Šarjērs Anrī

Tauriņš

Anrī Šarjērs

Tauriņš

:

.

.

Pirmā burtnīca

Pagrimšanas ceļš

Zvērināto tiesa

Sitiens bija tik spēcīgs, ka es no tā atžilbu tikai pēc trīspadsmit gadiem. Tiešām, tā nebija nekāda parasta pļauka, un, lai to iecirstu, viņi bija pamatīgi papūlējušies.

Ir 1931. gada 26. oktobris. Astoņos no rīta mani izved no Konsjeržerī cietuma kameras, kur mitu veselu gadu. Esmu gludi noskuvies, labi ģērbies — slavena drēbnieka šūtā uzvalkā esmu jo elegants. Balts krekls un gaišzils tauriņš padara mani tiešām izsmalcinātu.

Man ir divdesmit pieci gadi, bet es izskatos tikai divdesmit gadu vecs. Manas «džentlmeniskās» ārienes mazliet samulsināti, žandarmi pret mani izturas laipni. Viņi noņēmuši man roku dzelžus. Kopā esam seši — pieci žandarmi un es. Visi sēžam uz diviem soliem tukšā zālē. Durvis mums tieši pretī laikam ved uz zvērināto telpu, jo mēs esam Parīzē, Sēnas departamenta Tiesu pilī.

Pēc brīža tikšu apsūdzēts slepkavībā. Mans advokāts — metrs Ibērs ienāk apsveicināties un saka: «Pret jums nav neviena nopietna pierādījuma. Esmu pārliecināts, ka mūs attaisnos.» Es pasmaidu par vārdiņu «mūs». Varētu iedomāties, ka arī viņš, metrs Ibērs, stāsies zvērināto tiesas priekšā kā apsūdzētais un, ja mani notiesās, viņam tāpat vajadzēs izciest sodu.

Parādās ierēdnis un aicina mūs iekšā. Pa plaši atvērtām divviru durvīm es ar pavadoni pie sāniem, četru žandarmu ielenkts, ieeju milzīgā zālē. Vietā, kur man dos triecienu, viss ir asinssarkans — paklājs, lielo logu aizkari, pat tērpi ierēdņiem, kuri mani tūlīt tiesās.

— Piecelieties, tiesa nāk!

Pa durvīm zāles labajā pusē cits pēc cita iznāk seši vīri. Priekšsēdētājs un pieci tiesas locekļi amata cepurītēm galvā. Pie vidējā krēsla apstājas priekšsēdētājs, pa labi un pa kreisi — piesēdētāji.

Iespaidīgs klusums valda zālē, kur visi, arī es, stāv kājās. Tiesas locekļi apsēžas, pārējie tāpat.

Priekšsēdētājs, barga izskata sārts apaļvaidzis, palūkojas man acīs, neizpaužot nekādas jūtas. Viņu sauc par Bevēnu. Vēlāk viņš pilnīgi objektīvi vadīs debates un ar savu stāju liks manīt, ka viņš, tiesas ierēdnis, nav īsti pārliecināts par liecinieku un policistu patiesīgumu. Nē, par pašu belzienu viņš nav atbildīgs, viņš to, citu sagatavotu, tikai dos.

Apsūdzību uztur prokurors Pradels, visu aizstāvības advokātu bieds, kas ieguvis apšaubāmu slavu ar to, ka piegādā visvairāk upuru giljotīnai un soda izciešanas vietām gan Francijā, gan aiz okeāna.

Pradels iemieso sabiedrības neiecietību pret noziedzniekiem. Viņā, oficiālajā apsūdzētājā, nav nekā cilvēciska. Viņš pārstāv Likumu un tiesu, viņš rīkojas ar taisnības svariem un dara visu iespējamo, lai viņa kauss vienmēr būtu smagākais. Acis Pradelam ir gluži kā maitu lijai, un, plakstus pievēris, viņš noraugās uz mani no saviem augstumiem. Pirmām kārtām — no katedras, kas viņu pacēlusi pāri man, un arī no sava auguma augstumiem — viņš ir vismaz metru astoņdesmit centimetru garš un acīmredzami lepojas ar savu staltumu. Sarkano apmetni viņš patur plecos, bet cepurīti noliek sev priekšā. Prokurors atspiežas uz plaukstām, kas ir lielākas par veļas vālēm. Laulības gredzens rāda, ka viņš ir precējies, bet mazajā pirkstiņā viņš valkā spoži nopulētu saliektu pakava naglu.

Prokurors mazliet noliecas uz manu pusi, lai pamatīgāk mani nomāktu. Izskatās, ka viņš man saka: «Ja tu, brašuli, domā, ka varēsi izvairīties no manis, tu maldies. Nav jau redzams, ka rokas man līdzīgas plēsīga putna kājām, bet to nagi, kas tevi saplosīs, manā sirdī ir īstajā vietā. Un, ja visi advokāti no manis baidās un maģistratūra mani uzskata par ļoti bīstamu ģenerālprokuroru, tas ir tāpēc, ka es nekad neļauju savam upurim aizbēgt.

Man nav svarīgi zināt, vai tu esi vainīgs vai ne, man tikai jāliek lietā viss, kas ir pret tevi: tava bohēmieša dzīve Monmartrā, policijas safabricētās liecības un pašu policistu apsūdzības. Ar šo preteklību gūzmu, ko savācis miertiesnesis, man jāpadara tevi pietiekami atbaidošu, lai zvērinātie liktu tev pazust no sabiedrības.»

Man šķiet, ka es pilnīgi skaidri dzirdu viņu tā runājam, ja vien gluži nesapņoju, jo šis cilvēkēdājs tiešām atstāj uz mani satriecošu iespaidu.

«Ļauj visam iet savu gaitu, apsūdzētais, galvenais — nepūlies aizstāvēties — es tik un tā novedīšu tevi uz pagrimšanas ceļa.

Un es ceru, ka tu nepaļausies uz zvērinātajiem. Nelolo ilūzijas! Šie divpadsmit cilvēki itin nekā nezina par dzīvi.

Paskaties, kā viņi rindā sēž tavā priekšā. Aplūko labi šos divpadsmit sierus, kas ievesti Parīzē no viņu dzimtās provinces. Tie ir sīkpilsoņi, pensionāri, veikalnieki. Nav vērts viņus aprakstīt sīkāk. Tu jau nu neiedomāsies, ka viņi spētu saprast tavu dzīvi — divdesmit piecus Monmartrā pavadītos gadus. Viņiem Pigala laukums un Blanša laukums ir elle, un visi tie, kas dzīvo galvenokārt naktīs, — sabiedrības ienaidnieki. Viņi visi ārkārtīgi lepojas, ka ir Sēnas departamenta tiesas zvērinātie. Jo vairāk tāpēc, ka viņus moka viņu stāvoklis sabiedrībā — viņi zina, ka ir aprobežoti sīkpilsoņi.

Un tu te esi ieradies jauns un skaists. Vari gan iedomāties, ka man nebūs grūti tevi iztēlot par īstu Monmartras siržu lauzēju. Un tā es jau pašā sākumā pārvērtīšu zvērinātos par taviem ienaidniekiem. Tu esi pārāk labi apģērbies, tev vajadzēja ierasties pieticīgā uzvalkā. Te tu esi pieļāvis lielu taktisku kļūdu. Vai tad neredzi, ka viņi tevi apskauž uzvalka dēļ? Viņi pērk apģērbus lētā universālveikalā un pat sapņos nav iedomājušies vilkt mugurā drēbnieka šūtas drānas.»

Pulksten desmitos var sākties debates. Manā priekšā ir seši liesas ierēdņi, no tiem viens — nikns prokurors, kas liks lietā visu aprēķinu un gudrību, lai pārliecinātu divpadsmit vientiešus, ka es, pirmkārt, esmu vainīgs un, otrkārt, šodien iespējams piespriest vienīgi katorgu vai giljotīnu.

Mani tiesās par kāda sutenera — Monmarlras profesionāļu slepena uzrādītāja slepkavību. Pierādījumu nav nekādu, bct policisti, kas saņem paaugstinājumu dienestā ik reizi, kad atklāj nozieguma izdarītāju, apgalvos, ka vainīgais esmu es. Tā kā pierādījumu nav, viņi atsaucas uz «slepenām» ziņām, kuras neradot ne mazāko šaubu. Kāds viņu savervēts liecinieks — īsta Orfevras krastmalā iespēlēta skaņu plate — vārdā Poleins, ir visvērtīgākais apsūdzības liecinieks. Es neatlaidīgi palieku pie sava, ka viņu nepazīstu, tāpēc tiesas priekšsēdētājs ļoti bczkaislīgi man jautā: «Jūs apgalvojat, ka šis liecinieks melo. Pieņemsim. Bet kāpēc viņam vajadzētu melot?»

— Priekšsēdētāja kungs, es pavadīju apcietinājumā bezmiega naktis nevis tāpēc, ka mani mocītu sirdsapziņas pārmetumi par Mazā Kolāna noslepkavošanu, jo es to neesmu darījis. Es visu laiku mēģinu izdibināt, kāda iemesla dēļ šis liecinieks man tik nikni uzbrūk un ik reizi, kad apsūdzība sāk šķobīties, atkal runā kaut ko tādu, kas to nostiprina. Es, priekšsēdētāja kungs, esmu nonācis pie secinājuma, ka policisti viņu pieķēruši kādā svarīgākā pārkāpumā un noslēguši ar viņu darījumu — apsolījušies neierosināt lietu pret viņu, ja viņš liecinās pret Tauriņu.

Es pats tobrīd nezināju, cik patiesi ir mani vārdi. Poleinu, ko zvērinātajiem stādīja priekšā kā godīgu cilvēku, kas nekad nav sodīts, pēc dažiem gadiem apcietināja par kokaīna kontrabandu.

Metrs Ibērs mēģina mani aizstāvēt, bet nespēj mēroties spēkiem ar prokuroru. Vienīgi metram Bufcjam izdodas ar dedzīgu sašutumu radīt prokuroram zināmas grūtības. Ak vai, arī tās pastāv tikai īsu mirkli, Pradcla veiklība šajā divcīņā drīz vien uzvar. Turklāt viņš glaimo zvērinātajiem, kas vai plīst aiz lepnuma, ka šis iespaidīgais vīrs izturas pret tiem kā pret līdzīgiem, kā pret līdzstrādniekiem.

Vienpadsmitos vakarā spēlīte ir galā. Mani aizstāvji cieš pilnīgu sakāvi. Un es, kaut esmu bez vainas, tieku notiesāts.

Franču sabiedrība prokurora Pradcla personā uz mūžu izmet no sava vidus divdesmit piecus gadus vecu jaunekli. Un, lūdzu, bez kādām atlaidēm! Šo gardo kumosu man neskanīgā balsī pasniedz tiesas priekšsēdētājs Bevēns.

—   Apsūdzētais, piecelieties!

Es pieceļos. Zālē valda pilnīgs klusums, visi aiztur elpu, mana sirds pukst mazliet straujāk nekā parasti. Zvērinātie veras manī vai noliec galvu, viņiem ir kauns.

—    Apsūdzētais, zvērinātie ir atbildējuši apstiprinoši uz visiem jautājumiem, atskaitot jautājumu par iepriekšēju nodomu. Tāpēc jums tiek piespriesti mūža spaidu darbi. Vai vēlaties kaut ko sacīt?

Es pat nesakustos, stāvu mierīgi, tikai ciešāk saspiežu barjeru, pret kuru esmu atbalstījies.

—   Jā, tiesas priekšsēdētāja kungs, es gribu sacīt, ka tiešām neesmu vainīgs un ka esmu kļuvis par policijas mahināciju upuri.

No stūra, kur sēž elegantās sievietes, kā arī augstie viesi, kas novietojušies aiz tiesnešu galda, atskan murmināšana. Balsi nepaceļot, es saku:

—     Klusējiet, pērlēm rotātās dāmas, kas esat te atnākušas meklēt neveselīgas emocijas! Farss ir beidzies. Jūsu policija un jūsu liesa laimīgi tikušas galā ar vienu slepkavu, tāpēc jums jābūt apmierinātām.

—  Sardze, izvediet notiesāto! — tiesas priekšsēdētājs saka.

Pirms izeju ārā, dzirdu balsi, kas mani sauc:

—   Nebēdā, mīlulīt, es braukšu pie tevis!

Tā ir mana dūšīgā un augstsirdīgā Nencta, kas izkliedz savu mīlestību. Savējie no Monmartra, kas ir zālē, aplaudē. Viņi jau nu zina, ko domāt par šo slepkavību, un tā man parāda savu lepnumu par to, ka es neesmu nedz atzinies, nedz kādu nodevis.

Līdzko nonākam mazākajā telpā, kur uzturējāmies pirms liesas sēdes, žandarmi man uzliek roku dzelžus un viens no viņiem pieķēdējas pie manas rokas ar īsu važu, tā ka mana labā roka ir sasaistīta ar viņa kreiso roku. Netiek izrunāts ne vārds. Es palūdzu cigareti. Pavadonis aizsmēķē un pasniedz man. Ik reizi, kad ceļu to pie lūpām vai izņemu no mutes, viņam jācilā roka līdzi manai rokai.

Stāvēdams izsmēķēju gandrīz trīs ceturtdaļas cigaretes. Neviens nebilst ne vārda. Es pats, pametis skatienu uz pavadoni, saku:

—   Iesim nu!

Kopā ar duci žandarmu kāpju lejā pa vairākām kāpnēm, līdz nonāku Tiesu pils iekšējā pagalmā. Tur mūs jau gaida apcietināto mašīna. Mēs, gandrīz ducis vīru, tajā sēžam uz soliem, jo tā nav sadalīta cellēs. Pavadonis saka:

—   Uz Konsjeržcri cietumu!

Konsjeržerī cietumā

Kad nonākam Marijas Antuanetes pēdējā mājvietā, žandarmi mani nodod galvenajam uzraugam, kas paraksta kādu dokumentu. Viņi aiziet, neko nerunādami, bet pirms tam sardzes priekšnieks, man par lielu pārsteigumu, paspiež manas dzelžos saslēgtās rokas.

Galvenais uzraugs jautā:

—   Cik tev iegrieza?

—   Mūža katorgu.

—   Nevar būt!

Viņš paskatās uz žandarmiem un saprot, ka tā ir taisnība. Šis piecdesmit gadu vecais cietumsargs, kas tik daudz ir redzējis un lieliski zina manu lietu, man par mierinājumu saka:

—   Nelieši! Viņi nav pie pilna prāta!

Viņš prātīgi noņem man roku dzelžus un pats laipni pavada līdz kamerai ar tapsētām sienām, kas īpaši iekārtota nāvniekiem, trakajiem, bīstamiem noziedzniekiem vai katordzniekiem.

—    Nezaudē dūšu, Tauriņ, — viņš saka, aizvērdams durvis. — Mēs atsūtīsim tev mantas un produktus, kas tev bija iepriekšējā kamerā. Nenokar degunu!

—     Paldies, priekšniek! Ticiet, dūšas man netrūkst, un es ceru, ka mana mūža katorga būs viņiem kā rīklē iestrēdzis kumoss.

Pēc brīža kāds skrāpējas pie durvīm.

—   Kas tur ir?

Kāda balss atbild:

—   Nekas. Es tikai piekaru uzrakstu.

—   Kāpēc? Kas uz tā rakstīts?

—   Mūža spaidu darbi. Rūpīgi uzraugāms.

Es nodomāju: viņi tiešām ir jukuši. Varbūt viņi iedomājas, ka nupat saņemtais belziens varētu mani apdullināt tiktāl, ka es izdarītu pašnāvību? Esmu bijis vīrišķīgs un palieku tāds. Es cīnīšos pret visu un visiem. Jau rīt sākšu rīkoties.

No rīta, kafiju dzerot, es prātoju: «Vai man iesniegt kasācijas sūdzību? Kāpēc? Vai citā tiesā paveiksies labāk? Un cik laika es tā nositīšu? Gadu, varbūt pusotru… Un tikai tāpēc, lai mūža katorgas vietā dabūtu divdesmit gadu spaidu darbos?»

Esmu cieši apņēmies bēgt, tāpēc gadu skaitam nav nozīmes, un man ienāk prātā, ka reiz notiesātais jautājis zvērināto tiesas priekšsēdētājam: «Priekšsēdētāja kungs,cik ilgi Francijā turpinās mūža katorga?»

Staigāju pa savu kameru. Pa pneimatisko pastu esmu aizsūtījis vēstuli sievai, lai viņu mierinātu, un arī māsai, kura viena pati pret visiem mēģināja aizstāvēt brāli.

Tas viss ir beidzies, priekškars nolaists. Tuviniekiem vajadzēs ciest vairāk nekā man, un nabaga mātei tālajā provincē tiešām būtu grūti nest tik smagu krustu.

Piepeši satrūkslos: bet es taču neesmu vainīgs! Es tiešām esmu bez vainas, — bet kas to zina? Jā, kam tas varbūt zināms? Es saku sev: «Tikai neiedomājies izklaidēties, stāstot par savu bezvainību citiem, par tevi pārāk zobosies. Maksāt ar mūža katorgu kāda muļķa vietā un vēl iedomāties, ka cits no tās ticis vaļā, būtu par daudz pazemojoši. Labāk turi muti!»

Iepriekšējā ieslodzījuma laikā gan Santē, gan Konsjeržerī man nekad nebija ienācis prātā, ka man varētu piespriest tik bargu sodu, tāpēc toreiz mani nekad nenodarbināja doma par to, kas tad īsti ir «pagrimšanas ceļš».

Labi. Pirmām kārtām ir jāuzņem sakari ar jau notiesātiem vīriem, kas nākotnē varētu kļūt par bēgšanas biedriem.

Es izraugos kādu marseļieti — Degā. Nav šaubu, ka man izdosies viņu salikt pie friziera. Viņš tur katru dienu iet skūties. Palūgšu, lai arī mani aizved pie friziera. Un liešām, tur nonācis, es viņu ieraugu stāvam ar seju pret sienu. Es viņu pamanu mirklī, kad viņš neatļauti palaiž garām citu, lai varētu ilgāk gaidīt savu kārtu. Es nostājos viņam liesi blakus, pabīdot citu nost. Ātri pačukstu:

—   Kā tad iet, Degā?

—    Nekas, Tauriņ! Man iegrieza piecpadsmit gadu, un tev? Stāsta, ka tev savārītas ziepes?

—  Jā, man ir mūža katorga.

—   Vai iesniegsi kasācijas sūdzību?

—   Nē. Tagad vajag tikai labi ēst un nodarboties ar fizkultūru. Turies krietni, Degā, mums noteikti būs vajadzīgi stipri muskuļi. Vai apgādājies esi?

—  Jā, man ir desmit stabi sterliņu mārciņās. Un tu?

—   Nē.

—   Mans padoms — apgādājies labi ātri. Vai tavs advokāts ir Ibērs. Viņš ir muļķis, bet par kapsulu parūpēsies. Aizsūti savu sievu ar kapsulu pie Dantes. Lai viņa to atdod Dominikai Bagātniecei, un varu galvot, ka viss būs kārtībā.

— Cst, kruķis skatās!

Ak, jūs te esat atnākuši izpļāpāties?

—     Nekā sevišķa. — Degā atbild. — Viņš stāsta, ka esot slims.

—   Kas tad šim lēcies? Vai nevar sagremot zvērinātos? — Un resnais kruķis skaļi iesmejas.

Tāda ir dzīve. Es jau esmu uz «pagrimšanas ceļa». Kāds smejas, vēderu turēdams, uzjautrinādamies par divdesmit piecus gadus vecu puisi, kam viss mūžs jāpavada katorgā.

Esmu dabūjis kapsulu. Tā ir lieliski noslīpēta alumīnija caurulīte, ko atver, atskrūvējot tieši vidū. Tajā iekšā atrodu piectūkstoš sešsimt franku jaunās naudaszīmēs. Kad man to iedod, es noskūpstu sešus centimetrus garās kapsulas galu. Tā irīkšķa resnumā; jā, es to noskūpstu, pirms iebāžu tūplī. Es dziļi elpoju, lai tā paceltos augstāk. Tas ir mans seifs. Mani var izģērbt līdz ādai, likt, lai ieplēšu kājas, pieliecos, lai pārbaudītu, vai neesmu kaut ko noslēpis. Kapsula ir ieslīdējusi ļoti dziļi resnajā zarnā. Tā ir mana dzīvība un mana brīvība, ko nēsāju visur līdzi… Atriebšanās ceļš. Jo es jau esmu nolēmis atriebties! Ne par ko citu es vairs nedomāju.

Satumsusi nakts. Es viens pats sēžu savā kamerā. Spilgta griestu spuldze dod uzraugam iespēju novērot mani pa mazu caurumiņu. Spēcīgā gaisma mani žilbina. Uzlieku uz plakstiem salocītu mutautu, jo elektrība tiešām kož acīs. Guļu, izstiepies uz dzelzs gultā ielikta matrača !>ez spilvena, un atceros drausmīgo procesu visos sīkumos.

Un tagad, lai būtu skaidrs mans turpmākais garais stāsts, lai varētu saprast, kas man sniedza atbalstu cīņā, es varbūt rakstīšu diezgan gari, bet gribu attēlot visu, kas man nāca prātā pirmajās dienās, kad jutos kā dzīvs aprakts.

Ko es darīšu, kad būšu izbēdzis? Jo tagad, kad man ir kapsula, es ne mirkli nešaubos, ka izbēgšu.

Vispirms es, cik vien ātri varēšu, atgriezīšos Parīzē. Pirmām kārtām es nogalināšu viltus liecinieku Poleinu. Tad divus policistus, kas piedalījās manas lietas izmeklēšanā. Bet ar diviem policistiem nepietiek, man jānonāvē viņi visi. Vismaz iespējami vairāk. Es zinu gan, kā to izdarīt. Ticis brīvībā, es atgriezīšos

Parīzē. Koferī es satikšu tik daudz sprāgstvielu, cik vien tur ietilps. Nezinu, cik tieši — desmit, piecpadsmit, divdesmit kilogramu. Un es mēģinu izrēķināt, cik sprāgstvielas vajadzētu, lai upuru būtu daudz.

Vai lietot dinamītu? Nē, šedits ir labāks. Un kāpēc ne nitroglicerīnu? Labi, lai tas paliek, par to es aprunāšos ar tiem, kas ir gudrāki par mani. Bet kruķi var būt mierīgi — es parādā nepalikšu un viņi savu dabūs!

Joprojām turu acis ciet un uz acīm — mutautu, lai pasargātos no gaismas. Ļoti skaidri iztēlojos lādi ar sprāgstvielām, kura no ārpuses izskatītos pavisam parasta, un labi noregulētu pulksteņa mehānismu, kas iedarbinātu detonatoru. Uzmanību — sprādzienam jānotiek desmitos no rīta kriminālpolicijas ziņojumu telpā Orfevras krastmalā 36, otrajā stāvā. Tajā laikā tur savācas vismaz simt piecdesmit kruķu, lai saņemtu rīkojumus un noklausītos ziņojumu. Cik trepēm ir pakāpienu? Es nedrīkstu kļūdīties.

Vajadzēs rūpīgi aprēķināt laiku, kāds nepieciešams, lai lāde no ielas nonāktu vajadzīgajā vietā tieši paredzētajā mirklī, kad tai jāsprāgst. Un kurš lādi nesīs? labi, es pats to uzņemšos. Es braukšu ar taksometru, apturēšu to pie kriminālpolicijas durvīm un abiem sardzes kruķiem bargā balsī teikšu: «Uznesiet šo lādi ziņojumu zālē! Pasakiet komisāram Diponam, ka galvenais inspektors Dibuā to sūta un ka es tūlīt būšu klāt.» Bet vai viņi mani klausīs? Ja nu gadās, ka tajā muļķu barā man trāpās divi vienīgie gudrie? Tad viss pagalam. Jāizdomā kaut kas cits. Un es gudroju un gudroju. Es nemaz nespēju iedomāties, ka man neizdotos atrast pilnīgi drošu līdzekli.

Pieceļos iedzert ūdeni. No lielās gudrošanas man sāp galva.

Atkal atguļos, mutautu uz acīm neuzlicis, minūtes rit pavisam gausi. Un tā gaisma, tā gaisma, Dievs pasargi no tādas gaismas! Saslapinu mutautu un atkal uzklāju uz acīm. Vēsais ūdens nāk par labu, mutauts ciešāk piespiežas pie plakstiem. Turpmāk es tā darīšu vienmēr.

