtu neapšaubāmi skaidra, bet tieši tāda ir Kanta morāles problēma: tā ir tik skaidra un iepriekš paredzama, ka neatstāj vietu nekādām niansēm; gluži kā pats Kants, Izabella nodomāja. No tīri filozofiska viedokļa, šķiet, ir ļoti grūti būt vācietim. Daudz labāk ir būt francūzim (bezatbildīgam un rotaļīgam) vai grieķim (nopietnam, bet ar viegluma piedevu). Protams, manis pašas mantojumu var tikai apskaust, viņa nodomāja: no vienas puses, skotu veselīgā filozofija un, no otras puses, amerikāņu pragmatisms. Ideāla kombinācija. Protams, bija Kembridžas gadi, un tie nozīmēja vitgenšteinismu un zināmu devu lingvistiskas filozofijas, taču no tā nebija nekāda ļaunuma, ja vien cilvēks, sasniedzis briedumu, prata no tā atteikties. Un es varu droši atzīt, ka esmu sasniegusi briedumu, Izabella nodomāja, lūkodamās pa kabineta logu dārzā, kur krāšņi kuploja krūmi un magnolijas zaros sāka parādīties pirmie baltie ziedi.

Šārīta lasīšanai Izabella izvēlējās vienu no šķietami cerīgākajiem rakstiem. Ja izrādītos, ka tas ir pietiekami vērtīgs, jau šopēcpusdien varētu aizsūtīt to kolēģa vērtējumam, un tas viņai sniegtu ļoti svarīgo apziņu, ka kaut kas ir paveikts. Virsraksts bija piesaistījis viņas uzmanību galvenokārt ar ģenētikas aktualitāti tā veidoja problēmas pamatfonu -, kā arī ar pašu problēmu, kas atkal saistījās ar patiesības teikšanu. Nesen viņu bija ieinteresējis raksts par patiesības teikšanu seksuālajās attiecībās, un viens no žurnāla recenzentiem par to jau bija devis labvēlīgu atsauksmi. Un tad bija uzpeldējusi Tobija problēma, kas radījusi dilemmu viņas pašas morālās dzīves centrā. Tā vien šķita, ka pasaule balstās uz meliem un tādām vai citādām puspatiesībām un viens no morāles uzdevumiem ir palīdzēt mums starp tiem visiem izlaipot. Jā, melu ir bezgala daudz, un tomēr patiesības spēks to priekšā neizgaist. Vai Aleksandrs Solžeņicins savā Nobela prēmijas runā netika teicis: "Viens patiesības vārds iekaros visu pasauli"? Vai tā bija vēlmju domāšana, kas raksturīga orveliskas valsts atbalstīto melu džungļos dzīvojušam cilvēkam, vai ari pamatota ticība, ka patiesība spēj spīdēt cauri tumsai? Tai jābūt otrajai; ja tā būtu pirmā, tad dzīve būtu pārlieku drūma, lai to turpinātu. Šai ziņā taisnība ir Albēram Kami: pēdējais filozofijas jautājums ir pašnāvība. Ja nav patiesības, tad nevar būt jēgas un mūsu dzīve ir SIzifa veltīgās pūles. Un, ja dzīve ir SIzifa veltīgās pūles, tad kāda jēga to turpināt? Izabella bridi domās pārcilāja drūmos apzīmējumus, kas saistīti ar Orvela, SIzifa, Kafkas vārdiem. Vai ir vēl citi? Ir ļoti pagodinoši būt filozofam vai rakstniekam, kura vārds kļūst par īpašību apzīmējumu. Viņa bija redzējusi vārdu "hemingvejisks", ko varētu attiecināt uz makšķernieka un vēršu ciņu cienītāja dzīvi, taču pagaidām nebija radies apzīmējums neveiksmju un pagrimuma apsēstai vietai, ko Greiams Grīns izvēlējās par fonu savām morāles drāmām. "Griniska vide"? Ne pēc kā neizklausās. Varbūt "Grīna pasaule"? Grīna zeme, Grinlar.de, Grenlande gluži reāla vieta…

Un atkal runa bija par patiesības teikšanu, šoreiz doktora Hao, Singapūras Nacionālās universitātes filozofa, rakstā. Virsraksts tam bija "Šaubas par tēvu", apakšvirsraksts "Paternālisms un ģenētikas patiesīgums". Izabella no rakstāmgalda sēdekļa pārsēdās krēslā blakus logam, kurā viņa vislabprātāk lasīja rakstus. Tajā brīdī 'priekštelpā iezvanījās telefons. Pēc trim signāliem Greisa paņēma klausuli. Izabella gaidīja, bet Greisa nekādu ziņu nedeva. Viņa atkal pievērsās "Šaubām par tēvu".

Raksts, kas bija uzrakstīts ļoti saprotamā valodā, sākās ar stāstu no dzīves. Klīniskie ģenētiķi, rakstīja doktors Hao, bieži sastopas ar maldīgi piedēvētu paternitāti, un šie gadījumi izvirza sarežģītus jautājumus par to, kādā veidā šīs kļūdas jāatklāj un vai tās jāatklāj vispār. Autors izklāstīja gadījumu, kurā uzpeldējis tieši šāds jautājums.

B. kungam un kundzei piedzimis bērns ar ģenētiski pārmantotu slimību. Kaut gan bijis paredzams, ka bērns izdzīvos, tā stāvoklis bijis pietiekami nopietns, lai rastos jautājums, vai B. kundzei nākamo grūtniecību reizēs vajadzētu veikt pārbaudes. Dažus augļus šī kaite var ietekmēt, citus ne. Uzzināt to būtu iespējams vienīgi ar skrīninga pārbaudi.

Tiktāl viss kārtībā, Izabella nodomāja. Protams, skrīnings ir saistīts ar plašākām problēmām, ari tik nopietnām kā eigēnika, taču doktors Hao tiem neveltīja uzmanību un darīja gluži pareizi: šajā gadījumā runa bija par patiesības teikšanu un paternālismu. Doktors Hao turpināja: B. kungam un kundzei vajadzēja izdarīt ģenētisku pārbaudi, lai noteiktu nesēja stāvokli. Lai izpaustos šāds konkrēts veselības traucējums, abiem slimā bērna vecākiem vajadzēja būt attiecīgā gēna nesējiem. Taču, kad ārsts saņēmis pārbaudes rezultātus, noskaidrojies, ka B. kundze ir nesēja, bet B. kungs ne. Bērnam, kas piedzimis ar šo kaiti, tātad bijis cits tēvs. B. kundzei (Varbūt Bovari kundzei, nodomāja Izabella), kas sīkāk nebija aprakstīta, tātad ir mīļākais.

Viens risinājums būtu pateikt to B. kundzei privātā sarunā un ļaut viņai pašai izlemt, vai atzīties vīram. Pirmajā brīdī šāds solis šķita pievilcīgs, jo tas nozīmētu novelt no sevis atbildību par iespējamo laulības sagraušanu. Tomēr iebildums bija tāds: ja B. kungs to neuzzinātu, viņš visu mūžu dzīvotu ar apziņu, ka ir tāda gēna nesējs, kāda viņam patiesībā nemaz nav. Vai viņam ir tiesības saņemt šādu ziņu no ārsta, ar kuru viņu saista profesionālas attiecības? Ārstam nepārprotami ir pienākums to paziņot, bet kur ir robežas?

Izabella pāršķīra raksta pēdējo lappusi. Tur bija atsauces, visas dotas atbilstoši formai, taču nebija nobeiguma. Doktors Hao nezināja, kā atrisināt paša izvirzīto jautājumu. Tas bija pilnīgi pieņemami: autors var uzdot jautājumus, uz ko nevar vai nevēlas atbildēt. Tomēr visumā Izabellai labāk patika raksti ar noteiktu viedokli.

Izabella nolēma pajautāt, ko par to domā Greisa. Tikpat bija pienācis rīta kafijas laiks, radot ieganstu doties uz virtuvi. Tur Greisa pašlaik tukšoja trauku mazgājamo mašīnu.

-         Es tev pastāstīšu diezgan āķīgu gadījumu, Izabella teica. Un pēc tam gribēšu dzirdēt tavu attieksmi. Par iemesliem nelauzi galvu, vienkārši pasaki, ko tu darītu!

Viņa izstāstīja Greisai gadījumu ar B. kungu un kundzi. Greisa klausīdamās turpināja ņemt ārā traukus, bet, kad stāsts bija galā, pārtrauca darbu.

-     Es aizrakstītu B. kungam vēstuli, viņa noteikti sacīja.

-    Un pasacītu, lai viņš neuzticas sievai.

-    Skaidrs, noteica Izabella.

-        Bet savu vārdu es neparakstītu, Greisa piebilda. Es sūtītu anonīmu vēstuli.

Izabella neslēpa pārsteigumu. Anonīmu? Kāpēc?

-        Es nezinu, Greisa atbildēja. Tu teici, lai es nelaužot galvu par iemesliem. Lai tikai pasakot, ko es darītu. Un es pateicu.

Izabella klusēja. Viņa bija pieradusi dzirdēt no Greisas neparastas domas, taču šī dīvainā vēlme rakstīt anonīmu vēstuli viņu pārsteidza vairāk nekā citkārt. Viņa gribēja taujāt vēl, taču saimniecības vadītāja pārgāja pie cita temata.

-        Zvanīja Keta, viņa teica. Negribēja tevi traucēt, bet lūdza pasacīt, ka pēcpusdienā labprāt ieskrietu uz tēju. Teicu, ka dosim atbildi vēlāk.

-     Ļoti labi, sacīja Izabella. Es labprāt viņu satiktu. Patiesības teikšana. Paternālisms. Nekur tālāk viņa nebija

tikusi, bet pēkšņi izlēma. Viņa pajautās, ko domā Greisa.

-       Vēl viens gadījums, Greisa, viņa teica. Iedomājies, ka tu būtu atklājusi: Tobijs satiekas ar citu meiteni, bet no Ketas to slēpj. Ko tu darītu?

Greisa sarauca pieri. Grūts jautājums, viņa atbildēja.

-    Man šķiet, ka es Ketai to neteiktu.

Izabella izjuta atvieglojumu. Vismaz šajā jautājumā viņu domas ir līdzīgas.

-     Bet es laikam darītu tā, Greisa turpināja, es aizietu pie Tobija un pateiktu: ja tu neatstāsies no Ketas, es pastāstīšu visu tai otrai. Tā es sekmīgi tiktu no viņa vaļā, jo man negribētos, lai tamlīdzīgs tips apprec Ketu. Re, tā es darītu.

Izabella pamāja ar galvu. Skaidrs. Un tu nemaz nevilcinātos?

-     Nemaz, Greisa atbildēja. Nemaz un nepavisam. Tad viņa piebilda: Bet nekas tāds taču nenotiks, vai ne?

Izabella vilcinājās: atkal bija pienācis brīdis, kad var izskanēt meli. Un ar šo īso vilcināšanos pilnīgi pietika.

-    Ak Dievs! Greisa nopūtās. Nabaga Keta! Nabaga meitene! Zini, man tas vīrietis nepatika jau no pirmā brīža, galīgi nepatika. Es negribēju to sacīt, bet tagad tu zini. Atceries tās zemeņu krāsas bikses, ko viņš mūžīgi valkā! Es jau no paša sākuma zināju, ko tas nozīmē. Saproti? Es zināju.

18

Keta atnāca uz tēju pusčetros, atstājusi veikalu Edija pārziņā. Durvis atvēra Greisa, savādi paskatīdamās uz viņu, vismaz Ketai tā likās; taču Greisa vienmēr bijusi drusku dīvaina, un Keta to vienmēr bija zinājusi. Greisai bija sava teorija un pārliecība par gluži visu, un nekad nevarēja zināt, kas notiek viņas prātā. Keta nekādi nesaprata, kā Izabella spēj paciest šīs virtuves sarunas. Varbūt viņa tajās vienkārši neklausās.

Izabella sēdēja savā vasaras namiņā, labodama korektūras novilkumus. Vasaras namiņš bija neliela astoņstūru celtne, būvēta no koka un nokrāsota tumši zaļa. Tā atradās dārza aizmugurē pie augstās akmens sienas, kas ieskāva dārzu. Izabellas tēvs slimības laikā tur bija pavadījis daudzas dienas, lūkodamies uz zālienu, domādams un lasīdams, kaut gan viņam bija grūti pāršķirt lappuses un viņš gaidīja, kad to izdarīs

Izabella. Vairākus gadus pēc tēva nāves Izabella nebija spējusi ieiet šajā namiņā, jo atmiņas bija pārāk sāpīgas, tomēr pamazām sāka tajā strādāt un darīja to pat ziemā, kad kaktā kūrās norvēģu malkas krāsniņa. No rotājumiem istabā bija tikai trīs ierāmētas fotogrāfijas, kas karājās pie aizmugures sienas. Izabellas tēvs, ģērbies kameroniešu pulka formas tērpā, stāv nesaudzīgajā Sicīlijas saulē pie atsavinātas villas, atgādinot par sen aizgājušu gadu drosmi un upuriem neapšaubāmi krietna mērķa labā. Izabellas māte svētā amerikāņu māte kopā ar tēvu sēž Venēcijas kafejnīcā. Un viņa pati, vēl gluži mazs bērns, kopā ar vecākiem, šķiet, kādā piknika izbraukumā. Fotogrāfijas bija malās apdzeltējušas, un tās vajadzētu restaurēt, taču pagaidām tās netraucētas karājās savās vietās.

Bija neparasti silta, gandrīz vasarīga pavasara diena, un vasaras namiņa divviru stikla durvis stāvēja atvērtas. Izabella redzēja, ka pa zālienu šurp nāk Keta, nesdama nelielu, brūnu maisiņu. Tajā jābūt kādam gardumam no veikaliņa: Keta nekad nenāca tukšām rokām, bet allaž atnesa Izabellai kādu trifeļu pastētes vai olīvu kārbiņu, ko bija paņēmusi no veikala plaukta.

-    Beļģu šokolādes peles, Keta teica, nolikdama maisiņu uz galda.

-    Kaķi [2] pasniedz peles kā īpašu dāvanu, sacīja Izabella, atbīdīdama korektūru novilkumus galda malā. Manai tantei, tas ir, tavai vectantei, bija kaķis, kas ķēra peles un lika tās viņas gultā. Cik mīļi!

Keta apsēdās pītajā krēslā blakus Izabellai. Greisa man teica, ka tu esot noslēgusies no pasaules, viņa sacīja, un neviens tevi nedrīkstot traucēt, tikai es.

Greisa bijusi taktiska, nodomāja Izabella. Nebūtu gudri pārāk bieži pieminēt Džeimiju.

-     Dzīve pēdējā laikā kļuvusi sarežģīta, Izabella teica. Gribēju paņemt sev pāris dienu, lai padarītu iekrāto darbu un atrežģītos. Tu noteikti zini, kā tas ir.

-    Jā, Keta apstiprināja. Dienas, kad gribas saritināties kamolā un norobežoties no visa. Ari man tādas gadās.

-     Greisa mums atnesis tēju, un varēsim papļāpāt, sacīja Izabella. Šodien esmu pietiekami daudz izdarījusi.

Keta pasmaidīja. Un es ari nolēmu pielikt punktu, viņa teica. Edijs parūpēsies par veikalu līdz slēgšanas laikam. Drīz iešu mājās un pārģērbšos. Pēc tam es… pēc tam mēs kaut kur iziesim.

-     Tas ir labi, Izabella teica. Mēs. Protams, ar Tobiju.

-     Mums kaut kas jānosvin, Keta sacīja, iesāņus skatīdamās uz Izabellu. Paēdīsim restorānā vakariņas un tad iesim uz klubu.

Izabella aizturēja elpu. To viņa nebija gaidījusi, tomēr klusībā bija no tā baidījusies. Tagad šis bridis bija klāt. Jānosvin?

Keta pamāja ar galvu. Viņa neskatījās uz Izabellu, bet lūkojās pāri zālienam. Viņas balss tonis bija piesardzīgs. Mēs ar Tobiju saderinājāmies, viņa pavēstīja. Vakar vakarā. Nākamajā nedēļā ieliksim sludinājumu. Es gribēju, lai tu to uzzini pirmā. Viņa brīdi klusēja. Domāju, ka vecākiem viņš to ir pateicis, bet vairāk neviens nezina. Tikai tu.

Izabella pagriezās pret brāļameitu un saņēma viņas roku. Tas ir jauki, mīļā. Apsveicu! Šie vārdi prasīja lielu piepūli, gluži kā dziedātājai, cenšoties paņemt augstu skaņu, tomēr mēģinājums bija nesekmīgs. Viņas balss skanēja neizteiksmīgi un bez prieka.

Keta paskatījās uz viņu. Vai tu to saki no sirds?

-    Es gribu, lai tu būtu laimīga, Izabella atbildēja. Ja tas tevi dara laimīgu, tad es, protams, to saku no sirds.

Keta brīdi pārdomāja šos vārdus. Filozofēs apsveikums! viņa noteica. Vai tiešām tu nevari pateikt kaut ko personīgu? Viņa nedeva Izabellai laiku atbildēt, bet atbildes tikpat nebija, un būtu vajadzējis pacīnīties, lai tādu atrastu. Tev viņš nepatīk, vai ne? Tu vienkārši negribi dot viņam iespēju parādīt sevi no labās puses pat manis dēļ ne!

Izabella novērsa skatienu. Atklāti melot viņa nespēja. Es neesmu viņu iemīļojusi. Tas man jāatzīst. Bet es tev apsolu: darīšu, ko spēšu, pat tad, ja tas būs grūti.

Pēc šiem vārdiem Keta aizsvilās. Tagad viņas balss skanēja spalgi, neslēpjot sašutumu. Ja tas būs grūti? Kāpēc lai tas būtu tik grūti? Kāpēc tu tā runā?

Izabella vairs nespēja valdīt pār savām emocijām. Jaunā ziņa bija satriecoša, un viņa aizmirsa sākotnējo nodomu nestāstīt Ketai par redzēto. Tagad vārdi izlauzās paši. Tāpēc, ka Tobijs, manuprāt, nav tev uzticīgs, viņa teica. Esmu redzējusi viņu kopā ar citu. Lūk, kāpēc. Lūk, kāpēc!

Izabella apklusa, izbijusies par pateikto. Viņa nebija gribējusi to teikt, viņa zināja, ka to nevajag darīt, un tomēr tas bija izlauzies gluži tā, it kā ar viņas muti runātu cits. Nākamajā mirkli viņa jutās nelaimīga un nodomāja: Lūk, tieši tā tiek nodarītas pārestības neko nedomājot. Pārestība nebūt nav grūts solis, kas iepriekš rūpīgi pārdomāts; pārestība visbiežāk ir nevērīgs nodarījums, kas notiek ļoti viegli. Šķiet, tā bija Hannas Ārentes doma? Ļaunais ir banāls. Tikai labais ir varonīgs.

Brīdi Keta sēdēja pavisam nekustīgi. Tad viņa nokratīja roku, ko Izabella bija viegli uzlikusi viņai uz pleca. Runāsim skaidri un gaiši! viņa teica. Tu saki, ka esi redzējusi viņu kopā ar citu sievieti. Vai es pareizi sapratu?

Izabella pamāja ar galvu. Atkāpties vairs nevarēja, un vienīgā iespēja tagad bija atklātība. Jā. Man ļoti žēl. Es negribēju tev to sacīt, jo uzskatīju, ka man neklājas iejaukties tavā dzīvē. Bet es viņu patiešām redzēju. Redzēju, ka viņš apskauj citu meiteni. Tobijs gāja viņu apciemot. Tas notika pie viņas dzīvokļa durvīm. Es… Es tobrīd gāju garām. Un pati to redzēju.

-     Kur tas notika? Keta klusi jautāja. Kur tieši tu viņu redzēji?

-     Nelsonstritā, Izabella atbildēja.

Keta bridi klusēja. Tad viņa iesmējās un viņas saspringums izgaisa. Paklausies, tur dzīvo viņa māsa Fiona! Nabaga

Izabella! Skaidrs, ka tu visu saputroji! Tobijs bieži iet apciemot Fionu. Un, protams, satiekoties viņu noskūpsta. Viņiem ir ļoti labas attiecības. Tā ir sirsnīga un mīloša ģimene.

Nē, Izabella nodomāja. Tā nav sirsnīga un mīloša ģimene, vismaz manā izpratnē ne.

-    Tā bija viņa māsas dzīvokļa biedrene, Izabella teica. Tā nebija viņa māsa.

-     Lizija?

-     Man nav ne jausmas, kā viņu sauc, Izabella atbildēja.

Keta nicīgi nosēcās. Muļķības! viņa pārliecināti atcirta.

No īsa skūpsta uz vaiga tu esi iztēlojusies nezin ko! Un tagad negribi pat atzīt, ka esi maldījusies. Viss būtu citādi, ja tu to atzītu, bet tu to negribi. Tu viņu ļoti neieredzi!

Izabella mēģināja pretoties. Nav tiesa, ka es viņu neieredzu. Tā tev nav tiesību sacīt! Tomēr viņa apzinājās, ka Ketai ir tādas tiesības, jo, sakot šos vārdus, viņas domās atkal uznira sniega lavīna, un viņu pārņēma kauns.

Keta piecēlās kājās. Man ļoti žēl. Es saprotu, kāpēc tev bija vēlēšanās man to pateikt, taču uzskatu, ka tu esi ārkārtīgi netaisna. Es mīlu Tobiju. Mēs precēsimies. Vairāk man nav ko sacīt. Un viņa devās ārā no vasaras namiņa.

Izabella strauji piecēlās no krēsla, izkaisīdama pa grīdu lapas ar korektūras novilkumiem. Keta, es tevi lūdzu! Tu zini, cik tu man esi mīļa. Tu to zini! Lūdzu… Viņas balss aprāvās. Keta bija skriešus metusies pāri zālienam uz mājas pusi. Virtuves durvīs stāvēja Greisa ar paplāti rokās. Viņa pakāpās sāņus, lai ļautu Ketai paskriet garām, un paplāte nokrita zemē.

Dienas atlikusī daļa bija sabojāta. Pēc Ketas aiziešanas Izabella apmēram stundu pavadīja kopā ar Greisu, pārrunādama notikušo, un Greisa, cik vien spēdama, centās Izabellu nomierināt.

-    Kādu laiku tas viņai varbūt nepāries, Greisa teica. Pašlaik viņa droši vien ir aizslēgusi visas prāta durtiņas pret tādu iespēju. Tomēr viņa par to domās, un gan jau tā iespēja nedos miera. Viņa sāks domāt: varbūt, varbūt tomēr tā ir patiesība? Un tad zvīņas no acīm pamazām nokritīs.

Izabellai stāvoklis šķita drūms, taču vajadzēja atzīt, ka Greisai ir sava taisnība. Bet līdz tam brīdim viņa man nepiedos.