Garās stundas, kad kaldināju atriebības plānus, bija tik skaudras, ka redzēju sevi rīkojamies tā, it kā tos jau īstenotu. Katru nakti un pat daļu dienas es ceļoju pa Parīzi, it kā būtu jau izbēdzis. Nebija nekādu šaubu, ka es izbēgšu un atgriezīšos Parīzē. Un, protams, pirmais darbs būs pieprasīt samaksu Poleinam un pēc tam — kruķiem. Un kā ar zvērinātajiem? Vai tie muļķi turpinās mierīgi dzīvot? Tie grausti droši vien atgriezās mājās izpildīta pienākuma apziņas pilni. Svarīgi un svinīgi, piepūtušies aiz lepnības kaimiņu priekšā, dižodamies sievai, kas viņus gaida, lāgā nesasukājusies, lai strēbtu zupu.

labi. Ko tad lai daru ar zvērinātajiem? Neko. Tie ir nabaga dumiķi. Viņi nav mācījušies, lai kļūtu par soģiem. Ja kāds no viņiem ir atvaļināts žandarms vai muitnieks, viņš rīkojas kā žandarms vai muitnieks. Un, ja ir piena pārdevējs, — tāpat kā dažs nožēlojams ogļu pārdevējs. Viņi klausījās prokurora runu, un tam nebija grūti zvērinātos apmāt. īsti atbildīgi viņi nav. Tātad tas ir pārdomāts un izlemts: es viņiem neko ļaunu nedarīšu.

Pierakstot visas šīs domas, kuras mani pirms tik daudziem gadiem tiešām mocīja un, drausmīgi skaidras, spindza ap mani kā spiets, es apceru, cik patiesu iztēles dzīvi dzīvo jauns cilvēks, pirms sasniedz īstu neprātu, mītot pilnīgā uzspiestā klusumā, pilnīgā atšķirtībā. Sī dzīve ir tik intensīva, tik spilgta, ka cilvēks, burtiski, dubultojas. Viņš tiešām dodas klejojumos, kādi vien ienāk prātā. Viņš redz savu tēvu, māli, māju, ģimeni, bērnību, dažādus dzīves posmus. Un vēl, galvenokārt — gaisa pilis, ko viņa rosīgais prāts būvē, ko viņš iztēlojas neticami dzīvi, tā ka pilnīgās dubultošanās laikā reizēm pat notic, ka tiešām dzīvo, nevis sapņo.

Ir pagājuši trīsdesmit septiņi gadi, taču mana spalva slīd pa papīru bez piepūles, lai pierakstītu to, ko domāju tajos savas dzīves brīžos.

Nē, zvērinātajiem es nekādu ļaunumu nedarīšu. Bet prokuroram? Nu, tas nekādā gadījumā nedrīkst izsprukt sveikā! Viņam sodu es jau esmu atradis — tas ir pilnīgi aizgūts no Aleksandra Dimā. Es ar prokuroru izrīkošos tieši tāpat kā «Grāfā Montē Kristo» izrīkojās ar tipu, ko ieslodzīja pagrabā, lai viņš tur nomirtu badā.

Tas ierēdnis tiešām ir vainīgs. Tas sarkanā ieģērbtais maitu lija darīja visu, lai es to nolemtu visbriesmīgākajai nāvei. Jā, kad Poleins un kruķi būs pagalam, es nodarbošos vienīgi ar to nelieti. Noīrēšu villu. Tai būs dziļš pagrabs ar biezām sienām un ļoti smagām durvīm. Ja durvis nebūs pietiekami biezas, es pats tās apsitīšu ar matračiem un aizdrīvēšu ar pakulām. Kad villa būs noīrēta, es viņu klusā vietā nolaupīšu. Sienā būs iemūrēti riņķi, un es viņu pieķēdēšu, līdzko atvedīšu uz villu. Un tad būs mana kārta smieties!

Es stāvu prokuroram pretī un aizvērtām acīm redzu viņu ārkārtīgi skaidri. Jā, es viņā raugos tāpat, kā viņš skatījās manī zvērināto tiesas sēdē. Aina ir tik spilgta un reljefa, ka es sajūtu uz sejas viņa silto elpu, jo stāvu ļoti tuvu, aci pret aci, viņam gandrīz pieskaroties.

Esmu pagriezis pret viņu ļoti spēcīgu starmeti, un viņa vanaga acis ir apžilbušas un tramīgas. Viņš svīst, un lielas sviedru lāses rit pār sašķiebto seju. Jā, es dzirdu savus jautājumus un noklausos viņa atbildes. Tajā brīdī mana dzīve ir apveltīta ar sevišķu spraigumu.

«Nelieti, vai tu mani atceries? Tas esmu es, Tauriņš, ko tu ar tik vieglu roku aizsūtīji mūža katorgā. Tu domā, ka bija vērts zubrīties gadiem ilgi, lai kļūtu par augsti mācītu vīru, ka bija vērts augām naktīm urbties romiešu un citu likumu kodeksos, mācīties grieķu un latīņu valodu, ziedot jaunības gadus, lai kļūtu par lielu oratoru? Un ko tu esi sasniedzis, muļķis tāds? Vai tu esi mēģinājis sacerēt jaunu un labu likumu sabiedrībai? Vai esi pārliecinājis pūli, ka pasaulē nekas nav svarīgāks par mieru? Vai esi sludinājis brīnišķīgas reliģijas filozofiju? Vai esi kaut tikai ietekmējis citus ar savu augsto universitātes gudrību, lai viņi kļūtu labāki un vairs nebūtu ļauni? Pasaki, kam tu esi izmantojis savas zināšanas — vai cilvēku glābšanai vai gremdēšanai?

Nekā tāda — tavai darbībai ir tikai viens mērķis — kāpt un kāpt. Kāpt pa savas pretīgās karjeras kāpnēm. Tavā izpratnē būt slavenam nozīmē būt lielākajam katorgas papildinātājam, tam, kas bez mitas piegādā upurus bendem un giljotīnai.

Ja Deibleram [1] būtu kaut drusciņa pateicības jūtu, viņam vajadzētu katru gadu aizsūtīt tev kasti labākā šampanieša. Vai tad viņam nav jāpateicas tev, nelietīgais cūka, par to, ka šogad viņš varējis nocirst par piecām vai sešām galvām vairāk? Bet nu tu esi manos nagos, un es tevi esmu te pamatīgi pieķēdējis pie sienas. Es vēl tagad redzu tavu smaidu, vēl tagad atceros, cik uzvarošs tu izskatījies, kad man pēc tavas runas nolasīja spriedumu. Man liekas, tas bija vakar, kaut īstenībā jau pagājuši gadi. Cik gadu? Desmit vai divdesmit?»

Bet kas man lēcies? Kāpēc desmit gadu? Kāpēc divdesmit gadu? Palūkojies uz sevi, Tauriņ, tu esi stiprs, tu esi jauns, un tavā vēderā ir pieci tūkstoši seši simti franku. Divus gadus — jā, divus gadus es pavadīšu mūža katorgā, bet vairāk ne — to es pats sev zvēru.

Klausies, Tauriņ, tu kļūsti drusciņ jocīgs! Šī kamera un klusums novedīs tevi no prāta. Man nav cigarešu. Vakar izsmēķēju pēdējo. Es staigāšu. Galu galā man nav nedz jātur acis ciet, nedz jāklāj tām virsū mutauts, lai es redzētu to, kas notiks. Tāpēc es pieceļos. Kameras garums ir četri metri, tātad pieci mazi solīši no durvīm līdz sienai. Es sāku staigāt, salicis rokas uz muguras. Un es turpinu:

«l-abi. Kā jau tev teicu, es ļoti labi atceros tavu uzvarētāja smaidu. Labi, es to pārvērtīšu par grimasi! Tev salīdzinājumā ar mani ir priekšrocība: es nevarēju kliegt, bet tu vari. Kliedz, kliedz, cik vien vēlies, cik vien skaļi spēj. Ko es ar tevi darīšu? Pēc Dimā receptes? Ļaušu nomirt badā? Nē, ar to ir par maz. Vispirms es tev izduršu acis. Ak tu vēlreiz izskaties pēc uzvarētāja, tu domā — ja es tev izduršu acis, tev nevajadzēs mani redzēt, turklāt man pašam arī būs laupīts prieks lasīt atbildes lavās acīs. Jā, tev taisnība, man tās nav jāizdur, vismaz tūlīt ne. Lai tas paliek vēlākam laikam.

Es tev izraušu mēli, drausmīgo mēli, kas griež kā duncis — nē, nevis kā duncis, bet kā bārdas nazis. Mēli, kas kalpojusi tavai sluvenajai karjerai. To pašu mēli, kas teikusi maigus vārdus sievai, bērniem un mīļākajai. Vai tev ir mīļākā? Drīzāk gan mīļākais, jā. Tu vari būt tikai pasīvs un riebīgs pederasts. Tiešām, vispirms man jāizrauj tev mēle, jo tā ir nozieguma izpildītāja tūlīt pēc smadzenēm. Tu tik labi proti to kulstīt, ka pārliecināji zvērinātos apstiprinoši atbildēt uz visiem uzdotajiem jautājumiem.

Ar savu mēli tu kruķus tēloji kā saprātīgus, pienākumam uzticīgus cilvēkus; ar to tu padarīji ticamu sadomāto stāstu par viltus liecinieku. Pateicoties tavai mēlei, es divpadsmit vientiešiem likos visbīstamākais cilvēks Parīzē. Ja tev nebūtu tik neģēlīga, tik veikla, tik prasmīga mēle, kas tā iemanījusies kropļot gan cilvēkus, gan faktus un lietas, es joprojām sēdētu Blanša laukuma Lielās kafejnīcas terasē, no kuras man nemaz nevajadzētu izkustēties. Tātad skaidrs — es tev mēli izraušu. Bet ar ko?»

Es staigāju un staigāju, galva man reibsi, bet joprojām esmu aci pret aci ar viņu, līdz piepeši nodziest gaisma un pa loga slēģu spraugām sāk spiesties vārga gaisma.

Kā, vai jau rīts? Visu nakti esmu pavadījis atriebdamies. Cik skaistas stundas nupat aizritējušas! Cik īsa bijusi garā nakts!

Gultā sēžot, klausos. Nekas nav sadzirdams. Pilnīgs klusums. Laiku pa laikam pie manām durvīm klusītiņām noklikšķ. Sargs, čībās apāvies, lai nesaceltu troksni, ir pagriezis mazo metāla aizsegu un pielicis aci pie caurumiņa, lai nemanīts mani apskatītu.

Francijas Republikas radītā mašīna uzsākusi otro apli. Tā strādā brīnumlabi, jo pirmajā posmā tā iznīcina cilvēku, kas varētu tai sagādāt nepatikšanas. Bet ar to nepietiek. Šis cilvēks nedrīkst nomirt pārāk ātri, tas nedrīkst aizbēgt, izdarot pašnāvību. Ko gan iesāktu soda iestāžu administrācija, ja nebūtu ieslodzīto? Tas būtu muļķīgi. Tāpēc uzmanīsim notiesāto! Viņam jādodas katorgā, kur viņš dos iespēju dzīvot citiem ierēdņiem. Kad klikšķis atkārtojas, man jāpasmaida.

Nekreņķējies, niekkalbi, es nebēgšu. Vismaz ne tādā veidā ne, no kāda tu baidies, — pašnāvībā.

Es gribu tikai vienu — dzīvot un justies iespējami labi un drīzāk doties uz Franču Gvajanu, uz kuru, paldies Dievam, savā muļķībā gribat mani sūtīt.

Es zinu, ka tavi kolēģi, veco cietumsarg, kas ik pēc brīža klikšķina, nav nekādi eņģelīši. Salīdzinot ar kruķiem ārpusē, tu tomēr esi lāga vīrs. To es zinu jau sen, jo Napoleons, kad radīja katorgu un kad viņam jautāja, kam viņš liks bandītus sargāt, atbildēja: «Tiem, kuri ir lielāki bandīti par ieslodzītajiem.» Vēlāk es pats savām acīm redzēju, ka viņš, katorgas dibinātājs, nav melojis.

Klak, klak — manās durvīs atveras divdesmit kvadrātcentimetru lūciņa. Man pasniedz kafiju un septiņsimt piecdesmit gramu smagu maizes klaipiņu. Tagad, kad esmu notiesāts, man vairs nav tiesību ēst restorāna ēdienus, bet, ja jau nauda man joprojām ir, varu kādā necilā kantīnē pirkt cigaretes un šādus tādus pārtikas produktus. Vēl pēc dažām dienām nebūs arī šīs iespējas. Konsjeržerī cietums ir ieslodzījuma priekštelpa. Tīksmīgi smēķēju «Lucky Strike» cigaretes, kas paciņā maksā 6,60 franku. Esmu nopircis divas paciņas. Šķiežu naudu, jo to tik un tā atņems, lai segtu tiesas izdevumus.

Degā padod man ziņu, lai eju uz dezinfekcijas telpu. Tas rakstīts maizē iemīcītā zīmītē: «Sērkociņu kastītē ir trīs utis.» Paņemu kastīti un atrodu tur trīs resnas, veselīgas utis. Es zinu, ko tas nozīmē. Parādīšu kukaiņus uzraugam, un tad rīt mani kopā ar visām mantām, arī matračiem, sūtīs uz tvaika telpu, lai iznīdētu visus parazītus, protams, atskaitot mūs pašus. Tiešām, nākamajā dienā es tur sastopu Degā. Tvaika zālē uzrauga nav. Mēs esam vieni.

—   Paldies, Degā! Pateicoties tev, dabūju kapsulu.

—   Vai tā tevi neapgrūtina?

—   Nē.

Katrreiz, kad ej uz ateju, kapsulu tīri nomazgā, pirms liec atpakaļ.

—    1.abi. Manuprāt, tā ir pilnīgi mitruma necaurlaidīga, jo ermoņikas veidā salocītās naudaszīmes ir lieliskā stāvoklī. Un es tās nēsāju jau veselu nedēļu.

—  Tad kapsula ir laba.

—   Ko tu domā darīt, Degā?

—    Izlikšos par vājprātīgu. Es negribu doties katorgā. Te, Francijā, es varbūt nosēdēšu astoņus vai desmit gadus. Man ir sakari, iespējams, ka mani apžēlos un kādus piecus gadus atlaidīs.

—  Cik gadu tev ir?

—   Četrdesmit divi.

—  Tu esi traks! Ja desmit no piespriestajiem piecpadsmit tu nosēdēsi, būsi jau vecs. Vai tu baidies nonākt pie niknajiem?

—   Jā, man bail no katorgas, un es nekaunos to tev, Tauriņ, pateikt. Redzi, Gvajanā ir šausmīgi. Katru gadu no simt katordzniekiem bojā iet astoņdesmit. Katru gadu viens notiesāto sūtījums nomaina iepriekšējo, un katrā sūtījumā ir tūkstošastoņsimt līdz divtūkstoš vīru. Ja tu nesaķer lepru, tu saslimsti ar dzelteno drudzi vai dizentēriju, no kuras nevar izveseļoties, ar tuberkulozi vai lipīgo malāriju. Ja no visa tā tev izdodas paglābties, tevi tik un tā var nogalināt un atņemt tev kapsulu, vai arī tu nobeigsies bēgot. Tici man, Tauriņ, es to visu nestāstu tāpēc, lai tu zaudētu dūšu, bet es pazīstu vairākus katordzniekus, kuriem bijis neliels soda laiks — pieci vai septiņi gadi, un es zinu, ko runāju. Tie ir īsti grausti. Deviņus mēnešus gadā viņi pavada slimnīcā, un par bēgšanas izredzēm viņi saka — tās nemaz neesot tik rožainas, kā daudzi iedomājoties.

—   Es tev ticu, Degā, bet paļaujos uz sevi, un vari būt drošs — es jau nu tur ilgi nedirnēšu. Esmu jūrnieks, pazīstu jūru, un vari nešaubīties, ka ļoti drīz atradīšu iespēju aizbēgt. Un vai tu spēj iedomāties, kā desmit gadu pavadīsi ieslodzījumā? Ja arī tev saīsinās termiņu par pieciem gadiem, kas vēl nemaz nav teikts,

vai domā, ka varēsi izturēt ieslodzījumu, pilnīgu atšķirtību no pasaules, un nesajukt prātā? Tagad es savā kamerā esmu viens pats, man nav nedz grāmatu, nedz pastaigu, es nevaru ne ar vienu sarunāties, un tad divdesmit četras stundas ir jāreizina nevis ar sešdesmit, bet ar simt minūtēm, un arī tad vēl tu būtu tālu no patiesības.

—   Iespējams, bet tu esi jauns, turpretī man ir jau četrdesmit divi gadi.

—    Klausies, Degā, saki atklāti, no kā tu visvairāk baidies? No citiem katordzniekiem, vai ne?

—     Jā, atklāti sakot, tā ir, Tauriņ! Visi zina, ka esmu miljonārs, un tad nav nekāds brīnums, ja mani nogalina pārliecībā, ka nēsāju līdzi piecdesmit vai simttūkstoš stabu.

—   Klausies, vai negribi noslēgt līgumu? Tu man apsoli neiet pie trakajiem, un es tev apsolu vienmēr būt tavā tuvumā. Mēs varēsim balstīties viens uz otru. Es esmu stiprs un veikls, ļoti agri esmu iemācījies kauties un lieliski protu rīkoties ar dunci. Tāpēc par citiem katordzniekiem neraizējies: mūs ne tikai cienīs, bet arī bīsies. Bēgšanai neviens cits nebūs vajadzīgs: tev ir nauda, un man ir nauda, es protu rīkoties ar kompasu un vadīt laivu. Ko vairāk tu vēlies?

Viņš skatās man cieši acīs… Mēs saskūpstāmies. Līgums ir noslēgts.

Mazliet vēlāk atveras durvis. Viņš aiziet uz vienu pusi ar savu mantību, es ar savu — uz otru pusi. Mūsu kameras nav sevišķi tālu viena no otras, un mēs reizēm varam satikties pie friziera, ārsta vai svētdienas dievkalpojumā kapelā.

Degā iekrita par viltotu Nacionālās Aizsardzības obligāciju izplatīšanu. Kāds naudas viltotājs tās atdarināja ļoti neparastā veidā. Viņš izbalināja piecsimt franku obligācijas un nevainojami uzdrukāja tām virsū desmittūkstoš franku. Tā kā papīrs bija tas pats, bankas un komersanti tās pieņēma bez šaubīšanās. Tas ilga jau vairākus gadus, un prokuratūras finansu nodaļa galīgi nesaprata, ko iesāki, līdz apcietināja kādu Briulē, ko pieķēra nozieguma vietā. Luijs Degā mierīgi saimniekoja savā bārā Marseļā, kur ik nakti pulcējās dienvidu noziedznieku pasaules zieds un kur kā starptautiskā satikšanās vietā iegriezās pasaules lielie ceļojošie blēži.

1929. gadā Degā bija miljonārs. Kādu nakti bārā ieradās glīta, jauna un labi ģērbusies sieviete. Viņa jautāja pēc Luī Degā kunga.

—    Tas esmu es, kundze, ko vēlaties? Esiet tik laipna un ieejiet nākamajā zālē.

—    Es esmu Briulē sieva. Viņš nonācis Parīzes cietumā par viltotu obligāciju pārdošanu. Es satikos ar viņu Santē cietuma apmeklētāju istabā, viņš man iedeva jūsu bāra adresi un sacīja, lai palūdzu jums divdesmittūkstoš franku, ko samaksāt advokātam.

Un tad Degā, viens no smalkākajiem Francijas blēžiem, sastapies ar sievieti, kura zināja viņa lomu obligāciju lietā, atrada vienīgo atbildi, kas spēja visu samaitāt:

—    Kundze, es galīgi nepazīstu jūsu vīru, un, ja jums vajadzīga nauda, ejiet, pastaigājiet pa ielu! Tur jūs drīz nopelnīsiet vairāk, nekā jums vajag, jo esat taču tik glīta.

Nabaga apvainotā sieviete aizskrēja raudādama. Viņa par notikušo pastāstīja vīram. Briulē pārskaitās un nākamajā dienā izstāstīja miertiesnesim visu, ko zināja, nepārprotami apgalvojot, ka Degā ir tas, kurš viltotās obligācijas piegādā. Degā sāka uzmanīt grupa Francijas viltīgāko policistu. Mēnesi vēlāk Degā, viltoto obligāciju izgatavotājs, gravieris un vienpadsmit līdzzinātāji tika apcietināti vienā laikā dažādās vietās un ieslodzīti. Viņi stājās Sēnas departamenta zvērināto tiesas priekšā, un prāva ilga divas nedēļas. Ikvienu apsūdzēto aizstāvēja ievērojams advokāts. Briulē ne reizi neatsacījās no savām liecībām. Bezultāts: nožēlojamu divdesmittūkstoš franku un dažu neapdomīgu vārdu dēļ viens no smalkākajiem Francijas blēžiem, izputināts un par desmit gadiem novecojis, saņēma sodu — piecpadsmit gadu katorgā. Ar šo cilvēku biju noslēdzis līgumu uz. dzīvību un nāvi.

Pie manis ierodas metrs Ibērs. Viņam nav nekas sevišķs sakāms. Es viņam neko nepārmetu.

…Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens… Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens. Jau vairākas stundas tā staigāju pa savu kameru no loga līdz durvīm un atpakaļ. Es smēķēju, esmu pie skaidras apziņas, līdzsvarots un spējīgs izturēt jebko. Apsolu sev pagaidām nedomāt par atriebību.

Atstāsim prokuroru tur, kūres viņu atstāju, piesietu pie sienā iemūrēta riņķa man tieši pretī, kamēr vēl neesmu izdomājis, kādā veidā viņu nobeigt.

Piepeši manas kameras durvīm izspiežas cauri kliedziens — spalgs, šerminošs izmisuma kliedziens. Ko tas nozīmē? Šķiet, tur kliedz cilvēks, kuru spīdzina. Taču te nav kriminālpolicija. Nav iespējams uzzināt, kas īsti notiek. Naktī mani jau satrauca tādi kliedzieni. Un cik skaļiem tiem jābūt, lai tos varētu dzirdēt caur kameras polsterētajām durvīm! Varbūt kliedz kāds ārprātīgais. Nav grūti zaudēt prātu kamerās, kur cilvēku nesasniedz neviena balss no ārpasaules. Es skaļi sarunājos pats ar sevi, es jautāju: «Kāda tev par to daļa? Domā tikai par sevi, ne par vienu citu, un vēl par savu jauno sabiedroto Degā.» Es noliecos, iztaisnojos, tad pamatīgi iebelžu ar dūri pa krūtīm. Man stipri sāp, taču viss ir kārtībā: rokas muskuļi darbojas nevainojami. Un kājas? Pateicies tām, jo tu jau staigā sešpadsmit stundas un joprojām nejūti nogurumu.

Ķīnieši izgudrojuši ūdens pilienus, kas lāso uz galvas. Franči savukārt izdomājuši klusumu. Viņi atņēmuši jebkuru iespēju izklaidēties. Nav ne grāmatu, ne zīmuļu, logs, ar resniem režģiem aizrestotais logs pilnīgi aizsists ar dēļiem, atstāti tikai daži mazi caurumiņi, pa kuriem ieplūst vāja, slāpēta gaisma.

Šaušalīgā kliedziena satraukts, es staigāju pa kameru kā zvērs pa krātiņu. Man tiešām liekas, ka esmu visu pamests un, burtiski, aprakts dzīvs. Jā, es esmu pilnīgi vientuļš, mani var sasniegt tikai kliedziens.

Durvis atveras. Parādās vecs mācītājs. Tu neesi viens, tavā priekšā ir mācītājs.

—   Labvakar, mans bērns! Piedod, ka neesmu alnācis agrāk, bet es biju atvaļinājumā. Kā tev klājas? — Un vecais, lādzīgais kirē vienkārši ienāk kamerā un rāmi apsēžas uz manas guļvietas.

—   No kurienes tu esi?

—   No Ardcšas.

—  Tavi vecāki?

—   Māte nomira, kad man bija vienpadsmit gadu. Tēvs mani ļoti mīlēja.

—   Par ko viņš strādāja?

—   Par skolotāju.

—   Vai viņš ir dzīvs?

—  Jā.

—   Kāpēc tu runā par viņu pagātnē, ja viņš ir dzīvs?