Droši vien ne, Greisa lietišķā tonī atbildēja. Bet varbūt kļūs labāk, ja tu viņai aizrakstīsi un izteiksi savu nožēlu. Pamazām jau viņa tikpat tev piedos, bet vieglāk tas notiks, ja tu pirmā pavērsi durvis.

Izabella darīja, kā Greisa ierosinājusi, un uzrakstīja Ketai īsu vēstuli. Viņa atvainojās par sarūgtinājumu, ko sagādājusi, un izteica cerību, ka Keta viņai piedos. Bet, jau rakstīdama "Lūdzu, piedod man", viņa atcerējās, ka tikai pirms dažām nedēļām pati bija teikusi Ketai: "Ir tāda parādība, ko sauc par priekšlaicīgu piedošanu." Daži par piedošanu ir sarunājuši daudz muļķību; galvenokārt tie ir cilvēki, kuri nekad nav sapratuši vai nekad nav dzirdējuši) domu, ko profesors Strosons izteicis darbā "Brīvība un aizvainojums", runādams par atbildes reakcijām un par to svarīgumu. Pīters Strosons rakstīja, ka aizvainojums mums ir vajadzīgs, jo tieši aizvainojums ir tas, kas izceļ un norāda uz pāridarījumu. Bez šīm atbildes reakcijām mēs riskējam vājināt savu izjūtu par labo un ļauno, jo beigu beigās varam nospriest, ka tam nav nozīmes. Tāpēc nevajag piedot priekšlaicīgi, un droši vien tieši tāda bija pāvesta Jāņa Pāvila II doma, kad viņš nogaidīja vairākus gadus, pirms apmeklēja cietuma kamerā savu uzbrucēju. Interesanti, ko pāvests sacīja šāvējam, Izabella nodomāja. "Es tev piedodu"? Vai varbūt viņš teica pavisam kaut ko citu, nevis piedošanas vārdus? Viņa pasmaidīja par šo domu: ari pāvesti taču ir cilvēki un izturas kā cilvēki, un tas nozīmē, ka laiku pa laikam viņiem jāieskatās spogulī un sev jāpajautā: vai tas tiešām esmu es, kas, ģērbies šajā mazliet dīvainajā ietērpā, gatavojas iziet uz balkona un māt ar roku visiem neskaitāmajiem cilvēkiem, kuri atnākuši šurp ar karogiem, cerībām un asarām?

Hipotēze, kas apcerēta restorānā pēc vairākām itāliešu vīna glāzēm pievilcīga jauna vīrieša sabiedrībā, ir viens; hipotēze, kas spēj saglabāties vēsā dienasgaismā, ir kaut kas cits. Izabella labi apzinājās, ka visa pārrunātā negadījuma saistība ar Mintiju Okterloniju ir pilnīga varbūtība. Ja Makdauela firmā patiešām ir notikušas nelikumības un ja Marks Freizers patiešām ir tās pamanījis, tas nebūt nenozīmē, ka tam ir kāds sakars ar Polu Hogu. Izabellas pieļāvums par to, kā viņš varētu būt iesaistīts šajā lietā, varbūt izklausījās itin ticams, bet tas ari viss. Izabella zināja, ka Makdauela firma ir liels uzņēmums, un nebija nekāda iemesla iedomāties, ka Marka atklājums var saistīties vienīgi ar Polu Hogu.

Izabella saprata: ja viņa vēlas izveidot savai hipotēzei stingrāku pamatu, varbūt pat vēlas, lai tā būtu kaut cik ticama, tad jāuzzina vairāk par Makdauela firmu, un tas nebūs viegli. Vajadzēs aprunāties ar finanšu pasaules cilvēkiem tie kaut ko zinās pat tad, ja paši nestrādā Makdauela firmā. Edinburgas finanšu aprindām, tāpat kā juristu aprindām, piemīt mazpilsētas ļaužu īpašības, un pie šīm īpašībām pieder arī baumas. Tomēr vajadzēs vairāk: vajadzēs noskaidrot, kādā veidā iespējams uzzināt, vai kāds ir ļaunprātīgi izmantojis iekšējo informāciju. Vai tas varētu notikt, pārbaudot akciju operācijas? Bet kā gan tas iespējams, kā vispār var iegūt ziņas par to, ko kurš pircis, ņemot vērā, ka biržā ik gadus notiek miljoniem darījumu? Un skaidrs, ka vainīgie būtu pietiekami uzmanīgi un slēptu pēdas, izmantojot svešus vārdus un starpniekus no ārpuses. Iekšējās informācijas nelikumīgi izmantojumi tiek izmeklēti ļoti reti, un tikpat kā nav gadījumu, kad kāds tiktu notiesāts, un tas ir pilnīgi saprotams. To gluži vienkārši nevar pierādīt. Un tādā gadījumā, lai ko Mintija būtu darījusi ar informāciju, ko ieguvusi no sava līgavaiņa, to būtu neiespējami izpētīt. Mintija varēja rīkoties, nebaidoties no sekām, taču tikai līdz brīdim un tas bija ļoti svarīgs apstāklis -, tikai līdz brīdim, kad cilvēks no iekšienes, tāds kā Marks Freizers, uztaustītu viņas darījumu saikni ar informāciju, kura, kā viņam zināms, bijusi Pola Hoga rīcībā. Taču Marks ir miris. Un tas nozīmē, ka viņai jādodas apciemot savu draugu Pīteru Stivensonu finansistu, slepenu filantropu un "Izcili Briesmīgā Orķestra" vadītāju.

19

Vestgreindžas nams bija liela, balti krāsota kvadrātveida ēka, kas celta astoņpadsmitā gadsimta beigās. Tā slējās plašajā Greindžas apvidū, piepilsētā, kas atradās cieši blakus Morningsaidai un Brantsfīldai, neilgas pastaigas attālumā no Izabellas mājas un vēl īsākas pastaigas attālumā no Ketas veikaliņa. PIters Stīvensons bija vēlējies šo māju, kopš vien sevi atcerējās, un nevilcinādamies izmantojis iespēju to nopirkt, kad tā negaidot parādījās tirgū.

PIters bija savulaik sekmīgs tirdzniecības bankas ierēdnis, kas četrdesmit piecu gadu vecumā nolēmis uzsākt patstāvīgu karjeru un kļūt par biznesa problēmu risinātāju. Pie viņa varēja meklēt palīdzību finansiālās grūtībās nokļuvušas firmas, un uzņēmumi, kuru valdēs radušās nesaskaņas, varēja aicināt viņu par starpnieku strīdu risināšanā. Ar prasmi un mieru viņš bija daudzkārt atjaunojis kārtību raižpilnā biznesa dzīvē, pārliecinādams cilvēkus apsēsties un pēc kārtas apspriest visus grūtos jautājumus.

-    Visam ir atrisinājums, viņš sacīja Izabellai, atbildēdams uz jautājumu par darbu, ko viņa bija uzdevusi, abiem ieejot rīta istabā. Visam. Vajag tikai atšķetināt problēmu līdz saknei un sākt no turienes. Vajag tikai sastādīt sarakstu un izturēties saprātīgi.

-     To cilvēki bieži vien nespēj, sacīja Izabella.

PIters pasmaidīja. Ar to var tikt galā. Vairākums cilvēku spēj kļūt saprātīgi, kaut arī sākumā tādi nav bijuši.

-    Izņemot dažus, Izabella neatkāpās, tos, kuri ir nesaprātīgi pašā būtībā. Un tādu ir diezgan daudz, gan šajā, gan viņā saulē. Kaut vai īdi Amins un Pols Pots.

Pīters bridi domāja par viņas izteicienu. Kurš šodien vēl saka: "Šajā un viņā saulē"? Daudzi jau paguvuši aizmirst, ko nozīmē šāds valodas tēls. Cildināmi, ka Izabella uztur valodu dzīvu kā dārznieks, kas kopj novārtā pamestu augu. Labi, Izabella!

-      Nelabojami nesaprātīgie parasti nenodarbojas ar biznesu, viņš teica, tiem labāk patīk vadīt valstis. Politiķi ir citādi nekā uzņēmēji vai firmu darbinieki. Politika mēdz piesaistīt visneatbilstošākos cilvēkus.

Izabella piekrita. Tik tiešām. Patmīļus ar uzpūstu ego. Tāpēc jau viņi laužas politikā. Viņi grib valdīt pār citiem. Vara un izrādīšanās viņiem sagādā gandarījumu. Maz ir tādu, kas iesaistās politikā tāpēc, ka grib labot pasauli. Daži jau laikam ir, bet to nav daudz.

Pīters bridi domāja. Jā, Gandiji, Mandelas, prezidents Kārters.

-     Prezidents Kārters?

Pīters pamāja ar galvu. Krietns cilvēks. Pārāk labestīgs, lai darbotos politikā. Manuprāt, Baltajā namā viņš nokļuva aiz nejaušības. Un bija pārlieku godīgs. Mulsinoši atklāti izteicās par saviem privātajiem vilinājumiem, un presei to tikai vajadzēja! Un tie, kuri viņu nosodīja, skaidrs, ka klusībā tie bija nodevušies tādām pašām domām. Kurš to nav darījis?

-     Par fantāzijām man viss ir skaidrs, Izabella teica. Es saprotu, kā viņš to domāja… Viņa apklusa. Pīters jautājoši paskatījās, un viņa turpināja: Bet manas fantāzijas ir citādas. Esmu iztēlojusies lavīnas…

Pīters pasmaidīja un pamāja uz krēslu. Nu, ko tur lai saka: chacun а son rкve".

Izabella atlaidās krēsla atzveltnē un pārlaida skatienu zālienam. Dārzs bija plašāks un klajāks nekā viņas mājās. Ja es nocirstu kādu koku, Izabella nodomāja, varbūt ari manā dārzā būtu vairāk gaismas, taču viņa zināja, ka to nekad nedarīs un koki dzīvos ilgāk par viņu. Sevišķi izteiksmīgi šajā ziņā bija ozoli paskatoties uz tiem, ik reizi bija jāatceras, ka tie šeit augs krietni ilgāk par cilvēka mūžu.

Izabella paskatījās uz Pīteru. Arī viņš ir mazliet līdzīgs ozolam, viņa nodomāja, protams, ne jau pēc izskata ārēji viņš varbūt drīzāk atgādina glicīniju -, taču viņš ir cilvēks, uz kuru var paļauties. Turklāt PIters bija diskrēts, un ar viņu varēja runāt droši, nebaidoties, ka teiktais var aiziet tālāk. Tātad, ja apvaicāsies viņam par Makdauela firmu, kā Izabella tagad darīja, neviens cits neuzzinās, ka viņa par to ir interesējusies.

PIters bridi pārdomāja viņas jautājumu. Es tur pazīstu diezgan daudzus, viņš teica. Cik man zināms, tie ir ļoti sakarīgi cilvēki. Pēc īsa klusuma brīža viņš turpināja: Bet viens, ko es pazīstu, varētu jums par tiem pastāstīt vairāk. Man šķiet, ka viņš nesen aizgāja no turienes pēc kāda konflikta. Iespējams, ka viņš būtu gatavs runāt.

Izabella atbildēja bez vilcināšanās. Tieši uz to viņa bija cerējusi, jo PIteram bija plašs paziņu loks, un viņš varēja iepazīstināt ar vajadzīgajiem cilvēkiem. To es ļoti gribētu, viņa teica un piebilda: Paldies!

-     Bet jums jābūt uzmanīgai, PIters turpināja. Pirmām kārtām es pats viņu nepazīstu, tāpēc nevaru galvot par viņu. Turklāt jums jāatceras, ka viņam var būt zobs uz savu bijušo firmu. To nekad nevar zināt. Bet, ja gribat viņu satikt viņš reizēm nāk uz koncertiem, jo orķestrī spēlē viņa māsa. Tāpēc jums rītvakar derētu atnākt uz mūsu koncertu. Es gādāšu, lai saviesīgajā daļā pēc tā jums rastos iespēja parunāt ar viņu.

Izabella iesmējās. Uz jūsu koncertu? Uz "Izcili Briesmīgā Orķestra" koncertu?

-     Uz to pašu, Pīters atbildēja. Esmu pārsteigts, ka jūs vēl neesat bijusi ne uz vienu mūsu koncertu. Esmu pārliecināts, ka es jūs uzaicināju.

-    Jā, uzaicinājāt gan, Izabella apstiprināja, bet tobrīd es biju izbraukusi. Ļoti žēl, ka nevarēju aiziet. Cik saprotu, tas bija…

-    Briesmīgs, Pīters pabeidza. Jā, mēs spēlējam briesmīgi, taču mums tas sagādā prieku. Un vairākums klausītāju tikpat nāk, lai izsmietos, tāpēc nav svarīgi, cik slikti mēs spēlējam.

-     Kamēr vien jūs darāt, ko varat?

-     Tieši tā. Un tas, ko mēs varam, diemžēl nav nekas izcils. Bet tā tas vienkārši ir.

Izabella pievērsa skatienu zālienam. Interesanti, ka tie, kas savā dzīvē spējuši kaut ko darīt ļoti labi, bieži cenšas apgūt vēl kaut ko un cieš neveiksmi. Pīters bija apliecinājis sevi kā ļoti veiksmīgu finansistu un tagad bija kļuvis par visai nevarīgu klarnetistu; agrākie panākumi noteikti ļāva vieglāk samierināties ar turpmāko neveiksmi bet ja nu ne? Varbūt cilvēks pierod pie panākumiem un pēc tam jūtas satriekts, ka nespēj tikpat labi darīt kaut ko citu? Taču Izabella zināja, ka Pīteram tas nav izšķirošais: viņš ar prieku izmantoja iespēju spēlēt klarneti, paša vārdiem izsakoties, pieticīgā līmenī.

Aizvērusi acis, Izabella klausījās. Spēlētāji sēdēja Svētā Džordža Meiteņu skolas zālē šī skola pacietīgi piešķīra "Izcili Briesmīgajam Orķestrim" telpas un atskaņoja mūziku, kas neatbilda viņu spējām: Pērsels neko tamlīdzīgu nebija iecerējis un droši vien nebūtu pazinis pats savu skaņdarbu. Izabellai tas šķita mazliet pazīstams vismaz atsevišķi fragmenti -, bet viņai bija iespaids, ka dažādas orķestra grupas spēlē katra kaut ko citu un katra savā laikā. Stīgu instrumenti spēlēja sevišķi nevienādi un, šķiet, pāris toņu par zemu, savukārt tromboni, kam vajadzēja turēties sešās astotdaļās, tāpat kā pārējam orķestrim, šķita spēlējam četru ceturtdaļu taktsmērā. Izabella atvēra acis un paskatījās uz trombonu spēlētājiem, kas raižpilnām sejām un sarauktām pierēm koncentrējās uz spēli; ja viņi būtu paskatījušies uz diriģentu, viss varētu būt kārtībā, taču viņu spējas aprobežojās ar nošu lasīšanu. Izabella pārmija smaidus ar blakussēdētāju; klausītāji uztvēra priekšnesumu kā izklaidēšanos, kā tas vienmēr notika "Izcili Briesmīgā Orķestra" koncertos.

Pērsels beidzās, sagādājot orķestrim acīmredzamu atvieglojumu; daudzi spēlētāji nolika instrumentus un dziļi ievilka elpu kā sportisti skrējiena beigās. Publiku pāršalca apslāpēti smiekli un papīra čaukstoņa, klausītājiem ieskatoties programmā. Tālāk bija paredzams Mocarts un dīvainā kārtā "Dzeltenā zemūdene". Izabella ar atvieglojumu secināja, ka programmā nav ietverts Štokhauzens, īsu brīdi ar skumjām atcerēdamās vakaru Ašerholā, kura dēļ viņa patiesībā atradās šeit, un klausījās, kā "Izcili Briesmīgais Orķestris" cīnījās ar skaņdarbiem uzjautrinātās, bet uzticīgās publikas priekšā.

Koncerta beigās atskanēja sajūsmināti aplausi un diriģents, tērpies vestē ar zeltītiem apšuvumiem, vairākas reizes paklanījās publikas priekšā. Klausītāji un spēlētāji devās uz iekšējo pagalmu cienāties ar vīnu un sviestmaizēm, ko orķestris dāvāja publikai, pateikdamies par koncerta apmeklējumu.

-    Tas ir pats mazumiņš, ko mēs varam, paskaidroja diriģents koncerta nobeigumā. Jūs esat bijuši loti pacietīgi.

Izabella pazina vairākus spēlētājus un daudzus klausītājus un drīz vien stāvēja draugu pulciņā pie liela šķīvja ar kūpināta laša maizītēm.

-     Man šķita, ka viņi sākuši spēlēt labāk, kāds teica, bet pēc šī vakara sāku par to šaubīties. Tas Mocarta izpildījums…

-    Viss atbilstoši apstākļiem.

-     Tā ir terapija, sacīja cits. Paskatieties, cik viņi ir laimīgi! Tie ir cilvēki, kas citādi nekad nevarētu spēlēt orķestrī. Tā ir grupas terapija. Lieliski!

Gara auguma obojists uzrunāja Izabellu. Jūs varētu mums piebiedroties, viņš teica. Jūs taču spēlējat flautu, vai ne? Jūs varētu piebiedroties.

-     Varētu, Izabella atbildēja. Es tieši par to domāju. Taču patiesībā viņa domāja par Džoniju Sandersonu, vīrieti blakus Pīteram Stīvensonam. Viņš Pītera pavadībā cauri pūlim virzījās šurp, lūkodamies uz Izabellu.

-      Es gribēju jūs iepazīstināt, Pīters teica, kad abi virieši bija pienākuši blakus. Mēs varētu pierunāt Izabellu piebiedroties orķestrim, Džonij. Viņa gan spēlē krietni labāk par mums, bet vēl viena flauta mums nekaitētu.

-    Jums daudz kas nekaitētu, sacīja Džonijs. Kaut vai, piemēram, mūzikas stundas…

Izabella iesmējās. Nemaz jau nebija tik slikti! Man patika "Dzeltenā zemūdene".

-    Viņu viesību numurs, piebilda Džonijs, pasniegdamies pēc rupjmaizes šķēles ar kūpinātu lasi.

Kādu bridi viņi sarunājās par orķestri, un tad Izabella mainīja tematu. Viņa esot dzirdējusi, ka Džonijs strādājis Makdauela firmā: kā viņam tur paticis? Viņam esot paticis labi. Taču, brīdi padomājis, viņš iesāņus paskatījās uz Izabellu, tēlodams aizdomas. Vai tāpēc jūs gribējāt ar mani iepazīties? Un pēc brīža piebilda: Pareizāk sakot, vai Pīters tāpēc gribēja mūs iepazīstināt?

Izabella sastapa viņa skatienu. Nav jēgas izlikties, viņa nodomāja; tūlīt redzams, ka Džonijs Sandersons ir asredzīgs cilvēks.

-    Jā, viņa vienkārši atbildēja. Es gribētu par viņiem šo to uzzināt.

Džonijs pamāja ar galvu. Nekā daudz, ko uzzināt, tur nav, viņš teica. Diezgan tipiska kompānija. Patiesībā lielākā daļa no viņiem ir diezgan neinteresanti cilvēki. Ar dažiem man laikam bija gluži draudzīgas attiecības, bet vairākums man tur šķita… visai garlaicīgi. Atvainojiet! Izklausās mazliet iedomīgi, bet tā nu tas bija. Rēķinu cilvēki. Matemātiķi.

-     Un Pols Hogs?

Džonijs paraustīja plecus. Itin lāga vīrs. Drusku par nopietnu, es teiktu, bet labs speciālists. Tipisks vecāko darbinieku pārstāvis. Daži jaunpienācēji ir mazliet citādi. Pols pieder pie veclaiku Edinburgas finansistiem. Vienvirziena cilvēks.

Izabella pasniedza viņam šķīvi ar lašmaizītēm, un viņš paņēma vēl vienu šķēli. Pacēlusi glāzi, viņa iedzēra malku vīna un secināja, ka tas ir labāks nekā vīni, ko mēdz pasniegt līdzīgos gadījumos. Acīmredzot Pītera nopelns, viņa nodomāja.

Jaunā paziņas vārdos kaut kas bija Izabellu ieinteresējis. Ja Pols Hogs ir tipisks vecāko darbinieku pārstāvis un ja viņš ir vienvirziena cilvēks, kā Džonijs bija izteicies, kādi tad ir firmas jaunie darbinieki? Tātad Makdauela firma mainās? viņa jautāja.

-     Protams, Džonijs atbildēja. Tāpat kā pārējā pasaule. Viss mainās. Bankas, finanšu iestādes, mākleri viss un visi. Citāds gars, citāds spars. Vecie likumi atkāpjas. Tas notiek visur, vai ne?

-    Laikam gan, Izabella atbildēja. Protams, viņam taisnība: agrākās morāles vērtības atkāpjas visur, dodot ceļu savtīgām interesēm un nesaudzībai.

Džonijs notiesāja rupjmaizi ar lasi un nolaizīja pirkstgalu. Pols Hogs, viņš domīgi novilka. Pols Hogs. Hm. Atklāti runājot, man viņš likās drusku tāds kā mīkstmiesis, un tad pēkšņi nez no kurienes izrāva to sievišķi ar dzelzs iekšām, savu līgavu Mintiju, uzvārdu nevaru atcerēties. Oktermaktija? Okendinija?

-     Okterlonija, Izabella izlaboja.

-    Ceru, ka viņa nav jūsu māsīca, Džonijs teica. Nebūšu taču uzkāpis kādam uz varžacīm?

Izabella pasmaidīja. Jūsu apraksts lielos vilcienos atbilst manam iespaidam, tikai es varbūt viņu raksturotu drusku žēlsirdīgāk.

-     Redzu, ka mēs viens otru saprotam. Tā ir īsta dzelzs vecene. Viņa strādā Ecosse bankā, Nortšarlotstrītā. īstākā palaistuve, ja gribat zināt. Saietas ar vairākiem tipiem no Pola biroja. Esmu redzējis viņu, kad Pols bija izbraucis. Un reiz redzēju viņu Londonā, Sitijas bārā, kur viņa diez vai bija domājusi ieraudzīt kādu no Edinburgas. Bet es tur biju un redzēju viņu. Karājās kaklā vienam spīdeklim no Aberdīnas, kurš iekļuva Makdauela firmā, jo labi māk žonglēt ar skaitļiem un ielaisties riskā, kas atmaksājas. Viņu sauc Ians Kamerons. Spēlē regbiju kaut kādā tur komandā. Fiziskais tips, tomēr jāatzīst, ka gudrs.

-     Karājās kaklā?

Džonijs izdarīja izteiksmīgu žestu. Taisni tā. Bez kompleksiem. Neplatoniska ķermeņa valoda.

-     Bet viņa ir saderinājusies ar Polu Hogu.

-    Tā ir.

-     Un vai Pols par to zina?

Džonijs papurināja galvu. Pols ir vientiesis. Vientiesis, kas sapinies ar pārāk ambiciozu, sev nepiemērotu sievieti. Tā gadās.

Izabella iedzēra vēl vienu malku vīna. Bet ko viņa Polā saskata? Kāpēc ir saistījusies ar viņu?

-      Viņš ir cienījams cilvēks, Džonijs noteikti atbildēja. Labs nodrošinājums, ja grib tikt uz augšu Edinburgas finanšu pasaulē. Viņa tēvs bija Skotu Monreālas un Galena fonda dibināšanas partneris. Ja jūs, tā sakot, nebūtu nekas, bet gribētu par kaut ko kļūt, tad nabaga Pols būtu vislabākā izvēle. Teicams atbalsts. Visi vajadzīgie sakari. Garlaicīgas pusdienas ar izredzētiem cilvēkiem. Korporāciju sēdvietas Festivāla teātrī un operas vakariņas. Ideāli!

-     Un tikmēr viņa gādā pati par savu karjeru?

-    Neapšaubāmi. Es teiktu, ka viņu ļoti interesē nauda, un nekas cits laikam īpaši neinteresē. Nu nē, tā gan nav. Interesē arī vīrieši. Parupji tipi, tādi kā Ians Kamerons.

Izabella klusēja. Neuzticība, šķiet, vairs nav nekas īpašs; atklājums par Tobiju viņai bija nācis kā pārsteigums, taču tagad, noklausījusies stāstu par Mintiju, viņa sprieda, ka laikam tieši tas bija sagaidāms. Drīzāk varbūt jābrīnās par pastāvīgumu: galu galā sociobiologi to visu laiku liek saprast. Vīriešiem esot spēcīga tieksme pēc iespējami lielāka partneru skaita, lai nodrošinātu savu gēnu saglabāšanos. Bet kā ir ar sievietēm? Varbūt viņas neviļus saista tie vīrieši, kuri neapzināti nodrošina maksimālu gēnu iemūžināšanas iespēju, un, ja tā, tad Mintija un Ians ir ideāli partneri.

Izabellas samulsums tomēr nekavēja viņu uzdot nākamo jautājumu tā, lai tas izklausītos gluži nevainīgs. Un droši vien Ians un Mintija ir spējīgi divvientulības sarunās čalot par naudu, darījumiem un tamlīdzīgi. Vai varat to iztēloties?

-    Nē, Džonijs atbildēja. Ja viņi to darītu, tā būtu iekšējās informācijas izpaušana, un personīgi es ar vislielāko prieku viņus tajā pieķertu un aiz ausīm pienaglotu pie Jaunā kluba durvīm.

Izabella iztēlojās, kā tas izskatītos. Iedomātā aina sagādāja gandrīz tādu pašu patiku kā lavīna virs Tobija galvas. Tomēr viņa apvaldīja fantāziju un teica: Es tomēr domāju, ka tieši tas notiek.

Džonijs palika stāvam ar pusceļā paceltu glāzi un brīdi nekustējās. Viņš cieši lūkojās Izabellā. Vai jūs runājat nopietni?

Izabella pamāja ar galvu. Nevaru paskaidrot, kāpēc es tā domāju, bet varu droši teikt, ka man ir nopietns pamats tam ticēt. Vai jūs varētu palīdzēt man to pierādīt? Vai varētu palīdzēt izsekot darījumiem? Vai jūs to varētu?

Džonijs nolika glāzi. Jā. Es to varētu. Vai vismaz varētu mēģināt. Es neciešu finanšu blēdības. Tās grauj tirgu. Tās apdraud mūs visus, turklāt pamatīgi. Šie cilvēki ir kaitīgi parazīti.

-     Labi, Izabella teica. Es priecājos.

-     Bet, lai ko jūs darītu, par to jācieš klusu, Džonijs piebilda. -Ja jūs maldāties, varam iekļūt nopietnās nepatikšanās. Šādās lietās nedrīkst izteikt nepamatotus apgalvojumus, kas ceļ neslavu. Viņi mūs iesūdzētu tiesā. Es nonāktu muļķīgā stāvoklī. Vai saprotat?

Izabella saprata.

20

Pēc nepatīkamās pēcpusdienas, kad Izabella uz Ketas priecīgo vēsti bija atbildējusi ar bažām, Keta un Tobijs bija aizgājuši uz restorānu agrāk, nekā paredzēts, jo vēlāk galdiņš nebūtu pieejams. Advokātu fakultāte bija organizējusi Franču un britu juridiskās asociācijas sanāksmi, un daudzi dalībnieki jau iepriekš bija rezervējuši galdiņus vakaram. Tur vajadzēja turpināties sarunām par Savienoto Valstu jurisprudenci un līdzīgiem jautājumiem.

Keta bija aizskrējusi no Izabellas mājas, birdinādama asaras. Kad viņa iemetās virtuvē, Greisa mēģināja kaut ko sacīt, taču Keta nebija spējīga klausīties. Šajā brīdī viņa spēja just vienīgi dusmas. Izabella bija nepārprotami skaidri paudusi savu attieksmi pret Tobiju, jau no paša sākuma centusies nepielaist viņu tuvāk, Keta domāja, un vērojusi viņas draugu ar tādu nepatiku, ka nebūtu jābrīnās, ja arī Tobijs to būtu jutis, kaut ari nekad to nebija teicis! Protams, Keta saprata, ka Izabellai un Tobijam ir atšķirīgs redzesloks, bet tas taču nav iemesls, lai izturētos tik noraidoši! Tobijs nav tāds intelektuālis kā Izabella, bet kāda tam nozīme? Viņiem ir pietiekami daudz iespēju atrast kopīgu valodu, un Tobijs nebūt nav galīgs tukšgalvis, kā viņa Izabellai ne vienreiz vien bija centusies atgādināt.

Un tomēr Izabella bija palikusi atturīga un visu laiku nelabvēlīgi salīdzinājusi Tobiju ar Džeimiju. Tas Ketu kaitināja vairāk par visu. Cilvēku attiecības nedrīkst pakļaut salīdzinājumiem no malas! Keta zināja, ko vēlas attiecībās ar vīrieti, aizraujošu prieku un lielu kaislību. Tobijs bija kaislīgs. Viņš tiecās pēc Ketas tik dedzīgi, ka tas viņu slcurbināja. Džeimijs tā nebija darījis. Viņš pārāk daudz runāja un vienmēr centās viņai izdabāt. Kur tad palika viņa paša jūtas? Vai tās viņam nemaz nebija svarīgas? Acīmredzot Izabella to nav spējīga saprast. Kā gan lai viņa to saprastu? Viņa bija nelaimīgi precējusies pirms ilga, ilga laika, un pēc laulības izjukšanas, cik Ketai zināms, viņai nav bijis neviena mīļākā. Tātad neko tamlīdzīgu viņa nespēj saprast un nepavisam nav tiesīga izteikt par to savas piezīmes!

Līdz brīdim, kad Keta sasniedza savu veikaliņu, spējās dusmas bija mazliet noplakušas. Viņa pat bija sākusi apsvērt iespēju griezties atpakaļ un mēģināt izlīgt ar Izabellu, taču, lai tiktos ar Tobiju sešos, kā norunāts, viņai drīz jāatgriežas savā dzīvoklī. Veikaliņā nebija liels apmeklētāju pieplūdums, un šķita, Edijs gluži sekmīgi tiek galā ar darbu. Dažas pēdējās dienas Edijs bija izskatījies mundrāks, un tā bija laba zīme, tomēr Keta negribēja pārlieku paļauties uz viņu. Vēl jāpaiet ilgam laikam, varbūt pat gadiem, lai visu varētu droši atstāt viņa ziņā.

īsi aprunājusies ar Ediju, Keta devās uz savu dzīvokli. Saruna ar Izabellu joprojām viņu nomāca, taču tagad viņa apņēmīgi pūlējās izmest to no galvas. Šovakar paredzēts nosvinēt viņu saderināšanos, un Keta nevēlējās vēl vairāk bojāt noskaņu. Izabella gluži vienkārši ir maldījusies.

Tobijs ieradās precīzi laikā un, straujiem soļiem uzskrējis pa kāpnēm līdz Ketas durvīm, pasniedza viņai lielu neļķu pušķi. Otrā rokā viņš nesa atdzesētu, zīdpapīrā ietītu šampanieša pudeli. Abi iegāja virtuvē, kur Keta sagatavoja vāzi puķēm un Tobijs atvēra šampanieša pudeli. Skrienot augšup pa kāpnēm, tā bija sakratījusies, un korķis izsprāga ar skaļu troksni, ļaujot putām plūst pār pudeles malu. Tobijs par to atļāvās jociņu, kas lika Ketai pietvīkt.

Viņi pacēla glāzes viens pret otru un pēc tam iegāja viesistabā. Neilgi pirms taksometra ierašanās viņi iegāja guļamistabā un apskāvās. Tobijs teica, ka viņam patīkot Ketas guļamistabas smarža; viņš postoši uzbruka Ketas kleitai, un viņa tik tikko spēja valdīt pār sevi. Es nekad vēl neesmu izjutusi kaut ko tik satricinošu, viņa domāja, nekad!

Vakariņu laikā viņi sarunājās par ikdienišķiem jautājumiempar to, kādos vārdos ietērpt sludinājumu Scotsman lappusē, un par Tobija vecāku reakciju, uzzinot šo jaunumu.

-    Mans vecais izskatījās ļoti atvieglots, sacīja Tobijs. Viņš teica: "Bija jau beidzamais laiks!" vai kaut ko tamlīdzīgu. Pēc tam es ieminējos, ka man vajadzēs algas paaugstinājumu, un tad viņš plati pasmaidīja.

-    Un tava māte? jautāja Keta.

-     Viņa nemitējās runāt par to, cik tu esi jauka meitene, Tobijs teica. Arī viņai tas, šķiet, bija atvieglojums. Manuprāt, viņa vienmēr ir raizējusies, kaut tikai es nesapītos ar kādu vieglprātīgu briesmoni. Kaut arī tādām aizdomām nav bijis nekāda pamata.

-     Es domāju gan! Keta nebēdīgi attrauca.

Tobijs viņai uzsmaidīja. Es ļoti priecājos, ka tu teici "jā". Viņš satvēra Ketas roku. Es būtu ļoti nelaimīgs, ja tu būtu man atteikusi.

-     Un ko tu tad darītu? jautāja Keta. Atrastu citu sievieti?

Jautājums īsu brīdi kavējās gaisā. Keta iepriekš par to nebija domājusi, taču tagad viņai šķita, ka Tobija plauksta tikko jaušami nodreb, it kā viņš būtu saņēmis vieglu strāvas triecienu. Viņa paskatījās uz Tobiju un īsu mirkli redzēja viņa sejai pārslīdam tādu kā ēnu, acīs iezibamies itin kā citādu gaismu. Šis mirklis bija gandrīz nemanāms, taču viņa to uztvēra.

Keta atlaida Tobija roku un, brīdi samulsusi, sāka vākt maizes drupatas ap šķīvi.

-     Kāpēc lai es to darītu? Tobijs attrauca. Tad viņš pasmaidīja. Nu nē!

Keta juta sirdi krūtīs strauji salecamies, jo Izabellas brīdinājums, ko viņa lidz šim bija atbīdījusi malā, pēkšņi ar jaunu spēku uznira virspusē.

-     Protams, ne, viņa nevērīgi atmeta. Protams, ne! Tomēr acu priekšā viņa redzēja Tobiju kopā ar otru meiteni, Fionas dzīvokļa biedreni: Tobijs kails stāv pie loga un lūkojas ārā kā allaž, kad tikko izkāpis no gultas, un viņa, šī otra meitene, raugās uz viņu… Keta aizvēra acis, lai atbrīvotos no uzmācīgās domas, no šīs briesmīgās ainas, tomēr tā negribēja atkāpties.

-     Ko mēs darīsim? Keta pēkšņi jautāja.

-    Kad? Kad darīsim?

Viņa mēģināja pasmaidīt. Ko mēs darīsim tagad? Vai brauksim atpakaļ uz dzīvokli? Vai dosimies kādu apciemot? Man gribas pabūt cilvēkos.

-    Es nezinu, kas no draugiem pašlaik ir mājās, sacīja Tobijs. Varbūt aizbraucam pie Ričarda un Emmas? Viņi parasti nekur neiet. Mēs varētu aiznest viņiem pudeli šampanieša un pavēstīt labo ziņu.

Keta saspringti domāja. Neuzticība kā ķirmis strauji grauzās arvien dziļāk. Nē. Man negribas braukt to milzu gabalu līdz Lītai. Varbūt aizbrauksim pie Fionas? Viņa taču ir tava māsa! Mēs varētu nosvinēt šo vakaru kopā. Brauksim uz Nelsonstrītu!

Viņa uzmanīgi vēroja Tobiju. Pirmajā brīdī viņš mazliet pavēra lūpas, it kā gribēdams Ketu pārtraukt, tomēr ļāva viņai pabeigt.

-     Nez, vai tas būs labi, viņš teica. Ar māsu mēs varam tikties rīt pie maniem vecākiem. Nav nekādas vajadzības braukt turp tagad.

-    Ir gan! Keta neatlaidās. Mums jābrauc pie Fionas. Jābrauc! Es to ļoti gribu!

Tobijs vairs neiebilda, taču Keta redzēja, ka viņš jūtas neveikli, un visu ceļu, braucot taksometrā pa Maundu un pāri Džordžstrītai, viņš klusēja un skatījās logā. Arī Keta neko neteica, vienīgi lūdza taksometra vadītāju apstāties pie dzērienu veikala, kas bija atvērts līdz vēlai naktij. Tobijs klusēdams izkāpa, nopirka šampanieša pudeli un atgriezās taksometrā. Viņš izmeta dažus vārdus par veikala pārdevēju un tad piebilda kaut ko nesvarīgu attiecībā uz iecerēto nākamās dienas braucienu pie vecākiem. Keta pamāja ar galvu, taču īsti neaptvēra viņa teikto.

Viņi apstājās pie Nelsonstrītas dzīvokļa ārdurvīm. Kamēr Tobijs norēķinājās ar taksometra vadītāju, Keta gaidīja uz kāpnēm. Dzīvoklī dega gaisma: tātad Fiona ir mājās. Gaidīdama Tobiju, Keta piezvanīja, neuzkrītoši paskatīdamās uz viņu. Tobijs knibinājās ap papīru, kurā bija ievīstīta šampanieša pudele.

-     Tu to saplēsīsi! viņa teica.

-    Ko?

-    Tu saplēsīsi papīru.

Durvis atvērās. Tajās stāvēja nevis Fiona, bet cita sieviete. Viņa pameta vienaldzīgu skatienu uz Ketu un tad ieraudzīja Tobiju.

-    Vai Fiona… Keta iesāka.

-     Nav mājās! sieviete atbildēja. Viņa paspēra soli pretī Tobijam, kurš itin kā tiecās atkāpties, taču svešiniece pasniedzās un satvēra viņa roku. Kas tā tev par draudzeni? viņa jautāja. Tobij? Kas…

-     Es esmu viņa līgava, Keta teica. Mani sauc Keta.

21

Izabella bija nosūtījusi atvainošanās vēstuli Ketai dienu pirms "Izcili Briesmīgā Orķestra" koncerta, un Ketas atbilde pienāca pēc pāris dienām. Atbilde bija rakstīta uz Rēbērna kartītes, kurā attēlots mācītājs Roberts Vokers slidojam uz Dadingstona ezera ledus, reproducētā glezna bija tikpat iespaidīga un savā vidē pazīstama kā "Venēras dzimšana". Liela māksla, Izabella nodomāja, atstāj nomierinošu iespaidu uz skatītāju, liek godbijībā apstāties, un to nespēj panākt Damiens Hērsts un Endijs Vorhols. Viņu skatītājs godbijībā neapstājas. Varbūt viņi apstādina skatītāju, taču tas nav viens un tas pats: godbijība nozīmē kaut ko pavisam citu.

Pagriezusi astoņpadsmitā gadsimta mācītāju uz otru pusi, Izabella izlasīja Ketas vēstuli: "Protams, es Tev piedodu. Kā jau vienmēr. Lai nu kā, ir noticis kaut kas tāds, kas pierāda, ka Tev bija taisnība. Nu, lūk, man šķita, ka to būs ļoti grūti pateikt, un laikam tā arī ir. Mana pildspalva gandrīz apstājās pusceļā. Bet, lūdzu, atnāc kādu dienu pie manis uz veikaliņu, un es Tevi pacienāšu ar jauno siera šķirni, ko mēs nupat esam saņēmuši. Portugāļu, ar olīvu garšu. Keta."

Izabella izjuta prieku un pateicību par brāļameitas labsirdīgo dabu, kaut arī šīs pašas dabas daļa bija neprasme saprātlgi novērtēt vīriešus. Nav daudz jaunu sieviešu, kas tik viegli būtu piedevušas ielaušanos viņu privātajā dzīvē, un skaidrs, ka vēl mazāk būtu tādu, kas atzītu: taisnība bijusi tantei. Tā, protams, bija iepriecinoša ziņa, un Izabellai ļoti gribējās uzzināt, kā Tobijs atmaskots: varbūt Keta viņu izsekojusi tāpat kā Izabella un ieguvusi vispārliecinošāko pierādījumu to, ko redzējusi pati savām acīm.

Izabella devās uz Brantsfīldu, ar patiku izbaudīdama arvien jūtamāko saules siltumu. Mērčistonas puslokā notika būvdarbi nelielajā stūra laukumā bija iespiesta vēl viena topoša ēka, un uz dubļainās ietves gulēja cementa maiss. Dažus soļus tālāk Izabella ieraudzīja kaijas, kas riņķoja virs jumtiem, meklēdamas vietu, kur apmesties. Šai apkaimē uz kaijām raudzījās nelabvēlīgi lieli, trokšņaini putni un metas virsū katram, kas tuvojas to ligzdām, bet mēs, cilvēki, taču arī būvējam mājas, atstājam aiz sevis cementu, akmeņus un atkritumus un tikpat agresīvi cīnāmies par savu teritoriju. "Praktiskās Ētikas Apskatā" nākamgad bija iecerēti raksti par vides jautājumiem, un Izabella bija aicinājusi autorus iesūtīt materiālus. Varbūt kāds uzrakstīs par atkritumu ētiku. Tiesa, nekā liela tur nav ko sacīt: atkritumi, protams, ir slikti, un skaidrs, ka neviens nemēģinās uzstāties tiem par labu. Un tomēr kāpēc ir slikti atstāt aiz sevis atkritumus? Vai tas ir tīri estētisks pieņēmums, balstoties uz domu, ka apkārtnes virspusēja piesārņošana ir nepievilcīga acij? Vai arī estētiskais iespaids ir saistīts ar sava veida ciešanām, kas cilvēkus pārņem atkritumu klātbūtnē? Ja tā, tad varbūt mums visiem ir pienākums izskatīties pievilcīgiem citu acīs, lai mazinātu viņu ciešanas. Te varētu atrast interesantas sakarības.

Un viena no šīm sakarībām Izabellai atklājās jau pēc soļiem piecdesmit, pie pasta ēkas, no kuras iznāca jauns cilvēks, apmēram divdesmit piecus gadus vecs varbūt Džeimija gados -, kam apakšlūpā un zodā bija iedurtas vairākas asas metāla radzes. Smailie metāla gali bravūrīgi slējās uz āru kā mazi, noasināti faili, un tas lika Izabellai domāt, cik neērti būtu skūpstīt tādu vīrieti. Bārda ir kaut kas cits un tomēr daudz sieviešu enerģiski sūdzas, cik ļoti viņu āda ciešot saskarē ar bārdainu vīrieti, bet daudz nepatīkamāk būtu just pret lūpām un vaigiem tādus metāla dzelkšņus. Droši vien tie ir auksti, un skaidrs, ka tie ir asi… bet kāda tam nozīme, jo kura gan gribētu skūpstīt vīrieti ar tik sarauktu pieri un naidīgu skatienu? Uzdevusi sev šo jautājumu, Izabella pati uz to tūdaļ atbildēja: skaidrs, ka to grib un droši vien arī dara neskaitāmas meitenes tās, kam vēderā un nāsīs iedurti riņķi un kas valkā apkakles ar kniedēm. Radzes un riņķi cits citu nevainojami papildina. Viss, kas tādam jauneklim vajadzīgs, ir atrast sev atbilstoši greznotu radījumu.

Šķērsodama ielu pirms Ketas veikaliņa, Izabella redzēja, ka jaunais dzelkšņotais cilvēks metas pāri ielai pirms viņas un pēkšņi aizķeras pret ietves apmali. Viņš paklupa un krita, ar ceļgalu atsizdamies pret betona segumu. Izabella, iedama pāris soļu aiz viņa, piesteidzās blakus un pastiepa roku, lai palīdzētu viņam piecelties. Puisis izslējās un paskatījās uz bezkrāsaino džinsa bikšu saplēsto ceļgalu. Tad viņš paskatījās uz Izabellu un pasmaidīja.

-    Paldies! Jaunekļa balss skanēja mīksti, ar tikko jaušamu Belfāstas intonāciju.

-     Šeit ir viegli paklupt, Izabella teica. Vai viss kārtībā?

-    Šķiet, ka jā. Tikai saplēsu bikses. Bet par saplēstiem džinsiem šodien maksā naudu. Es dabūju par brīvu.

Izabella pasmaidīja, un pēkšņi viņai pavisam neparedzēti un neaicināti izspruka vārdi: Kāpēc jums sejā ir tādi dzeloņi?

Puisis nelikās sadusmots. Sejā? Pīrsings? Viņš pārvilka pirkstu radzei, kas slējās no apakšlūpas. Es teiktu, ka tās ir manas rotaslietas.

-Jūsu rotaslietas? Izabella izbrīnījusies raudzījās viņā un ievēroja mazu zelta gredzentiņu, kas bija iesprausts uzacī.

-    Jā, puisis atbildēja. Cilvēki taču nēsā rotaslietas. Arī es nēsāju rotaslietas. Man tās patīk. Un tās apliecina, ka man vienalga.

-     Kas vienalga?

-    Tas, ko cilvēki domā. Tās parāda, ka man ir pašam savs stils. Tas esmu es! Un es neesmu ieģērbts nekādā svešā formas tērpā.

Izabella uzsmaidīja puisim. Viņai patika šis tiešums, patika viņa balss ar noteiktajām modulācijām. Prātīga doma, viņa teica. Formas tērpi nav nekas cildināms. Bridi viņa klusēja. Vienā no dzelkšņiem atstarojās saule, metot sīku, kustīgu atspulgu uz puiša augšlūpas. Kamēr vien savā aizrautībā, bēgot no viena formas tērpa, neesam uzvilkuši citu. Arī tā var gadīties, vai ne?

Jauneklis atmeta galvu. Labi, labi! viņš iesmiedamies teica. Es esmu tāds pats kā jebkurš cits ar pīrsingu. Un kas par to?