—   Kaut viņš ir dzīvs, es esmu miris.

—   Ak, tā nevajag runāt! Ko tu esi izdarījis?

Acumirklī es iedomājos, cik smieklīgi būtu sacīt, ka esmu bez vainas, un ātri atbildu:

—    Policija apgalvo, ka esmu nogalinājis cilvēku, un, ja tā apgalvo, tā acīmredzot ir.

—   Vai tas bija tirgotājs?

—   Nē, suteners.

—   Vai tiešām tev piesprieda mūža katorgu par savstarpēju rēķinu kārtošanu? Vai tā bija slepkavība ar iepriekšēju nodomu?

—   Nē, nejauša.

—  Tas liekas neticami, nabaga bērns. Ko es varu darīt tavā labā? Vai gribi lūgt Dievu kopā ar mani?

—    Piedodiet, mācītāja kungs, man nav nekādas reliģiskas audzināšanas, es neprotu lūgt Dievu.

—   Tas nekas, mans bērns, es lūgšu tavā vielā. Labais Dievs mīl visus bērnus neatkarīgi no tā, vai tie ir kristīti vai nav. Vai gribi atkārtot katru vārdu, ko es izrunāšu?

Viņa acīs ir tāds maigums, rupji tēstajā sejā tāda starojoša labsirdība, ka man kauns atsacīties, un, kad viņš nometas ceļos, es daru tāpat. «Mūsu Tēvs debesīs…» Acīs man sakāpj asaras, un laipnais garīdznieks, tās redzēdams, ar apaļo pirkstu uztver pār vaigu ritošu ļoti lielu asaru, un paceļ to pie lūpām.

—   Tavas asaras, mans dēls, ir lielākais gandarījums, ko Dievs šodien caur tevi man sūtījis. Paldies!

Pieceldamies viņš noskūpsta mani uz pieres.

Atkal sēžam uz gultas viens otram blakus.

—   Cik ilgi tu neesi raudājis?

—   Četrpadsmit gadu.

—   Kāpēc tieši četrpadsmit?

—   Es raudāju, kad nomira māte.

Viņš saņem manu roku un saka:

—   Piedod tiem, kas tev sagādājuši tādas ciešanas!

Es izrauju roku un vienā lēcienā, pašam neapzinoties, esmu kameras vidū.

—    Nē, tikai nc to! To es nepiedošu nekad! Vai gribat, lai es jums kaut ko uzticu, tēvs? Labi — katru dienu, katru nakti, katru stundu un katru minūti es visu laiku prātoju, kad, kā, kādā veidā es varētu nonāvēt visus tos, kas mani te ietupinājuši.

—    To tu saki, un tam tu tici, mans dēls. Tu esi jauns, ļoti jauns. Ar gadiem tu atsacīsies no sodīšanas un atriebības.

Pēc trīsdesmit četriem gadiem es domāju tāpat kā viņš.

—   Ko es varu izdarīt tavā labā? — kirē atkārto.

—   Izdariet pārkāpumu, mans tēvs!

—   Kādu?

—    Aizejiet uz 37. kameru un pasakiet Degā, lai viņš liek savam advokātam uzrakstīt pieprasījumu sūtīt viņu uz Kānas centrāli un ka es to šodien jau esmu izdarījis. Drīzāk jātiek ārā no Konsjeržerī cietuma un jāiekļūst kādā no centrālēm, kur veido sūtījumus uz Cvajanu. Ja neliksim uz pirmā kuģa, mums vēl divi gadi būs te jāpavada ieslodzījumā, pirms uz turieni brauks nākamais. Kad esat ar viņu parunājis, kirē kungs, jums jāatnāk uz šejieni.

—   Kāds varētu būt iemesls?

—    Jūs, piemēram, varat te aizmirst lūgšanu grāmatu. Es gaidu atbildi.

—   Un kāpēc tev tā jāsteidzas uz briesmīgo katorgu?

Es palūkojos kirē, īstā Dieva Tēva ceļojošajā aģentā, un, būdams pārliecināts, ka viņš mani nenodos, atbildu:

—   Lai drīzāk aizbēgtu, tēvs!

—    Dievs tev palīdzēs, mans bērns, es par to esmu pārliecināts, un es jūtu, ka tu sāksi jaunu dzīvi. Redzu, tev ir laba puiša acis, un dvēsele tev ir cildena. Labi, es iešu uz trīsdesmit septīto kumcru. Gaidi atbildi!

Viņš atgriežas ļoti drīz. Degā ir ar mieru. Kirē atstāj man lūgšanu grāmatu līdz nākamajai dienai.

Šodien manā cellē ir iespīdējis saules stars, un tā ir pavisam gaiša. Pateicoties šim svētajam vīram.

Kāpēc Dievs, ja Viņš pastāv, ļauj pasaulē dzīvot tik atšķirīgiem cilvēkiem? Prokuroram, policistiem, Poleinam un — šim kirē, Konsjeržerī kirē?

Svētā vīra apmeklējums man ir nācis par labu un arī palīdzējis.

Pieprasījumiem drīz ir rezultāti. Pēc nedēļas septiņi ieslodzītie četros no rīta tiek nostādīti rindā Konsjeržerī koridorā. Kruķu ir liels pulks.

—   Izģērbties! — Visi lēnām izģērbjas. Ir auksti, man uzmetas zosāda.

—    Nolieciet savas mantas sev priekšā! Pagriezieties, atkāpieties soli atpakaļ!

Ikviens atrodas saiņa priekšā.

—   Apģērbties!

Smalkais krekls, ko nupat vēl valkāju, ir aizstāts ar rupja, stīva, nebalināta audekla kreklu, skaistais uzvalks — ar rupjvilnas jaku un biksēm. Kurpes pazūd, to vietā es uzauju tupeles. Līdz tam brīdim mēs izskatījāmies pēc normāliem cilvēkiem. Pārlaižu acis sešiem pārējiem — kādas šausmas! Neviens vairs neizskatās pēc personības: dažās minūtēs visi pārvērtušies par katordzniekiem.

—     Pa labi, vienā rindā! Uz priekšu, soļos marš! — Kādu divdesmit sargu pavadīti, nonākam pagalmā, kur citu pēc cita mūs ieved nodalījumos sadalītas mašīnas cellēs. Dodamies uz Boljē — tā saucas Kānas centrāle.

Kānas centrālcietumā

Tikko tur nonākušus, mūs ieved direktora kabinetā. Viņš sēž kā tronī aiz ampīra stila rakstāmgalda, kas atrodas uz metru augsta paaugstinājuma.

—   Uzmanību, runās direktors!

—    Notiesātie, jūs te uzturēsieties, gaidot brīdi, kad tiksiet sūtīti uz katorgu. Šis ir stingra režīma cietums. Pastāvīgi jāvalda klusumam, nekādi apmeklējumi nav iespējami. Te vai nu liecas, vai lūst. Jūsu rīcībā ir divas durvis: vienas — uz katorgu, ja jūs uzvedīsieties labi, otras — uz kapsētu. Ja nepakļausieties, vismazākais pārkāpums tiks sodīts ar diviem mēnešiem karcera pie maizes un ūdens. Neviens nav izturējis divus karcera termiņus pēc kārtas. Uz labu saprašanos, sveiki!

Viņš uzrunā Trako Pjero, ko izdevusi Spānijas valdība:

—   Kāda dzīvē bija jūsu profesija?

—  Toreadors, direktora kungs!

Atbildes aizkaitināts, direktors uzsauc:

—   Aizvediet šo vīru, kā pienākas!

Acumirklī četri vai pieci kruķi toreadoru ir iekaustījuši, apdullinājuši un aizrāvuši prom. Dzirdam kliedzienu: «Ixipi tādi, jūs pieci uzbrūkat vienam, un vēl ar nūjām, nelieši!» Mēs atkal dzirdam kliedzienu — tā kliedz nāvīgi ievainots dzīvnieks — un vairāk nekā. Tikai smaga priekšmeta vilkšanu pa grīdu.

Ja pēc šīs scēnas kāds palicis nesapraša, tas tāds paliks uz visiem laikiem. Degā stāv man blakus. Viņš pastiepj pirkstu — vienu vienīgu pirkstu, lai pieskartos man pie biksēm. Es saprotu, ko viņš vēlas man sacīt: «Uzvedies labi, ja gribi nonākt katorgā!» Pēc desmit minūtēm mēs visi, izņemot Trako Pjero, ko aizvilka uz pretīgo apakšzemes karceri, esam nonākuši katrs savā centrālcietuma disciplinārās nodaļas viennīcā.

Laimīgā kārtā Degā kamera ir blakus manai. Pirms tam mūs iepazīstina ar metru deviņdesmit vai vēl garāku sarkanmatainu, briesmonīgu vienaci, kas tur labajā rokā gluži jaunu vērša cīpslu pātagu. Tas ir sodu izpildītājs, ieslodzītais, kas rīkojas cietumsargu uzdevumā. Viņš ir notiesāto bieds. Cietuma uzraugiem viņš izdevīgs tādā ziņā, ka pašiem nav jānopūlas, sitot nelaimīgos ar nūjām vai pātagu, un, ja tie nomirst, nav jāatbild priekšniecībai.

Vēlāk, kad uz īsu laiku nonācu slimnīcā, uzzināju šī cilvēkveidīgā dzīvnieka dzīvesstāstu. Jāapsveic centrālcietuma direktors, kas tik lieliski pratis izvēlēties bendi. Pēc profesijas Tribujārs bijis akmeņlauztuvju strādnieks. Kādā jaukā dienā mazā ziemeļu pilsētiņā, kur dzīvojis, viņš nolēmis izdarīt pašnāvību, reizē nogalinot arī sievu. Šajā nolūkā viņš izmantojis diezgan lielu dinamīta patronu. Viņš apgūlies blakus sievai sešstāvu mājas trešajā stāvā. Sieva gulējusi. Viņš aizsmēķējis cigareti un ar to aizdedzinājis dinamīta patronas degli — patronu viņš turējis kreisajā rokā starp sievas un savu galvu. Eksplozija bijusi briesmīga. Rezultātā viņa sieva sašķaidīta pilnīgi, daļa ēkas sagrauta, drupās gājuši lx>jā trīs bērni un septiņdesmit gadu veca sieviete. Citi tikuši vairāk vai mazāk smagi ievainoti.

Viņš, Tribujārs, zaudējis daļu kreisās plaukstas, no kuras palicis tikai mazais pirkstiņš un īkšķis, aci un kreiso ausi. Galvā viņš ievainots tik smagi, ka bijusi vajadzīga trepanāeija. Kopš notiesāšanas viņš ir centrālcietuma disciplinārās nodaļas sodu izpildītājs. Sis pustrakais var rīkoties ar viņa varā nonākušajiem, kā vien tīk.

Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens… Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens… Un sākas nebeidzamā staigāšana no viennīcas sienas līdz durvīm.

Pa dienu gulēt nedrīkst. Piecos no rīta visus pamodina spalgs svilpiens. Ir jāceļas augšā, jāsakārto guļamvieta, jānomazgājas un vai nu jāsāk staigāt, vai jāapsēžas uz ķebļa, kas piestiprināts pie sienas. Dienā nav tiesību atgulties. I'ar sevišķu soda sistēmas izsmalcinātību liecina tas, ka gulta tiek pieslieta un pieāķēta pie sienas. Tā cietumnieks nevar atgulties un ir vieglāk uzraugāms.

…Viens, divi, trīs, četri, pieci… Četrpadsmit stundu ilga staigāšana. Lai kustības kļūtu pilnīgi automātiskas, ir jāiemācās noliekt galvu un salikt rokas aiz muguras, neiet nedz pārāk ātri, nedz pārāk lēni, spert vienāda garuma soļus un automātiski pagriezties — vienā kameras galā uz kreisās, otrā — uz labās kājas.

Viens, divi, trīs, četri, pieci… Viennīcas ir labāk apgaismotas nekā Konsjeržerī, turklāt dzirdami trokšņi no ārienes — gan no disciplinārās nodaļas, gan dažkārt arī no laukiem. Naktī mūs sasniedz laukstrādnieku svilpošana vai dziesmas — tie atgriežas mājās priecīgi, ka iedzēruši krietnu kausu sidra.

Saņemu Ziemsvētku dāvanu: pa spraugu starp dēļiem, ar kuriem aizsists logs, ieraugu balti apsnigušu lauku un dažus druknus, melnus kokus, ko apspīd apaļš mēness. Izskatās gluži pēc Ziemsvētku kartītes. Vējā locīti, koki nometuši sniega segu, tāpēc tie labi saskatāmi. Baltajā fonā tie atgādina lielus, melnus traipus. Visiem ir Ziemsvētki, tos svin pat daļā centrālcietuma. Tiem, kuri gaida izsūtīšanu katorgā, administrācija žēlīgi atļāvusi nopirkt divus gabaliņus šokolādes. Es saku — divus gabaliņus, nevis tāfelītes. Sie divi Egcbela šokolādes kumosiņi bija mana Ziemsvētku maltīte 1931. gadā.

… Viens, divi, trīs, četri, pieci… Tiesa mani ir pārvērtusi par svārstu, staigāšana uz priekšu un atpakaļ pa vicnnīcu ir mana pasaule. Tas ir aprēķināts ar matemātisku precizitāti. Vicnnīeā nedrīkst atstāt neko, itin neko. Galvenais — lai notiesātajam nebūtu ne mazākās iespējas izklaidēties. Ja mani pārsteigtu skatāmies pa dēļu spraugu, tad bargi sodītu. Un vai īstenībā viņiem nav taisnība, ja jau es viņu uztverē esmu tikai dzīvs mironis? Ar kādām tiesībām es atļāvos baudīt dabas skaistumu?

Lidinās tauriņš — gaišzils ar mazu melnu svītriņu, netālu no tā loga tuvumā dūc bite. Ko tie abi te meklē? Šķiet, tos apskurbinājusi ziemas saule, ja vien tiem nesalst un tie negrib iekļūt cietumā. Taurenītis ziemā ir tikpat kā augšāmcēlies. Kā tas nav nomiris? Un kāpēc bite atstājusi stropu? Kāda neapzināta pārdrošība — atlidot uz šejieni! Laimīgā kārtā sodu izpildītājam nav spārnu, citādi tie ilgi nedzīvotu.

Tribujārs ir drausmīgs sadists, un es jūtu, ka man iznāks ar viņu saķeršanās. Diemžēl es neesmu kļūdījies. Nākamajā dienā pēc abu jauko lidoņu apmeklējuma izliekos slims. Es ilgāk vairs nevaru izturēt, es slāpstu nost vientulībā, man vajag redzēt kādu seju, dzirdēt kādu balsi, kaut nepatīkamu, tomēr balsi, kaut ko uzzināt.

Es stāvu priekšpēdējais astoņu vīru rindā — gaiteņa ledainajā aukstumā pilnīgi kails, ar seju pret sienu četru pirkstu attālumā no tās, un gaidu, kad mani pieņems ārsts. Es gribu redzēt cilvēkus… Nu, tas man izdodas. Tribujārs mūs pārsteidz, kad es pačukstu dažus vārdus Zilo, ko sauc par Amurcilvēku. Mežonīgā sarkanmatainā bendes uzbrukums ir briesmīgs. Ar dūres zvēlienu pa pakausi viņš mani gandrīz apdullina un, tā kā belziens man nācis negaidīts, atsitos ar degunu pret sienu. Sāk tecēt asinis, un, kad pieceļos, — biju pakritis, — es noskurinos un mēģinu aptvert, kas īsti ar mani noticis. Sakustos, kā gribētu pretoties, un milzis to vien ir gaidījis. Viņš iesper man pa vēderu, tā ka atkal nostiepjos uz grīdas, un sāk slānīt ar vērša cīpslu pātagu. Zilo nevar mierīgi noskatīties tādā izrīcībā. Viņš metas Tribujāram virsū, un starp viņiem sākas drausmīgs kautiņš, bet, tā kā Zilo ir vājākais, uzraugi mierīgi noskatās, kā abi cīnās. Es tikko esmu pieslējies kājās, un man neviens nepievērš uzmanību. Skatos apkārt, bet nevaru ieraudzīt neko, kas varētu noderēt par ieroci. Piepeši pamanu, ka pieņemamajā istabā ārsts saliecies krēslā un mēģina saskatīt, kas gaitenī notiek, un tajā pašā laikā manā redzeslokā nonāk kastrolis, kura vāks cilājas zem tvaika spiediena. Lielais, emaljētais katls ir uzlikts uz ogļu krāsns, kura apsilda ārsta istabu. Tvaikiem laikam vajag tīrīt gaisu.

Tad es ar strauju kustību satveru katlu aiz rokturiem, apdedzinos, bet vaļā to nelaižu, un vienā mirklī iegāžu verdošo ūdeni Tribujāramsejā — viņš mani neredz, jo visu uzmanību veltī Žilo. Tēvainis izgrūž šausmu kliedzienu. Viņam ir pamatīgi trāpīts. Viņš vārtās pa grīdu, un, tā kā valkā trīs adītus vilnas svīterus, tos var noplēst tikai citu pēc cita un ar pūlēm. Kad viņš tiek pie trešā svītera, āda nomaucas tam līdzi. Svītera kakla izgriezums ir tik šaurs, ka, to stīvējot pāri galvai, nomūk daļa ādas no krūtīm, kakla un no visa vaiga — tā ir pielipusi pie svītera. Viņam izsvilusi arī vienīgā acs, un nu viņš ir akls. Beidzot viņš pieceļas — kropls, asiņains, norautu ādu, un Žilo to izmanto, lai pamatīgi iespertu pa cirkšņiem. Milzis sabrūk, sāk siekaloties un vemt. Viņa rēķins ir pilns. Ar mums tūlīt notiks tas pats.

Divi uzraugi, kas vēroja notiekošo, nav tik drosmīgi, lai mums uzbruktu. Viņi nospiež trauksmes zvanu, pieprasot pastiprinājumu. Tas arī ierodas no visām pusēm, un nūju sitieni birst pār mums kā krusa. Man paveicas — ātri zaudēju samaņu, tāpēc sāpes nejūtu.

Attopos divus stāvus zemāk pilnīgi kails kādā pārplūdušā ūķī. Lēnām atgūstu apziņu. Aptaustu sāpošo ķermeni. Galvā ir divpadsmit līdz piecpadsmit punu. Cik pulkstenis? Es nezinu. Te nav nedz dienas, nedz nakts, te nav gaismas. Dzirdu klauvējienus pie sienas, tie nāk no tālienes.

Tuk, tuk, tuk, tuk, tuk, tuk. Tas ir «telegrāfs». Ja gribu saņemt ziņu, man divreiz jāpiesit pie sienas. Bet ar ko lai sit? Tumsā n» varu pamanīt neko noderīgu. Ar dūrēm sist nav nekādas jēgas, tās nedod sadzirdamu skaņu. Tuvojos tai sienai, kur, šķiet, ir durvis, jo tā nav tik melna. Uzgrūžos restēm, kuras neesmu iepriekš ievērojis. Taustoties saprotu, ka karcera durvis atrodas apmēram metra attālumā, pie tām piekļūt man liedz režģis, ko patlaban taustu. Tātad, ja kāds ienāk pie bīstama ieslodzītā, ieslodzītais nevar tam pieskarties, jo ir ieslēgts būrī. Ar apcietināto var runāt, var tam liet virsū ūdeni, mest barību, lamāt bez kāda riska. Bet labums ir tāds, ka to nevar sist, pašam nenonākot briesmās, jo, lai sistu, ir jāatver režģi.

Klauvējieni ik pa brīdim atkārtojas. Kas gan varētu mani saukt? Tas ir pelnījis, lai viņam atbild, jo, ja tiktu pieķerts, tam draudētu lielas nepatikšanas. Staigādams es gandrīz laužu kaklu. Esmu uzkāpis uz kaut kā apaļa un cieta. Aptaustu to — tā ir koka karote. Es to žigli paķeru un gatavojos atbildēt. Piespiedis ausi pie sienas, es gaidu. Tuk, tuk, tuk, tuk, stop; tuk, tuk. Es atbildu — tuk, tuk. Divi klaudzieni ziņo raidītājam: turpini, es klausos. Atsākas klaudzināšana — tuk, tuk, tuk… cits citam ātri seko visi alfabēta burti — a, b, c, d, e, f, g, h, i, j, k, 1, m, n, o, p, r, s, t, stop. Viņš apstājas pie burta «T». Skaļi klaudzinu — tuk! Tā viņš uzzina, ka esmu sapratis, tad seko a, u, r utt. Viņš man saka: «Kā tev klājas? Tevi pamatīgi sadauzīja, man lauzta roka.» Tas ir Zilo.

Tā telegrafējam viens otram vairāk nekā divas stundas, neprātojot, vai netiksim pārsteigti. Mēs gluži kā apskurbuši apmaināmies teikumiem. Pastāstu viņam, ka man nekas nav lauzts, ka galva man vienos punos, bet ievainojumu nav.

Viņš redzējis, kā mani aiz kājas vilkuši lejā, galva man klaudzēdama atsitusies pret katru pakāpienu. Viņš nc reizi nav zaudējis samaņu. Viņš domā, kaTribujārs ir pamatīgi ievainots un vilnas svīteru dēļ brūces ir dziļas — pagaidām tam pietiks.

Trīs atkārtoti klauvējieni, kas ātri seko cits citam, mani brīdina, ka draud briesmas. Apklustu. Tiešām, neilgi pēc tam atveras durvis. Atskan kliedziens:

— Pie dibenistabas, nelieti! Nostājies karcera galā un uzmanies!

Ar mani runā jaunais sodu izpildītājs. — Mani sauc par Batonu* un tas ir mans īstais vārds. Kedzi, ka man pat uzvārds pieskaņots amatam.

Ar lielu jūrnieka lukturi viņš apgaismo karceri un manu kailo augumu. — Te tev ir apģērbs. Nekusties no vietas! Te ir ūdens un maize. Neapēd visu uzreiz, jo divdesmit četras stundas neko citu nedabūsi.

Viņš kliedz kā traks, tad paceļ lukturi pie savas sejas. Redzu, ka viņš smaida un neizskatās ļauns. Viņš pieliek pirkstu pie lūpām un ar pirkstu rāda uz atstātajām mantām. Acīmredzot gaitenī ir uzraugs, un viņš grib man parādīt, ka nav ienaidnieks.

Tiešām, maizes klaipā atrodu lielu gabalu vārītas gaļas un bikšu kabatā — kāda laime! — paciņu cigarešu un šķiltavas ar mazu posās gabaliņu. Te tādas dāvanas ir miljona vērtas. Viena krekla vietā man atnesti divi un vēl — vilnas apakšbikses, kas sniedzas līdz potītēm. Nekad neaizmirsīšu šo Balonu. Tas viss nozīmē, ka viņš grib man atlīdzināt par to, ka esmu iznīdējis Tribujāru. Pirms sadursmes viņš bija tikai Tribujāra palīgs. Tagad, pateicoties man, viņš kļuvis par lielo priekšnieku. Vārdu sakot, viņš man ir pateicību parādā par savu karjeru un izsaka pateicību.

Tā kā tikai ar milzīgu pacietību iespējams noteikt, kurā telpā klaudzina, un to var izdarīt vienīgi sodu izpildītājs, jo uzraugi ir pārāk laiski, mēs ar Zilo telegrafējām bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem, jo no Balona nav jābaidās. Klaudzinām augu dienu. Uzzinu, ka drīz mūs sūtīs katorgā — vēl atlikuši trīs vai četri mēneši.

Pēc divām dienām mūs izved no karcera, katram pie sāniem ir divi sargi, un tā mūs ved uz direktora kabinetu. Pretī ieejai pie galda sēž trīs vīri. Tas ir tāds kā tribunāls. Direktors ir priekšsēdētājs, viņa vietnieks un galvenais uzraugs — locekļi.

—   Ak te nu jūs esat, brašie zēni! Ko gribai sacīt?

Zilo izskatās ļoti bāls, acis viņam aiztūkušas, laikam gan viņam paaugstināta temperatūra. Trīs dienas viņš droši vien cieš drausmīgas sāpes salauztās rokas dēļ.

Zilo mierīgi atbild:

—   Man ir lauzta roka.