Izabella paskatījās uz viņu. ŠI bija neparasta saruna, un viņa labprāt būtu to turpinājusi. Tomēr viņa sev atgādināja, ka jātiekas ar Ketu un nevar visu ritu stāvēt šeit un ar jauno cilvēku pārspriest sejas greznojumus. Tāpēc abi atsveicinājās, un Izabella iegāja veikaliņā, kur Edijs pašlaik lika plauktā Portugāles sardīņu kārbas. Viņš ātri paskatījās uz Izabellu, tad atkal ar saspringtu uzmanību pievērsās sardīnēm.

Izabella sastapa Ketu kabinetā, kur tā pašlaik beidza runāt pa telefonu. Keta nolika klausuli un paskatījās uz atnācēju. Izabella ar atvieglojumu pamanīja, ka viņas sejā nav aizvainojuma. Tātad saņemtā kartīte ir paudusi Ketas patiesās jūtas. Tas ir labi.

-    Vai tu saņēmi manu kartīti?

-    Jā. Un man joprojām loti žēl, ka es tevi tā apbēdināju. Man nav nekāda prieka par to, kas noticis. To teikdama, viņa labi zināja, ka tā nav taisnība, un pie pēdējiem vārdiem sastomījās.

Keta pasmaidīja. Varbūt nav. Varbūt ir. Bet, ja neiebilsti, tagad par to nerunāsim!

Viņas kopā izdzēra pa tasei kafijas, un Izabella devās mājās. Tur gaidīja darbs "Apskats" bija saņēmis kaudzi jaunu rakstu bet viņa juta, ka nespēj koncentrēties. Nedeva mieru jautājums: kad pienāks kāda ziņa no Džonija Sandersona, ja tāda vispār pienāks?

Viņš, kā solīts, piezvanīja Izabellai, un tas notika dažas dienas pēc "Izcili Briesmīgā Orķestra" koncerta. Džonijs ierosināja, ka viņi varētu satikties piektdienas vakarā sešos Skotu iesala viskija biedrības telpās Lītā. Tur notikšot viskija degustācija, un viņa varēšot nomēģināt viskija paraugus, ja vien organisms to ļaujot. Viņam esot ziņas, ko viņš vakara gaitā Izabellai vēlētos izstāstīt. Pasākuma laikā būšot diezgan iespēju aprunāties.

Par viskiju Izabella zināja ļoti maz un dzēra to reti. Tomēr viņa zināja, ka paraugu pārbaude notiek diezgan līdzīgi vīna degustācijai, kaut arī valoda bija atšķirīga. Viskija ostītāji, kā viņi sevi dēvēja, vairījās no tā, ko uzskatīja par vīna valodas manierīgumu. Vīna speciālisti lietoja sarežģītus un neskaidrus apzīmējumus, turpretī "ostītāji" runāja ikdienas valodā un konstatēja sastāvējušos jūraszāļu vai pat dīzeļdegvielas piegaršas. Izabella tur saskatīja zināmu jēgu. Islandes iesala viskijiem, ko viņa tik tikko spēja nogaršot kaut arī tēvs par tiem bija sevišķi jūsmojis -, viņas izpratnē bija antiseptiķu un skolas peldbaseina smarža, un, runājot par garšu, "dīzeļdegviela" šķita vistrāpīgākais apzīmējums. Protams, viņa negrasījās izteikt šos uzskatus Skotu iesala viskija biedrībā vai pat atzīties par tiem Džonijam Sandersonam, par kuru runāja: viņa dzīslās plūstot nevis asinis, bet viskijs, jo viņa ciltsrakstos bijušas četras paaudzes Skotijas kalniešu destilētāju, un viņš lepni mēdza uzsvērt, ka viss sācies ar necilu nomnieku, kas iekārtojis nelikumīgu dzērienu dedzinātavu aitu kūts aizmugurē. Alkohola sagādnieki, kā zināms, ir veidojuši veselas dinastijas; tā tas bija arī ar kādu politiķi, kuru Izabellas vectēvs mazliet bija pazinis pirms Otrā pasaules kara. Izabellas vectēvs, principu cilvēks, bija redzējis viņam cauri un atteicies no vilinoša piedāvājuma strādāt viņa firmā.

Pēc tam vectēvs bija tikai noskurinājies, dzirdēdams šī politiķa vārdu, un tā bija itin daiļrunīga izpausme, vēl izteiksmīgāka par tiešiem vārdiem.

Izabellai šķita interesanti, ka cilvēki cenšas vārdiskus izteikumus papildināt ar žestiem. Saistoši bija vērot dedzīgus katoļus pārmetām krustu, izdzirdot BVM*, turklāt viņai patika akronīms BVM, kas Marijas vārdam piešķīra tādu kā mūsdienīgu un lietišķu niansi, tāpat kā CEO vai ICBM, vai pat BMW. Un Sicīlijā, piemēram, daudzi mēdz nospļauties, kad tiek pieminēti viņu ienaidnieku vārdi, un tas pats reizēm vērojams Grieķijā, kad sarunā atskan Turcijas vai pat turka vārds. Izabella atcerējās kādas draudzenes grieķu tēvoci, ko visa ģimene centās sargāt no jebkādas saskares ar Turcijas vārdu, lai viņam neuznāktu sirdslēkme. Reiz Izabella bija apmetusies kādā Grieķijas salas viesnīcā, kuras īpašnieks atteicās atzīt, ka no viesnīcas terases var saskatīt tālīno Turcijas krastu, viņš gluži vienkārši noliedza, ka tur būtu saskatāma zeme, un viņš to neredzēja. Tikpat labi varētu vēlēties, lai Turcija vispār neeksistē. Protams, no tā jāvairās, un Izabella to zināja. Viņa nekad nebija nospļāvusies, dzirdot kāda cilvēka vārdu, vai pat vērsusi skatienu augšup, tomēr nē, to viņa varbūt pāris reižu bija darījusi, kad sarunā uznira labi pazīstamas personas vārds no mākslas pasaules. Taču tas ir gluži attaisnojami, viņa sprieda, tas nav salīdzināms ar grieķu uzskatiem par turkiem un droši vien arī turku uzskatiem par grieķiem.

Kad Izabella ieradās tikšanās vietā, Džonijs Sandersons viņu jau gaidīja un tūdaļ aizveda līdz savrupai sēdvietai telpas stūri.

-     Es tūlīt no sākuma gribu uzdot vienu jautājumu, viņš teica. Vai jums tas garšo, vai arī jūs to neciešat? Ja jūs to neciešat, es jums atnesīšu glāzi vīna.

-     Man garšo daži viskiji, Izabella atbildēja. Tikai daži.

-     Un kādi tie būtu?

Speisaidas viskijs. Maigi viskiji. Tādi, kas necērt kaklā.

Džonijs pamāja ar galvu. Prātīgi teikts, viņš sacīja. Tātad Macallan. Labs, piecpadsmit gadus vecs Speisaidas viskijs. Tas der katram.

Izabella atlaidās sēdeklī un gaidīja, kamēr Džonijs no bāra atnesīs viskija glāzes. Viņai patika šis viskija templis ar augstajiem griestiem un gaisīga viegluma noskaņu. Un viņai patika arī cilvēki, kas mēdza te pulcēties, tieši un atklāti cilvēki, kas augstu vērtē brālibu un labsirdību. Izabellai šķita, ka nelabvēlība pret līdzcilvēkiem viņiem ir sveša atšķirībā no daudziem citiem, kas nosaka šodienas tikumus; šie cilvēki bija iecietīgi, un, tāpat kā ēdienu un dzērienu pazinējiem visumā, viņiem bija elastīgi un plaši uzskati. Tieši fanātiskie diētu ievērotāji visbiežāk ir nelaimīgi un raižpilni.

"Apskatam" bija atsūtīts raksts, kura autore apgalvoja: cilvēka pienākums ir būt tievam. Izvēlētais virsraksts "Resnums ir morāles jautājums" Izabellai šķita itin intriģējošs. Tomēr autores argumenti bija vāji, pilnīgi paredzami un pilnīgi nomācoši. Pasaulē, kurā ir tik daudz trūkuma, cilvēkam pieklājas būt vienīgi tievam. Kamēr pārmērīgs kaloriju daudzums nebūs pieejams katram, neviens nedrīkst staigāt ar lieko svaru. Tātad resnajiem nav tiesību būt tādiem, kādi tie ir. Taisnīgai sadalei ir citādas prasības.

Izabella bija lasījusi šo rakstu, juzdama arvien lielāku aizkaitinājumu, taču beigās, kad viņa to atsvieda malā un aizgāja uz virtuvi pēc kūkas gabala, viņa bija apstājusies pie šķīvja ar kūku un iegrimusi domās. Varbūt raksta autores tonis ir pārāk svētulīgs, tomēr viņai ir taisnība: trūcīgo prasības pēc ēdiena ir īpaša veida morālās prasības. Tās nedrīkst ignorēt, nedrīkst no tām novērsties pat tad, ja tie, kuri izsalkušo vārdā izsaka šīs prasības, izklausās pēc nūģiem. Un varbūt tur slēpjas galvenā problēma: tieši tonis, kurā autore izklāstījusi savu uzskatu, viņas aizskarošais tonis bija aizkaitinājis Izabellu; pārākuma apziņa, kas skanēja cauri rakstam, bija radījusi sajūtu, ka viņa tiek apvainota savtīgumā un rijībā. Tomēr tas nenoliedza rakstā ietverto pamatdomu: mēs nedrīkstam ignorēt izsalkušo lūgumus. Un, ja tas nozīmē, ka mums jāpārskata savs pārmērīgais patēriņš, kas atrauj ēdienu citiem, tad tas patiešām jādara. Ar šo domu viņa bija paskatījusies uz kūku un nolikusi to atpakaļ bufetē.

Džonijs pacēla glāzi pret viņu. Ļoti labs dzēriens! viņš teica. Piecpadsmit gadus nogulējis mucā. Pirms piecpadsmit gadiem man bija… hm, cik?… trīsdesmit gadu, mums tikko bija piedzimis pirmais bērns, un man šķita, ka es esmu briesmīgi gudrs un līdz četrdesmit gadu vecumam būšu ticis pie miljona.

-    Un vai tikāt?

-    Nē. Pie miljona es neesmu ticis. Bet četrdesmit gadu vecumu gan sasniedzu, un tā jau ir sava veida privilēģija.

-     Taisnība, Izabella piekrita. Dažs atdotu miljonu, lai iegūtu vienu gadu, kur nu vēl četrdesmit.

Džonijs ieskatījās savā viskija glāzē. Alkatība… viņš noteica. Alkatībai ir ļoti daudz veidu. Maskēti un atklāti. Bet būtībā tas vienmēr ir viens un tas pats. Piemēram, mūsu draudzene Mintija…

-    Vai jūs kaut ko noskaidrojāt?

Džonijs paskatījās atpakaļ. Ap galdu telpas otrā galā pulcējās bariņš cilvēku. Uz galda bija rindās saliktas glāzes un slīpēta stikla krūzes ar ūdeni.

-     Čārlijs grasās sākt, viņš teica. Velk nāsīs gaisu.

Izabella paskatījās uz viskija degustētāja pusi. Tas bija spēcīgi noaudzis vīrietis ar varenām ūsām, ģērbies ērtā tvīda uzvalkā. Izabella noskatījās, kā viņš ielej glāzē viskiju un paceļ to pret gaismu.

-     Es viņu pazīstu, Izabella teica.

-    Viņu pazīst visi, Džonijs atbildēja. Tas ir Čārlijs Maklīns. Viņš spēj saost viskiju no piecdesmit jardu attāluma. Apbrīnojams deguns!

Izabella paskatījās lejup uz pieticīgo viskija glāzīti un iedzēra mazu malciņu. Pastāstiet, ko jūs uzzinājāt par Mintiju!

Džonijs papurināja galvu. Neko neuzzināju. Teicu tikai to, ka viņa ir alkatīga, un tā tas neapšaubāmi ir. Toties es uzzināju kaut ko vēl interesantāku. Noskaidroju, ar ko nodarbojas viņas jaunais draugs Ians Kamerons. Kaut ko es, protams, jau biju dzirdējis, bet tagad itin daudz uzzināju no saviem Makdauela firmas neapmierinātajiem draugiem.

Izabella neko neatbildēja, gaidīdama turpinājumu. Istabas otrā galā Čārlijs Maklīns stāstīja uzmanīgajiem klausītājiem par kādu viskija īpašību un vairāki klātesošie dedzīgi māja ar galvu.

-     Bet vispirms jums jāzina kaut kas no fona, Džonijs teica. Makdauela firma nav nemaz tik veca. Šķiet, viņi tikai nesen atzīmēja savu divdesmito gadadienu. Turklāt viņi nesāka ar lielu kapitālu abi sākotnējie partneri varēja ieguldīt uzņēmumā tikai kādus piecdesmit tūkstošus. Šodien piecdesmit tūkstoši viņiem būtu sīknauda.

Izabella klausījās un vēroja Džoniju. Viņš raudzījās viskija glāzē, lēni to apļodams, kamēr uz glāzes sieniņām veidojās plāns šķidruma loks, un telpas otrā galā publikas priekšā tieši to pašu šobrīd darīja Čārlijs Maklīns.

-    Firma auga ļoti strauji, Džonijs turpināja. Mēs ietvērām pensiju fondus un uzmanīgi ieguldījām tos drošās akcijās. Tirgus plauka, un viss šķita teicami. Astoņdesmito gadu beigās mēs pārvaldījām vairāk nekā divus miljardus, un, kaut gan mūsu maksa tiecās slīdēt mazliet zemāk par pusprocentu, ko mēdzām ņemt par saviem pakalpojumiem, tomēr jūs varat iedomāties, ko tas nozīmēja peļņas izteiksmē.

Mēs pieņēmām darbā daudz spējīgu cilvēku. Mēs vērojām, kas notiek Tuvajos Austrumos un attīstības valstīs. Mēs darbojāmies ļoti sekmīgi, bet, protams, apdedzinājāmies ar interneta akcijām tāpat kā gandrīz visi citi. Laikam tā bija pirmā reize, kad dabūjām trūkties. Tolaik es biju tur un atceros, kā mainījās gaisotne. Atceros, Gordons Makdauels kādā sapulcē izskatījās gluži tāds, it kā būtu redzējis spoku. Bāls kā līķis.

Tomēr tas mūs nesatrieca tas nozīmēja tikai to, ka drīzāk jātiek uz kājām. Un vajadzēja strādāt cītīgāk, lai noturētu klientus, kas sāka ļoti satraukties par saviem fondiem vispār un prātoja, vai drošāk nebūtu pāriet uz Londonas Sitiju. Galu galā galvenais iemesls, kāpēc cilvēki meklē Edinburgu, ir tas, lai iegūtu drošību un stabilitāti. Ja Edinburga sāk likties nedroša, cilvēks var sadomāt, ka labāk jau riskēt Londonas apstākļos.

Ap to pašu laiku mēs sākām meklēt dažus jaunus darbiniekus. Pieņēmām to pašu Kameronu un vēl dažus līdzīga tipa cilvēkus. Viņš sāka vērot jaunās akcijas tā šķita vienīgā niša, kur varēja cerēt pieklājīgi nopelnīt. Bet skaidrs, ka uz visām tām jaunajām emisijām parakstījās dižie no Londonas un Ņujorkas, un Edinburgai parasti nepalika daudz izdevību. Tas tracināja, redzot, kā vērtība dažu mēnešu laikā pieaug par divsimt vai trīssimt procentiem. Un visa peļņa aizgāja tiem, kam bija draudzīgas attiecības ar Londonas investīciju bankām un kas saņēma labu asignējumu.

Kamerons mēģināja pārņemt dažas no šīm emisijām. Viņš turklāt uzņēmās virsvadību pār vēl dažām jomām un sāka palēnām atvilkt fondus no akcijām, kas nelikās pietiekami daudzsološas. Tai lauciņā mūsu draugs Kamerons ir ļoti lietpratīgs. Itin daudz akciju tika klusītēm izpārdotas apmēram mēnesi pirms brīdinājuma par iespējamo peļņas samazināšanos. It kā nekas uzkrītošs, tomēr tas notika. Es par to nezināju līdz brīdim, kad aprunājos ar draugiem, kas strādāja kopā ar viņu, jo pats strādāju citā nodaļā. Bet viņi man pastāstīja par divām lielām izpārdošanām, kas notikušas pēdējā pusgada laikā, un abas bija notikušas pirms brīdinājuma par iespējamo peļņas samazināšanos.

Izabella uzmanīgi klausījās. Tā bija miesa, kas vajadzīga viņas teorijas skeletam. Un vai abos šajos gadījumos būtu konkrēti pierādījumi par iekšējās informācijas izmantošanu? Kaut kas tāds, pie kā aizķerties?

Džonijs pasmaidīja. Labs jautājums. Bet baidos, ka atbilde jums nepatiks. Lieta tāda, ka abas reizes pārdotas tika akcijas no uzņēmumiem, kuros kā konsultante pieaicināta Mintijas Okterlonijas banka. Tātad viņas rīcībā gluži labi varēja būt iekšējā informācija, ko viņa tālāk nodeva draugam. Tomēr tikpat labi iespējams, ka viņa to nedarīja. Un šeit, manuprāt, mums nav nekādu iespēju neko pierādīt. Cik saprotu, jebkurā gadījumā pastāv sapulces protokols, kurā Kamerons izsaka iespēju pārdot akcijas. Un abos gadījumos viņš min pietiekami pārliecinošu iemeslu, kāpēc to vajadzētu darīt.

-    Tomēr īstais iemesls varētu būt tas, ko viņam paziņojusi Mintija?

-Jā.

-    Un nav iespējams pierādīt, ka nauda pārceļoja no Kamerona pie Mintijas?

Džonijs izskatījās pārsteigts. Nedomāju, ka naudai katrā ziņā vajadzēja pārceļot, ja vien viņš nedalīja ieguvumu ar Mintiju. Nē, drīzāk man šķiet, ka viņi to darīja dažādu iemeslu dēļ. Mintijai ar viņu bija seksuāls sakars, un viņa gribēja parūpēties par mīļāko. Tas ir pilnīgi iespējams. Mīļākie gādā viens par otru tāpēc, ka viņi ir mīļākie. Mūžsens stāsts.

-     Vai ari? Izabella taujāja tālāk.

-     Vai arī Mintija patiešām raizējās, ka Pola Hoga nodaļa slīd uz leju, un gribēja dot tai iespēju atsperties, jo Pols Hogs piederēja pie viņas kopējā plāna iekļūt Edinburgas labākajās aprindās. Nākamās Pola Hoga kundzes interesēs nebija saistīties ar rietošu zvaigzni.

Izabella pārdomāja dzirdēto. Tātad jūs gribat teikt, ka iekšējās informācijas izpaušana, ļoti iespējams, ir notikusi, bet mēs to nekad nevarēsim pierādīt? Vai to jūs gribat teikt?

Džonijs pamāja ar galvu. Diemžēl jā, viņš atbildēja. Apmēram tā tas ir. Varētu uzmanīgāk papētīt Mintijas finansiālo stāvokli un izdibināt, vai tur neparādās kādas neizskaidrojamas veiksmes, taču nevaru iedomāties, kā tādai informācijai iespējams piekļūt. Man ir aizdomas, ka viņas banka ir Adam & Company, un tā ir ļoti diskrēta iestāde. Tur stingri ievēro konfidencialitāti, un jūs nevienam viņu darbiniekam netiktu klāt. Tātad kas atliek?

-     Mest visu pie malas?

Džonijs nopūtās. Šķiet, ka tā tas ir. Man tas nepatīk, taču neizskatās, ka varēsim noskaidrot kaut ko vairāk.

Izabella pacēla glāzi un iedzēra malku viskija. Viņa nebija gribējusi stāstīt Džonijam par savām nopietnākajām aizdomām, taču jutās pateicīga par viņa pūlēm, sagādājot ziņas, un viņai gribējās uzticēties vēl kādam citam, ne tikai Džeimijam. Ja arī Džonijs uzskatīs, ka viņas teorija par Ašerholas notikumu ir sadomāta, tad varbūt tiešām vajadzēs mest to pie malas.

Izabella nolika glāzi uz galda. Vai neiebilstat, ja es jums kaut ko pastāstīšu? viņa jautāja.

Džonijs izdarīja aicinošu kustību. Stāstiet, ko vēlaties! Es protu ciest klusu.

-     Pirms neilga Ašerholā no augšējā balkona nokrita kāds jauns cilvēks, Izabella teica. Droši vien jūs esat lasījis par šo notikumu.

Džonijs mirkli klusēja, tad atbildēja: Šķiet, es atceros kaut ko tādu. Briesmīgs gadījums!

-    Jā, Izabella turpināja. Tas bija satriecoši. Man gadījās būt tur klāt. Tam gan nav nozīmes, bet interesanti ir tas, ka viņš strādāja Makdauela firmā. Šķiet, viņš tur ieradās pēc jūsu aiziešanas, bet viņš strādāja Pola Hoga nodaļā.

Džonijs pacēla glāzi pie lūpām un pāri malai paskatījās uz Izabellu. Skaidrs.

Viņu tas neinteresē, Izabella nodomāja. Es nejauši iesaistījos šai lietā, viņa turpināja. Kāds viņa labs draugs man pastāstīja, ka šis cilvēks esot atklājis kaut ko ļoti nevēlamu par kādu firmas darbinieku. Viņa apklusa. Džonijs lūkojās projām, vērodams Čārliju Maldinu.

-     Un tāpēc viņu nogrūda no balkona, viņa klusi teica. Nogrūda.

Džonijs pagriezās pret viņu. Izabella nespēja izdibināt viņa sejas izteiksmi: tagad tā pauda interesi, taču šī interese, šķiet, mijās ar neticību.

-    Pavisam neticami! pēc brīža viņš teica. Tā cilvēki nedara. Tā nedara.

Izabella nopūtās. Es tomēr domāju, ka reizēm varbūt dara, viņa teica. Un tieši tāpēc gribēju uzzināt par Mintiju un iekšējās informācijas izmantošanu. Iespējams, ka tas viss ir saistīts.

Džonijs papurināja galvu. Nē, viņš noteica. Manuprāt, jums tas jāmet pie malas. Es patiesi nedomāju, ka tur kas sanāks.

-     Es padomāšu. Tomēr esmu jums ļoti pateicīga.

Džonijs pieņēma pateicību, nolaizdams skatienu. Un, ja

gribat sazināties ar mani, te ir mans mobilā telefona numurs. Zvaniet jebkurā laikā! Es katru dienu esmu kājās vismaz līdz pusnaktij.

Viņš iedeva Izabellai kartīti, uz kuras bija uzšvīkāts numurs, un Izabella noglabāja to somiņā.

-     Iesim paklausīties, ko stāsta Čārlijs Maklīns! Džonijs sacīja, pieceldamies kājās.

-     Slapji salmi! pavēstīja Čārlijs otrā telpas galā, piebāzdams degunu glāzes augšmalai. Paostiet visi šo lāsi! Slapji salmi, un es jums saku, ka tas nozīmē Bordersas dedzinātavu. Slapji salmi.