—    Nu, jūs jau pats gribējāt, lai to salauž. Tagad zināsiet, kā klājas, ja citiem uzbrūk. Tiksiet pie ārsta, tiklīdz viņš ieradīsies. Ceru, tas notiks pēc nedēļas. Gaidīšana nāks par labu, varbūt sāpes jums kaut ko iemācīs. Ceru, jūs nedomājat, ka speciāli izsaukšu ārstu pie tāda tipa, kāds esat jūs. Tāpēc pagaidiet, kad centrālcietuma ārstam būs laiks atnākt pie jums un jūs apkopt. Tas netraucē piespriest jums abiem karceri līdz jaunam rīkojumam.

Žilo paveras man acīs, it kā teiktu: «Šis glīti ģērbtais kungs gan daudz neprāto, izrīkodamies ar cilvēku dzīvībām.»

Atkal pagriežu galvu uz direktora pusi un paskatos viņā. Viņam liekas, ka gribu kaut ko sacīt. Viņš uzrunā mani:

—   Vai jums mans lēmums nepatīk? Vai jums pret to ir kas iebilstams?

Es atbildu:

—    Pilnīgi nekas, direktora kungs! Man vienīgi rodas vēlēšanās jums uzspļaut, bet es to nedaru, jo baidos apgānīt savas siekalas.

Viņš ir tik apstulbis, ka nosarkst un uzreiz neattopas, ko vajadzētu darīt. Taču galvenais uzraugs uzreiz zina, kā rīkoties. Viņš uzsauc uzraugiem:

—   Vediet prom un kārtīgi paglaudiet! Ceru, ka pēc stundas viņš līdīs uz vēdera, lūgdams piedošanu. Izdresēsim viņu! Es likšu viņam nolaizīt savas kurpes no augšas un no apakšas! Netaupiet rokas, es viņu jums uzticu!

Divi uzraugi man belž ar dūri no labās puses, divi — no kreisās. Esmu nogāzts gar zemi, rokas paceltas lāpstiņu augstumā. Man uzliek roku dzelžus, kuri sasaista kreisās rokas rādītāju ar labās rokas īkšķi, un galvenais uzraugs mani kā dzīvnieku uzrauj augšā aiz matiem.

Nav vajadzības stāstīt, ko viņi ar mani izdarīja. Pietiks, ja teikšu, ka vienpadsmit dienas rokas man bija saslēgtas uz muguras. Par to, ka esmu dzīvs, man jāpateicas Batonam. Katru dienu viņš karcerī iemeta reglamentā paredzēto maizes klaipiņu, bet es to nevarēju ēst, jo man nebija iespējams pakustināt rokas. Man neizdevās nokost maizi pat tad, kad kukulīti ar galvu piespiedu pie restēm. Bet Batons meta man arī pietiekami daudz kumosos sagrieztas maizes, lai es paliktu dzīvs. Ar kāju es to sarausu mazās kaudzītēs, tad nogūlos zemē uz vēdera un ēdu kā suns. Ik kumosu rūpīgi sakošļāju, lai nekas neietu zudumā.

Kad divpadsmitajā dienā man noņēma roku dzelžus, tērauds bija ieēdies miesā un pārklājies ar satūkumu. Galvenais uzraugs nobijās, sevišķi tāpēc, ka es aiz sāpēm zaudēju samaņu. Pēc tam mani aizveda uz slimnīcu, kur brūci iztīrīja ar ūdeņraža pārskābi. Feldšeris pieprasīja, lai mani potē pret stinguma krampjiem. Rokas bija sastingušas, un tās vairs nevarēja nolaist gar sāniem. Tas man izdevās tikai pēc pusstundu ilgas masāžas ar kampareļļu.

. Es nokāpju atpakaļ karcerī, un galvenais uzraugs, ieraudzījis vienpadsmit maizes klaipiņus, saka:

—    Nu tu varēsi uzdzīvot! Jocīgi gan, pēc vienpadsmit dienu gavēņa tu nemaz tik vājš neizskaties.

—   Es dzēru daudz ūdens, priekšniek.

—  Ak jā, es saprotu. Tagad ēd labi dūšīgi, lai atgūsti spēkus. — Un viņš aiziet.

Nožēlojamais stulbenis! To viņš man saka pārliecībā, ka vienpadsmit dienas neesmu neko ēdis, ka uzreiz pārēdīšos un nobeigšos gremošanas traucējumu dēļ. Tas varētu notikt uz viņa rēķina. Vakarpusē Batons man atnes tabaku un papīru. Es smēķēju un smēķēju, pūšu dūmus apkures sistēmā, kas, protams, nekad nedarbojas, bet vismaz ir noderīga tādai vajadzībai.

Vēlāk es izsaucu Zilo. Viņš domā, ka neesmu ēdis vienpadsmit dienas un iesaka piesargāties. Baidos viņam teikt taisnību, jo kāds nelietis pa ceļam var telegrammu atšifrēt. Viņam roka ieģipsēta, viņš jūtas brašs un apsveic mani, ka esmu pārbaudījumu izturējis.

Pēc viņa ziņām, drīz brauksim. Feldšeris teicis, ka vakcīnas, kas paredzētas katordzniekiem pirms prombraukšanas, jau pienākušas. Žilo ir pārgalvīgs, jo jautā, vai esmu izglābis kapsulu.

Esmu to izglābis, bet nevaru aprakstīt visu, ko esmu darījis, lai saglabātu šo bagātību. Tūplis ir drausmīgi savainots.

Pēc trīs nedēļām mūs izved no karcera. Kas notiek? Nomazgājamies neiedomājamā dušā ar siltu ūdeni un ziepēm. Jūtu, ka atdzīvojos. Zilo smejas kā puika, un Trakais Pjero staro dzīvespriekā.

Tā kā tikko esam iznākuši no karcera, nezinām nekā, kas notiek. Frizieris negrib atbildēt uz manu kluso jautājumu: «Kas notiek?»

Kāds nepazīstams tips ar pretīgu ģīmi saka: — Pēc manām domām, karceriem ir amnestija. Varbūt viņi baidās no inspektora, kam drīzumā jāierodas. Galvenais ir palikt dzīviem.

Mūs visus aizved uz normālām kamerām. Pusdienlaikā pirmajā siltajā zupā, ko dabūju pēc četrdesmit trim dienām, atrodu kokagabalu. Uz tā rakstīts: «Aizbraukšana pēc astoņām dienām. Rīt potēšana.»

Kas man to atsūtījis?

To es nekad neesmu uzzinājis. Droši vien kāds ieslodzītais, kas bijis tik laipns un mūs brīdinājis. Viņam ir skaidrs: ja viens

no mums to zinās, uzzinās visi. Es zinu droši vien esmu saņēmis gluži nejauši.

Acumirklī pieklaudzinu Zilo: «Saki, lai klausās!» Visu nakti dzirdu, kā skan klaudzieni. Es apklustu, līdzko esmu nodevis ziņojumu.

Pārāk labi jūtos gultā. Negribu piedzīvot nepatikšanas. Nepavisam nevēlos atgriezties karcerī. Šod ien vēl mazāk nekā jebkad.

Otrā burtnīca Ceļā uz katorgu

Senmartēnderē

Vakarā Batons man iesūta trīs cigaretes un zīmīti, kur rakstīts: «Tauriņ, es zinu, ka Tu aizbraucot paturēsi mani labā piemiņā. Es esmu sodu izpildītājs, bet cenšos nodarīt sodāmajiem iespējami mazāku ļaunumu. Pieņēmu šo amatu, jo man ir deviņi bērni un es gribu ātrāk tikt apžēlots. Cenšos nodarīt iespējami mazāku ļaunumu, pelnot apžēlošanu. Paliec sveiks! I,abu veiksmi! Katorgā sūtāmo grupu sastādīs parīt.»

Tiešām, nākamajā dienā mūs apvieno trīsdesmit vīru grupās disciplinārās nodaļas gaitenī. No Kānas atbraukušie feldšeri mūs potē pret tropu slimībām. Katram — trīs potes un divi litri piena. Degā stāv man blakus. Viņš ir domīgs. Netiek ievēroti nekādi klusēšanas noteikumi, jo mēs zinām, ka tūlīt pēc potēšanas mūs nevar ieslodzīt karcerī. Kruķiem degungalā visi klusām sarunājas, un no pilsētas atbraukušo feldšeru klātienē tie neiedrošinās iejaukties. Degā man saka:

—    Vai viņiem ir tik daudz mašīnu ar cellēm, lai mūs visus aizvestu reizē?

—   Manuprāt, nav vis.

—  Senmartēnderē ir tālu, un, ja viņi dienā aizved sešdesmit vīru, tas ilgs desmit dienu, jo te vien jau ir gandrīz seši simti.

—     Galvenais — mēs esam potēti. Tas nozīmē, ka esam sarakstā un drīz būsim pie niknajiem. Turies, Degā, drīz sāksies jauns posms. Paļaujies uz mani, kā es paļaujos uz tevi!

Viņš skatās manī gandarījumā mirdzošām acīm, uzliek plaukstu uz manas rokas un atkārto:

—   Uz dzīvību un nāvi, Tauriņ!

Pārsūtīšanas laikā nav nekādu pieminēšanas vērtu starpgadījumu, vienīgi tas, ka ikviens no mums savā mašīnas nodalījumā slāpst nost. Sargi atsakās vēdināt, pat pavērt durvis uz gaiteni. Nonākot Larošelā, divi mūsu biedri tiek atrasti noslāpuši.

Senmartēnderē ir sala, un jākāpj kuģī, lai šķērsotu jūras šaurumu, un krastmalā sapulcējušies dīkdieņi noskatās, kā tiek atklāti abu nelaimīgo līķi. Taču pret mums viņi neizrāda nekādas jūtas. Žandarmiem mūs jānogādā Citadelē dzīvus vai mirušus, tāpēc abi līķi tiek ierauti kuģī kopā ar mums.

Pārcelšanās nav ilga, bet tās laikā iespējams krietni ieelpot jūras gaisu. Es saku Degā: — Tas smaržo pēc bēgšanas. — Viņš smaida. Un Zilo, kas stāv mums blakus, piekrīt:

—   Jā, te smaržo pēc bēgšanas. Es atgriežos tur, no kurienes izbēgu pirms pieciem gadiem. Kā pēdējais stulbenis ļāvu, lai mani apcietina, kad grasījos nožmiegt to, kurš mani izdeva policijai toreiz, kad mani apcietināja, — pirms desmit gadiem. Mēģināsim paliki visi kopā, jo Senmartēnā mūs uz labu laimi sadalīs grupās pa desmit un saliks kamerās.

Zilo maldījās. Līdzko nonācām pie mērķa, viņu un vēl divus notiesātos izsauca un nošķīra no cilicm. Tie bija Iris no katorgas izbēgušie, kas atkal apcietināti Francijā un tagad atgriezās soda izciešanas vietā.

Kamerās mūs iesloga pa desmit katrā, un tur ākas gaidīšanas laiks. Mums ir tiesības sarunāties, smēķul, mūs ļoti labi baro. Sis posms ir bīstams tikai kapsulas dēļ. Mēs tiekam izsaukti piepeši, bez kāda iemesla, mums liek izģērbties un mūs rūpīgi pārmeklē. Vispirms — visu ķermeni, pēc tam — mantas. «Apģērbieties!» Un mēs atgriežamies savā vietā.

Kamera, ēdamtelpa, pagalms, kur ilgas stundas staigājam cits aiz cita. Viens, divi! Viens divi!… Mēs soļojam pa simt piecdesmit katordznieku grupā. Pātaga ir gara, tupeles klaudz.

Tiek pieprasīta pilnīga klusēšana. Tad atskan pavēle: «Brīvi!» Visi apsēžas uz grīdas, veidojas grupas. Pirmām kārtām īstie noziedznieki, kuriem dzimšanas vieta neko daudz nenozīmē — starp tiem ir korsikāņi, marseļieši, tulūzieši, bretoņi, parīzieši utt. Ir pat viens ardešietis — tas esmu es. Ardešai par godu man jāteic, ka starp tūkstoš deviņsimt vīriem, ko sūta uz katorgu, ir tikai divi ardešieši — kāds lauku sargs, kas nogalinājis sievu, un es. Secinājums: ardešieši ir krietni cilvēki. Pārējās grupas veidojas diezgan nejauši, jo katorgā dodas vairāk nejaušo nekā īsto. Gaidīšanas dienas vienmēr sauc par novērošanas dienām. Tiesa, mūs novēro no visādiem viedokļiem.

Kādu pēcpusdienu es sēžu saulē, kad pie manis pienāk kāds cilvēks. Viņš ir mazs, vājš un valkā brilles. Es mēģinu noteikt, kas tas ir par tipu, bet tagad, kad visi ģērbušies katordznicku drēbēs, to ļoti grūti izdarīt.

—   Vai tu esi Tauriņš? — viņš jautā ar ļoti stipru korsikāņa akcentu.

—  Jā, tas esmu es. Ko tev vajag?

—   Atnāc uz ateju, — viņš saka un iet prom.

—  Tas ir nejaušais no Korsikas, — Degā saka. — Droši vien kāds bandīts no kalniem. Kas viņam būtu vajadzīgs no tevis?

Dodos uz ateju, kas atrodas pagalma vidū, un tur izliekos, ka nolaižu ūdeni. Svešais stāv man blakus tādā pašā pozā. Uz mani neskatīdamies, viņš saka:

—  Es esmu Paskāla Matras svainis. Pieņemšanas istabā viņš man teica — ja man vajagot palīdzību, lai runājot ar tevi viņa vārdā.

—  Jā, Paskāls ir mans draugs. Ko tev vajag?

—     Es nevaru paturēt kapsulu — man ir dizentērija. Es nezinu, kam to uzticēt, un es baidos arī, ka man to var nozagt vai atņemt kruķi. Es tevi lūdzu, Tauriņ, paglabā dažas dienas arī manu kapsulu.

Un viņš parāda kapsulu, kas ir daudz lielāka par manējo. Baidos, ka viņš varbūt nodomājis notvert mani slazdā un lūdz izpalīdzēt tikai tāpēc, lai zinātu, vai man pašam ir kapsula: ja sacīšu, ka neesmu pārliecināts, vai varu nesāt divas, viņš uzzinās, ko gribējis. Tāpēc es bezkaislīgi noprasu:

—  Cik tur ir iekšā?

—   Divdesmit pieci tūkstoši franku.

Nebildis ne vārda, es paņemu viņa kapsulu, kas turklāt ir ļoti tīra, un viņa acu priekšā ievadu to tūplī, prātodams, vai cilvēks var iznēsāt divas kapsulas. Es to nezinu. Pieceļos, uzvelku bikses… Viss kārtībā, nekādu traucējumu nav.

—   Mani sauc par Ignacu Galgani, — viņš saka, pirms dodas prom. — Paldies, Tauriņ!

Atgriežos pie Degā un slepenībā izstāstu, kas noticis.

—   Vai nav par smagu?

—   Nē.

—    Tad par to vairāk nerunāsim.

Mēs mēģinām uzņemt sakarus ar tiem, kas atgriežas no bēgšanas, ja iespējams — ar Zilo vai Gitū. Mēs alkstam pēc informācijas: kā tur ir; kā pret katordzniekiem izturas; ko darīt, lai paliktu divi kopā, utt. Nejauši sastopam dīvainu cilvēku, īstu izņēmumu. Tas ir korsikānis, kas piedzimis katorgā. Viņa tēvs bijis uzraugs un kopā ar viņa māti dzīvojis Pestīšanas salās. Viņš piedzimis Rojālas salā, vienā no trim, pārējās divas saucas Senžozē un Sātana sala, un — kāds liktenis! — atgriežas tur nevis kā uzrauga dēls, bet kā katordznieks.

Viņam piespriesti divpadsmit gadi par zādzību ar ielaušanos. Viņam ir deviņpadsmit gadu, atklāta seja, skaidras acis tiešu skatienu. Mums ar Degā uzreiz saprotams, ka viņš ir neaprēķināms. Ar profesionāļiem viņu vieno tikai paviršs sakars, bet viņš mums noderēs, ļoti daudz pastāstot par to, kas mūs gaida. Viņš mums tēlo dzīvi salās, kur ir dzīvojis četrpadsmit gadu. Piemēram, viņš stāsta, ka par aukli viņam bijis slavens niknais, kas iekritis divkaujā ar nažiem Zelta Kaskas skaisto acu dēļ.

Viņš dod mums vērtīgus padomus: bēgt vajag no Lielās zemes, jo salās izbēgt nav iespējams; nedrīkst nonākt bīstamo katordznicku kategorijā, jo tie, līdzko kuģis piestāj Senlorāndimaroni ostā, visi tiek izvietoti atkarībā no tā, kāds tiem raksturojums, turklāt reizēm uz laiku, bez dažkārt — uz visu mūžu. Kopumā uz salām nonāk nepilni pieci procenti katordznieku. Pārējie paliek uz Lielās zemes. Uz salām klimats ir veselīgs, bet uz Lielās zemes, kā Degā jau senāk man stāstīja, tas ir briesmīgs un ieslodzītos pamazām vien izdeldē ar visādām slimībām, liktenīgām nejaušībām, slepkavībām utt.

Mēs abi ar Degā ceram, ka mūs nenometinās uz salām. Taču man rīkle sažņaudzas: ja nu esmu atzīts par bīstamu? Vai tad es tāds neliekos, ja ņem vērā piespriesto mūža katorgu un vēl notikumus ar Tribujāru un ar direktoru.

Kādu dienu paklīst runas, ka nekādā gadījumā nevajag iet uz feldšerpunktu, jo tos, kas ir pārāk vāji vai pārāk slimi, lai pārciestu ceļojumu, tur noindē. Tā droši vien ir pīle. Kāds parīzietis, Fransiss lapass, mums apgalvo, ka tās ir muļķības. Īstenībā viens noindēšanas gadījums esot bijis, bet viņa brālis, kas strādā feldšerpunktā, viņam izskaidrojis, kas īsti noticis.

Pašnāvnieks, liels seifu speciālists, kara laikā uzlauzis Vācijas vēstniecības seifu Ženēvā vai Lozannā, un darījis to franču dienestu labā. Viņš ieguvis ļoti vērtīgus dokumentus, ko nodevis franču aģentiem. Šī darba veikšanai policisti viņu izlaiduši no cietuma, kur viņam vajadzējis sēdēt piecus gadus. Un no 1920. gada, izdarot vienu vai divas seifu aplaupīšanas gadā, viņš dzīvojis mierīgi. Ik reizi, kad viņš notverts, viņš ķēries pie pretizlūkošanas biroja sīkas šantāžas, un tas viņu steidzīgi izpestījis. Bet pēdējoreiz triks nav līdzējis. Viņam piespriesti divdesmit gadi, un vajadzējis doties katorgā kopā ar mums. Gribēdams izvairīties no brauciena, viņš gājis uz ambulanci. Kā stāsta Fransisa Lapasa brālis, lietu izbeiguši pastila ar ciankāliju. Otrā biroja seifi var mierīgi snaust tālāk.

Pagalmā stāsta neskaitāmus notikumus — vai nu patiesus, vai izdomātus. Klausās visus, jo tā ir īsāks laiks.

Kad pagalmā vai kamerā eju uz ateju, kapsulu dēļ Degā jānāk man līdzi. Viņš nostājas man priekšā un, kamēr darbojos, slēpj mani no pārāk ziņkārīgiem skatieniem. Lielus sarežģījumus rada jau viena kapsula, bet man tās joprojām ir divas: Galgani kļūst slimāks un slimāks. Un kas par joku: kapsula, ko ievadīju pēdējo, arī iznāca ārā pēdējā, bet pirmā — vienmēr pirmā. Es nezinu, kā tās manā vēderā varēja apmainīties vielām, bet tā bija.

Vakar pie friziera mēģināja nogalināt Klusio, kamēr viņam dzina bārdu. Divi dunča dūrieni sirds apvidū. Brīnumainā kārtā viņš palika dzīvs. Viens no viņa draugiem man izskaidroja šo notikumu. Slepkavības mēģinājums bijusi rēķinu nokārtošana. Tas, kuram nonāvēšana neizdevās, pats gāja bojā Kajcnā, kopā ar makaroniem apēdis potaša bihromālu. Viņš nomira briesmīgās mokās. Sanitārs, kas palīdzēja ārstam izdarīt sekciju, atnesa mums parādīt desmit centimetrus garu zarnas gabalu. Tajā bija septiņpadsmit caurumu. Pēc diviem mēnešiem viņa slepkavu atrada nožņaugtu slimības gultā. Neviens nekad neuzzināja, kas to izdarījis.

Nu jau divpadsmit dienas mēs esam Senmartēnderē. Cietoksnis ir pilns kā piebāzts. Uz sardzes ceļa dienas un naktis stāv sargkareivji.

Dušas telpās izceļas kautiņš starp diviem brāļiem. Abi plūcas kā divi suņi, un viens nonāk mūsu kamerā. Viņu sauc par Andrē Beijāru. Viņus nevar sodīt, jo, kā man teica, vainīga administrācija: sargiem dots rīkojums raudzīties, lai brāļi nekādā gadījumā nesatiekas. Zinot, kā viņi te nonākuši, par to nav jābrīnās.

Andrē noslepkavojis kādu sievieti — rantjē, un viņa brālis Emīls noslēpis laupījumu. Emīls iekritis zādzības dēļ, viņam piespriesti trīs gadi. Kādu dienu kamerā, kur viņš bijis kopā ar citiem ieslodzītajiem, Emīls noskaities uz brāli, kas nav atsūtījis naudu cigaretēm, un izpļāpājies, ka viņš vēl atriebsies Andrē, jo Andrē bijis tas, kas veceni nogalinājis, bet viņš, Emīls, tikai glabājis naudu. Kad viņš tikšot ārā, nedošot Andrē neko. Viens no ieslodzītajiem pasteidzies dzirdēto izstāstīt cietuma direktoram. Policija netūļojusics. Andrē ticis apcietināts, un abiem brāļiem piespriests nāvessods. Santē cietumā uz nāvi notiesāto nodaļā viņi sēdējuši blakus kamerās. Abi lūguši apžēlošanu.

Emīla lūgums apmierināts četrdesmit trešajā dienā, bet Andrē lūgums noraidīts. Taču, lai parādītu cilvēcību pret Andrē, Emīls paturēts tajā pašā nodaļā, un abi brāļi ar ķēdēm pie kājām katru dienu pastaigājušies viens aiz otra.

Četrdesmit sestajā dienā puspiecos Andrē kameras durvis atvērušās. Visi bijuši kopā — direktors, bende un prokurors, kas pieprasījis nāvessodu. Bet brīdī, kad direktors pagājies uz priekšu un gatavojies runāt, ieskrējis Andrē advokāts un vēl viens cilvēks, kas pasniedzis prokuroram kādu papīru. Visi izgājuši koridorā. Andrē rīkle bijusi tā aizžņaugusics, ka viņš nav varējis norīt siekalas. Glābiņš licies neiespējams, jo soda izpildīšanas gaita nekad netiek pārtraukta. Un tomēr tas noticis. Tikai nākamajā dienā pēc ilgu stundu neziņas un bailēm viņš no sava advokāta uzzinājis, ka iepriekšējā dienā Gorgulovs nogalinājis prezidentu Dumēru. Bet Dumērs nav nomiris uzreiz. Advokāts visu nakti stāvējis sardzē pie klīnikas, iepriekš paziņojis zīmoga glabātājam, ka gadījumā, ja prezidents nomirs pirms soda izpildīšanas stundas (laikā no puspieciem līdz pieciem), viņš prasa atlikt soda izpildīšanu sakarā ar izpildvaras galvas prombūtni. Dumērs nomiris četros un divās minūtēs. Vēl vajadzējis brīdināt Lietu pārvaldi, ielēkt taksometrā kopā ar ierēdni, kas vedis termiņa pagarinājuma pavēli, un viņš ieradies trīs minūtes par vēlu — Andrē kameras durvis jau bijušas atvērtas. Abiem brāļiem piespriesta mūža katorga. Tiešām, jaunā prezidenta vēlēšanu dienā advokāts devies uz Versaļu, un, līdzko Albērs Lebrins ievēlēts, advokāts viņam iesniedzis apžēlošanas lūgumu. Neviens prezidents nav noraidījis pirmo apžēlošanas lūgumu, ko saņēmis: «Lebrins parakstīja,» Andrē beidza savu stāstu, «un nu es, sveiks un vesels, esmu ceļā uz Gvajanu.» Skalos uz cilvēku, kas par mata tiesu izbēdzis no giljotīnas, un nodomāju, ka, par spīti visam, manas ciešanas nav salīdzināmas ar viņa moku ceļu.