22

Protams, Džonijam taisnība, domāja Izabella, un līdz nākamajam rītam viņa bija nolēmusi šo padomu pieņemt. Tas viss ir jāizbeidz; viņa nekad nespēs pierādīt, ka Mintija Okterlonija ļaunprātīgi izmantojusi iekšējo informāciju, un pat tad, ja tas izdotos, joprojām vajadzētu pierādīt saistību ar Marka nāvi. Džonijs šos cilvēkus pazina krietni labāk, un viņš Izabellas teoriju bija uzklausījis ar neticību. Jāpieņem stāvoklis tāds, kāds tas ir, un izsekošanai jāpieliek punkts.

Pie šāda slēdziena viņa bija nonākusi nākamajā nakti pēc viskija degustācijas, kad kādā bridi pamodusies un vairākas minūtes lūkojusies griestu ēnās. Drīz pēc tam viņa bija atkal aizmigusi un nākamajā rītā brīnišķīgā ritā starp pavasari un vasaru jutusies neparasti brīva, kā cilvēks mēdz justies eksāmena beigās, kad pildspalva un zīmulis nolikti malā un vairs nekas nav darāms. Tagad laiks pieder viņai pašai, viņa var veltīt uzmanību "Apskatam" un kabinetā aicinoši sakrautajai grāmatu kaudzei, viņa var lēni baudīt rīta kafiju Džennersa kafejnīcā un vērot, kā turīgās Edinburgas dāmas pārmij jaunākās tenkas, citiem vārdiem, dzīvot pasaulē, kurā viņa ļoti viegli būtu varējusi iekļauties, taču izvairījusies no tās ar apzinātu un neatkarīgu izvēli un paldies Dievam! Un tomēr vai viņa ir laimīgāka nekā tās sievietes ar saviem drošajiem vīriem un bērniem, kas tiek audzināti pēc vecāku parauga, lai turpinātu šo stabilo, pašpārliecināto Edinburgas krējuma sabiedrību? Droši vien ne, jo viņas jūtas laimīgas atbilstoši savām vēlmēm (piebremzē šo augstprātīgo labvēlību, Izabella sev teica), tāpat kā viņa atbilstoši savējām. Un Greisa atbilstoši savējām, un Džeimijs atbilstoši savējām, un Mintija Okterlonija… Pietiek, Izabella sev teica. Gar Mintijas Okterlonijas vēlmēm un jušanām man nav nekādas daļas! Nē, šorīt viņa neies uz Džennersa kafejnīcu, bet dosies uz Brantsfīldu, nopirks Mellisa siera veikalā kaut ko tīkami smaržīgu un pēc tam izdzers tasi kafijas Ketas veikaliņā. Vēlāk vakarā varētu aiziet uz lekciju Skotijas Karaliskajā muzejā. Profesors Lānss Batlers no Po Universitātes, lektors, kura lekcijas viņa bija klausījusies jau agrāk un kurš pastāvīgi rīkoja pieņemšanas, stāstīs par Beketu, kas bija viņa mūžīgais temats. Tas nozīmē pietiekami piepildītu dienu.

Un vēl, protams, paliek krustvārdu miklas. Izabella lejasstāvā pacēla no durvju paklāja avīzes un pārlaida skatienu virsrakstiem. "JAUNAS BAŽAS PAR MENCU KRĀJUMIEM", vēstīja

Scotsman pirmā lapa, un turpat bija ievietots fotoattēls ar dīki piesietām laivām PIterhedā: drūms nākotnes vēstījums Skotijai un dzīvesveidam, kas radījis iespaidīgu kultūru. Zvejnieki bija sacerējuši dziesmas, bet kādu kultūru pēc sevis atstās datorspeciālistu paaudze? Izabella pati atbildēja uz savu jautājumu: vairāk, nekā šobrīd var likties: e-pasta stāstiņu un datorattēlu kultūru atvasinātu un gaistošu, tomēr sava veida kultūru.

Viņa pievērsās krustvārdu mīklai un tūlīt saskatīja vairākus atminējumus. Ūdenskritums, 7 burti, tas ir skaidrs uzreiz: Niagara. Tik nodeldēts j autājums krustvārdu pasaulē Izabellu kaitināja, jo viņai patika jaunievedumi, kaut arī tie būtu vāji. Tālāk, lai derētu Pilions (7 burti) un Osa (3 burti), jāatrod rakstnieks (7 burti). Izabella kādu laiku domāja, tad atrada atrisinājumu, bet bridi vēlāk iestrēga pie sengrieķu dieva, kas apvienojumā ar citām skaņām veidoja viņai nepazīstamu vārdu spēli. Zevs, tātad atbildei jābūt zeigma… Vajadzēja meklēt Faulera "Mūsdienu angļu valodu", kas apstiprināja Izabellas aizdomas. Viņai patika Faulers (vārdu mednieks, kā viņa to dēvēja), jo viņa vārdnīcā paustie uzskati bija skaidri un norādīja vajadzīgo virzienu. Zeigmas, vēstīja Faulera skaidrojums, ir nevēlamas un nepareizas parādības atšķirībā no silepsēm, ar ko tās bieži mēdz jaukt. Hdējādi "Mis Bolo devās mājās vienās asarās un limuzīnā" ir silepse, kur viens vārds jāizprot divējādā gan tiešā, gan pārnestā nozīmē, turpretī "Lūk, Pāns ar ganāmpulka, Pomona ar augļu rotu" ir zeigma: pēc valodas likumiem teikumā būtu jāiestarpina vēl viens, pavisam citāds vārds, kura tur nav.

Līdz Greisas ierašanās laikam Izabella bija pabrokastojusi un izšķirojusi rīta pastu. Greisa ieradās ar nokavēšanos un ar taksometru: lūk, sileptiska ierašanās, Izabella nodomāja. Greisa mēdza stingri ievērot precizitāti un pārdzīvoja katru nokavētu minūti, tāpēc bija braukusi ar taksometru un jutās ļoti noraizējusies.

Modinātāja baterija! viņa paskaidroja, ienākdama virtuvē. Nekad neienāk prātā apmainīt, līdz izbeidzas visnepiemērotākajā brīdī!

Izabella jau bija uzvārījusi kafiju un ielēja Greisai tasīti, kamēr saimniecības vadītāja sakārtoja matus pie nelielā spoguļa, ko bija pakārusi blakus pieliekamās telpas durvīm.

-     Vakar vakarā es biju uz savu sapulci, Greisa sacīja, iedzerdama pirmo malku kafijas. Cilvēku bija vairāk nekā parasti. Un ļoti laba garu starpniece kāda sieviete no Invernesas, patiešām izcila. Tāda, kas saredz visdziļāko būtību. Gluži pārdabiski!

Katra mēneša pirmajā trešdienā Greisa apmeklēja spiritistu sanāksmes, kas notika netālu no Kvīnsferipleisas. Pāris reižu viņa bija aicinājusi Izabellu piebiedroties, taču Izabella, baidīdamās, ka varētu sākt smieties, bija atteikusies, un Greisa vairs necentās viņu pierunāt. Izabella neatzinīgi uzlūkoja medijus, kuru vairākums, pēc viņas domām, bija šarlatāni. Viņai šķita, ka daudzi no tiem, kas apmeklē šādas sanāksmes (tiesa, tas neattiecās uz Greisu), ir zaudējuši tuvu cilvēku un izmisīgi vēlas rast ar to saikni aizkapa pasaulē. Un tā dēvētie garu starpnieki jeb mediji nevis palīdz viņiem pārvarēt šo izmisumu, bet gluži otrādi vedina viņus domāt, ka ar mirušajiem tiešām iespējams sazināties. Izabellai šāda rīcība šķita cietsirdīga un savtīga.

-    Tā sieviete no Invernesas, Greisa turpināja, viņu sauc Annija Makalluma. Pietiek uz viņu paskatīties, lai redzētu, ka viņa ir medijs. Tipiska ķeltu āriene: tumši mati un gaiša, itin kā caurspīdīga āda. Un zaļas acis, lai! Uzreiz var pateikt, ka viņai ir spējas. To var redzēt!

-    Bet es biju domājusi, ka jebkurš var būt medijs, sacīja Izabella. Nav katrā ziņā jābūt izredzētam skotu kalnietim.

-     Ak jā, es zinu! attrauca Greisa. Reiz pie mums bija sieviete no Birmingemas. Pat no tādas vietas. Šī velte var tikt jebkuram.

Izabella apspieda smaidu. Un kas šai Annijai Makallumai bija sakāms?

Greisa paskatījās logā. Ir gandrīz vasara, viņa teica.

Izabella pārsteigta palūkojās uz saimniecības vadītāju. Vai tā viņa teica? Tas nu gan ir kaut kas īpašs! Nudien, vajadzīgas īpašas spējas, lai to konstatētu.

Greisa iesmējās. Ai nē! Es gluži vienkārši skatījos uz magnoliju. Ir gandrīz vasara, to teicu es. Bet viņa teica daudz ko citu.

-     Piemēram?

-     Nu, piemēram, uz sanāksmēm nāk viena sieviete, kuru sauc lēdija Stratmārtina, sacīja Greisa. Viņai tagad ir krietni virs septiņdesmit, un sanāksmes viņa ir apmeklējusi daudzus gadus, jau ilgi pirms manis. Redzi, viņa zaudēja viru, nu jau labi sen, viņš bija tiesnesis, un viņa ļoti vēlas sazināties ar viņu tur, tajā pusē.

Izabella neko neteica, un Greisa turpināja: Viņa dzīvo Enslipleisā, ziemeļu pusē, un zem viņas dzīvo kundze, kas ir Itālijas konsule. Viņas abas daudzkur iet kopā, bet lēdija Stratmārtina agrāk nekad nebija vedusi viņu līdzi uz mūsu sanāksmēm tas ir, līdz vakarvakaram. Tā nu viņa tur sēdēja publikas vidū, un pēkšņi Annija Makalluma pagriezās pret viņu un teica: "Es redzu Romu. Jā, es redzu Romu." Man pilnīgi aizsitās elpa. Tas bija vienreizēji! Un pēc tam viņa teica: "Jā, man šķiet, ka jums ir saites ar Romu."

Sekoja klusuma bridis, un Greisa gaidoši raudzījās Izabellā, kamēr Izabella pārsteigta lūkojās pretī. Beidzot Izabella ierunājās. Varbūt tas nemaz nav tik pārsteidzoši, viņa piesardzīgi teica. Ja tā sieviete ir Itālijas konsule, varētu gluži saprotami domāt, ka viņai ir saites ar Romu, vai ne?

Greisa papurināja galvu, nevis noliegdama domu, ka Itālijas konsuli mēdz būt saistīti ar Romu, bet ar tādu izteiksmi, it kā vajadzētu paskaidrot kaut ko ļoti vienkāršu, kas nez kāpēc nav saprasts. Bet viņa taču nezināja, ka tā sieviete ir Itālijas konsule! Kā gan cilvēks no Invernesas var zināt, ka viena no apmeklētājām ir Itālijas konsule? Kā gan lai viņa to zinātu?

-     Kas viņai bija mugurā? jautāja Izabella.

-      Balts tērps, Greisa atbildēja. Patiesībā balts palags, kas pārveidots tērpā.

-    Itālijas konsulei? Balts tērps?

-      Nē, Greisa atteica ar pirmītējo iecietības izteiksmi. Tādā ietērpā bieži ģērbjas mediji. Tas viņiem palīdz nodibināt kontaktu. Nē, Itālijas konsulei, ja pareizi atceros, bija ļoti eleganta kleita. Eleganta kleita un elegantas itāliešu kurpes.

-     Redzi nu! Izabella noteica.

-    Es nesaprotu, kāda tam nozīme, sacīja Greisa.

Ja Greisa būtu apveltīta ar nupat apcerētajām spējām, viņa būtu varējusi sacīt: "Gaidi telefona zvanu no vīrieša, kas dzīvo Greitkingstrītā!" jo tieši tas notika pulksten vienpadsmitos tajā pašā rītā. Tobrīd Izabella sēdēja savā kabinetā, nolēmusi atlikt Brantsfīldas pastaigu līdz pusdienlaikam, un cītīgi lasīja manuskriptu par atmiņas ētiku. Viņa to negribīgi nolika malā un devās paņemt klausuli. Izabella nebija gaidījusi, ka viņai zvanīs Pols Hogs, un nemaz nebija paredzējusi, ka tas viņu uzaicinās vakarā uz dzēriena glāzi, pasākums bez iepriekšējas gatavošanās, viņš paskaidroja, acumirklīga ideja.

-     Mintija ļoti vēlas, lai jūs atnāktu! viņš teica. Jūs abi ar draugu, to jauno cilvēku. Viņa ļoti cer, ka jūs varēsiet.

Izabella centās domāt ātri. Mintija viņu vairs neinteresēja, viņa bija nolēmusi izmest no domām visu šo iekšējās informācijas izmantošanu un Marka nāvi, tāpēc nesaprata, vai vajadzētu pieņemt uzaicinājumu, kas acīmredzami atjaunotu saikni ar tiem pašiem cilvēkiem, no kuriem viņa bija nolēmusi norobežoties. Un tomēr iespēja aplūkot Mintiju tuvplānā, kā cilvēks mēdz aplūkot savdabīgu eksemplāru, šķita ļoti vilinoša. Izabella nešaubījās, ka Mintija ir briesmīga sieviete, bet arī briesmīgajam dažkārt piemīt savdabīga pievilcība kā varbūtēji nāvējošai čūskai. Cilvēkiem patīk to apskatīt, ielūkoties tās acīs. Tā nu Izabella pieņēma uzaicinājumu, piebilzdama, ka nezinot, vai Džeimijs šovakar būs brīvs, taču solīdamās dot viņam ziņu. Pols Hogs izklausījās apmierināts, un viņi vienojās par laiku. Pie viņiem būšot vēl tikai pāris cilvēku, un pasākums beigšoties pietiekami agri, lai Izabella pagūtu aiziet uz muzeju un noklausīties profesora Batlera lekciju.

Izabella atgriezās pie iesāktā raksta par atmiņas ētiku un atmeta domu par gājienu uz Brantsfīldu. Raksta autors apcerēja jautājumu par to, kādā mērā personīgas, ar citiem cilvēkiem saistītas informācijas aizmiršana liecina par nosodāmu necenšanos nodot šo informāciju atmiņai. "Mūsu pienākums ir vismaz censties atcerēties to, kas ir svarīgs citiem," viņš rakstīja. "Ja mums ir draudzības vai atkarības attiecības ar kādu, tad jāpapūlas kaut vai tik daudz, lai atcerētos viens otra vārdu. Var notikt tā, ka mēs to neatceramies, un iemesls tam var būt neatkarīgs no mūsu gribas kāda vājā vieta vai traucējums, par ko nevar pārmest, bet, ja paši visupirmām kārtām neesam pūlējušies to iesēdināt atmiņā, tad neesam devuši otram to, kas tam pienākas: neesam no savas puses atzinuši svarīgu otra cilvēka identitātes daļu." Jā, protams, tā ir taisnība: mūsu vārdi ir svarīgi, tie izsaka mūsu būtību. Mēs sargājam savu vārdu un jūtamies aizskarti par tā nepareizu lietojumu: Robertam var nepatikt, ka viņu sauc par Robi, un Mārgareta ne vienmēr gribēs, lai viņu sauc par Mārdžu. Pārkāpt šo personīgo vēlmju robežu, sagādājot cilvēkiem nepatīkamas izjūtas, nozīmē nodarīt tiem īpaši personīgu pārestību, tas nozīmē vienpusēji mainīt viņu patieso būtību.

Izabella apturēja aizrautīgo domu gaitu un uzdeva sev jautājumu: kā sauc autoru, kura rakstu es pašlaik lasu? Viņa aptvēra, ka to nezina un, izņemdama manuskriptu no aploksnes, nav pūlējusies to iegaumēt. Vai viņa ir pametusi novārtā pienākumu pret autoru? Vai autors būtu gaidījis, lai viņa, lasot šo darbu, patur prātā viņa vārdu? Droši vien.

Kādu brīdi kavējusies šajās pārdomās, Izabella piecēlās. Viņa nespēja koncentrēties, un šis autors noteikti bija pelnījis nedalītu uzmanību. Taču viņa tikmēr domāja par gaidāmo vakaru: par tikšanos pie Pola Hoga, ko noteikti sarīkojusi Mintija Okterlonija. Mintija ir iztrūcināta, vismaz tik daudz šķita skaidrs, taču Izabellai nepavisam nebija skaidrs, kā rīkoties tālāk. Viņai instinktīvi gribējās tverties pie nesenā lēmuma un šajos notikumos vairs neiesaistīties. Man tas viss jāaizmirst, viņa sev teica, jāaizmirst tīši un apzināti (ja kaut kas tāds vispār iespējams). Rīcība, kas apliecina morālu briedumu, rīcība, kas nosaka morālās robežas pienākumam pret citiem… bet interesanti, kas Mintijai Okterlonijai šovakar būs mugurā? Izabella iesmējās pati par sevi. Es esmu filozofē, viņa nodomāja, taču es esmu arī sieviete, un sievietēm, kā vīrieši labi zina, ir interese par to, kā ģērbjas citas sievietes. Un sievietēm par to nebūt nav jākaunas, gluži otrādi tieši vīriešiem mēdz būt aprobežotas redzes spējas un viņi palaikam nesaredz putnu krāšņo spalvojumu vai mākoņu apveidus debesis… vai lapsas rūsgano sārtumu uz sienas fona, kad zvērēns zogas garām Izabellas logam. Māsa Lapsa!

23

Izabella tikās ar Džeimiju Greitkingstrītas galā, iepriekš noskatījusies, kā viņš iet augšup pa piekalni pāri Houstrītas slidenajiem bruģakmeņiem.

-    Es ļoti priecājos, ka tu varēji atnākt, viņa teica. Neesmu pārliecināta, vai man gribētos tikties ar šiem cilvēkiem vienai pašai.

Džeimijs sarauca pieri. Kaut kas līdzīgs gājienam lauvas midzenī, vai?

-     Lauvenes, Izabella izlaboja. Jā, kaut kas uz to pusi. Bet, redzi, es nedomāju, ka mēs kaut ko tajā lietā vēl mēģināsim pētīt. Esmu nolēmusi, ka tur vairs neiedziļināšos.

Džeimijs izskatījās pārsteigts. Tu to met pie malas?

-    Jā, Izabella atbildēja. Vakar vakarā man bija gara saruna ar cilvēku, ko sauc Džonijs Sandersons. Viņš ar tiem cilvēkiem ir strādājis kopā un labi viņus pazīst. Viņš domā, ka mēs neko nevarēsim pierādīt, turklāt pilnīgi noraidīja domu, ka Mintijai Okterlonijai varētu būt kāds sakars ar Marka nāvi. Varētu teikt, uzlēja auksta ūdens šalti. Es pēc tam daudz un ilgi par to domāju. Šķiet, ka viņš mani savā ziņā veda pie prāta.

-     Tu man nemitīgi sagādā jaunus pārsteigumus, sacīja Džeimijs. Tomēr jāatzīstas, ka jūtos visai atvieglots. Man nekad nav īsti paticis, ka tu iesaisties citu cilvēku darīšanās. Izskatās, ka tu pamazām pieņemies prātā.

Izabella paplikšķināja viņam pa roku. Es varētu tevi pārsteigt vēl vairāk, viņa teica. Tomēr, lai nu kā, es pieņēmu šīvakara uzaicinājumu kaut kāda gluži hipnotiska valdzinājuma dēļ. Tā sieviete, es spriežu, ir itin līdzīga čūskai. Un man gribas vēlreiz redzēt viņu tuvumā.

Džeimijs saviebās. Viņa liek man justies neveikli. Tu viņu nosauci par sociopāti. Un man jāuzmanās, lai viņa mani neizgrūž ārā pa logu.

-     Tu taču labi zini, ka patīc viņai, Izabella nevērīgi atmeta.

-     Es nemaz negribu to zināt! Un nesaprotu, no kurienes tev radusies tāda doma.

-    Visa gudrība ir tā, ka vajag vērot cilvēkus, Izabella teica. Tobrīd abi bija sasnieguši parādes durvis, un viņa pastiepa roku pie zvana pogas, kam blakus bija rakstīts "HOGS". Cilvēki sevi nodod katru mīļu brīdi. Pavēro viņu acis! Tās pasaka pilnīgi visu, ko vēlies zināt. Kamēr viņi kāpa augšup pa kāpnēm, Džeimijs klusēja un šķita joprojām iegrimis domās arī tad, kad Pols Hogs atvēra durvis. Izabella jutās neziņā, vai vajadzēja Džeimijam sacīt to, ko viņa bija teikusi: pretēji vispārpieņemtajam un visgudrajām uzskatam, vīriešiem nepatīk dzirdēt, ka sievietes uzskata viņus par pievilcīgiem, ja vien viņi nav gatavi atbildēt uz šīm jūtām. Un, ja tā nav, tas viņiem ir tīrais aizkaitinājums apgrūtinoša ziņa, kas vīriešiem liek justies neveikli. Tieši tāpēc vīrieši bēg no sievietēm, kuras tiecas pēc viņiem, un ari Džeimijs, uzzinājis Mintijas attieksmi, tagad slieksies no viņas vairīties; protams, tas nenozīmē, ka Izabellu īpaši skumdinātu viņa noraidošā attieksme pret Mintiju. Cik tas būtu briesmīgi, Izabella pēkšņi iedomājās, ja Mintija ierautu Džeimiju savos slazdos un pievienotu viņa vārdu savu uzvaru sarakstam… nudien, atbaidoša doma, ko viņa nespēja paciest. Un kāpēc? Tāpēc, ka man gribas viņu pasargāt, Izabella atzina, un es negribu pieļaut, ka viņš piederētu citai! Bet Ketai? Vai es patiešām vēlos, lai viņš atgrieztos pie Ketas, vai varbūt kavējos pie šis domas tikai tāpēc, ka labi zinu: tas nekad nenotiks?