Tomēr es ar viņu nekad nesatikos. Man kļuva nelabi, iedomājoties vien, ka viņš nogalinājis nabaga vecu sievieti, lai to aplaupītu. Turklāt viņam paliks visas iespējas. Vēlāk Senžozefa salā viņš nogalināja savu brāli. To redzēja vairāki katordznieki. Emīls stāvēja uz klints un makšķerēja, ne par ko citu nedomādams. Viļņi plīsa ar tādu dārdoņu, ka apslāpēja visus trokšņus. Andrē piegāja pie brāļa no aizmugures, turēdams rokā resnu, trīs metrus garu bambusa nūju, un, pagrūdis brāli no muguras, ielidinājis to jūrā. Tajā vietā bija daudz haizivju, un Emīls drīz kļuva tām par laupījumu. Vakara pārbaudes laikā viņš neatsaucās, un tika pieņemts, ka viņš pazudis bēgšanas mēģinājuma laikā. Vairāk par to nerunāja. Tikai četri vai pieci katordznieki, kas salas augstienē vāca kokosriekstus, bija notikušā aculiecinieki. Protams, patiesību uzzināja visi, tikai kruķi ne. Andrē Beijāru ne reizi nepratināja.

«Labas uzvedības» dēļ viņš ieguva atvieglojumus un Senlorāndimaroni dzīvoja, cepuri kuldams. Viņa rīcībā bija maza kamera. Kādu dienu viņam radās domstarpības ar citu katordznieku, viņš to ievilināja savā kamerā un nogalināja, iedurot dunci tieši sirdī. Viņu attaisnoja, atzīstot, ka viņš tikai aizstāvējies. «Labās uzvedības» dēļ viņš pastāvīgi tika apžēlots, pat atbrīvots no spaidu darbiem.

Senmartēnderē ir bāztin piebāzts ar cietumniekiem. Starp tiem ir divas ļoti atšķirīgas kategorijas — astoņi simti vai tūkstotis katordznieku un deviņsimt nometināto. Lai nonāktu katorgā, cilvēkam ir jāizdara kāds liels pārkāpums vai viņš vismaz jāapsūdz nopietna pārkāpuma izdarīšanā. Vismazākais sods ir septiņi gadi katorgā, pārējie — aizvien lielāki un lielāki, līdz pat mūža katorgai. Ja kādu apžēlo, atceļot nāvessodu, tas gluži automātiski nonāk māža katorgā. Ar nometinātajiem ir pavisam citādi. Pietiek trīs līdz septiņu sodāmību, un cilvēku var izsūtīt. Tiesa, tie visi ir nelabojami zagļi, un var saprast, ka sabiedrība grib aizsargāties no tiem. Taču civilizētai tautai tāds sods — mūža trimda — ir apkaunojums. Ir sīki, neveikli zaglēni, kurus bieži pieķer un kuri tiek izsūtīti — galu galā manā laikā tas nebija nekas cits kā mūža nometinājums, lai arī visā savā zagļa mūžā nav nozaguši pat desmittūkstoš franku. Tieši tur meklējama franču civilizācijas lielākā nejēdzība. Nevienai sabiedrībai nav liesību atriebties vai pārsteidzīgi iznīdēt cilvēkus, kas tai sagādā nepatikšanas. Šie ļaudis drīzāk ir aprūpējami nekā tik necilvēcīgi sodāmi.

Senmartēnderē esam nodzīvojuši septiņpadsmit dienas. Ir zināms, ka kuģis, kas mūs vedīs uz katorgas vietu, saucas «Lu Martiniere». Tas vedīs tūkstoš astoņsimt septiņdesmit notiesāto. Tajā rītā cietokšņa pagalmā tiek sadzīti astoņi vai deviņi simti katordznieku. Veselu stundu mēs stāvam rindās pa desmit, piepildot pagalma četrstūri. Atveras kādas durvis, un mēs ieraugām cilvēkus, kas ģērbušies citādi nekā sargi, kurus līdz šim pazinām. Viņiem mugurā ir labas militāra piegriezuma drānas. Viņi atšķiras gan no žandarmiem, gan kareivjiem. Visi ir apjozušies ar platu siksnu, pie kuras karājas revolvera maksts. Ieroča spals ir redzams. Viņu ir apmēram astoņdesmit. Vienam otram ir uzšuves. Visi ir saulē iedeguši, dažādā vecumā — no trīsdesmit pieciem līdz piecdesmit gadiem. Vecie šķiet patīkamāki par jaunajiem, kas izriež krūtis un grib izlikties sevišķi iespaidīgi. Šo vīru komandieri pavada Senmartēnderē direktors — žandarmērijas pulkvedis, trīs vai četri ārsti tropu apģērbos un divi kirē baltās sutanās. Žandarmērijas pulkvedis paņem megafonu un paceļ to pie mutes. Mēs gaidām pavēli «mierā!», bet tāda neatskan. Viņš skaļā balsī runā:

— Klausieties uzmanīgi! No šī brīža pārjums atbild Tieslietu ministrijas amatpersonas, kas pārstāv Franču Cvajanas soda izciešanas iestāžu administrāciju, kuras administratīvais centrs ir Kajena. Komandant Barro, es jums nododu astoņsimt sešdesmit notiesāto, kuri šeit atrodas un kuru vārdi ierakstīti šajā sarakstā. Pārliecinieties, lūdzu, ka viņi visi tiešām te ir.

Uzreiz sākas izsaukšana: «Tāds un tāds — te; tāds un tāds — te.» Tas ilgst divas stundas, un viss ir kārtībā. Pēc tam noskatāmies, kā uz maza galdiņa, kas šai vajadzībai iznests pagalmā, abu administrāciju pārstāvji apmainās parakstiem.

Komandants Barro, kuram ir tikpat daudz uzšuvju kā pulkvedim, tikai zelta, nevis sudraba krāsā kā žandarmērijā, savukārt paņem megafonu.

—     No šī brīža jūs saucaties par pārvietotajiem: pārvietotais tāds un tāds vai pārvietotais numur tāds un tāds — numurs tiks jums piešķirts. No šī brīža jūs esat pakļauti īpašiem katorgas likumiem, tās reglamentam, tās iekšējiem tribunāliem, kas vajadzības gadījumā pieņems par jums lēmumus. Šie autonomie tribunāli varjūs notiesāt par dažādiem katorgā izdarītiem pārkāpumiem, piespriežot dažādus sodus — sākot ar parastu cietumu un beidzot ar nāvessodu. Protams, visi disciplinārie sodi, cietumsodi un izolācija tiek izciesti dažādās administrācijai piederošās vietās. Aģenti, kas stāv te jūsu priekšā, saucas par uzraugiem. Uzrunājot kādu no tiem, jums jāsaka: «Uzrauga kungs!» Pēc mailītes ikviens nojums saņems jūrnieka maisu ar katordznieka drēbēm. Viss ir paredzēts, nekādas citas mantas jums nav vajadzīgas. Kīt jūs kāpsiet uz «La Martiniere». Mēs ceļosim kopā. Nekrītiet izmisumā par to, ka jābrauc prom, katorgā jums klāsies labāk nekā ieslodzījuma vielās Francijā. Jūs varēsiet sarunāties, spēlēt, dziedāt un smēķēt, ja labi uzvedīsieties, varat nebīties no sliktas apiešanās. Lūdzu pagaidīt, kad nonāksiet soda izciešanas vietā, un tikai tad kārtot savstarpējos rēķinus. Ceru, ka jūs paši saprotat — ceļojuma laikā jāievēro visstingrākā disciplīna. Ja jūsu vidū ir cilvēki, kuriem liekas, ka viņi nespēs izturēt ceļojuma grūtības, lai iet uz ambulanci, kur viņus izmeklēs ārsti, kas pavadīs notiesātos uz kuģa. Novēlu veiksmīgu ceļojumu!»

Ceremonija ir beigusies.

—   Nu, Degā, kā tev liekas?

—   Zini, Tauriņ, man laikam bija taisnība, kad es tev sacīju, ka vislielākās briesmas, kas jāpārvar, ir citi katordznieki. Vai atceries, kā viņš teica, — lai pagaidām, kad nonāksim katorgā un tikai tad kārtojam savstarpējos rēķinus. Tas nozīmē daudz ko. Cik parasta lieta tur droši vien ir slepkavības un nāves gadījumi!

—   Par to tu neuztraucies, uzticies man!

Es sameklēju Fransisu lapasu un jautāju viņam:

—   Vai tavs brālis joprojām strādā ambulancē?

—  Jā, viņš nav niknais, viņš ir nometinātais.

—     Uzņem ar viņu sakarus un palūdz, lai viņš tev iedod skalpeli. Ja viņš grib, lai samaksā, tu man pateiksi, cik, un es samaksāšu.

Pēc divām stundām manā īpašumā nonāk skalpelis ar ļoti stipru tērauda spalu. Vienīgā nelaime, ka tas ir mazliet par lielu, taču tas ir draudīgs ierocis.

Es sēžu ļoti tuvu pagalma vidus atejām, esmu aizsūtījis pakaļ Galgani, lai atdotu viņam kapsulu, bet viņu ir grūti atrast mainīgajā burzmā, ko milzīgajā pagalmā rada astoņsimt vīru. Kopš mūsu ierašanās nav manīts nedz Zilo, nedz Citū, nedz Sizīni.

Bara dzīves priekšrocība ir tā, ka cilvēks dzīvo, sarunājas, viņš pieder pie jaunas sabiedrības, ja to var saukt par sabiedrību. Ir tik daudz, par ko runāt, ko klausīties un ko darīt, ka nav laika domāt. Redzot, cik ļoti pagātne apdziest un atkāpjas otrajā plānā attiecībā pret dzīves ikdienu, man liekas — nonākot starp niknajiem, cilvēkam gandrīz jāaizmirst, kas viņš ir bijis, kāpēc un kādā veidā viņš te nonācis, jo viņu nodarbina tikai viens vienīgs jautājums: kā aizbēgt. Taču tā ir kļūda, jo sākumā vissvarīgākais, kas prasa visu uzmanību, ir — palikt dzīvam. Kurnu ir kruķi, zvērinātie, tiesas ierēdņi, mana sieva, mans tēvs, mani draugi? Viņi joprojām ir turpat — dzīvi manā sirdī, katrs savā vietā, bet vairs nav tik svarīgi kā senāk — tos aizēno aizbraukšanas drudzis, lielais lēciens nezināmajā, jaunas draudzības un dažādi paziņas. Taču tā ir tikai šķietamība. Līdzko man iegribēsies, brīdī, kad manas smadzenes vēlēsies atvērt katram no viņiem atbilstošo atvilktnīti, viņi no jauna būs manā tuvumā.

Lūk, tur jau ir Galgani, viņu ved pie manis, jo pat ar milzīgajām brillēm viņš tik tikko redz. Šķiet, viņa veselība ir uzlabojusies. Viņš pienāk man klāt un, ne vārda neteikdams, paspiež roku. Es viņam saku:

—   Man gribētos atdot tavu kapsulu. Tagad tu esi kārtībā, tu pats to vari nēsāt un sargāt. Ceļojuma laikā to paturēt — tā būtu pārāk liela atbildība, un vēl jau nevar zināt, vai katorgā mēs būsim viens otra tuvumā, vai vispār redzēsimies. Tāpēc man gribētos, lai tu kapsulu ņem atkal pie sevis.

Galgani raugās manī izmisuma pilnu skatienu.

—   Nāc uz ateju, es atdošu tavu kapsulu.m

—   Nē, es negribu, paturi to, es tev to dāvinu, tā ir tava!

—   Kāpēc tu tā runā?

—    Es negribu, ka mani kapsulas dēļ nogalina. Man labāk patīk dzīvot bez naudas, nekā mirt tās dēļ. Es tev to atdodu, jo galu galā nav nekāda iemesla, kāpēc tev vajadzētu riskēt ar dzīvību, lai saglabātu manu naudu. Ja jau tu riskē, tad vismaz pats savā labā.

—   Tu, Galgani, baidies. Vai tev kāds jau ir draudējis? Vai kāds uzodis, ka tev ir nauda?

—   Jā, mani pastāvīgi izseko trīs arābi. Viņu dēļ es nekad neesmu tevi uzmeklējis, es negribu, ka viņi nojauš mūsu attiecības. Ik reizi, kad eju uz ateju, lai tas būtu dienu vai nakti, viens no trim «āžiem» notupjas man blakus. Izliekoties nemanām izsekošanu, es visiem spēkiem mēģinu viņiem parādīt, ka man nekā nav, bet, par spīti tam, viņi nemitējas mani izsekot. Viņi domā, ka mana kapsula ir kādam citam, nezina, kurš tas ir, un staigā pa pēdām, lai redzētu, kurā brīdī es to atdabūšu.

Skatos uz Galgani un redzu, ka viņš ir iebiedēts, tiešām tiek vajāts. Es viņam jautāju:

—   Kurā pagalma malā viņi visbiežāk uzturas?

—   Pie virtuves un veļas mazgātavas.

—   Labi, paliec tepat, es drīz nākšu. Nē, labāk nāc man līdzi!

Kopā ar viņu eju pie «āžiem». Esmu izņēmis skalpeli no eepures un turu asmeni labajā piedurknē un piedurkni — rokā. Tiešām, pie virtuves es viņus ieraugu. Vini ir četri — trīs arābi un korsikānis, vārdā Zirando. Uzreiz saprotu: tieši korsikānis, ko profesionāļi atstājuši novārtā, pačukstējis «āžiem» par iespējamo laupījumu. Viņš droši vien zina, ka Galgani ir Paskāla Mairas svainis un ka viņam noteikli ir kapsula.

—   Kā klājas, Mokrane?

—   Labi, Tauriņ! Un tev?

—   Nepavisam ne, man iet slikti. Esmu pie jums atnāeis, lai pasacītu, ka Galgani ir mans draugs. Lai kas ar viņu notiks, pirmais par to maksāsi tu, Zirando; pārējie savu tiesu dabūs pēc tam. Domājiet par to, kā gribat.

Mokrane pieceļas. Viņš ir apmēram tikpat garš kā es — aptuveni metru septiņdesmit četrus centimetrus un tikpat plecīgs. Izaicinājums viņu ir aizskāris, un viņš jau grasās uzsākt cīniņu, bet es acumirklī izvelku no piedurknes gluži jauno un spožo skalpeli un, saņēmis to plaukstā, saku:

—  Ja tu pakustēsies, es tevi nogalināšu kā suni.

Mokrane apjūk, ieraudzīdams mani apbruņotu vietā, kur ikviens nemitīgi tiek pārbaudīts, un, ieroča garuma un manas pozas ietekmēts, saka:

—   Es esmu piecēlies, lai runātu, nevis lai cīnītos.

Es zinu, ka tā nav taisnība, bet manās interesēs ir nepadarīt viņu nožēlojamu draugu acīs. Es viņam paveru elegantu atkāpšanās ceļu:

—   Labi, ja nu tu esi piecēlies, lai runātu…

—  Es nezināju, ka Galgani ir tavs draugs. Es domāju, ka viņš nav no īstajiem, un tev, Tauriņ, ir jāsaprot, ka cilvēkam, kas iekritis, jāmeklē līdzekļi, kā aizbēgt.

—   Labi, tas ir saprotams. Tev, Mokrane, ir tiesības cīnīties par savu dzīvību. Tikai zini — šī liela nu ir svēta. Palūkojies pēc kāda cita.

Viņš sniedz man roku, es to paspiežu. Uf! Esmu laimīgi ticis cauri, jo skaidrs — ja es šo tipu nogalinātu, rīt nekur neaizbrauktu. Mazliet vēlāk pamanu, ka esmu pieļāvis kļūdu. Galgani atgriežas manā vietā kopā ar mani. Es viņam saku:

—  Nevienam neko nestāsti par šo starpgadījumu. Es negribu, lai Degā tēvs mani rāj.

Mēģinu pierunāt Galgani, lai viņš ņem kapsulu. Viņš atbild:

—   Rīt pirms aizbraukšanas.

Otrā dienā viņš ir tā noslēpies, ka es dodos ceļā pie niknajiem ar divām kapsulām vēderā.

Naktī kamerā, kur esam vienpadsmit vīri, neviens nerunā. Katrs vairāk vai mazāk jūt, ka pavadījis pēdējo dienu Francijā. Mūs visus vairāk vai mazāk māc skumjas par to, ka uz mūžiem jāatstāj Francija un jādodas uz nezināmu zemi, kur būs jādzīvo nezināmos apstākļos.

Degā nerunā. Viņš sēž man blakus pie režģotajām durvīm, kas ved uz gaiteni un kur ir mazliet vairāk gaisa nekā citur. Es jūtos galīgi apmulsis. Mums ir tik pretrunīgas ziņas par to, kas mūs sagaida, ka nezinu, vai man jābūt apmierinātam, bēdīgam vai izmisušam.

Visi, kas ir kopā ar mani kamerā, pieder pie profesionāļiem. Pie tiem īsti nav piederīgs vienīgi jaunais korsikānis, kas dzimis katorgā. Visi šie cilvēki ir tādi kā sastinguši. Brīža nopietnība un svarīgums padara viņus gandrīz mēmus. Cigarešu dūmi, koridora gaisa pievilkti, plūst ārā kā mākonis, un, ja negrib, lai tie kož acīs, jāsēž zemāk par dūmu mutuļiem. Neviens neguļ, varbūt tikai Andrē Baijārs — viņš taču reiz zaudējis dzīvību. Viņam viss pārējais droši vien liekas necerēta paradīze.

Cara acīm redzu ātri aizslīdam savas dzīves filmu: bērnība ģimenē, kurā netrūka mīlestības, labas audzināšanas un cildenuma; lauku puķes, strautu čalošana, rieksti, firziķi un plūmes, ko bagātīgi deva mūsu dārzs; mimozas smarža, kas dvesmoja no ziediem, kuri ik pavasari uzplauka pie mūsu durvīm; mūsu māja no ārpuses un iekšpuses, tuvinieki — tas viss strauji aizslīd gar acīm. Es dzirdu mātes mīlestības pilno balsi, aizvien maigo un sirsnīgo tēva balsi, tēva medību kucītes Klāras rejas — tā aicināja mani dārzā rotaļāties; meitenes un zēnus — bērnības rotaļu biedrus, visskaistāko dzīves brīžu biedrus — šo filmu es noskatos, iepriekš nevēlēdamies to redzēt, tas ir pret manu gribu iedegts zemapziņas burvju lukturis, un tā piepilda ar maigām jūtām šo nakti, kad gaidu lēcienu pilnīgi nezināmā nākotnē.

Tā ir rēķinu noslēgšanas stunda. Tātad man ir divdesmit seši gadi, es jūtos ļoti labi, vēderā man ir piectūkstoš sešsimt mani franki un divdesmit pieci tūkstoši franku, kas pieder Calgani. Manam biedram Degā ir desmit tūkstoši. Pieņemu, ka varu rēķināties ar četrdesmit tūkstošiem franku, jo, ja Calgani nespēj šo summu nosargāt te, uz kuģa, Gvajanā viņš to nevarēs izdarīt ne tik. Turklāt viņš pats to zina, tikai tāpēc nav atnācis pēc kapsulas. Tātad es varu rēķināties ar šo naudu, protams, aizvedot līdzi Calgani; viņam jāgūst no naudas kāds labums, jo tā pieder viņam, nevis man. Bet arī man no tās būs tiešs labums. Četrdesmit tūkstoši franku ir liela nauda, tātad vajadzētu varēt diezgan viegli uzpirkt līdzzinātājus — katordzniekus, kas izcieš sodu, tos, kuri jau atbrīvoti, un uzraugus.

Iznākums ir labvēlīgs. Līdzko nonākšu katorgas vietā, man kopā ar Degā un Calgani jābēg — un tam jābūt vienīgajam jautājumam, kas drīkst mani nodarbināt. Pieskaros skalpelim — ir patīkami sajust tā tērauda roktura aukstumu. Tāds bīstams ierocis piešķir man pašpaļāvību. Starpgadījumā ar arābiem es jau pārbaudīju tā lietderību. Ap trijiem no rīta cietumnieki sarindo pie kameras durvīm vienpadsmit rupja audekla maisus — tie ir piebāzti gluži apaļi, un katram uzlīmēta liela etiķete. Es lasu: C… Pjērs, trīsdesmit gadu, metrs septiņdesmit trīs centimetri, četrdesmit otrais augums, kurpju lielums — četrdesmit viens, matrikula X…» Šis Pjērs ir Trakais Pjero no Bordo, kas Parīzē notiesāts par slepkavību, viņam piespriesti divdesmit gadi katorgas.

Tas ir brašs zēns, tiešs un godīgs profesionālis, es viņu labi pazīstu. Etiķete man rāda, cik rūpīga un labi organizēta administrācija, kas pārzina katorgu. Te ir labāk nekā kazarmās, kur drēbes un apavus vajadzēja ņemt pēc acumēra. Te viss ir reģistrēts un katrs saņems drēt>es pēc sava auguma. Maisa pairušā auduma spraugā saskatu, ka apģērbi ir balti ar sarkanām vertikālām svītrām. Tādā uzvalkā cilvēks nevar palikt nepamanīts.

Es gribu piespiest savas smadzenes veidot zvērināto, prokurora un citu tēlus, bet tās noteikti atsakās man paklausīt, un es spēju domāt tikai par gluži parastām lietām. Man kļūst skaidrs: lai tos varētu redzēt tik reljefus, cik reljefus redzēju Konsjeržerī vai Boljē cietumā, jābūt vienam, pilnīgi vienam. Par to pārliecinājies, es izjūtu atvieglojumu un saprotu, ka gaidāmā dzīve kolektīvā radīs citas vajadzības, citas reakcijas un citus plānus.

Trakais Pjero pienāk pie režģa un saka:

—   Kā iet, Tauriņ?

—   Un tev?

—    Zini, es vienmēr esmu sapņojis par Ameriku, bet, tā kā esmu spēlmanis, nekad neesmu varējis sakrāt naudu ceļam. Kruķi par to ir padomājuši un izgādājuši man ceļojumu par brīvu. Nav ko teikt, jauki, vai ne, Tauriņ?

Viņa tonis ir pilnīgi dabisks, tajā nav manāms nekas pārspīlēts. Jūtams, ka viņš tiešām ir par sevi pārliecināts.

—    Amerikai neapšaubāmi ir savas priekšrocības. Es labāk eju katorgā nekā mokos piecpadsmit gadu ieslodzījumā Francijā.

—     Vēl tikai jāzina, kā tas viss beigsies, Pjero. Vai tev tā neliekas? Manuprāt, sajukt prātā kamerā vai nomirt no spēku iz 7 kuma kāda Francijas cietuma karcerī ir vēl sliktāk nekā

nobeigties no lepras vai dzeltenā drudža.

—   Es arī tā domāju, — viņš atbild.

—   Paskaties, Pjero, šī etiķete ir tavējā.

Viņš noliecas, ļoti uzmanīgi to apskata un izlasa, tad iesaucas:

—   Man briesmīgi gribas uzvilkt tās drēbes, vajadzētu atvērt maisu un apģērbties, nes ' neko neiebildīs. Galu galā tās mantas taču ir paredzētas man.

—     lai nu paliek, pagaidi vēl mazliet. Nav īstais brīdis ieķēpāties nepatikšanās, Pjēr. Man ir vajadzīgs miers.

Viņš saprot un atiet nost no režģiem.

luī Degā paskatās uz mani un saka:

—   Mazais, šī ir pēdējā nakts. Rīt mēs dosimies prom no mūsu skaistās zemes.

—   Mūsu skaistajai zemei nav nemaz tik skaista tiesa. Varbūt mēs iepazīsim citas zemes, kuras nebūs tik skaistas, bet kur izturēsies cilvēciskāk pret tiem, kam misējies.

Toreiz es vēl nezināju, cik patiesi ir mani vārdi, bet nākotne pierādīja, ka man bijusi taisnība.

Atkal iestājas klusums.

Ceļā uz katorgu

Sešos atskan celšanās signāls. Ieslodzītie ir atnesuši mums kafiju, pēc tam ierodas četri uzraugi. Šodien viņi visi ģērbušies baltās uniformās, pie sāniem — revolveris. Nevainojami balto formas tērpu svārku pogas ir zeltītas. Vienam no uzraugiem uz kreisās piedurknes redzamas trīs V veida uzšuves, uz pleciem nav nekādu dienesta pakāpes zīmju.