Ilgāk to apcerēt nebija laika. Pols Hogs viņus sirsnīgi apsveica un ieveda atpūtas istabā tajā pašā, kuru rotāja nepareizi dēvētais Krosbijs un iespaidīgais Peplo. Istabā gaidīja divi citi viesi, un Izabella iepazīstoties aptvēra, ka ir satikusi šos cilvēkus jau agrāk. Vīrietis bija jurists, advokāts, kas tiecās pēc politiskas karjeras, un sieviete tematiskas slejas autore kādā laikrakstā. Izabella laiku pa laikam lasīja šo nodaļu, taču viņai tā šķita garlaicīga. Viņu neinteresēja žurnālistu dzīves pasaulīgās detaļas, kas šķita ieņemam galveno vietu šīs sievietes rakstos, un Izabella nodomāja: nez vai arī sarunām būs tāda pati ievirze? Viņa paskatījās uz sievieti, un tā viņai uzmundrinoši pasmaidīja; Izabella tūdaļ jutās pieļāvīgāka un nodomāja, ka jācenšas būt pretimnākošai. Arī advokāts pasmaidīja un draudzīgi sarokojās ar Džeimiju. Žurnāliste palūkojās uz Džeimiju un vēlreiz pameta ašu skatienu uz Izabellu, kas ievēroja šo ātro acu kustību un tūlīt saprata: šī sieviete domā, ka viņa un Džeimijs ir pāris tādā nozīmē, un tagad vēlreiz pārskata savu iespaidu par Izabellu. Tā tas patiešām bija, jo nākamajā bridi sievietes skatiens noslīdēja zemāk, vērtējot Izabellas augumu, un vēl tik uzkrītoši, nodomāja Izabella, tomēr doma, ka viņai tiek piedēvēts gados daudz jaunāks draugs, turklāt tik izskatīgs kā Džeimijs, sagādāja dīvainu gandarījumu. Otra sieviete tūlīt noteikti jutīs skaudību, jo viņas vīrietis, līdz vēlai naktij strādādams Advokātu bibliotēkā, bez šaubām, ir paguris un ne visai interesants, turklāt mūžam runā par politiku, kā politiķiem parasts. Tātad žurnāliste domā: ir nu gan šai Izabellai seksīgs jauns vīrietis, paskat, cik glīts, un, patiesību sakot un pavisam godīgi runājot, taisni tādu es gribētu sev… Bet tad Izabella nodomāja: vai ir pareizi ļaut citiem maldīties attiecībā uz būtiski svarīgām lietām vai tomēr vajadzētu ļaut pārpratumam noskaidroties? Bija brīži, kad "Praktiskās Ētikas Apskata" redaktores stāvoklis kļuva nomācošs: visai grūti šķita atrauties no darbā ierastā domāšanas veida, grūti aizmirst, kā būtu teicis profesors… profesors… kāds bija viņa vārds?

Tad istabā cēli ienāca Mintija. Viņa bija darbojusies virtuvē un nesa sudraba paplāti ar uzkodu maizītēm. Nolikusi paplāti uz galda, viņa piegāja pie advokāta un noskūpstīja to uz abiem vaigiem. Rob, kopš mēs pēdējo reizi tikāmies, es par tevi esmu balsojusi divas reizes! Divas! Pēc tam viņa piegāja pie žurnālistes. Kērstij, cik jauki, ka tu biji ar mieru atnākt pēc tik vēla uzaicinājuma! Un tad pie Izabellas. Izabella! Tas bija viss, taču stariņi viņas acīs mazliet mainījās tik tikko jaušami, tomēr pamanāmi. Un tas ir Džeimijs, vai ne? Tagad ķermeņa valoda mainījās; sasveicinādamās viņa piegāja Džeimijam tuvāk, un Izabella ar gandarījumu ievēroja, ka Džeimijs mazliet atvirzās gluži kā magnēts, kad tam tuvina cita magnēta pretējo galu.

Pols tikmēr istabas otrā malā pildīja dzēriena glāzes un, to izdarījis, pievienojās pārējiem. Paņēmuši glāzes, visi pievērsās cits citam. Saruna raisījās viegli pārsteidzoši viegli, Izabella nodomāja. Pols apvaicājās Robam par kārtējo politisko kampaņu, un Robs atbildēdams pastāstīja uzjautrinošas epizodes no vēlēšanu apgabalu cīņām. Galvenie varoņi bija labi pazīstami: egocentrisks dižvīrs un bēdīgi slavens brunču mednieks sagājuši matos par maznozīmīgu amata vietu. Tad Mintija pieminēja cita politiķa vārdu, Robs nicīgi nosēcās, un Kērstija viszinīgi pašūpoja galvu. Džeimijs neteica neko: viņš politiķus nepazina.

Mazliet vēlāk, kad Džeimijs sarunājās ar Kērstiju šķiet, par kādu atgadījumu Skotijas operas orķestri, Izabella attapās stāvam blakus Mintijai; namamāte draudzīgi satvēra viņas elkoni un aizveda pie kamīna. Izabella ievēroja, ka uz kamīna malas stāv vēl vairāk ielūgumu nekā iepriekšējā reizē, taču pa gabalu bija iespējams izburtot tikai vienu, kas rakstīts lieliem iespiedburtiem, droši vien tieši tādēļ, lai viesiem to būtu vieglāk izlasīt.

-    Es ļoti priecājos, ka jūs varējāt atnākt, Mintija klusinātā balsī teica. Izabella nojauta, ka šī saruna citiem nav jādzird, tāpēc atbildēja tikpat pieklusināti.

-     Man šķita, ka jūs vēlaties runāt ar mani.

Mintijas skatiens mazliet novērsās. Tāda doma man tiešām bija, viņa teica. Cik man zināms, jūs interesējaties par Makdauela firmu. Jūs esot pat runājusi ar Džoniju Sandersonu.

To Izabella nebija gaidījusi. Vai kāds jau paspējis paziņot Mintijai, ka viņa turējusies divatā ar Džoniju viskija degustācijas laikā?

-    Jā, es runāju ar viņu. Mēs esam mazliet pazīstami.

-     Un viņš ir runājis ar Makdauela firmas cilvēkiem. Viņš agrāk pats strādāja šajā firmā.

Izabella pamāja ar galvu. Jā, es zinu.

Mintija iedzēra malku vīna. Vai drīkstu vaicāt, kāpēc jums ir tāda interese par šo firmu? Vispirms jūs par to jautājāt Polam, pēc tam uzsākāt sarunas ar Džoniju Sandersonu un tā tālāk, tāpēc man radās jautājums, kāpēc tas jūs pēkšņi tā interesē. Jūs taču nestrādājat finanšu jomā, vai ne? Kā tad izskaidrojama šī jūsu interese par mūsu darbu?

-    Par jūsu darbu? Es nezināju, ka arī jūs strādājat Makdauela firmā.

Mintija atsedza zobus iecietīgā smaidā. Pola darbs ir cieši saistīts ar manējo. Es taču esmu viņa līgava.

Izabella bridi kavējās domās. Džeimijs, stāvēdams otrā istabas malā, lūkojās uz viņu, un abi pārmija skatienus. Viņa īsti nesaprata, kā rīkoties. Savu neseno interesi noliegt nebūtu jēgas, tāpēc laikam gudrāk būtu teikt patiesību.

-    Man bija šāda interese, Izabella iesāka, bija, bet tagad vairs nav. Viņa bridi klusēja. Mintija uzmanīgi klausījās, vērodama viņu. Es vairs neesmu ar to saistīta. Bet nesen biju. Redziet, es pirms neilga laika redzēju no balkona nokrītam zālē kādu jaunu vīrieti, kas nositās. Es biju pēdējā, ko viņš šajā pasaulē redzēja, tāpēc jutu, ka man jāmēģina noskaidrot notikušo. Kā jūs zināt, šis cilvēks strādāja Makdauela firmā. Viņš zināja, ka tur notiek kaut kas nevēlams. Man radās jautājums, vai te nav kāda saistība. Tas ir viss.

Izabella vēroja, kādu iespaidu teiktais atstāj uz Mintiju. Ja viņa ir slepkava, tad to var uzskatīt gandrīz vai par tiešu apvainojumu. Taču Mintija nenobālēja, viņa izturējās pavisam mierīgi, bez jebkādām satricinājuma vai panikas pazīmēm, un, kad viņa ierunājās, balss skanēja pavisam rāmi: Tātad jūs domājāt, ka no tā jaunā cilvēka vajadzēja tikt vaļā? Vai tā jūs domājāt?

Izabella pamāja ar galvu. Es uzskatīju, ka tāda iespēja nav izslēgta un tā jāpapēta. Bet tagad es to esmu izdarījusi un zinu, ka nekādu pierādījumu par nepieļaujamiem darījumiem firmā nav.

-     Un, ja drīkstu jautāt, kurš to būtu varējis izdarīt?

Izabella juta, ka sirds sāk dauzīties straujāk. Viņai gribējās

sacīt: "Jūs!" Tas būtu pavisam vienkārši un nozīmētu saldu gandarījuma bridi, tomēr viņa teica: Acīmredzot kāds, kurš baidījās no atmaskošanas.

Mintija nolika glāzi un, pacēlusi plaukstu pie deniņiem, viegli tos pamasēja, it kā rosinādama domas. Jums acīmredzot ir bagāta iztēle. Es ļoti šaubos, vai kaut kas tāds varēja notikt, viņa teica. Lai nu kā, diez vai jums vajadzētu klausīties uz to, ko stāsta Džonijs Sandersons. Jūs taču zināt, ka viņu palūdza aiziet no Makdauela firmas?

-     Es zinu, ka viņš aizgāja no turienes. Bet nezinu, kādos apstākļos.

Tagad Mintija atdzīvojās. Nu tad varbūt jums vajadzēja to pajautāt. Viņš nespēja sadarboties ar firmas cilvēkiem, jo neprata pielāgoties jaunajiem apstākļiem. Dzīve bija mainījusies. Taču tas nebija vienīgais iemesls galvenais bija tas, ka uz viņu krita aizdomas par insaideru darījumiem. Ja gadījumā nezināt, ko tas nozīmē, viņš izmantoja konfidenciālu informāciju tirgus spekulācijām. Kā viņš, pēc jūsu domām, šodien var tik labi dzīvot?

Izabella neatbildēja: viņai nebija ne jausmas, kā dzīvo Džonijs Sandersons.

-    Viņam pieder īpašums Pērtšīrā, Mintija turpināja, un liela māja Heriotrovā. Un tad vēl savrupmāja Portugālē, un tā tālāk. Lieli īpašumi visās malās.

-    Bet nekad nevar zināt, no kurienes cilvēkiem ir nauda, Izabella teica. Kaut vai mantojums. Visi līdzekļi var būt mantoti.

-     Džonija Sandersona tēvs bija dzērājs. Viņa uzņēmums divas reizes nonāca gandrīz līdz tiesai. Neizklausās nekāds labais apgādātājs.

Mintija atkal pacēla glāzi. Neticiet nekam, ko viņš jums stāsta! viņa teica. Džonijs neieredz Makdauela firmu un visu, kas ar to saistīts. Uzklausiet manu padomu un turieties no viņa tālāk!

Skatienā, ko Mintija tagad veltīja Izabellai, jautās nepārprotams brīdinājums, un Izabella gluži labi saprata, ka tas ir brīdinājums turēties pa gabalu no Džonija. Pēc tam Mintija aizgāja no Izabellas un nostājās blakus Polam. Izabella brīdi palika stāvam turpat un lūkojās gleznā līdzās kamīnam. Laiks beigt šo pasākumu, viņa nodomāja, jo namamāte ir skaidri likusi saprast, ka laipnā uzņemšana ir galā. Turklāt viņai būtu laiks doties augšup pa piekalni uz muzeju, lai noklausītos lekciju par Beketu.

24

Muzeja lekcijai bija daudz apmeklētāju, un profesors Batlers bija labā formā. Izabellai par lielu atvieglojumu, Bekets izturēja profesora jauno izvērtējumu, un vēlāk, vakara pieņemšanas laikā, viņai radās iespēja parunāt ar vairākiem draugiem, kas arī bija apmeklējuši lekciju. Abi šie apstākļi Beketa izdzīvošana un tikšanās ar veciem draugiem palīdzēja uzlabot garastāvokli. Saruna ar Mintiju bija atstājusi ļoti nepatīkamas atskaņas, kaut gan Izabella gluži labi saprata, ka varēja būt ari sliktāk. Viņa nebija paredzējusi, ka Mintija metīsies uzbrukumā Džonijam Sandersonam, bet viņa nebija arī paredzējusi, ka šī sieviete zinās par viņas un Džonija tikšanos. Varbūt par to nevajadzētu brīnīties: Edinburgā ir grūti jebko izdarīt tā, lai tas nekļūtu zināms daudziem citiem, un piemērs ir kaut vai Mintijas dēka ar Ianu Kameronu. Droši vien arī Mintija nebija iedomājusies, ka citi to varētu zināt.

Izabella prātoja, kādus secinājumus Mintija pēc šīs tikšanās varētu izdarīt. Jādomā, viņa ir pārliecinājusies, ka Izabella viņai vairs nav bīstama: Izabella bija pavisam skaidri pateikusi, ka Makdauela firmas darījumi viņu vairs neinteresē. Un pat tad, ja Mintija būtu saistīta ar Marka Freizera nāvi, tiesa, pēc viņas reakcijas uz Izabellas izteikumiem tagad šķita pavisam skaidrs, ka tā tas nav, viņai vajadzētu secināt, ka Izabella par šo notikumu neko tuvāk nav uzzinājusi. Tāpēc Izabella šaubījās, vai jebkad vairs saņems kādu ziņu no Mintijas Okterlonijas vai no neveiksmīgā Pola Hoga. Dīvainā kārtā viņai šo cilvēku mazliet pat pietrūks tie ir savdabīga saikne ar citādu pasauli.

Izabella palika pieņemšanas svinībās gandrīz līdz beigām. Viņa pārmija dažus vārdus ari ar pašu profesoru Batleru. Mana mīļā, es ļoti priecājos, ka jums sagādāja prieku tas, ko varēju pastāstīt. Nešaubos, ka kādreiz par šo tematu pateikšu vairāk, taču jums es to neuztiepšu. Nē, to es nedarīšu. Izabellai patika viņa izsmalcinātās manieres; mūsdienu akadēmiskajās aprindās tādas bija vērojamas arvien retāk, jo šauru nozaru speciālisti, kam trūka plašāka kultūras pamata, bez ceremonijām bija aizlauzušies garām tiem, kam pieklājīga uzvedība ir neatņemama daļa. Cik daudz ir tādu akadēmisko filozofu, Izabella skumji nodomāja. Viņi spēj runāt tikai paši ar sevi, jo plašāku sarunu prasme un pieklājība viņiem ir sveša, turklāt viņu pieredze attiecībā uz pārējo pasauli ir ļoti ierobežota. Protams, visi nav tādi. Izabellai bija domās izauklēts izņēmumu saraksts, taču šķita, ka tas pakāpeniski kļūst arvien īsāks.

Kad viņa pa Čemberstrītu aizgāja līdz autobusa pieturai pie Džordža Ceturtā tilta un nostājās nelielās rindas galā, pulkstenis bija mazliet pāri desmitiem. Garām brauca taksometri ar iedegtām dzeltenām signālugunīm, gatavi uzņemt pasažierus, taču viņa bija nolēmusi braukt ar autobusu. No autobusa viņa izkāps Brantsfīldā, pavisam netālu no Ketas veikaliņa, un ar patiku izbaudīs desmit minūšu pastaigu pa Mērčistonas pusloku un tālāk pa savu ielu.

Pienāca autobuss, un pieturas nojumē piestiprinātais braukšanas saraksts liecināja, ka tas ieradies precīzi laikā; vajadzēs pateikt to Greisai… bet labāk varbūt ne, jo tas var izraisīt ilgstošu vārdu straumi ar pārmetumiem sabiedriskā transporta iestādēm. Kas nekait ievērot sarakstu vēlu vakarā, kad braucēju gandrīz vairs nav! Cilvēkam vajag, lai autobusi brauktu pēc saraksta dienas laikā, kad tie patiešām ir vajadzīgi! Izabella iekāpa autobusā, nopirka biļeti un apsēdās aizmugurē. Braucēju tiešām bija maz mētelī ietinies vīrietis, nokāris galvu uz krūtīm, apskāvies pārītis, kam apkārtējā pasaule neeksistēja, un kāds pusaudzis ar melnu, Zorro stilā apmestu šalli. Pasmaidīdama pie sevis, Izabella nodomāja: garīgā stāvokļa mikrokosms. Vientulība un izmisums; mīlestība un tās egocentrisms; un sešpadsmit gadu vecums, kas pats par sevi ir īpašs stāvoklis.

Pusaudzis izkāpa no autobusa turpat, kur Izabella, bet devās pretējā virzienā. Izabella pārgāja pāri ielai un devās Mērčistonas pusloka virzienā, paiedama garām īstkāslroudai un Vestkāslroudai. Palaikam garām aiztraucās kāda automašīna, aizbrauca velosipēdists ar sarkani zibošu spuldzīti aizmugurē, bet lielākoties viņa bija viena.

Izabella sasniedza vietu, kur viņas iela klusa, zaļa aleja nogriezās pa labi. Garām paskrēja kaķis un uzlēca uz dārza sienas, tad pazuda no skatiena; mājā uz stūra pazibēja gaisma, un pēc tam atskanēja aizcirstu durvju troksnis. Izabella gāja pa ietvi pazīstamajā virzienā, pagāja garām lielajiem vārtiem ielas stūrī un rūpīgi koptajam kaimiņu dārzam. Un tad, nonākusi zem lielajiem koku zariem, kas liecās pār sētu no pašas dārza, Izabella apstājās. Apmēram piecdesmit jardus tālāk ielas malā bija novietotas divas automašīnas. Vienu viņa pazina: tā piederēja kaimiņu ģimenes dēlam; otra spīdīgs jaguārs bija atstāta ar iedegtiem lukturiem. Izabella devās tālāk, ieskatījās automašīnā, ievēroja, ka tā ir aizslēgta, un pēc tam pārlaida skatienu mājai, kuras priekšā tā bija novietota. Māja bija tumša, tātad automobiļa īpašnieks nevarēja būt ieradies tur viesos. Neko darīt, tātad nebija iespējas viņam atgādināt par aizmirstajiem lukturiem. Pāris stundu akumulators vēl darbosies, taču pēc tam braucējam vajadzēs meklēt palīdzību, lai iedarbinātu motoru.

Izabella gāja tālāk, tuvodamās savai mājai. Ārpus vārtiem viņa apstājās, pati nezinādama, kāpēc. Ieskatīdamās ēnā zem koka, viņa pamanīja kustību. Tas bija kaimiņu svītrainais kaķis, kam patika lodāt zem kokiem. Viņai gribējās brīdināt to no Māsas Lapsas, kas varētu uzklupt kaķim, ja justos izsalkusi, taču viņa neatrada piemērotus vārdus, tāpēc iztika ar brīdinājumu domās.

Izabella atvēra vārtus un devās pa taku uz parādes durvīm, kas slēpās ēnā, no ielas tās norobežoja baltegle un neliels bērzu puduris piebraucamā ceļa sākumā. Un tajā brīdī viņu pārņēma piepešas bailes neizskaidrojamas, iracionālas, bet spējas un saltas bailes. Vai viņa šovakar bija sarunājusies ar sievieti, kas ar vēsu aprēķinu spētu izplānot atbrīvošanos no vēl viena cilvēka? Un vai šī sieviete bija paudusi brīdinājumu?

Izvilkusi no kabatas atslēgu, Izabella dzīrās to iebīdīt slēdzenē, bet tad nolēma vispirms izmēģināt durvis, tās viegli piespiežot. Durvis nesakustējās, tātad tās bija aizslēgtas. Ielikusi atslēgu slēdzenē, viņa to pagrieza un dzirdēja, ka mēlīte noklakšķ. Tad, uzmanīgi atvērusi durvis, viņa iegāja priekšnamā un sāka taustīties pēc gaismas slēdža.

Izabellas mājā bija ierīkota signalizācija, bet viņa bija kļuvusi nepiesardzīga un mēdza to ieslēgt tikai tad, ja devās projām uz visu nakti. Ja signalizācija būtu ieslēgta, viņa šai brīdī justos drošāka, taču tagad nebija pārliecināta, vai kāds viņas prombūtnes laikā nav iegājis mājā. Bet skaidrs, ka neviens tur nav gājis, kas tā par smieklīgu iedomu! Tas vien, ka viņai bijusi vaļsirdīga saruna ar Mintiju Okterloniju, taču nenozīmē, ka Mintija viņu novēro! Izabella apzināti centās atbīdīt šo domu malā, kā vēlams rīkoties jebkuru baiļu gadījumā. Dzīvojot vienai, ir svarīgi nejust bailes, jo katrs troksnītis, kas mājā dzirdams nakts laikā, katrs kraksts vai iečīkstēšanās, kas Viktorijas laika mājā nav nekas neparasts, var dot šķietamu iemeslu panikai. Un tomēr Izabella juta bailes un nespēja tās apslāpēt. Šīs bailes lika viņai doties uz virtuvi un ieslēgt visas gaismas, tad apstaigāt visas pirmā stāva istabas un arī tajās iedegt elektrību. Protams, tur nekā neparasta nebija, un pirms došanās uz augšstāvu viņa jau jutās gatava visas spuldzes izslēgt. Bet tad, ieejot kabinetā, lai pārbaudītu automātisko atbildētāju, Izabella ieraudzīja pretī zibam sarkanu gaismiņu, tātad atbildētājā atstātas ziņas. Brīdi vilcinājusies, viņa nolēma tās noklausīties. Zvanījis un ziņu atstājis bija tikai viens cilvēks.

"Izabella, šeit runā Mintija Okterlonija. Vai mēs varētu satikties un aprunāties vēlreiz? Ļoti ceru, ka nebiju pret jums šovakar pārāk nelaipna. Atstāšu jums savu telefona numuru. Piezvaniet, un mēs vienosimies, kad kopā padzert kafiju vai paēst pusdienas. Paldies!"

Izabella jutās pārsteigta, tomēr šī ziņa viņu nomierināja, un, pierakstījusi telefona numuru, viņa iebāza lapiņu kabatā. Tad viņa izgāja no kabineta un izslēdza gaismu. Bailes bija pārgājušas, atstājot tikai tādu kā neomulības sajūtu, turklāt arī neziņu par to, kāpēc Mintija vēlreiz vēlas ar viņu tikties.

Izabella iegāja guļamistabā, kas atradās mājas priekšējā daļā. Tā bija liela telpa ar neparasti plašu izvirzīta loga nišu, kam vienā malā bija novietots sēdeklis. Aizkarus viņa bija atstājusi aizvilktus, un istaba bija pilnīgi tumša. Izabella iededza gultas lampiņu nelielu spuldzīti lasīšanai, kas meta mazu gaismas apli lielajā, krēslainajā telpā. Griestu apgaismojumu viņa neieslēdza, nolēmusi pirms gulētiešanas atlaisties un minūtes piecpadsmit kaut ko palasīt. Domas joprojām aktīvi darbojās, un miegam šķita par agru.