—     Pārvietotie, jūs pa divi iziesiet gaitenī. Katrs sameklēs savu maisu, uz etiķetes rakstīts katra vārds. Paņemiet maisu un nostājieties pie sienas ar seju pret gaileni, maiss lai ir nolikts jums priekšā.

Paiet minūtes divdesmit, līdz mēs sastājamies vienā rindā ar maisu sev priekšā.

—   Izģērbieties, salieciet apģērbu sainī un sasieniet ar blūzes piedurknēm… Ļoti labi. Tu paņem saiņus un saliec kamerā… Apģērbieties — uzvelciet apakšbikses, apakškreklu, svītrainās audekla bikses, audekla blūzi, zeķes un apavus. Vai visi ir apģērbušies?

—  Jā, uzrauga kungs!

—    Labi. Vilnas blūzi atstājiet ārpusē lietus gadījumam un siltumam. Uzlieciet maisus uz kreisā pleca! Rindā pa divi sekojiet man!

Uzraugs ar uzšuvēm iet pa priekšu, divi — kolonnas sānos, viens — no aizmugures — tā mūsu pulciņš dodas uz pagalma pusi. Nepilnās divās stundās tiek nostādīti ierindā simt desmit katordznieki. Tiek izsaukti četrdesmit vīri, starp tiem mēs ar Degā un trīs katordznieki, kas apcietināti Francijā un atgriežas soda izciešanas vietā, — Zilo, Calgani un Santini. Šos četrdesmit vīrus nostāda ierindā pa desmit. Izveidotajai kolonnai katras rindas galā ir uzraugs. Nav nedz ķēžu, nedz roku dzelžu. Mums pa priekšu trīs metru attālumā atmuguriski soļo desmit žandarmi. Viņi ir seju pret seju ar mums, bruņojušies ar karabīnēm, un tā viņi iet visu ceļu, ikvienu aiz zobena siksnas ved otrs žandarms.

Lielie citadeles vārti lēnām atveras, un kolonna dodas ceļā. . Tai iznākot no cietokšņa, gar malām nostājas aizvien vairāk žandarmu ar šautenēm vai ložmetējiem; tic turas apmēram divu metru attālumā un seko visu laiku. Žandarmi tur pienācīgā attālumā milzīgu ziņkārīgo pūli — ļaudis ieradušies noskatīties aizbraukšanu katorgā. Apmēram vidū starp citadeli un krastu kādas mājas logā atskan klusa svilpošana. Paceļu galvu un ieraugu pie loga savu sievu Nencti un draugu Antuānu  Degā sieva Pola un draugs Antuāns Zilēti ir pie otra loga. Arī Degā viņus ierauga, un mēs ejam, nepārtraukti skatīdamies logos, kamēr vien varam. Tā ir pēdējā reize, kad redzu savu sievu un arī draugu Antuānu, kas vēlāk ies bojā Marseļas bombardēšanas laikā. Neviens nerunā, valda pilnīgs klusums. Nedz cietumnieki, nedz uzraugi, nedz žandarmi netraucē šī tiešām saviļņojošā brīža svinīgumu — visi saprot, ka šie tūkstoš astoņsimt vīri tūlīt aizies no parastās dzīves.

Uzkāpjam uz kuģa. Mēs, pirmie četrdesmit, tiekam ievesti kravas telpas dziļumā, kur ir resnu režģu būris. Pie tā — uzraksts. Es lasu: «1. telpa. 40 vīru, speciālā kategorija. Nepārtraukta stingra uzraudzība.» Ikviens saņem saritinātu guļamtīklu. Būrī ir ļoti daudz riņķu, pie kuriem tos pieāķēt.

Kāds mani noskūpsta — tas ir Zilo. Viņam te viss ir pazīstams, jo tādā pašā ceļojumā viņš jau ir bijis pirms desmit gadiem. Viņš zina, kā rīkoties. Viņš saka:

—    Nāc žigli šurp! Pakar maisu pie riņķa, kur kārsi guļamtīklu. Tepat blakus ir divi aizvērti iluminatori, bet, kad iziesim jūrā, tos atvērs, un te vienmēr būs labāks gaiss nekā jebkurā citā būra vietā.

Iepazīstinu viņu ar Degā. Mēs sarunājamies, kad tuvojas kāds cilvēks. Zilo ar roku aizšķērso viņam ceļu un saka:

—    Nekad nenāc uz šo pusi, ja gribi dzīvs nokļūt pie niknajiem. Vai saprati?

—  Jā, — cilvēks atbild.

—   Vai zini, kāpēc?

—  Jā.

—  Tad lasies!

Vīrs aiziet. Degā iepriecina tāda spēka demonstrācija, un viņš to neslēpj:

—    Kopā ar jums abiem es varu gulēt mierīgi. Zilo atbild:

—     Kopā ar mums tu esi lielākā drošībā nekā jūrmalas vasarnīcā ar atvērtu logu.

Ceļojums ilgst astoņpadsmit dienas. Ir viens vienīgs starpgadījums: naktī visus pamodina skaļš kliedziens. Kāds katordznieks atrasts miris ar lielu dunci mugurā. Duncis iedurts no apakšas, un slepkava, pirms nogalinājis upuri, sagriezis guļamtīklu. Duncis ir bīstams ierocis — tā garums pārsniedz divdesmit centimetru. Divdesmit pieci vai trīsdesmit uzraugi acumirklī pavērš pret mums revolverus vai karabīnes un kliedz:

—   Visiem izģērbties un nekavējoties!

Visi izģērbjas. Es saprotu, ka tūlīt notiks kratīšana. Palieku skalpeli zem labās t>asās kājas, vairāk atspiežoties uz kreisās, jo asmenis griežas miesā. Taču pēda apsedz skalpeli. Būrī ienāk četri uzraugi un sāk pārbaudīt apavus un apģērbus. Pirms ienākšanas viņi noliek šautenes, bet no ārpuses mūs joprojām uzrauga paceltiem ieročiem. «Pirmais, kas pakustēsies, būs beigts,» kāda priekšnieka balss saka. Kratīšanā viņi atrod trīs nažus, divas noasinātas garas naglas, korķuviļķi un zelta kapsulu. Sešus vīrus, joprojām kailus, izved piānvidū. Konvoja priekšnieks Barro ierodas kopā ar diviem koloniju ārstiem un kuģa kapteini. Līdzko kruķi atstāj mūsu būri, visi apģērbjas, negaidot komandu. Es pievācu savu skalpeli.

Uzraugi ir atkāpušies telpas dziļumā. Barro stāv vidū, citi — pie kāpnēm. Viņu priekšā — rindā nostādīti seši kaili vīri miera stājā.

—   Šis duncis pieder tam, — saka kruķis, kas izdarīja kratīšanu, paņemdams vienu no nažiem un rādīdams uz tā īpašnieku.

—  Jā, tas ir mans.

—    Labi, — saka Barro. — Viņš ceļos kamerā virs mašīnām.

Tiek norādīti visi naglu, nažu un arī korķuviļķa īpašnieki, un visi atzīstas, ka minētie priekšmeti pieder viņiem. Ikviens no viņiem, joprojām kails, tiek aizvests augšā pa kāpnēm divu kruķu pavadībā. Uz grīdas paliek viens nazis un zelta kapsula un — viens pats cilvēks. Tas ir jauns puisis — viņam var būt divdesmit trīs līdz divdesmit pieci gadi, viņš ir zilacains, spēcīgu miesas būvi.

—   Tā pieder tev, vai ne? — kruķis jautā, sniegdams zelta kapsulu.

—  Jā, tā ir mana.

—    Kas tajā iekšā? — jautā komandants Barro, kas paņēmis kapsulu.

—    Trīssimt angļu mārciņu, divsimt dolāru un divi piecu karātu dimanti.

—   Labi, tūlīt paskatīsimies.

Viņš atver kapsulu. Tā kā citi uzraugi ir apkārt komandantam, mēs nekā neredzam, bet dzirdam sakām: «Pareizi. Kā tevi sauc?»

—  Salvidija Romeo.

—   Vai esi itālietis?

—  Jā, cienītais kungs.

—   Kapsulas dēļ tevi nesodīs, bet naža dēļ gan.

—   Piedodiet, nazis nav mans.

—   Zini, nerunā lieki, nazi es atradu tavās tupelēs, — kruķis apgalvo.

—   Es atkārtoju — nazis nav mans.

—  Tad iznāk, ka es meloju?

—   Nē, jūs maldāties.

—  Nu, un kam tad nazis pieder? — komandants Barro jautā. — Ja tas nepieder tev, tad kādam citam taču pieder.

—  Tas nav mans, un viss.

—   Ja negribi nonākt karcerī, kur tu lēnām izcepsies, jo tas atrodas virs sildītājiem, pasaki, kam nazis pieder.

—   Es nezinu.

—   Vai tu par mani ņirgājies? Tavās tupelēs atrod nazi, un tu nezini, kam tas pieder? Vai uzskati mani par muļķi? Vai nu nazis ir tavs, vai tu zini, kam tas pieder. Atbildi!

—   Tas nepieder man, un nav mans pienākums sacīt, kam tas pieder. Es neesmu uzrādītājs. Vai varbūt es izskatos pēc tāda, kas pielien un nodod?

—    Uzraug, uzlieciet šim tipam roku dzelžus. Par tādu demonstratīvu disciplīnas pārkāpšanu tev būs dārgi jāmaksā.

Konvoja priekšnieks un kuģa kapteinis sarunājas savā starpā. Kuģa kapteinis dod pavēli otrajam palīgam, kas uzkāpj uz klāja. Pēc brīža parādās jūrnieks bretonis, īsts milzenis ar ūdens pilnu koka spaini — tas, bez šaubām, ir jūras ūdens — un virvi, tik resnu kā rokas dilbs. Viņš piesien ieslodzīto pie kāpņu pēdējā pakāpiena tā, ka tam jātup uz ceļiem. Jūrnieks iemērc virvi spainī un tad lēnām, no visa spēka sit nelaimīgajam pa sēžamvietu, krustiem un muguru. Kapa klusumā no mūsu būra atskan protesta kliedziens:

—   Neliešu banda!

Ar to pilnīgi pietiek, lai kliegt sāktu visi: «Slepkavas! Nelieši! Riebekļi!» Jo vairāk mums draud, ka šaus virsū, ja neapklusīsim, jo skaļāk aurojam, un tad komandants iesaucas:

—   Laidiet tvaiku!

Matroži pagriež riteņus, un tvaika strūklas šaujas pret mums ar tādu spēku, ka vismaz puse no vīriem nokrīt uz vēdera. Tvaika strūklas tiek raidītas krūšu augstumā. Mūs sagrābj panika. Applaucētie neiedrošinās sūdzēties, tvaiks neplūst pat minūti, bet visos iesveļ šausmas.

—     Es ceru, ka jūs, stūrgalvji, esat sapratuši? Līdzko pamanīšu kaut mazāko pretošanos, raidīšu pret jums tvaiku. Vai sapratāt? Celieties augšā!

īsti applaucēti ir tikai trīs vīri. Tos aizved uz slimnīcu. Nopērto ieved pie mums. Pēc sešiem gadiem viņš ies bojā, bēgot kopā ar mani.

Astoņpadsmit ceļojuma dienās mums ir laiks kaut ko uzzināt par katorgu, iegūt par to jelkādu priekšstatu. Nekas nenotiks tā, kā mēs iedomājamies, taču Zilo dara visu, kas viņa spēkos, lai mums apskaidrotu nākotnes izredzes. Mēs, piemēram, zinām, ka Senlorāndimaroni ir ciems simt divdesmit kilometru attālumā no jūras pie upes, ko sauc par Maroni. Zilo mums stāsta:

—    Šajā ciemā atrodas katorgas centrālā nometne. Tur pārvietotos sadala kategorijās. Nometinātos tiešā ceļā sūta simt divdesmit kilometru tālāk uz nometni, ko sauc par Senžanu. Katordzniekus uzreiz sadala trīs grupās.

Pirmajā ir ļoti bīstamie, viņus tūlīt pēc ierašanās izsauc un iesloga kamerās disciplinārajā nodaļā un pēcāk ved uz Pestīšanas salām. Tur viņus nometina vai nu uz mūžu, vai uz laiku.

Sīs salas ir piecsimt kilometru attālumā no Senlorānas un simt kilometru — no Kajenas. Viena no tām saucas par.Rojālu, otra, vislielākā, par Senžozefu, un uz tās ir katorgas cictums, trešā — Sātana sala ir vismazākā no visām. Uz Sātana salu katordzniekus sūta vienīgi izņēmuma gadījumos. Tur nometina politiskos katordzniekus.

Otrās kategorijas bīstamie ieslodzītie paliek Senlorānas nometnē un tiek izmantoti dārzu darbos un zemkopībā. Kad vien ievajagas, viņus sūta uz nometnēm, kur ļoti grūti apstākļi — uz Meža darbu nometni, Šarvēnu, Ūdenskritumu, Sarkano līci, 42. kilometru, ko sauc arī par nāves nometni.

Un vēl ir parasto katordznieku kategorija. Tos izmanto administrācijā, virtuvēs, ciema vai nometnes aptīrīšanā vai dažādos darbos — darbnīcās, galdniecībā, krāsošanā, kalvē, elektromontāžas darbos, matraču siešanā, drēbniecībā, veļas mazgātavā un citur.

Tātad vissvarīgākais brīdis ir ierašanās katorgā: ja cilvēku izsauc un ievieto kamerā, tas nozīmē, ka viņš liks nometināts salās un viņam ir pilnīgi laupītas cerības izbēgt. Atliek tikai viena iespēja — uzreiz sevi ievainot, pāršķelt ceļgalu vai vēderu, lai nonāktu hospitālī un no turienes aizbēgtu, Pats galvenais — jāizvairās no pārcelšanas uz salām. Pastāv vēl tāda cerība: ja kuģis, kam katordznieki jāved uz salām, nav sagatavots ceļam, vajag ņemt naudu un piedāvāt to feldšerim. Tas iešļircinās terpentīna esenci locītavā vai ievadīs audos urīnā samērcētu matu, kas rada iekaisumu. Vai arī iedos sēru, kuru var ieelpot un tad sacīt ārstam, ka temperatūra ir četrdesmit grādu. Ncdaudzajās dienās, kamēr gaida kuģi, jānonāk hospitālī — lai tas maksā ko maksādams.

Ja cilvēks netiek izsaukts un paliek kopā ar citiem nometnes barakās, rīcībai ir laika diezgan. Jāmaksā rēķinvedim, lai dabūtu cicmā slaucītāja vai ateju tīrītāja darbu vai arī vietu civila uzņēmēja kokzāģētavā. Ja katru dienu jāiet strādāt ārpus nometnes un katru vakaru jāatgriežas, ir iespējams uzņemt sakarus ar atbrīvotiem katordzniekiem, kas dzīvo ciemā, vai ķīniešiem, lai tie sagatavotu bēgšanu. Ir jāvairās no nometnēm ciema tuvumā — tur visi ātri mirst. Ir tādas nometnes, kurās neviens nav varējis izturēt ilgāk par trim mēnešiem. Vīriem džungļos dienā jāsacērt kubikmetrs koku.

Sīs vērtīgās ziņas Žilo mums stāsta un klāsta visu ceļu. Viņš ir sagatavojies. Viņš zina, ka nonāks tieši karcerī kā sagūsljts bēglis. Tāpēc viņa kapsulā ir pavisam mazs nazis, īstenībā tāds kabatas nazītis. Nonācis galā, viņš to paņems un pārgriezīs ceļgalu. Kāpjot nost no kuģa, viņš pakritīs uz kāpnēm visu acu priekšā. Viņš domā, ka tieši no krastmalas viņu aizgādās uz hospitāli. Un tā tas tiešām arī notiks.

Senlorāndimaroni

Uzraugi cits citu atvieto, lai varētu pārģērbties. Katrs, kas atgriežas, ir ģērbies baltā uniformā, galvā naģenes vietā ir tropu ķivere. Žilo saka: — Tūlīt būsim klāt. — Mokāmies drausmīgā karstumā, jo iluminatori ir aizvērti. Pa tiem redzami džungļi. Tātad esam Maroni upē. Ūdens izskatās duļķains. Mūžamežs ir zaļš un iespaidīgs. Kuģa sirēnas izbiedēti, gaisā paceļas putni. Kuģis virzās uz priekšu ļoti lēni, tāpēc iespējams rūpīgi apskatīt tumši zaļo, bagātīgo un dzīvelīgo augu valsti. Pamanām pirmo koka māju ar cinkota skārda jumtu. Nēģeri un nēģcrietes stāv tās durvju priekšā un noskatās uz kuģi. Viņi pieraduši redzēt, kā tas izkrauj savu kravu — cilvēkus, tāpēc ne reizi sveicinot nepamāj. Trīs sirēnas kaucieni un kuģa skrūves troksnis mūs brīdina, ka esam pie mērķa, tad mašīnu duna apklust. Varētu dzirdēt, kā lido muša.

Neviens nerunā. Zilo ar nazi pārgriež bikšu staru un izplūkā griezuma malas, ceļgalā viņš iegriezīs tikai uz klāja, lai nepaliktu nekādas asiņu pēdas. Uzraugi atver būra durvis un nostāda mūs kolonnā pa trim. Mēs esam ceturtajā rindā, Zilo atrodas starp mani un Degā. Kāpjam uz klāja. Ir divi pēcpusdienā, un versmaina saule ķer manu skūto pakausi un acis. Uz klāja mūs sastāda ierindā un ved uz trapa pusi. Brīdī, kad kolonna saminstinās, jo pirmie nonākuši pie trapa, es pieturu Zilo maisu uz viņa pleca un viņš, ar abām rokām uzstiepis ceļgala ādu, ar vienu griezienu iešķeļ septiņus vai astoņus centimetrus garu brūci. Viņš iedod man nazi un pats notur maisu. Kad nonākam pie trapa, viņš gāžas un noripo līdz pašai lejai. Viņš tiek savākts, un, tā kā redzams ievainojums, tiek pasaukti vīri ar nestuvēm. Viss norisinās tā, kā viņš jau paredzējis: divi vīri viņu aizstiepj uz hospitāli.

Uz mums nolūkojas raibs, ziņkārs pūlis. Nēģeri, metisi, indiāņi, ķīnieši, balto vraki (šie baltie acīmredzot ir atbrīvoti katordznieki) apskata katru, kas izkāpj krastmalā. Otrā pusē stāv uzraugi, labi ģērbti civilisti, sievietes vasaras tērpos, bērni — visiem galvā ir tropu ķiveres. Arī viņi skatās uz jaunatbraucējiem. Kad mūsu ir divi simti, kolonna sakustas. Mēs ejam gandrīz desmit minūtes un nonākam pie biezu planku vārtiem, uz kuriem rakstīts: «Senlorāndimaroni nometne. Vietas 300 vīriem». Vārti atveras, un mēs ieejam iekšā rindās pa desmit. «Viens, divi, viens, divi, marš!» Daudzi katordznieki noskatās mūsu ierašanos. Viņi uzrāpušies uz palodzēm un lieliem akmeņiem, lai labāk redzētu.

Kad esam pagalma vidū, atskan komanda: «Stāt! Nolieciet maisus sev priekšā! Un jūs tur — izdaliet platmales!» Katram no mums iedod salmu platmali, kas tiešām ir vajadzīga — divi vai trīs jau ir pakrituši, jo dabūjuši saulesdūrienu. Mēs ar Degā saskatāmies, jo kāds kruķis ar zīmotnēm ir paņēmis sarakstu. Atceramies, ko teica Žilo. Viņi izsauc Citū. «Šeit!» Viņam katrā pusē nostājas pa uzraugam un aizved. Tas pats notiek ar Sizini un Girasolo.

—   Žils Piņārs!

—  Zils Piņārs (tas ir Žilo) ir ievietots un aizvests uz hospitāli.

—   Labi. '

Tie ir tie, kurus nometinās salās, pēc tam uzraugs turpina:

—   Klausieties uzmanīgi! Katrs, kura vārdu nosaukšu, iznāks no ierindas ar maisu uz pleca un nostāsies ierindā pie dzeltenās barakas numur viens. Tāds un tāds — te, utt.

Degā, Karjērs un es — mēs visi stāvam rindā pie barakas. Mums atver durvis, un mēs ieejam apmēram divdesmit metru garā četrstūrainā zālē. Pa vidu ir aptuveni divus metrus plata eja; pa labi un pa kreisi — dzelzs stienis, kas sniedzas no viena zāles gala līdz otram. Audekli, kas paredzēti guļvietām, ir nostiepti starp stieni un sienu, uz katra audekla nolikta sega. Ikviens iekārtojas, kur vēlas. Degā, Trakais Pjero, Santori, Grandē un es — mēs visi apmetamies cits citam blakus, un uzreiz veidojas nogrupējumi. Aizeju līdz zāles galam: pa labi ir dušas, pa kreisi — atejas, tekoša ūdens nav. Iekārušies logu restēs, mēs noskatāmies, kā tiek sadalīti tie, kas ierodas pēc mums. Luī Degā, Trakais Pjero un es jūtamies laimīgi — mēs netiksim nometināti salās, jo esam ievietoti kopējā barakā. Citādi, kā stāstīja Zilo, mēs jau būtu kamerās. Visi jūtas apmierināti līdz brīdim, kad viss beidzies un ap pieciem pēcpusdienā Grandē saka:

—     Tas ir dīvaini, no šīs partijas nav nosaukts neviens nometināmais. Jocīgi gan. Protams, man šķiet, ka tas ir jauki.

Grandē ir apzadzis kāda centrālcietuma seifu, par ko smējās visa Francija.

Tropos diena nomaina nakti un nakts dienu bez kādas pārejas — nav nedz ausmas, nedz krēslas. Dienas un nakts pēkšņā mija visu gadu notiek vienā un tajā pašā stundā. Tumsa spēji iestājas pusseptiņos vakarā. Un pusseptiņos divi veci katordznieki atnes divus petrolejas lukturus, kurus piekar pie griestu āķa un kuri dod ļoti maz gaismas. Trīs ceturtdaļas telpas paliek pilnīgā tumsā. Deviņos visi jau ir aizmiguši, jo pēc ierašanās satraukumiem beidzas nost aiz karstuma. Nav ne vēsmiņas, esam izģērbušies apakšbiksēs. Es guļu starp Degā un Trako Pjero, mēs pačukstamies un aizmiegam.

Otrā rītā vēl ir tumšs, kad atskan taure. Visi pieceļas, nomazgājas un apģērbjas. Mums iedod kafiju un klaipiņu maizes. Pie sienas piestiprināts dēlis, uz kura var uzlikt maizi, bļodiņu un citas lietas. Deviņos ienāk divi uzraugi un jauns katordznieks baltās drēbēs bez svītrām. Abi uzraugi ir korsikāņi un ar katordzniekiem no Korsikas sarunājas savā valodā. Pa to laiku zālē ienāk slimniekkopējs. Nonācis man blakus, viņš saka:

—   Kā klājas, Tauriņ? Vai tu mani nepazīsti?

—   Nē.

—     Es esmu Sjera Lažcruā, mēs iepazināmies pie Dantcs Parīzē.

—    Ak jā, nu es tevi pazīstu. Bet tevi taču aizsūtīja katorgā divdesmit devītajā, tagad ir trīsdesmit trešais gads, un tu joprojām esi tepat?

—    Jā, tik ātri vis nevar tikt prom, kā iedomājas. Izliecies slims. Un kas viņš tāds ir?

—  Tas ir Degā, mans draugs.

—   Es tevi pierakstu pie ārsta. Tev, Tauriņ, ir dizentērija, bet tev, vecais, astmas lēkmes. Es jūs satikšu ambulancē vienpadsmitos, man jums kaut kas jāpasaka.

Viņš turpina apgaitu un skaļi sauc:

—   Kurš te ir slims?

Viņš pieiet pie tiem, kuri paceļ pirkstu, un pieraksta tos. Kad viņš atkal iet mums garām, viņam blakus ir viens no uzraugiem — tumsnējs un gluži vecs.

—   Tauriņ, es tevi iepazīstinu ar savu priekšnieku, uzraugu slimniekkopēju Bartiloni. Bartiloni kungs, viņš un tas tur ir mani draugi, par kuriem es jums minēju.

—   Labs ir, Sjera, to nokārtosim pieņemšanas laikā, varat uz mani paļauties.