Nometusi kurpes, Izabella paņēma no naktsgaldiņa grāmatu un atlaidās gultā. Viņa lasīja Ekvadoras ceļojuma aprakstu, uzjautrinošu stāstu ar dažādiem pārpratumiem un bīstamām situācijām. Lasāmais bija interesants, taču domas nemitīgi atgriezās pie sarunas ar Džoniju Sandersonu. Viņš bija izturējies ļoti pretimnākoši un izpalīdzīgi, turklāt teicis, ka Izabella varot zvanīt viņam jebkurā laikā. Jebkurā laikā pirms pusnakts. Skaidrs, ka Mintija, pamezdama domu, ka iekšējās informācijas izmantotājs ir Džonijs, vēlējās atturēt Izabellu no jebkādas turpmākas ziņu vākšanas. Tas šķita nepieļaujams apvainojums, un Džonijam viņa par to nestāstīs. Bet varbūt tomēr derētu pastāstīt? Ja Džonijs to zinātu, vai viņa attieksme pret nesenajiem notikumiem mainītos? Pilnīgi iespējams, ka viņš uz tiem raudzītos citādi, ja zinātu, ka Mintija aktīvi cenšas ietekmēt Izabellu. Jāpiezvana Džonijam tūlīt pat un jāizrunājas, citādi viņa, cīnīdamās ar šīm domām, tikpat nespēs aizmigt.

Izabella pasniedzās un paņēma no naktsgaldiņa telefonu. No piezīmju grāmatiņas rēgojās Džonija iedotās kartītes stūris. Izņēmusi kartīti, viņa pārlaida tai skatienu lampiņas blāvajā gaismā. Tad viņa pacēla klausuli un sastādīja numuru.

Kādu brīdi valdīja klusums. Un tad viņa skaidri dzirdēja spalgu mobilā zvanu, kas atskanēja kaut kur netālu ārpus guļamistabas.

25

Izabella kā paralizēta gulēja gultā, sažņaugusi rokā telefona klausuli. Tā kā lielā istaba bija pustumša un to apgaismoja tikai mazā gultas lampiņa, no apģērba skapjiem, aizkariem un attālā tualetes galdiņa krita melnas ēnas. Līdzko viņa atguva kustības spējas, būtu vajadzējis lēcienā mesties pie griestu gaismas slēdža, tomēr viņas reakcija bija citāda. Pa pusei nokūleņodama, pa pusei nolēkdama no gultas, telefonam skaļi nokrītot uz grīdas, Izabella ar pāris soļiem sasniedza guļamistabas durvis. Tad, turēdamās pie masīvās koka margas, lai saglabātu līdzsvaru, viņa metās lejā pa kāpnēm. Viņa viegli būtu varējusi nokrist, taču tas nenotika, un, par laimi, viņa nepaslīdēja, arī skriedama cauri priekštelpai. Sagrābusi rokturi, viņa ar visu sparu atrāva durvis, kas šķīra priekštelpu no mazā priekšnama, un no spēcīgā satricinājuma saplīsa vitrāžas panelis. Vienlaikus ar plīstošā stikla troksni Izabellai neviļus izlauzās kliedziens, un viņas elkoni satvēra sveša roka.

-     Izabella?

Viņa apsviedās apkārt. Virtuvē bija iedegta gaisma, kas daļēji apspīdēja gaiteni, un puskrēslā Izabella redzēja, ka blakus stāv Džonijs Sandersons.

-     Izabella! Vai es jūs izbiedēju? Šausmīgi atvainojos!

Izabella raudzījās viņā ieplestām acīm. Džonija plauksta

cieši, gandrīz sāpīgi turēja viņas elkoni.

-     Ko jūs te darāt? Viņas balss izklausījās čerkstoša, un viņa neapzināti nokremšļojās.

-     Nomierinieties! Džonijs teica. Man tiešām žēl, ka es jūs sabiedēju. Atnācu jūs apciemot un atklāju, ka durvis ir vaļā. Tā kā māja bija tumša, jutos diezgan samulsis. Nolēmu ienākt un pārbaudīt, vai viss ir kārtībā. Pēc tam izgāju dārzā, lai izstaigātu arī to. Domāju, varbūt te ielauzies kāds nelūgts viesis.

Izabella saspringti domāja. Iespējams, ka Džonijs runā patiesību. Ja cilvēks ierauga atvērtas mājas durvis un nemana nekādu saimnieka klātbūtni, varbūt tiešām rodas saprotama vēlēšanās apskatīt apkārtni un pārliecināties, vai viss kārtībā. Bet kāpēc augšstāvā zvanīja viņa mobilais telefons?

-Jūsu telefons! Izabella teica, sniegdamās pēc elektrības slēdža, lai iedegtu gaismu. Es jums zvanīju, un tas atskanēja tur, augšā!

Džonijs savādi paskatījās uz viņu. Bet telefons taču ir man kabatā! viņš teica. Skatieties! Viņš iebāza roku svārku kabatā, bet tad pēkšņi aprāvās. Vismaz nesen tas tur vēl bija.

Izabella dziļi ievilka elpu. Acīmredzot tas jums ir izkritis.

-     Tā izskatās gan, Džonijs atbildēja, tad plati pasmaidīja. Tas gan laikam jūs pamatīgi pārbiedēja!

-Jā-

-    Nudien, varu iedomāties. Vēlreiz ļoti atvainojos!

Izabella mēģināja atbrīvoties no Džonija rokas, un tvēriens

atlaidās. Viņa paskatījās lejup uz saplēstajiem stikliem. Vitrāžā bija atainota Kērkadbraitas osta, un zvejas laiva gulēja zemē, pārvērtusies sīkās lauskās. Kamēr Izabella raudzījās tajās, viņu kā spējš vilnis pārņēma doma, kas apgāza visus iepriekšējos pieņēmumus: Mintijai bija taisnība. Ne jau Mintiju vajadzēja izsekot, bet gan Džoniju Sandersonu. Nejaušas sagadīšanās pēc meklējumi noveduši tieši pie tā cilvēka, kura rīcībā Marks Freizers tika atklājis kaut ko nevēlamu.

Atskārsme bija pēkšņa un negrozāma. Stāvēdama priekštelpā pretī Džonijam Sandersonam, Izabella skaidri zināja, ka tas vairs nav pieļāvums, kas jāpārdomā. Labais ir ļauns, gaisma ir tumsa, viss izrādās pavisam vienkārši. Ar pārliecību ietais ceļš ir tas, kas nekur neaizved, jo piepeši un bez brīdinājuma apraujas pie ceļa zīmes, kura nepārprotami vēsta: Nepareizs virziens. Un cilvēka prāts, kam spēji atņemti visi agrākie pieņēmumi, var tikai vai nu atteikties redzēt jaunatklāto realitāti, vai ari mainīt virzienu. Pilnīgi iespējams, ka Mintija ir godkārīga, skarba un viltīga, turklāt vieglas dabas sieviete (viss vienā eleganti iesaiņotā paciņā), taču viņa nav tā, kas pārgrūdīs jaunu vīrieti pāri balkona malai. Džonijs Sandersons varbūt ir izsmalcināts un simpātisks Edinburgas labāko aprindu pārstāvis, bet viņš ir alkatīgs, un nauda spēj pavedināt jebkuru. Un, kad atmaskošana draud visu izputināt, šāds solis var likties vieglākais ceļš, kā sevi paglābt.

Viņa paskatījās uz Džoniju. Kāpēc jūs šovakar nācāt pie manis?

-     Gribēju kaut ko ar jums pārrunāt.

-     Un ko tieši?

Džonijs pasmaidīja. Nudien nezinu, vai tagad tam ir piemērots bridis. Pēc šī… pēc šī uztraukuma.

Izabella nenovērsa skatienu no viņa, juzdamās pārsteigta par atbildes klajo nekaunību.

-     Šo uztraukumu sagādājāt jūs pats, viņa teica.

Džonijs nopūtās, it kā pieciezdams sīkumainu iebildumu.

-     Es tikai gribēju vēlreiz apspriest to pašu, par ko runājām pirms dažām dienām. Tas ir viss.

Izabella neko neatbildēja, un Džonijs pēc brīža turpināja:

-     Bet to mēs varam darīt kādu citu reizi. Vēlreiz atvainojos, ka jūs izbiedēju! Viņš pagriezās atpakaļ un paskatījās uz kāpnēm. Vai neiebilstat, ja aiziešu paņemt savu telefonu? Jūs teicāt, ka tas ir guļamistabā? Vai atļausiet?

Kad Džonijs bija aizgājis, Izabella iegāja virtuvē un paņēma slotu un saslauku lāpstiņu. Uzmanīgi savākusi lielākos stikla gabalus, viņa tos ietina avīzē un tad, saslaucījusi sīkākās lauskas, aiznesa tās uz virtuvi un izmeta atkritumu kastē. Pēc tam viņa apsēdās pie virtuves telefona un uzgrieza Džeimija numuru.

Pagāja krietns bridis, iekams Džeimijs atbildēja, un Izabella saprata, ka ir viņu uzmodinājusi.

-    Es ļoti atvainojos! viņa teica. Man bija ar tevi jārunā.

Džeimija balss izklausījās piesmakusi un miegaina. Ir jau

labi.

-     Vai tu varētu atbraukt šurp? Tūlīt pat?

-    Tūlīt pat?

-            Jā. Es visu paskaidrošu, kad būsi šeit. Lūdzu! Un vai tu varētu tepat pārnakšņot? Tikai šo vienu nakti.

Izklausījās, ka tagad Džeimijs ir pilnīgi pamodies. Būšu klāt pēc pusstundas. Vai tas der?

Izabella dzirdēja piebraucam taksometru un devās pie ārdurvīm, lai ielaistu Džeimiju. Viņam mugurā bija zaļa vējjaka un rokā neliela soma ar nakšņošanas piederumiem.

-     Tu esi eņģelis! Nudien, īsts eņģelis!

Džeimijs neticīgi papurināja galvu. Nevaru iedomāties, par ko tu gribi runāt. Bet tāpēc taču draugi ir draugi.

Izabella ieveda viņu virtuvē, kur bija sagatavojusi tēju. Pamājusi uz krēslu, viņa piepildīja Džeimija tasi.

-            Tu droši vien negribēsi ticēt, viņa teica, bet man bija ļoti vētrains vakars.

Izabella izstāstīja Džeimijam notikušo, un viņa acis šķita plešamies arvien platākas. Tomēr Izabella nešaubījās, ka Džeimijs tic katram viņas vārdam.

-            Skaidrs, ka viņš stāstīja blēņas! Neviens tā neklidls apkārt pa cita cilvēka māju tikai tāpēc, ka durvis bijušas neaizslēgtas… tas ir, ja tās patiešām bija vaļā.

-     Es par to ļoti šaubos, Izabella teica.

-             Bet ko tad viņš, pie joda, te darīja? Ko bija iecerējis? Novākt tevi, vai?

Izabella paraustīja plecus. Varbūt viņš gribēja noskaidrot, kas man padomā. Ja viņš ir tas, ko mums tūlīt būtu vajadzējis paturēt acis, tad varētu raizēties, vai man nav kādi pierādījumi. Teiksim, kādi dokumenti, kas saista viņu ar šiem nelikumīgajiem darījumiem.

-    Tu tā domā?

-            Es pieļauju tādu iespēju. Ja vien viņš neplānoja kaut ko citu, kas šajā notikumu stadijā neliekas pārāk ticami.

-     Un ko lai mēs darām tālāk?

Izabella paskatījās uz grīdu. Man nav ne jausmas. Vismaz šobrīd nav. Domāju, ka vienkārši jāliekas gulēt, un aprunāsimies rit. Viņa bridi klusēja, tad pavaicāja: Vai tev patiešām nav iebildumu te pārnakšņot? Saproti, es gluži vienkārši nespēju šonakt palikt šai mājā viena.

-     Protams, man nav iebildumu, Džeimijs atbildēja. Es neparko tevi pašlaik neatstātu vienu. Pēc visa šī murga!

-    Greisa vienu no brīvajām guļamistabām tur gatavībā ciemiņiem, Izabella teica. Tā ir mājas aizmugurē. Jauka un klusa istabiņa. Tu vari tur iekārtoties.

Izabella uzveda Džeimiju augšā un parādīja viņam istabu. Tad viņa pateica arlabunakti un devās ārā. Džeimijs pasmaidīja un pameta viņai gaisa skūpstu.

-    Tātad es būšu šeit, viņš teica. Ja Džonijs vēlreiz mēģina traucēt tavu miegu, tad tikai labi skaļi iekliedzies!

-    Es drīzāk domāju, ka mēs viņu vairs neredzēsim, sacīja Izabella. Tagad viņa jutās drošāka, tomēr netika vaļā no domas: ja viņa neko nedarīs, Džonija Sandersona bieds paliks nenovērsts. Šonakt te ir Džeimijs, bet nākamajā un aiznākamajā naktī viņa šeit nebūs.

26

Ja Greisa jutās pārsteigta, nākamajā rītā sastapdama Izabellas mājā Džeimiju, viņa šo pārsteigumu prasmīgi noslēpa. Kad Greisa ienāca virtuvē, viņš tur sēdēja viens un pirmajā brīdī, šķiet, nesaprata, ko sacīt. Klusumu pārtrauca Greisa: viņa nupat bija pacēlusi no priekšnama grīdas pasta sūtījumus.

-    Šorīt vēl četri raksti, viņa teica. Praktiskā ētika. Praktiskās ētikas mūsu mājās netrūkst.

Džeimijs paskatījās uz aplokšņu kaudzi. Vai ievērojāt, kas noticis ar durvīm?

-     Ievēroju gan.

-    Te kāds bija ielauzies.

Greisa stāvēja nekustēdamās. Tā jau es domāju. Tā signalizācija! Es viņai gadiem, nudien, jau gadiem stāstu, ka tā ir domāta lietošanai. Bet viņa to nelieto! Viņa neklausās. Greisa dziļi ievilka elpu. Bet patiesībā es nedomāju neko. Nezināju, ko domāt. Ienāca prātā, ka varbūt jums abiem vakar vakarā te bijusi ballīte.

Džeimijs iesmējās. Nē. Es atbraucu šurp, kad viņa man piezvanīja. Pārgulēju vienā no brīvajām istabām.

Greisa nopietni noklausījās Džeimija stāstu par iepriekšējā vakara notikumiem. Kad viņš beidza, virtuvē ienāca Izabella, un visi trīs apsēdās pie galda, turpinādami iesākto sarunu.

-     Tas ir aizgājis pārāk tālu, Džeimijs teica. Tagad tu savas iespējas esi izsmēlusi un tev vajadzēs visu šo lietu nodot tālāk.

Izabella neizpratnē paskatījās uz viņu. Kam?

-     Policijai.

-     Bet ko tad lai viņiem nodod? Izabella jautāja. Mums taču nav nekādu pierādījumu. Ir tikai aizdomas, ka Džonijs Sandersons ir iesaistīts ļaunprātīgā informācijas izmantošanā un ka tam var būt sakars ar Marka Freizera nāvi.

-     Mani tomēr mulsina viens apstāklis, Džeimijs teica.

-    Makdauela firmai noteikti arī bija aizdomas uz viņu. Mintija tev esot pastāstījusi, ka tieši tāpēc viņš atlaists. Tātad, ja viņi to jau zināja, kāpēc gan Džonijam vajadzētu raizēties, ka tu kaut ko varētu uzzināt?

Izabella brīdi domāja. Tiesa, tur jābūt kādam iemeslam.

-     Varbūt firma vēlējās to noklusēt. Džonijam Sandersonam tas, protams, būtu pa prātam, un viņš nepriecātos, ja kāds no ārpuses tas ir, tu un es to uzzinātu un saceltu troksni. Edinburgas labākās aprindas ne vienreiz vien ir aizvērušas durvis tādiem cilvēkiem. Tādā gadījumā mums nav iemesla brīnīties.

-    Bet pagājusī nakts?.Džeimijs iebilda. Mums vismaz ir kaut kas pilnīgi konkrēts, par ko viņu apsūdzēt.

Izabella papurināja galvu. Pagājusi nakts neko nepierāda, viņa atbildēja. Džonijam taču ir gatavs stāsts, kāpēc viņš bija te ienācis. Viņš pie tā paliks, un policijai vajadzēs vien to pieņemt. Diez vai viņi vēlēsies iesaistīties privātās ķildās.

-    Bet mēs varētu pastāstīt, kā tas saistās ar aizdomām par nelikumīgiem darījumiem, Džeimijs neatlaidās. Varētu pateikt, ko stāstīja Nils, un ari par gleznām. Ir diezgan iemeslu, lai rastos pamatotas aizdomas.

Izabella šaubījās. Es tā nedomāju. Policija nevar iet un prasīt, lai kāds paskaidro, no kurienes ņēmis naudu. Tā viņi nestrādā.

-    Bet Nīls? Džeimijs nerimās. Un ziņa, ka Marks Freizers no kaut kā baidījās?

-     Nīls atteicās iet uz policiju, Izabella atbildēja. Droši vien viņš noliegtu, ka vispār ir runājis ar mani. Un, ja viņš mainītu iepriekšējo liecību, policija varētu viņu apsūdzēt par maldināšanu. Manas domas ir tādas, ka viņš neko nestāstīs.

Džeimijs pievērsās Greisai, gribēdams redzēt, vai viņa atbalstīs šo ierosinājumu. Ko jūs par to domājat? viņš jautāja. Vai jūs man piekrītat?

-     Nē, Greisa atbildēja. Nepiekritu.

Džeimijs paskatījās uz Izabellu, un viņa savilka uzacis. Viņai bija radusies kāda doma. Jāliek, lai zaglis ķer zagli, viņa teica. Kā jau tu teici, mūsu iespējas te ir izsmeltas. Par tiem finanšu darījumiem mēs neko nevaram pierādīt. Un nepavisam nevaram pierādīt sakaru starp tiem un Marka Freizera nāvi. Patiesībā izskatās, ka tas nemaz nav īstais ceļš, tur vienkārši nav nekāda sakara. Tāpēc mums jādara, lūk, kas: jādod Džonijam Sandersonam ziņa, ka mēs ar to vairs nenodarbojamies. Tam vajadzētu atturēt viņu no turpmākiem gājieniem pret mani.

-     Vai tu patiešām domā, ka viņš varētu… varētu mēģināt tev nodarīt pāri? Džeimijs jautāja.

-    Vakar vakarā es jutos pamatīgi nobijusies, Izabella atbildēja. Domāju, ka viņš to varētu. Bet man iešāvās prātā, ka mēs varētu palūgt Mintiju, lai viņa pasaka Džonijam, ka zina par šo vakarvakara apciemojumu. Ja Džonijs sapratīs, ka viņa zina par spiedienu pret mani, tad viņš, visticamākais, neko vairāk nemēģinās darīt. Ja ar mani kaut kas notiktu, vismaz viens nopietns ienaidnieks varētu izstiept pirkstu pret viņu.

Džeimija balsī skanēja šaubas. Tātad mums vajadzētu runāt ar Mintiju?

Izabella pamāja ar galvu. Atklāti sakot, es uz to nespēju saņemties. Domāju, varbūt tu…

Greisa piecēlās kājās. Nē, viņa noteica. To izdarīšu es! Tu tikai man pasaki, kur to sievišķi var atrast, un es aiziešu ar viņu parunāt. Un, ja paliks vēl kādas šaubas, tad iešu un parunāšu ar to velna Sandersonu. Viņam nepaliks nekādas šaubas, ka uz šo pusi labāk vairs nenākt.

Izabella paskatījās uz Džeimiju, un viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Greisa ir ļoti stingra, viņš teica un aši piebilda:

-     Protams, es to domāju vislabākajā nozīmē.

Izabella pasmaidīja. Protams, viņa teica. Laiciņu klusējusi, viņa turpināja: Vai zināt, es jūtu, ka man pašlaik drausmīgi trūkst morālas drosmes. Esmu ieskatījusies ļoti nepatīkamā pasaulē un gluži vienkārši izbīlī atkāpusies. Padevusies vārda vistiešākajā nozīmē.

-      Kas cits gan tev atliek? Džeimijs pikti atjautāja. Tu jau tāpat esi iepinusies pārāk dziļi. Tagad tu vairs nevari darīt neko. Tev ir pilnīgas tiesības padomāt pašai par sevi. Esi taču reiz saprātīga!

-     Es padodos un atkāpjos no visa, Izabella klusi sacīja.

-     Padodos un atkāpjos, tāpēc ka mani kāds pamatīgi nobiedēja. Un tieši to šis "kāds" vēlējās.

Džeimijs vairs neslēpa neapmierinātību. Nu labi! viņš teica. Tad pasaki, ko tu vēl vari darīt! Pasaki, ko mēs šajā stāvokli varam panākt! Nevari pateikt, vai ne? Tāpēc, ka tu neko vairs nevari darīt!

-    Tieši tā, noteica Greisa. Pēc brīža viņa turpināja: Džeimijam ir taisnība. Bet tev ne. Tu neesi morāla gļēvule. Tu esi beidzamais cilvēks, ko es varētu saukt par gļēvuli. Beidzamais!

-    Es piekrītu, sacīja Džeimijs. Tu esi drosmīga, Izabella. Un par to mēs tevi mīlam. Tu esi drosmīga un krietna un pati to pat neapzinies.

Atstājusi Greisu un Džeimiju virtuvē, Izabella devās uz kabinetu, lai izskatītu pasta sūtījumus. Pēc īsa brīža Džeimijs paskatījās pulkstenī. Man vienpadsmitos nāks skolnieks, viņš teica. Bet vakarā es varētu atkal atnākt šurp.

Greisai tā šķita laba doma, un viņa, nejautādama Izabellai, pieņēma piedāvājumu. Vēl pāris dienu, viņa teica, ja vien tas nav pārāk grūti…

-    Nav, Džeimijs atbildēja. Man šajā situācijā nemaz nepatiktu atstāt viņu vienu.

Kad Džeimijs izgāja no mājas, Greisa izsteidzās viņam pakal uz celiņa un satvēra viņu aiz elkoņa. Pametusi skatienu atpakaļ uz māju, viņa klusinātā balsī teica:

-     Vai zināt, jūs esat lielisks cilvēks. Patiešām. Lielākajai daļai jauno cilvēku tas nemaz nerūpētu. Bet jums rūp.

Džeimijs izskatījās samulsis. Es to daru labprāt. Patiešām!

-Jā, droši vien. Bet es gribēju pateikt vēl kaut ko. Keta ir tikusi vaļā no tā sarkanbikšainā tipa. Viņa atrakstīja Izabellai.

Džeimijs neko nesacīja, bet pāris reižu samirkšķināja acis.

Greisa saspieda viņa elkoni ciešāk. Izabella Ketai pateica, viņa pačukstēja. Pateica, ka Tobijs tinas ap citu meiteni.

-     Izabella viņai to pateica?

-    Jā, un Keta par to ļoti uztraucās. Aizskrēja prom vienās asarās. Es mēģināju ar viņu runāt, bet viņa nemaz neklausījās.

Džeimijs iesmējās, bet tūlīt aprāvās. Atvainojos! Es nesmējos par to, ka Keta bija uztraukusies. Tikai nopriecājos, ka tagad viņa varbūt pazīst tā cilvēka īsto seju. Es…

Greisa pamāja ar galvu. Ja viņa būtu kaut cik prātīga, tad atgrieztos pie jums.

-     Paldies. Es to gribētu, bet nezinu gan, vai tas notiks.

Greisa ieskatījās viņam acis. Vai drīkstu pateikt kaut ko

pavisam personisku? Jums nekas nebūs pretī?

-     Protams, ne. Klājiet vaļā! Greisas pavēstītais jaunums bija Džeimiju acumirkli tā pacilājis, ka tagad viņš jutās gatavs uz jebko.

-    Jūsu bikses, Greisa čukstus teica, tās ir ļoti neizskatīgas! Jums ir lielisks augums… piedodiet, ka izsakos tik tieši, jūs jau zināt, ka parasti es ar vīrieša cilvēku tā nerunāju. Un jums ir izcila seja. Izcila. Bet jums vajadzētu… jums vajadzētu izskatīties drusku seksīgākam. Tā meitene, saprotiet… nu, viņu tas interesē.

Džeimijs lūkojās Greisā ieplestām acīm. Tā ar viņu neviens nekad nebija runājis. Skaidrs, ka Greisa to dara ar vislabākajiem nodomiem, bet… kas vainas viņa biksēm? Džeimijs pameta skatienu lejup uz kājām, uz savām biksēm, un tad atkal palūkojās uz Greisu.

Viņa šūpoja galvu, taču nevis neatzinīgi, bet skumji, it kā noraudzītos uz zaudētām iespējām, kas var palikt nepiepildītas.

Tovakar Džeimijs atgriezās Izabellas mājā neilgi pirms septiņiem, nesdams līdzi somiņu ar nakšņošanas piederumiem. Pēcpusdienā bija atnākuši amatnieki un vitrāžas paneli priekštelpas durvīs bija nomainījusi vienkārša stikla rūts. Džeimija ierašanās brīdī Izabella strādāja kabinetā un lūdza viņu pakavēties atpūtas istabā, kamēr pabeigs iesākto vēstuli. Džeimijam šķita, ka, durvis atverot, Izabella bija labā noskaņojumā, taču vēlāk, kad viņa ienāca atpūtas istabā, viņas seja izskatījās apmākusies.

-     Man divas reizes zvanīja Mintija, Izabella teica. Vai gribi par to dzirdēt?

-    Protams, gribu. Es par to domāju visu dienu.

-     Kad Greisa izstāstījusi Mintijai par vakarvakaru, viņa bijusi ļoti saniknota. Teica man, ka abi ar Polu tūlīt pat iešot aprunāties ar Džoniju Sandersonu, un, pēc visa spriežot, viņi tā arī darījuši. Pēc tam viņa man piezvanīja otrreiz un paziņoja, ka es turpmāk varot dzīvot mierigi, jo viņi esot Džoniju nopietni un nepārprotami brīdinājuši. Šķiet, viņi par Džoniju zina vēl kaut ko un ir piedraudējuši, tāpēc viņš atkāpies. Tiktāl nu mēs būtu.

-    Un kas ir ar Marku Freizeru? Vai viņa kaut ko teica par Marka nāvi?

-    Nē, Izabella atbildēja. Neko. Bet, ja gribi zināt manas domas, es arī tagad pieļauju iespēju, ka Marku Freizeru no balkona nogrūda Džonijs Sandersons vai kāds, kas darbojās viņa labā. Taču mēs to nekad nevarēsim pierādīt, un Džonijs Sandersons acīmredzot to zina. Tātad varam likt punktu. Visas pēdas ir rūpīgi likvidētas. Finanšu aprindas savu netīro veļu ir paslēpušas no citu acīm. Arī jauna cilvēka nāve ir paslēpta un noklusēta. Un tas, kā parasti, saucas bizness, un tā tas ir visur.

Džeimijs nolaida skatienu. Mēs laikam neesam nekādi spožie izmeklētāji, vai ne?

Izabella pasmaidīja. Nē, viņa teica. Mēs esam divi diezgan bezpalīdzīgi amatieri. Fagotists un filozofē. Viņa bridi klusēja. Taču visā šajā morālajā sakāvē ir arī kaut kas, par ko priecāties.

Džeimijs neslēpa ziņkāri. Un kas tas būtu?

Izabella piecēlās. Domāju, ka mēs šai sakarā varam iepriecināt sevi ar glāzi heresa, viņa teica. Atvērt šampanieša pudeli nebūtu piedienīgi. Aizgājusi pie dzērienu skapīša, viņa izņēma divas glāzes.

-    Ko īsti mēs atzīmēsim? jautāja Džeimijs.

-   Keta vairs nav saderinājusies, Izabella atbildēja. Neilgu laiku viņai draudēja nopietnas briesmas apprecēties ar Tobiju. Bet šodien pēcpusdienā viņa bija atnākusi šurp, un mēs kārtīgi izraudājāmies viena otrai uz pleca. Tobijs ir vēsture, kā cilvēki mēdz trāpīgi izteikties.

Džeimijs zināja, ka viņai taisnība: attiecību izbeigšanos neklājas atzīmēt ar šampanieti. Taču nekas netraucē aiziet uz restorānu vakariņās, un šis piedāvājums tika izteikts un labprāt pieņemts.

27

Izabellai nepatika atstāt kaut ko neizdarītu līdz galam. Notikumu ar Marku Freizeru viņa bija centusies risināt, apzinādamās, ka ir tajā iesaistīta, vai nu tas patīk vai ne. Šis morālās saiknes tagad vairs nebija, ja neņem vērā vienu apstākli. Izabella nolēma aiziet pie Nīla un pastāstīt viņam savas darbošanās iznākumu. Tieši Nīls bija tas, kas būtībā pamudināja viņu rīkoties, tāpēc, Izabella sprieda, jādara viņam zināms, kā viss iegrozījies. Varbūt ziņa, ka starp Marka neslēpto satraukumu un liktenīgo kritienu nav atrodams sakars, ļaus viņam justies labāk un nepārmest sev, ka viņš nav rīkojies pats.

Taču bija vēl kāds iemesls, kas skubināja Izabellu tikties ar Nīlu. Jau kopš neveiklā vakara, kad viņa to pirmoreiz ieraudzīja skrienam cauri priekštelpai, kaut kas šajā cilvēkā bija viņu mulsinājis. Protams, toreizējie tikšanās apstākļi bija sarežģīti: Izabella bija iztraucējusi viņu gultā ar Henu, tāpēc abi jutās saspringti, tomēr tas nebija viss. Pirmajā tikšanās reizē Nīls pret viņu bija izturējies ar aizdomām un uz jautājumiem atbildējis strupi un negribīgi. Protams, viņa nevarēja gaidīt sirsnīgu uzņemšanu Nīls gluži saprotami un dabiski varēja izturēties ar nepatiku pret ikvienu, kurš ierastos iztaujāt viņu par Marku, tomēr tur slēpās vēl kas cits.

Izabella nolēma aiziet pie viņa nākamajā dienā. Viņa mēģināja Nīlam piezvanīt, lai tikšanos norunātu iepriekš, taču dzīvokli neviens neatbildēja, un birojā viņu neizdevās sazvanīt. Tāpēc Izabella nolēma riskēt un vēlreiz doties iepriekš nepieteiktā apmeklējumā.

Kāpdama augšup pa kāpnēm, viņa pārcilāja atmiņas par to, kas noticis laikā starp šo un pirmo apciemojumu. Bija pagājušas tikai dažas nedēļas, taču Izabellai šķita, ka šajā neilgajā laikā viņa izlaista caur pamatīgu un iedarbīgu emocionālu veļas rulli. Un tagad viņa ir šeit tieši turpat, kur sākusi savus meklējumus. Izabella piezvanīja, un, tāpat kā pirmajā reizē, viņu ielaida Hena. Šoreiz viņas sveiciens bija manāmi draudzīgāks un viņa tūlīt piedāvāja glāzi vīna, ko Izabella labprāt pieņēma.

-     Patiesībā es gribēju satikt Nilu, viņa teica. Gribēju vēlreiz ar viņu parunāt. Ceru, ka viņam nebūs iebildumu.

-    Noteikti nebūs, Hena atbildēja. Viņš vēl nav pārnācis, bet drīz droši vien būs klāt.

Izabella neviļus atcerējās iepriekšējo apciemojumu, kad Hena bija melojusi par Nila prombūtni un viņa bija redzējusi Nilu kailu izskrienam cauri priekštelpai. Viņai gribējās pasmaidīt, tomēr izdevās atturēties.

-    Es pārvācos uz citu vietu, Hena kā starp citu ieminējās. Laižos projām! Dabūju darbu Londonā un braukšu uz turieni. Jauni izaicinājumi. Iespējas. Jūs jau saprotat.

-     Bez šaubām, Izabella sacīja. Tad jau jūs jūtaties kā uz spārniem.

-     Edinburgas man tomēr pietrūks, Hena teica. Un es noteikti atgriezīšos Skotijā. Tā ir vieta, kur cilvēki vienmēr atgriežas.

-    Ari es atgriezos, sacīja Izabella. Nodzīvoju vairākus gadus Kembridžā, pēc tam Amerikā, tad atgriezos šeit. Un nu man šķiet, ka palikšu šeit pavisam.

-    Jā… Lai tagad paiet daži gadi, Hena teica, tad es redzēšu skaidrāk.

Izabella domāja par Nīlu. Vai viņš paliks tepat, vai Hena ņems viņu līdzi? Izabellai nez kāpēc likās, ka drīzāk neņems. Viņa pajautāja.

-    Nils paliks tepat, Hena atbildēja. Viņam šeit ir darbs.

-    Un kā būs ar šo dzīvokli? Vai viņš to paturēs?

-     Droši vien. Hena bridi klusēja. Man šķiet, ka Nīls ir diezgan nomākts, bet gan jau ar laiku tas pāries. Viņš ļoti pārdzīvoja Marka nāvi. Mēs visi to pārdzīvojām. Bet Nīlam tas bija sevišķi smags trieciens.

-     Vai viņi bija tuvi draugi?

Hena pamāja ar galvu. Jā, viņi labi sapratās. Gandrīz visu laiku. Šķiet, es jums to jau teicu.

-     Protams, Izabella atbildēja. Protams, teicāt.

Hena pasniedzās pēc vīna pudeles, ko bija nolikusi uz galda, un piepildīja glāzi. Vai zināt ko? viņa teica. Es joprojām daudz domāju par to vakaru. Par vakaru, kad Marks nokrita un nositās. Netieku vaļā no šīm domām. lās mani pārņem ik pa brīdim. Redzu, kā viņš tur sēdēja savā pēdējā mūža stundā, nezinot, ka tā ir pēdējā. Redzu, kā viņš sēž un klausās Makkanna mūziku. Tā man ir pazīstama. Mana māte to mājās bieži spēlēja. Redzu, kā viņš tur sēž un klausās.

-    Man ļoti žēl, sacīja Izabella. Varu iedomāties, cik jums tas ir smagi. Makkanns. "Kalnu un palu zeme". Ļoti romantisks skaņdarbs. Un tad viņai piepeši kaut kas iešāvās prātā un sirds šķita uz mirkli apstājamies.

-    Vai jūs zināt, ko viņi tovakar spēlēja? Izabella jautāja. Viņas balss izklausījās aizžņaugta, un Hena izbrīnījusies paskatījās uz viņu.

-    Jā, zinu. Pārējos autorus es neatceros, bet ievēroju, ka tur ir Makkanns.

-     Ievērojāt?

-    Jā, programmā, Hena atbildēja, neizpratnē skatīdamās uz Izabellu. Es to redzēju programmā. Un kas par to?

-      Bet kur jūs dabūjāt programmu? Vai kāds jums to iedeva?

Hena vēlreiz paskatījās uz Izabellu tā, it kā viņa uzdotu bezjēdzīgus jautājumus. Šķiet, atradu tepat dzīvoklī. Patiesībā es to varu tūlīt pat sameklēt. Vai gribat to redzēt?

Izabella pamāja ar galvu, un Hena, piecēlusies kājās, sāka pārcilāt plauktā noliktu avīžu kaudzi. Lūk, te tā ir! Koncerta

programma. Skatieties, te ir gan Makkanns, gan visi pārējie.

Izabella paņēma programmu. Viņai trīcēja rokas.

-    Kam šī programma pieder? viņa jautāja.

-          Nezinu, Hena atbildēja. Varbūt Nīlam. Šajā dzīvoklī viss pieder tikai viņam vai man… vai Markam.

-          Tā noteikti ir Nīla programma, Izabella klusi sacīja. Marks taču no koncerta neatgriezās, vai ne?

-         Es nesaprotu, kāpēc šī programma ir tik svarīga, Hena teica. Tagad viņas balss skanēja mazliet aizkaitināti, un Izabella izmantoja iespēju aizbildināties, lai dotos projām.

-          Es iešu lejā un pagaidīšu Nīlu, viņa teica. Negribu jūs ilgāk aizkavēt.

-    Es gribēju iet vannā, sacīja Hena.

-         Varat droši to darīt, Izabella ātri piebilda. Vai Nīls no darba parasti atgriežas kājām?

-Jā, Hena pieceldamās atbildēja. Viņš nāk no Tollkrosas puses. Pāri golfa laukumam.

-         Es paiešos pretī, Izabella teica. Vakars ir brīnišķīgs, un man gribas izstaigāties.

Viņa izgāja ārā, cenzdamās saglabāt mieru un apvaldīt straujos elpas vilcienus. Ziepju Zellis zēns no apakšējā stāva vilka negribīgo suni uz zāles laukuma pusi ielas malā. Izabella pagāja viņam garām un apstājās, lai pārmītu pāris vārdu.

-    Jauks suns.

Ziepju Zellis paskatījās augšup. Es šim nepatīku, viņš teica. Un šis noēd matus no galvas.

-          Suņiem vienmēr gribas ēst, Izabella sacīja. Tādi nu viņi ir.

-        Jā, bet šitas ir vella caurbira, saka mana mamma. Ēd un negrib iet staigāt.

-    Bet tu viņam noteikti patīc.

-     Nepatīku vis.

Saruna dabiski beidzās, un Izabella pārlaida skatienu golfa laukumam. Pa taku, kas slīpi stiepās tam pāri. kairs savu ceļu

gāja divi cilvēki, un viens no tiem, gara auguma virietis vieglā zaļganpelēkā lietusmētelī, šķiet, varēja būt Nīls. Izabella devās nācējam pretī.

Tas bija Nīls. Pirmajā brīdī šķita, ka viņš Izabellu nepazīst, taču drīz puisis atplauka smaidā un draudzīgi sveicināja.

-     Es biju aizgājusi pie jums, Izabella teica. Hena pastāstīja, ka jūs pa šo ceļu nākot mājās, tāpēc nolēmu panākt pretī. Šis vakars ir kā radīts pastaigai.

-     Jā, brīnišķīgs laiks, vai ne? Nīls paskatījās uz viņu, it kā gaidīdams, ka viņa kaut ko sacīs. Izabellai šķita, ka viņš jūtas neveikli, taču tas būtu pilnīgi saprotams.

Viņa dziļi ievilka elpu. Kāpēc jūs toreiz bijāt atnācis pie manis? viņa jautāja. Kāpēc nācāt man stāstīt par Marka bažām?

Nīls atbildēja ātri, gandrīz pirms Izabella paguva pabeigt teikumu. Tāpēc, ka es nebiju izstāstījis jums visu patiesību.

-    To jūs joprojām neesat izdarījis.

Nīls lūkojās Izabellā ieplestām acīm, un viņa redzēja, ka puiša pirksti cieši sažņaudzas ap portfeļa rokturi. Jūs man neesat teicis, ka pats bijāt toreiz koncertā. Jūs taču bijāt Ašerholā, vai ne?

Viņa cieši lūkojās Nilā, vērodama, kā tajā cits citu nomaina dažādi emociju uzplūdi. Pirmās bija dusmas, taču tās drīz pazuda, un sejā iegula bailes.

-    Es zinu, ka jūs tur bijāt, Izabella teica. Un tagad man ir arī pierādījums. Tā gan bija tikai puspatiesība, taču viņa juta, ka ar to pietiks, vismaz šīs tikšanās mērķim.

Nils pavēra muti, gribēdams kaut ko sacīt. Es…

-     Un vai jums bija sakars ar Marka nāvi, Nīl? Vai tā bija? Vai balkonā bijāt palikuši tikai jūs divi, kamēr visi pārējie jau gāja lejā pa kāpnēm? Tā bija, vai ne?

Nīls vairs nespēja skatīties viņai acis. Jā, es tur biju. Es tur biju.

-     Skaidrs, Izabella pamāja ar galvu. Un kas īsti notika?

-     Mēs sastrīdējāmies, Nīls teica. Es sāku pirmais. Saprotiet, es biju greizsirdīgs viņa un Henas dēļ. Nevarēju to izturēt. Mēs strīdējāmies, un es iekarsis viņu pagrūdu sānis. Nekas ļaunāks man nenāca ne prātā. Tikai nieka belziens. Tas bija viss. Bet viņš zaudēja līdzsvaru.

-    Vai tagad jūs sakāt patiesību, Nīl? Kad viņš pacēla skatienu, Izabella vērīgi ielūkojās viņam acīs un izlasīja atbildi. Taču vēl palika jautājums, kāpēc viņš bija greizsirdīgs Marka un Henas dēļ. Bet vai tam ir kāda nozīme? Laikam gan ne, viņa nodomāja: mīlestībai un greizsirdībai var būt dažādas sākotnes, bet šīs jūtas ir vienlīdz stipras un plosošas neatkarīgi no izcelsmes iemesliem.

-     Es saku patiesību, Nīls lēni atbildēja. Bet es taču to nevarēju nevienam stāstīt! Mani apsūdzētu, ka esmu pārgrūdis viņu pāri balkona malai, un man nebūtu neviena liecinieka, kurš apstiprinātu, ka nekas tamlīdzīgs nenotika. Ja es būtu to izstāstījis, tiktu ierosināta krimināllieta. Jūs taču zināt: ja kāds uzbrūk otram un tas iet bojā, viņš tiek uzskatīts par vainīgu slepkavībā arī tad, ja nav gribējis nogalināt, ja ir otru tikai pagrūdis. Bet tas patiesībā bija nelaimes gadījums, nekas cits. Man nebija nekāda nodoma, itin nekāda… Nīls brīdi klusēja. Un man bija ļoti bail to kādam stāstīt. Gluži vienkārši bail. Jutu, kā būs, ja man neviens neticēs.

-     Es jums ticu, Izabella teica.

Garām pagāja vīrietis, apmezdams līkumu pa zālienu, lai netraucētu viņus, un klusībā brīnīdamies (Izabella tā iedomājās), kāpēc viņi abi te stāv zem jaukām vakara debesīm, iegrimuši bezgala nopietnā sarunā. Mēs mēģinām izlīdzināt kādu dzīvi, viņa domās atbildēja, mēģinām dot mieru mirušajiem un ļaut dzīvajiem meklēt piedošanu.

Filozofi savos pētījumos bieži mēdz sastapties ar šādām problēmām, Izabella nodomāja. Piedošana, tāpat kā sods, viņiem ir labi pazīstams temats. Vainīgie ir jāsoda, taču nevis tādēļ, lai mēs justos labāk tas galu galā tikpat nenotiek -, bet gan tādēļ, lai saglabātu morālo līdzsvaru: sods pauž nostāju attiecībā uz pārestību, saglabā taisnīgas pasaules izjūtu. Taču taisnīgā pasaulē jāsoda ir tikai tie, kas apzināti gribējuši ļaunu, kas rīkojušies, ļaunu vēlmju vadīti. Šis jaunais cilvēks, kā viņa tagad saprata, nebija gribējis ļaunu. Viņš nebija gribējis nogalināt Marku, nepavisam ne, tāpēc nav iemesla vai saprātīga pamatojuma likt viņam maksāt par baisajām sekām, kas radušās aizkaitinātas kustības rezultātā. Ja Skotijas krimināllikums paredz ko citu, nu, tad tas gluži vienkārši ir morāli nepārliecinošs.

Nīls ir apjucis un neziņas mocīts. Dziļākais cēlonis visam notikušajam ir sekss, neskaidrība pašam par sevi un savām vēlmēm, nepietiekams briedums. Ja tagad viņš saņemtu sodu par to, ko nekad nav gribējis nodarīt, kādam mērķim tas kalpotu? Būtu par vēl vienu izpostītu dzīvi vairāk, un pasaule tāpēc nekļūtu taisnīgāka.

Jā, es jums ticu, Izabella atkārtoja. Brīdi valdīja klusums. Lēmums patiesībā bija pavisam vienkāršs, un, lai pie tā nonāktu, nemaz nebija jābūt morāles filozofei. Un mēs varam tam pielikt punktu. Tas bija nelaimes gadījums. Jums ir ļoti žēl, ka tā notika. Un pie tā arī paliksim.

Izabella paskatījās uz Nilu un redzēja, ka viņam pār vaigiem rit asaras. Pasniegusies viņa satvēra puiša roku un turēja to, līdz abi jutās gatavi doties pa taku atpakaļ.

Aleksandrs Makkols Smits SVĒTDIENAS FILOZOFU KLUBS

Tulkotājas redakcijā

Apgāds Zvaigzne ABC. SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2183. A/s Preses nams

Apgāds Zvaigzne ABC

aicina jūs iestāties grāmatu klubā

GRĀMATU

KLUBS

Grāmatu Kluba biedriem ir daudz dažādu priekšrocību:

varēsiet par speciālām cenām iegādāties mūsu izdevniecības grāmatas

-   apgāda īpašās programmas sniegs jums priekšrocības

un atlaides mūsu grāmatu iegādei

-   VARĒSIET PIEDALĪTIES KONKURSOS UN LOTERIJĀS UN IEGŪT

brīnišķīgas balvas

Vai mēs esam jūs ieinteresējuši un jūs vēlaties iestāties klubā?

tas ir vienkārši. atsūtiet informāciju l'ar sevi, norādot

Vardu un uzvārdu personas kodu Pasta indeksu precīzu pasta adresi

Ziņas par sevi sūtiet uz adresi "Grāmatu klubs" Rīga, k. Valdemāra iela 6, lv-1010 šīs ziņas ir nepieciešamas, lai nosūtītu jums jaunāko grāmatu kluba bezmaksas katalogu.

katalogā ievietotās grāmatas ieinteresēs visus jūsu ģimenes locekļus. tur būs

•krāsainās pasaku un attīstošās grāmatiņas pašiem mazākajiem

•mākslas un izziņas literatūra visu vecumu lasītājiem •enciklopēdijas un atlanti skolēniem •grāmatas lasīšanai ģimenē •daiļliteratūra un izklaidējošā literatūra pieaugušajiem

iestāties klubā un iegādāties grāmatas var mūsu mājaslapā:

WWW.GRAMATUKLUBS.LV zvaniet patālr. 7801706, un mēs atbildēsim uz jūsu jautājumiem

* Katram savs sapnis (franču vai.).

* Blessed Virgin Mary Svētā Jaunava Marija (angļu vai.).

[1] hoglatviski "vepris".

[2] cat (keta) latviski "kaķis".

Content

Smits Aleksandrs Makkols Svētdienas filozofu klubs

1

2

4

5

7

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

26

27