Vienpadsmitos mums atnāk pakaļ. Mēs esam deviņi slimnieki. Kājām izejam cauri nometnei starp barakām. Kad esam nonākuši pie visjaunākās barakas, vienīgās, kura nokrāsota balta un kurai ir sarkans krusts, ieejam iekšā un paliekam uzgaidāmajā telpā, kur ir jau apmēram sešdesmit cilvēku. Katrā zāles stūrī — divi uzraugi. Parādās Sjera, ģērbies spodri baltā slimniekkopēja uzsvārcī. Viņš saka:

—  Jās, jūs un jūs ejiet pie ārsta!

Nonākam istabā, kura, bez šaubām, ir ārsta kabinets. Viņš sarunājas spāniski ar trim veciem vīriem. Šo spānieti es pazīstu uzreiz — tas ir Fernandess, kurš Parīzē Madrides kafejnīcā nogalināja trīs argentīniešus. Kad viņi ir pārmijuši dažus vār5" 67 dus, Sjera Fernandesu pavada uz ateju zāles pusē, tad atgriežas pie mums.

—   Tauriņ, ļauj, lai es tevi noskūpstu! Es priecājos, ka varu izdarīt lielu pakalpojumu tev un tavam draugam: jūs abi tiekat nometināti… Ak, ļauj man runāt: tu, Tauriņ, uz mūžu, un tu, Degā, uz pieciem gadiem. Vai jums nauda ir?

-Jā.

—   Nu, tad dodiet man piecsimt franku katrs un rīt no rīta jūs ievietos hospitālī — tevi ar dizentēriju. Un tu, Degā, naktī klauvē pie durvīm, vēl labāk būs, ja kāds nojums pasauks kruķi un pieprasīs slimniekkopēju, jo Degā slāpst nost. Pārējais lai paliek manā ziņā. Tev, Tauriņ, es lūdzu tikai vienu: ja tu salūsti, liec mani laikus brīdināt, es ieradīšos. Ja katrs par nedēļu maksāsiet simt franku, viņi jūs varēs paturēt hospitālī mēnesi. Tas jādara ātri.

Fernandess iznāk no atejas un mūsu priekšā noskaita Sjeram piecsimt franku. Es eju uz ateju un dodu viņam nevis tūkstoš, bet tūkstoš piecsimt franku. Piecsimt franku viņš dod atpakaļ. Es negribu tiepties. Viņš saka:

—   Nauda, ko tu man dod, jāsamaksā kruķim. Priekš sevis es negribu neko. Vai tad mēs neesam draugi?

Nākamajā dienā Degā, es un Fernandess nonākam milzīgā hospitāļa kamerā. Degā tur tiek ievietots nakts vidū. Zaldāts slimniekkopējs ir trīsdesmit piecus gadus vecs vīrs, vārdā Šantals. Viņam ir visi Sjeras norādījumi mūsu triju sakarā. Kad ārsts ieradīsies vizītē, tam tiks parādītas analīzes, kas liecinās, ka esmu amēbu pilns. Degā desmit minūtes pirms vizītes saņem sēra pulveri, kuru aizdedzina un zem dvieļa ieelpo tā tvaikus. Fernandesam ir drausmīgi uztūcis vaigs: viņš to iekšpusē sadūris un uzpūtis, cik vien iespējams, pūlēdamies veselu stundu. Tas izdarīts tik pamatīgi, ka pampums pilnīgi aizsedz aci. Kamera atrodas ēkas otrajā stāvā, tajā ir apmēram septiņdesmit slimnieku, no kuriem daudzi sirgst ar dizentēriju. Jautāju kopējam, kur ir Zilo. Viņš atbild:

—  Ēkā tieši mums pretī. Vai gribi, lai viņam kaut ko pasaku?

— Jā. Pasaki, ka te ir Tauriņš un Degā, lai viņš pieiet pie loga.

Kopējs nāk palātā iekšā un iet ārā, kad vien grib. Viņam tikai jāpieklauvē pie durvīm, un arābs atver durvis. Tas ir atslēgu nēsātājs, katordznieks, kas kalpo par palīgu uzraugiem. Pa labi un pa kreisi no durvīm krēslos sēž trīs uzraugi ar karabīni pār celi. Ix>gi aizrežģoti ar dzelzceļa sliedēm, un es gudroju, kā tās iespējams pārzāģēt. Es apsēžos pie loga.

Starp ēku, kur esmu es, un to, kur ievietots Zilo, ierīkots skaists puķu dārzs. Žilo parādās pie loga, rokā viņam ir šīfera gabals, uz kura ar krītu uzrakstīts BRAVO. Pēc stundas kopējs man atnes vēstuli no Zilo. Tajā rakstīts: «Es centīšos pārcelties uz tavu palātu. Ja man neizdosies, mēģiniet nokļūt manā. Iemesls — jūsu zālē jums ir ienaidnieki. Tātad jūs tiekat nometināti? Turieties, gan mēs viņiem parādīsim!» Boljē cietuma starpgadījums, kurā cietām mēs abi, ir mūs cieši saistījis vienu pie otra. Žilo ir koka vesera speciālists, tāpēc viņu sauc par Āmurcilvēku. Savulaik viņš automobilī piebrauca pie kāda juvelierizstrādājumu veikala, turklāt dienas vidū, kad skatlogā etvijās izliktas visskaistākās dārglietas. Cita cilvēka vadītais automobilis apstājas, bet motors netiek izslēgts. Zilo izkāpj no auto, bruņojies ar lielu koka veseri, ar spēcīgu triecienu izsit logu, paņem iespējami daudz etviju un ielec atpakaļ mašīnā, kas aizdrāžas viesuļa ātrumā. Pēc veiksmes Lionā, Anžerā, Tūrā, Havrā, viņš uzbruka lielam Parīzes juvelierveikalam, nolaupot dārglietas gandrīz par miljonu. Viņš nekad man nav stāstījis, kā ticis atrasts. Viņam piesprieda divdesmit gadus, un viņš izbēga pēc četriem. Un, kā viņš stāstīja, viņu apcietināja, kad viņš atgriezās Parīzē, kur meklēja savu uzrādītāju, lai to nogalinātu, jo tas nekad nav atdevis viņa māsai lielu daļu naudas, kuru bijis parādā. Uzrādītājs pamanījis viņu savā ielā un brīdinājis policiju. Žilo arestēja un nosūtīja atpakaļ katorgā.

Mēs jau nedēļu esam hospitālī. Vakar es Satalam iedevu divsimt franku, lai viņš mūs abus nedēļu paturētu hospitālī. Cenšoties iegūt cieņu, mēs cienājam ar tabaku visus, kuriem tās nav. Kāds sešdesmit gadu vecs niknais, marseļietis, vārdā Karora, sadraudzējas ar Dcgā. Tas kļūst par Degā padomdevēju. Vairākas reizes dienā viņš apgalvo, ka gadījumā, ja Degā ir daudz naudas un ja ciemā tas ir zināms (no žurnāliem, kas pienāk no Francijas, ievērojamākās lietas kļūst zināmas), viņam labāk ir nebēgt, jo atbrīvotie viņu nogalinās, lai iegūtu kapsulu. Degā man stāsta par savām sarunām ar veco Karoru. Es saku, ka vecais droši vien ir nekam nederīgs cilvēks, ja jau te klimst divdesmit gadu, bet tas neko nelīdz. Vecā nostāsti Dcgā ļoti iespaido, un man ir grūti viņu balstīt ar savu ticību un dūšu.

Aizsūtu Sjeram zīmīti, lai viņš man atsūta Calgani. Tas nav ilgi jāgaida. Nākamajā dienā Galgani ir hospitālī, bet kādā zālē bez restēm. Kā lai viņam atdod kapsulu? Pasaku Šatalam, ka man ir pilnīgi nepieciešams satiki Calgani, ļauju noticēt, ka man viņš vajadzīgs sakarā ar bēgšanu. Šatals saka — viņš varot atvest man Calgani uz piecām minūtēm tieši pusdienlaikā. Sardzes maiņas laikā viņš uzvedīs Calgani verandā un ļaus sarunāties ar mani pie loga, turklāt tas neko nemaksās. Galgani tiek atvests pusdienlaikā, es ielieku kapsulu viņām tieši rokā. Viņš stāv manā priekšā kājās un raud. Pēc divām dienām es no viņa saņemu žurnālu, kurā ir piecas tūkstošfranku naudaszīmes un viens vienīgs vārds — «Paldies!».

Šatals, kas man nodeva žurnālu, bija redzējis naudu. Viņš par lo neko nebilst, bet, kad gribu viņam kaut ko piedāvāt — atsakās. Es viņam saku:

—   Mēs gribam laisties lapās. Vai nenāksi mums līdzi?

—   Nē, Tauriņ, man ir cita noruna, varēšu mēģināt bēgt tikai pēc pieciem mēnešiem, kad biedrs būs atbrīvots. Tad bēgšana būs labāk sagatavota un drošāka. Es saprotu, ka tev jāsteidzas, jo tevi paredzēts nometināt salās, tomēr aizliēgt no šejienes, kur ir tādas restes, būs ļoti grūti. Ar manu palīdzību nerēķinies, es negribu zaudēt savu vietu. Te es mierīgi gaidu, kad draugs liks brīvībā.

—    Ļoti labi, Šatal. Dzīvē cilvēkam jābūt godīgam, un es ar tevi turpmāk ne par ko vairs nerunāšu.

—    Tomēr zīmītes es tev nesīšu un izpildīšu tavus lūgumus.

—   Paldies, Šatal.

Naktī tarkšķ ložmetēji. Nākamajā dienā uzzinām, ka aizbēdzis Āmureilvēks. Lai Dievs viņam palīdz, viņš bija labs draugs. Acīmredzot viņam pagadījusies iespēja, ko viņš izmantojis. Jo labāk viņam.

Pēc piecpadsmit gadiem — 1948. gadā nonācu Haiti, kur kopā ar kādu Venecuēlas miljonāru vedu sarunas ar kazino prezidentu, lai noslēgtu līgumu. Kādu nakti, kad gāju ārā no kabarē, kur tika dzerts šampanietis, viena no meičām, kas mūs pavadīja un bija ogļu melna, bet audzināta kā labā provinces franču ģimenē, man teica:

—    Mana vecmāmuļa, vudu priesteriene, dzīvo kopā ar vecu francūzi. Tas ir bēglis no Kajenas, nu jau viņš dzīvo pie vecmāmuļas divdesmit gadu un nemitīgi dzer. Viņu sauc par Zilu Marto.

Acumirklī atgūstu prāta skaidrību.

—   Mazā, tūlīt aizved mani pie savas vecmāmuļas!

Viņa Haiti izloksnē kaut ko pasaka taksometra šoferim, kas drāžas pilnā ātrumā. Braucam garām ugunīs mirdzošam naktsbāram, un viņa saka: «Pieturi te!» Ieeju bārā nopirkt pudeli pērno, divas pudeles šampanieša un pudeli vietējā ruma. «Braucam tālāk!» Nonākam jūras krastā pie glītas baltas mājiņas ar sarkanu dakstiņu jumtu. Jūras ūdens sniedzas gandrīz līdz kāpnēm. Meiča klauvē un klauvē, un no namiņa vispirms iznāk liela auguma melna sieviete pilnīgi sirmiem matiem. Viņa ģērbusies kamzolī, kas sniedzas līdz potītēm. Abas sievietes sarunājas vietējā izloksnē, tad viņa man saka:

—   Nāciet iekšā, kungs, šis nams ir jūsu nams.

Karbīda lampa apgaismo ļoti tīru istabu, pilnu putnu un zivju.

—   Vai gribat satikt Zilo? Pagaidiet, viņš nāks. Zil, Zil, tevi kāds meklē!

Parādās vecs vīrs basām kājām, ģērbies baltā pidžamā zilām svītrām, kas man atgādina katordznieka apģērbu.

—    Klausies, Sniega Pika, kas gan gribētu mani satikt tādā vēlā stundā? Tauriņš! Vai tiešām tas iespējams!

Viņš mani apskauj un saka:

—    Panes šurp lampu, Sniega Pika, es gribu apskatīt sava čoma ģīmi! Jā, tas tiešām esi tu! Tiešām tu! Tu esi mīļš ciemiņš. Vari uzskatīt par savu gan pajumti, gan drusciņu naudas, kas man ir, gan manas sievas mazo meitiņu.

Mēs dzeram pērno, šampanieti un rumu, un laiku pa laikam Zils uzdzied.

—  Redzi nu, mēs viņus iebāzām maisā, vai ne, draudziņ? Tas tik bija piedzīvojums! Es šķērsoju Kolumbiju, Panamu, Kostariku, Jamaiku, un nu esmu te laimīgs ar Sniega Piku, kas ir labākā sieviete, kādu vīrietis var sastapt. Kad tu brauc prom? Vai ilgi te paliksi?

—   Nē, tikai vienu nedēļu.

—   Ko tu te darīsi?

—   Pārņemšu kazino spēli pēc līguma tieši ar prezidentu.

—  Zini, vecais, man gribētos, lai tu te paliec visu mūžu kopā ar mani šajā ogļdeģu būdā, bet, ja tu esi uzņēmis sakarus ar prezidentu, ar to tipu neielaidies ne uz ko, viņš liks tevi nogalināt, līdzko redzēs, ka veikals plaukst.

—   Paldies par padomu!

—    Bet tu, Sniega Pika, sagatavo savu vudu deju, kas nav domāta tūristiem. Lai tā būtu pavisam īsta manam draugam! Par šo īsto vudu deju es jums pastāstīšu vēlāk citā sakarā.

Tātad Zilo ir aizbēdzis, bet es, Degā un Fernandess joprojām gaidām. Laiku pa laikam, neko neļaujot nojaust, apskatu logu restes. Tās ir īstas dzelzceļa sliedes, ar tām neko nevar iesākt.

Tātad paliek durvis. Tās dienu un nakti apsargā trīs bruņoti uzraugi. Kopš Zilo bēgšanas apsardze ir sevišķi modra. Apgaitas notiek biežāk, doktors vairs nav tik laipns. Satals ierodas zālē tikai divreiz dienā — izdarīt iešļircinājumus un izmērīt temperatūru. Paiet otrā nedēļa, es samaksāju no jauna simt franku. Degā runā par visu, tikai par bēgšanu ne. Vakar viņš ieraudzīja manu skalpeli un teica:

—   Vai tev joprojām ir skalpelis? Ko tu ar to darīsi?

Es īgni atbildu:

—   Vajadzības gadījumā aizsargāšu savu un tavu ādu.

Femandess nav spānietis, viņš ir argentīnietis. Viņš ir labs cilvēks, īsts dēkainis, bet arī viņu ietekmējusi vecā Karora pļāpāšana. Kādu dienu dzirdu, ka viņš saka Degā: «Salās laikam ir ļoti veselīgs klimats, nav vis kā te, un tur nav karsti. Šajā palātā var saķert dizentēriju, jo atejā var aplipt ar mikrobiem.» Šajā septiņdesmit eilvēku palātā ik dienu no dizentērijas nomirst viens vai divi slimnieki. Tas ir dīvaini, liet varu apliecināt, ka viņi visi nomirst pēcpusdienā vai vakarā paisuma laikā. Nekad neviens slimnieks nemirst no rīta. Kāpēc? Dabas noslēpums.

Naktī man ir saruna ar Degā. Es viņam saku, ka arābs atslēgu glabātājs naktīs reizēm ir tik nepiesardzīgs, ka ienāk palātā un paceļ segas smagi slimajiem, kas guļ ar apsegtu seju. Viņu varētu apdullināt, ieģērbties viņa drēbēs (mums visiem ir tikai krekls un sandales, nekā vairāk). Kad es būtu apģērbies, es izietu no palātas, izrautu no apjukušā sarga rokām karabīni, notēmētu uz viņiem un piespiestu visus ieiet kamerā, kuras durvis aizslēgtu. Pēc tam mēs pārlēktu pāri hospitāļa mūrim Maroni pusē, mestos ūdenī un ļautos, lai mūs aiznes straume. Pēc tam jau redzētu, ko darīt. Tā kā mums ir nauda, mēs nopirktu laivu un pārtiku, lai varētu doties jūrā. Abi noteikti noraida šo plānu un pat kritizē to. Tā saprotu, ka viņi zaudējuši dūšu, jūtos ļoti vīlies, un dienas rit.

Pēc divām dienām mēs būsim hospitālī pavadījuši trīs nedēļas. Bēgšanai atlikušas vairs tikai desmit līdz piecpadsmit dienas. Šodien ir ievērojama diena — 1933. gada 21. novembris, kad palātā ienāk Žoaness Klusio — cilvēks, kuru Senmartēnā pie friziera mēģināja nogalināt. Viņa acis ir aizvērtas, viņš neko neredz, acis pūžņo. Kad Šatāls ir prom, pieeju pie Klusio. Viņš man ātri pasaka, ka citi nometināmie ir aizbraukuši pirms divām nedēļām, bet viņš aizmirsts. Pirms trim dienām viņu brīdinājis rēķinvedis. Klusio ieberzējis acīs rīcinauga sēkliņu, un tagad tās pūžņo, tāpēc viņš nonācis hospitālī. Viņš nolēmis bēgt, lai notiktu, kas notikdams. Viņš saka, ka esot gatavs uz visu, kaut noslepkavot, ja vajadzētu, bet viņš grib bēgt. Viņam ir trīstūkstoš franku. Līdzko acis izmazgā ar siltu ūdeni, viņš var uzreiz redzēt pavisam labi. Es viņam izklāstu savu bēgšanas plānu, viņš to uzskata par labu, bet apgalvo, ka sargu pārsteigšanai jāiet ārā no palātas diviem vai, ja iespējams, trim. Varētu noņemt gultām kājas, un, ja katram būtu rokā tāds dzelzs gabals, sargus varētu apdullināt. Viņš domā — pat ja vienam būtu karabīne, uzraugi neticētu, ka mēs šausim, un varbūt pasauktu citus sardzes kruķus no otras ēkas, no kuras izbēdzis Zilo, tā ir tikai nepilnu divdesmit metru attālumā.

Trešā burtnīca Pirmā bēgšana

Bēgšana no hospitāļa

Vakarā notveru Degā, pēc tam — Fernandesu. Degā saka — viņam plāns liekoties nedrošs, un viņš esot ar mieru maksāt lielu summu, lai atceltu nometināšanu salās. Viņš lūdz aizrakstīt Sjeram par šo priekšlikumu, lai Sjera pasacītu, vai tas iespējams. Tajā pašā dienā Šatals atnes atbildi: «Nemaksā nevienam par to, lai atceļ tavu nometināšanu, to izlemj Francijā, un neviens, pat ne kolonijas direktors, nevar tādu lēmumu atcelt. Ja hospitālī jums nav nekādu cerību, varat mēģināt to atstāt tieši nākamajā dienā pēc tam, kad kuģis devies uz salām. Kuģa nosaukums ir «Mana».»

Astoņas dienas mēs paliktu kamerās, pirms mūs sūtītu uz salām, un varbūt tad bēgšana būtu vieglāk iespējama nekā no hospitāļa palātas. Tajā pašā zīmītē Sjera raksta — ja es vēlos, viņš atsūtīs pie manis atbrīvotu katordznicku, lai tas aprunātos, kā sagatavot laivu aiz hospitāļa. Atbrīvotais ir tulūzietis, vārdā Jēzus, viņš pirms diviem gadiem sagatavojis doktora Bugrā bēgšanu. Lai viņu satiktu, man jāiet uz rentgena kabinetu speciāli iekārtotā ēkā. Tā atrodas hospitāļa nožogotajā teritorijā, bet atbrīvotie tajā var iekļūt ar viltotu norīkojumu uz rentgenu. Viņš saka, lai izņemu kapsulu, pirms eju uz caurskati, jo ārsts var papētīt ne tikai plaušas, bet arī zemāk. Aizsūtu Sjeram zīmīti, lai viņš atsūta Jēzu uz rentgenu un iepriekš norunā ar Šatalu, kurš gādātu, lai tajā pašā laikā arī es tur lieku nosūtīts. Vakarā Sjera mani brīdina, ka tas notiks parīt deviņos.

Otrā dienā Degā un Fernandess lūdz, lai viņus izlaiž no hospitāļa. «Mana» ir devusies jūrā no rīta. Viņi cer aizbēgt no nometnes kamerām, es viņiem novēlu labu veiksmi, bet pats savus plānus nemainu.

Satieku Jēzu. Tas ir vecs vīrs, atbrīvots katordznieks, izkaltis kā sardīne, tumšu seju, ko izķēmodivas drausmīgas rētas. Viena acs viņam nemitīgi asaro. Nepatīkams ģīmis, nepatīkams skatiens. Viņš man neiedveš uzticību, un nākotne rādīs, ka man taisnība. Viņš runā steigdamies:

—    Es varu tev pagādāt laivu četriem, augstākais, pieciem, cilvēkiem. Muca ūdens, pārtika, kafija, tabaka; trīs indiāņu zvejas tīkli, tukši miltu maisi, adata un diegs, lai tu pats vari uztaisīt buras un mastu; kompass, ķeksis, nazis, pieci litri tafijas (Gvajanas rums) — viss par divtūkstoš piecsimt frankiem. Pilnmēness beidzas pēc trim dienām. Ja esi ar mieru, pēc četrām dienām es tevi sāku gaidīt laivā katru nakti no vienpadsmitiem līdz trim rītā, astoņas dienas. Kad mēness būs pirmajā ceturksnī, es tevi vairs negaidīšu. Laiva būs tieši pretī stūrim hospitāļa mūra pakājē. Ej gar mūri, jo laivu ieraudzīsi tikai tad, kad uz tās uzkāpsi, tā paliks neredzama pat divu metru attālumā.

Tas man neiedveš uzticību, tomēr es piekrītu.

—   Nauda? — Jēzus jautā.

—  Aizsūtīšu ar Sjeru.

Mēs šķiramies, nesnieguši viens otram roku. Nekas spožs tas nav.

Trijos Šatals iet uz nomelni aiznest Sjeram naudu — divtūkstoš piecsimt franku. Prātoju: «Es lieku šo naudu uz spēles, pateicoties Galgani. Kaut tikai vecais šos divus tūkstošus piecus simtus nenodzertu tafijā!»

Klusio starot staro, viņš tic pats sev, man un plānam. Viņu uztrauc tikai viens: ne katru nakti, bet bieži arābs ar atslēgām atgriežas zālē, un, galvenais, reti tas noliek ļoti vēlu. Un vēl viena problēma: ko lai izraugāmies par trešo, kam lai piedāvājam bēgšanu? Ir kāds korsikānis no Nicas — Rjadži. Viņš ir katorgā kopš 1929. gada un nonācis stingrās uzraudzības palātā tāpēc, ka nogalinājis cilvēku. Tas ir iepriekšējs ieslodzījums. Mēs ar Klusio strīdamies, vai ar viņu vajadzētu runāt un kad to darīt. Kamēr mēs sačukstamies, pie mums pienāk astoņpadsmit gadus vecs efēbs, skaists kā sieviete. Viņu sauc par Matiretu, viņš ticis notiesāts uz nāvi, jo nogalinājis taksometra šoferi, tad jaunības dēļ — septiņpadsmit gadu — apžēlots. Viņi bijuši divi — sešpadsmit un septiņpadsmit gadu veci, un zvērināto tiesā nevis mēģinājuši uzvelt vainu viens otram, bet gan abi apgalvojuši, ka bijuši tie, kas nogalināja, bet šāviena brūce bijusi tikai viena. Tāda izturēšanās abus puikas padarījusi ļoti simpātiskus visiem katordzniekiem.

Tātad ļoti sievišķīgais Matircts pienāk pie mums un sievietes balsī lūdz aizsmēķēt. To izdarām un vēl piedevām es viņam uzdāvinu četras cigaretes un kārbiņu sērkociņu. Viņš pateicas, koķeti smaidīdams, un mēs ļaujam viņam iet. Piepeši Klusio saka:

—    Tauriņ, mēs esam glābti! Arābs ies un nāks, kā mēs gribēsim un kad mēs gribēsim, tas ir kārtībā!

—   Kā mēs to panāksim?

—    Pavisam vienkārši: sarunāsim ar Matiretu, lai viņš iemīlina sevī «āzi». Zini, arābiem patīk jaunekļi. Un tad nav ilgi jāgudro, kā viņš ienāks, lai mīlinātos ar puiku. Zēnam tikai jāpaklīrējas, jāsaka — viņš baidās, ka viņus kāds ieraudzīs, un arābs ienāks tad, kad mums būs izdevīgi.

—   Iaabi, es to nokārtošu!

Pieeju pie Matircta, viņš mani sagaida ar valdzinošu smaidu. Viņš ir pārliecināts, ka ar koķeto izturēšanos ir mani iekarojis.

Tūlīt saku viņam:

—   Tu maldies, ej uz ateju.

Viņš aiziet uz ateju, un tur es viņam saku:

—   Ja tu atkārtosi kaut vārdu no tā, ko es tev sacīšu, tev būs beigas. Tātad: vai tu esi ar mieru izdarīt to un to par naudu? Cik tas maksās? Lai mums pakalpotu? Vai varbūt gribi bēgt kopāarmums?

—   Es gribu bēgt kopā ar jums. Vai varēs?

Vienojamies. Spiežam viens otram roku.

Visi iet gulēt, un es, pateicis dažus vārdus Klusio, arī liekos uz auss. Vakarā astoņos Matirets sēž pie loga. Viņam arābs nav jāsauc, tas pieiet klāt pats, un viņi sāk klusām sarunāties. Desmitos Matirets apguļas. Mēs izliekamies aizmiguši jau deviņos. «Āzis» ienāk zālē, apiet tai divreiz apkārt, atrod vienu mirušo. Viņš klauvē pie durvīm, un driz vien divi vīri ar nestuvēm aiznes līķi. Šis mirušais mums izdarīs pakalpojumu, jo attaisnos arāba staigāšanu pa palātu jebkurā laikā. Paklausot mūsu padomam, Matirets noliek viņam satikšanos nākamajā dienā vienpadsmitos vakarā. Atslēgu glabātājs ierodas norunātajā laikā, paiet garām zēna gultai, parausta viņu aiz kājām, lai pamodinātu, tad dodas uz ateju. Matirets viņam seko. Pēc stundas ceturkšņa parādās durvju sargs, pagriežas tieši uz durvju pusi un iziet ārā. Pēc minūtes Matirets liekas gulēt, ar mums neparunājis. Vārdu sakot, nākamajā dienā notiek gluži tāpat, tikai pusnaktī. Viss pilnā kārtībā, «āzis» nāks, kad zēns teiks.

1933. gada 27. novembrī divas gultas kājas ir sagatavotas, lai tās varētu lietot par sitamajiem, un es četros pēcpusdienā gaidu ziņu noSjeras. Šatals, slimniekkopējs, ierodas bez zīmītes. Viņš man tikai pasaka:

—    Fransuā Sjera teica, lai pasaku tev, ka Jēzus tevi gaida noteiktajā vietā. Labu veiksmi!

Astoņos vakarā Matirets saka arābam:

—   Nāc pēc pusnakts, tad varēsim palikt ilgāk kopā.

Arābs ir teicis, ka ieradīsies pēc pusnakts. Tieši divpadsmitos esam gatavi. Arābs ienāk ceturksni pāri divpadsmitiem, dodas tieši pie Matireta gultas, parausta viņu aiz kājām un turpina ceļu uz atejas pusi. Matirets tur ieiet reizē ar viņu. Noņemu savai gultai kāju, tā krītot saceļ troksni. No Klusio puses nav dzirdams nekas. Man jānostājas aiz alejas durvīm, un Klusio jāiet arābam pretī, lai novērstu tā uzmanību. Gaidām divdesmit minūtes, pēc tam viss norisinās ļoti ātri. Arābs iznāk no atejas, un, ieraudzīdams Klusio, pārsteigts saka:

—   Ko tu stāvi kā iemiets palātas vidū nakts laikā, ej gulēt!

Tai pašā mirklī viņu ķer sitiens pa galvu, un viņš bez trokšņa saļimst. Atri uzģērbju viņa drēbes, apauju viņa zābakus, mēs viņu pavelkam zem gultas un, pirms pilnīgi noslēpjam, iegāžu vēlreiz pa sprandu. Viņš savu ir saņēmis.

Neviens no divdesmit četriem cilvēkiem, kas guļ palātā, nav ne pakustējies. Es ātri dodos uz durvju pusi, man seko Klusio un Matirets — abi kreklos, un es klauvēju. Uzraugs atver, es — blaukš! — gāžu viņam pa galvu. Otrs uzraugs, pretējā pusē, izlaiž no rokām karabīni, viņš droši vien ir aizmidzis. Pirms viņš paspēj reaģēt, apdullinu viņu. Tie, ko apdullināju es, neizdvcš ne skaņu, tas, kuram iesit Klusio, novaidas, pirms saļimst. Divi manējie ir palikuši bez samaņas sēžam, trešais izstiepies stīvs visā garumā. Aizturam elpu. Mums šķiet, ka viņa vaidu sadzirdējuši visi. Taisnība, tas bija diezgan skaļš, tomēr neviens nekustas. Uzraugus neienesām palātā, ejam prom, paņēmuši trīs karabīnes. Lejā nav neviena. Nakts ap mums ir melna kā piķis. Ilgi jāsasprindzina redze, līdz pamanām mūri upes pusē un ejam tā virzienā. Kad nonākam pie mūra, es saliecos, Klusio uzkāpj man uz muguras, apsēžas jāteniski uz mūra, uzvelk augšā Matiretu un pēc tam mani. Nošļūcam tumsā mūrim otrā pusē. Klusio nelaimīgi iekrīt bedrē un savaino kāju, mēs ar Matiretu tiekam pāri veiksmīgi. Abi pieceļamies, karabīnes esam nometuši pirms lēciena. Kad Klusio grib piecelties, viņam tas neizdodas, viņš apgalvo, ka ir lauzis kāju. Atstāju Matiretu pie Klusio un skrienu uz stūra pusi, velkot ar roku gar mūri. Ir tik tumšs, ka nemanu, kad tas beidzas, roka paliek tukšumā, un es nogāžos. Dzirdu balsi no upes:

—   Vai tie esat jūs?

—  Jā. Vai tur Jēzus?

—   Jā.

Uz īsu mirkli viņš uzrauj sērkociņu. Redzu, kur viņš ir, metos ūdenī un nonāku pie laivas. Viņi ir divi.

—   Kāp iekšā pirmais. Kas tu esi?

—   Tauriņš.

—   Labi. '

—  Jēzum jāpabrauc atpakaļ, jo mans draugs, lecot no mūra, ir salauzis kāju.

—   Tad ņem šito lāpstu un velc.

Trīs airi iegrimst ūdenī, un vieglā laiva ātri nopeld simt metru, kas mūs šķir no vietas, kur viņiem vajadzētu būt, jo redzēt nevar neko. Es saucu: «Klusio!»

—    Pie joda, nerunā taču! — Jēzus saka. — Lanflē, uzšķil šķiltavas!

Šķiltavas dzirksteļo, tās ierauga. Klusio svilpo pēc Iioniešu modes caur zobiem: tāds svilpiens nav skaļš, taču labi dzirdams. Šķiet, ka šņāc čūska. Viņš svilpo bez mitas, un tā viņu atrodam. Ianflē izkāpj no laivas, paņem Klusio klēpī un ieceļ laivā. Tad iekāpj Matircts un Lanflē. Mēs esam pieci, un ūdens ir tikai divu pirkstu platuma attālumā no laivas malas.

—   Nekustieties, iepriekš nebrīdinājuši, — Jēzus piekodina.

—   Tauriņ, pārstāj airēt, pārliec irkli pār ceļiem! Sāc, Lanflē! Un laiva pa straumi ātri aizpeld naktī.

Kad kilometru tālāk peldam garām draņķīgas dinamomašīnas ražotas elektrības skopi apgaismotajai nometnei, mēs esam upes vidū un drāžamies neticamā ātrumā — lanflē ir ievilcis savu airi. Vienīgi Jēzus, piespiedis savējo pie ciskas, notur braucamo līdzsvarā. Viņš to nestumj, tikai vada. Jēzus saka:

—    Tagad var sarunāties un smēķēt. Manuprāt, viss gājis gludi. Vai esi pārliecināts, ka neesat nevienu nogalinājuši?

—   Nedomāju vis.

—  Velns ar ārā! Tu, Jēzu, esi mani piešņācis! — Lanflē saka.

—    Tu teici, ka šī bēgšana nesacels nekādu ievērību, bet, cik noprotu, šī ir intemēto bēgšana.

—   Jā, bēg internētic, Lanflē. Es tev to neteicu, jo baidījos, ka citādi tu man nepalīdzēsi, un man bija vajadzīgs viens vīrs. Neuztraucies! Ja būs ziepes, visu vainu uzņemšos es.

—   Tas būtu pareizi. Par simt frankiem, ko tu man samaksāji, es nevaru riskēt ar savu galvu, ja ir kāds līķis, vai ar mūža katorgu, ja kāds ievainots.

—     Lanflē, — es saku, — es jums par abiem uzdāvināšu tūkstoš franku.

—    Tā jau ir pavisam cita lieta. Tas ir godīgi. Paldies, tur ciemā var nobeigties aiz bada, atbrīvotajam ir sliktāka dzīve nekā notiesātajam. Notiesātais vismaz katru dienu dabū pieēsties un drēbes arī.

—   Ei, tu, — Jēzus saka Klusio, — vai tev briesmīgi sāp?

—     Izciest var, — Klusio atbild. — Bet ko mēs, Tauriņ, iesāksim ar manu lauzto kāju?

—  Tad jau redzēs. Uz kurieni mēs braucam, Jēzu?

—    Es jūs noslēpšu mazā līcītī trīsdesmit kilometru no upes ietekas jūrā. Tur jūs paliksiet astoņas dienas, līdz norimsies policistu trauksme un cilvēku mednieku karstums. Ir jārada iespaids, ka jūs šajā pašā naktī esat izbraukuši no Maroni un atrodaties jūrā. Cilvēku mednieki brauc laivās bez motora, un tie ir visbīstamākie. Ja viņi nav tālu un var jūs sadzirdēt, runāšana, uguns, klepošana jums var būt liktenīgi. Policisti brauc motorlaivās, kas ir pārāk lielas, lai iekļūtu līcītī.

Tumsa vairs nav tik melna. Ir gandrīz četri no rīta, kad pēc ilgas meklēšanas beidzot atrodam Jēzum vien zināmo zīmi un iebraucam, burtiski, džungļos. Laiva pieliec sīkos krūmus, kuri atkal paceļas, kad esam tiem pāri, un veido ļoti biezu aizsegu. Vajadzētu būt burvim, lai iedomātos, ka tur ir pietiekami dziļš, lai iebrauktu ar laivu. Veselu stundu laužamies iekšā mūžamežā, šķirot zarus, kas aizšķērso ceļu. Piepeši nonākam tādā kā kanālā un apstājamies. Krastu klāj tīra, zaļa zāle, koki slienas milzīgā augstumā, un gaisma — irjau seši norīta — netiek cauri lapotnei. Zem varenās velves dzirdam nepazīstamu dzīvnieku balsis. Jēzus saka:

—   Te jānogaida astoņas dienas. Septītajā dienā es atvedīšu pārtiku.

No biezu brikšņu apakšas viņš izvelk mazu, metrus divus garu pirogu. Tajā ir divi airi. Ar šo laiviņu viņš paisuma laikā atgriezīsies Senlorānā.

Tagad pievēršamies Klusio, kas izcelts krastā. Ar cirvi notēšam divus sausus zarus, izveidojot no tiem tādas kā lubas. Lanflē stiepj kāju, Klusio svīst sāpju sviedrus, līdz saka:

—   Pietiek, tagad man sāp mazāk, kauls droši vien savienojies pareizi.

Pieliekam lubas, piesienam tās ar jaunu kaņepāju virvi, kas ir laivā. Viņš jūtas labāk. Jēzus nopircis četras bikses, četrus kreklus un četras vilnas jakas, kādas mēdz valkāt izsūtītie. Matirets un Klusio pārģērbjas, es palieku arāba drēbēs. Iedzeram rumu. Tā ir otrā pudele, kas tiek tukšota pēc izbēgšanas, dzira laimīgā kārtā sasilda. Moskīti uzbrūk bez stājas: jāziedo tabakas paciņa. To iemērcam dobā ķirbī, un ar nikotīna ūdeni nozicžam seju, rokas un kājas. Jakas ir lieliskas — no vilnas, tāpēc drēgnumā nesalstam.

—   Mēs braucam prom, — 1-anflēsaka. — Un kur irapsolītais stabs?

Es paeju sānis un drīz atgriežos ar pavisam jaunu tūkstošfranku naudas zīmi.

—     Uz redzēšanos, nekustieties ne soli astoņas dienas, — Jēzus piekodina. — Atbrauksim septītajā. Astotajā jūs iziesiet jūrā. Pa to laiku uztaisiet buras, mastu un sakārtojiet laivu, lai katra lieta būtu savā vietā, nostipriniet stūres eņģes — tā nav pielikta. Gadījumā, ja mēs neatbraucam pēc desmit dienām, tas nozīmē, ka ciemā esam apcietināti. Tā kā bēgot jūs uzbrukāt uzraugiem, tracis būs briesmīgs.

Klusio savukārt mums pasaka — viņš neesot atstājis karabīni pie mūra. Viņš metis to mūrim pāri, nezinot, ka upe tik tuvu, un ierocis droši vien iekritis ūdenī. Jēzus apgalvo, ka tas ir labi — ja karabīni neatradīs, cilvēku mednieki domās, ka esam apbruņoti. Un, tā kā viņi ir visbīstamākie, ieroču dēļ esam drošībā: viņiem ir tikai revolveris un mačetc, un, ja viņi domās, ka mums ir karabīne, tad neiedrošināsies mūs meklēt. Uz redzēšanos, uz redzēšanos! Gadījumā, ja tiekam atklāti un laiva jāatstāj, jāiet gar strautu līdz sausajiem džungļiem un pēc kompasa jāvirzās visu laiku uz ziemeļiem. Tad pastāv lielas izredzes pēc divu vai trīs dienu gājiena nonākt pie nāves nometnes, ko sauc par Savrēnu. Tur kādam jāsamaksā, lai tas paziņo Jēzum, kur mēs esam. Beidzot viņi, abi vecie katordznieki, dodas prom. Pēc dažām minūtēm viņu piroga ir pagaisusi, nekas nav dzirdams, un nekas nav redzams.

Džungļos diena sākas pavisam dīvaini. Varētu sacīt, ka atrodamies zem arkādes, ko augšā apspīd saule, bet neviens tās stariņš nenonāk lejā. Kļūst karsti. Mēs — Klusio, Matirets un es — esam palikuši vieni. Vispirms sākam smieties: viss ir gājis kā pa sviestu. Vienīgā neveiksme ir Klusio kāja. Viņš apgalvo — tagad, kad to satur lubas, varot iztikt. Tūlīt vajadzētu uzvārīt kafiju. To izdarām ātri, un katrs izdzeram lielu krūzi melnas, ar jēlcukuru saldinātas kafijas. Brīnišķīgi! Kopš vakarvakara esam patērējuši tik daudz enerģijas, ka mums nav dūšas nedz sakārtot mantas, nedz pārbaudīt laivu. Visu to izdarīsim vēlāk. Mēs esam brīvi, brīvi, brīvi! Katorgā pagājušas tieši trīsdesmit septiņas dienas. Ja bēgšana izdosies, mana mūža katorga nebūs bijusi ilga. Es jautāju: «Tiesas priekšsēdētāja kungs, cik ilga Francijā ir mūža katorga?» Un sāku skaļi smieties. Smejas arī Matirets, kuram tāpat piespriesta mūža katorga. Klusio saka:

— Nesvinēsim vēl uzvaru, līdz Kolumbijai ir tāls ceļš, un šī laiva, kas taisīta no dedzinātiem kokiem, man liekas pavisam nelāga, jūrai nederīga.

Es neatbildu, jo, atklāti sakot, līdz pēdējam brīdim domāju, ka šī laiva ir piroga, ar kuru mūs aizvedīs līdz īstajai, jūras braucienam paredzētajai laivai. Sapratis, ka esmu kļūdījies, es neiedrošinājos neko teikt, lai neietekmētu draugus. Tas — pirmkārt. Otrkārt, šķita — Jēzum viss liekas labākajā kārtībā, tāpēc negribēju ierādīt, ka nezinu, ar kādām laivām parasti bēg.

Pirmo dienu pavadām, runājoties un iepazīstot nezināmo, ko sauc par džungļiem. Pērtiķi un tādas kā mazas vāverītes virs mūsu galvām taisa neizturamu traci. Peldēties un dzert ierodas bars dzīvnieku, ko varētu nosaukt par savvaļas cūkām. To ir vismaz savi divi tūkstoši. Tie iepeld līcītī un plūc vaļējās saknes. Nezin no kurienes parādās kaimans, dzīvnieciņi kāpj tam virsū, mēģina kost milzīgās mutes lūpu kaktiņos. Ar katru asles triecienu kaimans aizlingo pa gaisu sivēnu. Viens no tiem tiek nosists un peld ar vēderu uz augšu. Sivēna biedri to tūlīt aprij. Līcītis ir pilns asiņu. Jezga ilgst minūtes divdesmit, tad kaimans ienirst ūdenī. Mēs to vairs neredzam.

Labi izguļamies un no rita vārām kafiju. Novelku jaku un nomazgājos ar lielu Marseļas ziepju gabalu, ko atrodu laivā. Matirets mani šā tā noskuj ar manu skalpeli, pēc tam noskuj Klusio. Matiretam pašam bārda neaug. Kad paņemu jaku, lai vilktu to mugurā, no tās izkrīt milzīgs, spalvains, melni violets zirneklis. Tā spalvas ir ļoti garas ar tādām kā mazām platīna lodītēm galos. Milzīgais kukainis sver vismaz puskilogramu, un es šerminādamies to nomaitāju. No laivas esam iznesuši visas mantas, arī ūdens muciņu. Ūdens ir violets, manuprāt, Jēzus tam piebēris pārāk daudz permanganāta, lai tas nebojātos. Cieši noslēgtās pudelēs glabājas sērkociņi un zēvele. Kompass ir tāds, kāds mēdz būt skolēniem, tas rāda tikai ziemeļus, dienvidus, austrumus un rietumus, tam nav iedalījuma grādos. Masta garums sasniedz tikai divarpus metrus, miltu maisus sašujam trapeces veidā, gar malu nostiprinot ar virvi. Uztaisu mazu fokburu vienādsānu trīsstūra veidā — tā palīdzēs noturēt uz augšu laivas priekšgalu.

Picrīkojot mastu, pamanu, ka laivas dibens'izkurtējis: caurums, kurā mastu iestiprina, ir stipri bojāts. Skrūves, ar kurām mēģinu piestiprināt eņģes, lien kokā kā sviestā. Laiva ir satrunējusi. Nelietīgais Jēzus sūta mūs nāvē! Sakostiem zobiem izstāstu to abiem pārējiem, man nav tiesību kaut ko slēpt. Ko darīt? Kad ieradīsies Jēzus, piespiedīsim viņu sameklēt drošāku laivu. Šajā nolūkā atņemsim viņam ieročus, un es, bruņojies ar nazi un cirvi, iešu viņam līdzi uz ciemu meklēt citu laivu. Tas ir ļoti bīstami, liet vēl bīstamāk būtu ar tādu zārku braukt jūrā. Pārtikas pietiek: mums ir mučelc eļļas un pilnas kārbas manioka miltu. Ar tādiem krājumiem var tikt tālu.

No rīta piedzīvojam jocīgu gadījumu: pelēksejaini pērtiķi plūcas ar spalvainiem melnsejainiem pērtiķiem. Kautiņa laikā Matirets dabū pa galvu ar zaru, un viņam uzceļas puns rieksta lielumā.

Mēs te esam jau piecas dienas un četras naktis. Šonakt lija straumēm. Mēs patvērāmies zem savvaļas banānkoku lapām. Lietus plūda pa tām, bet mums saslapa tikai kājas. Šorīt, kafiju dzerot, domāju, cik noziedzīgi rīkojies Jēzus. Izmantot mūsu pieredzes trūkumu un iesmērēt satrunējušu laivu! Viņš sūta drošā nāvē trīs cilvēkus, lai tikai ietaupītu piecsimt vai tūkstoš franku! Es prātoju, vai nevajadzētu viņu nogalināt pēc tam, kad ar viņa palīdzību būšu dabūjis citu laivu.

Mūs visus nobiedē sīļa ķērcieni, tie ir tik spalgi un kaitinoši, ka saku Matiretam, lai viņš paņem mačeti un iet paskatīties, kas tur notiek. Pēc piecām minūtēm viņš atgriežas un ar zīmēm aicina, lai sekoju. Nonākam kādā vietā apmēram simt piecdesmit metru no laivas, un es ieraugu gaisā tirināmies lielisku fazānu vai ūdensputnu, divreiz lielāku par prāvu gaili. Tas ieķēries laso un karājas zarā aiz kājas. Nocērtu putnam galvu, lai izbeigtu neizturamo ķērkšanu. Nolemjam laupījumu tūlīt apēst, bet tad apdomājamies un nospriežam, ka cilpu kāds ir izlicis un ka droši vien ir vēl citas cilpas. Ejam skatīties. Atgriežamies tajā pašā vietā un nepilnu desmit metru attālumā no līcīša ieraugām kaut ko ļoti interesantu: trīsdesmit centimetru augstu īstu žogu, kas uztaisīts no lapām un savītām liānām. Žogs stiepjas līdztekus ūdenim. Ik pa gabaliņam ir vārti, un vārtos sīkos zariņos paslēpta misiņa stieples cilpa, kuras gals piestiprināts pie zara stakles. No tā noprotu, ka dzīvnieks droši vien uzduras šķērslim un iet gar to, meklējot kādu spraugu. Vārtus atradis, tas ieiet tajos, bet kāja ieķeras cilpā, kas palaiž vaļā zaru. Tā dzīvnieks karājas gaisā, līdz cilpu īpašnieks ierodas to pievākt.

Šis atradums mūs uztrauc. Šķiet, ka sēta ir labi kopta, tātad tā nav veca, un mums draud briesmas tikt atklātiem. Pa dienu nedrīkstam kurināt uguni, taču jādomā, ka naktī mednieks te neierodas. Nolemjam pēc kārtas stāvēt sardzē un uzmanīt džungļus slazdu pusē. Laiva ir noslēpta zem zariem, visi materiāli — mūžamežā.

Es stāvu sardzē nākamajā dienā desmitos. Pa nakti apēdām fazānu vai gaili — lāgā nezinām, kas tas tāds bija. Buljons mums lieliski nāca par labu, un pat vārītā gaļa bija tīrais gardums. Tātad es stāvu sardzē, bet mani ieinteresē milzīgi lielās, melnās manioka skudras, kas nes prāvus lapu gabalus ļoti lielā pūznī, un aizmirstu, ka esmu sardzē. Šīs skudras ir aptuveni pusotru centimetru garas un garām kājām. Katra no tām stiepj pamatīgu lapas gabalu. Sekoju tām līdz pat augam, kuru kukaiņi saplucina, un ievēroju, ka tie ir lieliski organizēti. Skudrām ir savas griezējas, kas tikai sagatavo gabalus — tie visi ir viena lieluma un tiek sagriezti neticamā ātrumā. Gabali krīt zemē, kur pulcējas tādas pašas skudras, vienīgā atšķirība — pelēka svītra uz apakšžokļa. Tās stāv puslokā un uzmana nesējas. Nesējas ierodas rindā no labās puses un aiziet pa kreisi uz pūžņa pusi. Pirms iekļaušanās ierindā tās veikli paņem nesamo, bet reizēm, pārāk steidzoties satvert nešļavu un nostāties ierindā, rada sastrēgumus. Tad iejaucas skudras policistes un iestumj katru skudru tai pienācīgajā vietā. Es nezinu, kādu pārkāpumu izdarīja kāda nesēja, bet tā tika izvilkta no ierindas un divi žandarmi to saplosīja — viena skudra nocirta galvu, otra — pārcirta vidukli. Policistes apturēja divas darba skudras, tās nolika savus lapas gabalus, izraka ar kājām bedrīti un ielika tur visus trīs beigtās skudras gabalus — galvu, krūtis un vēderiņu, pēc tam tos pārklāja ar zemi.

Putnu sala

Esmu iegrimis skudru pasaules vērošanā un tik aizrautīgi pētu karotājas, lai uzzinātu, vai tās uzrauga darba skudras līdz pat pūznim, ka jūtos kā no plaukta nokritis, kad izdzirdu uzsaucienu:

—   Nekusties vai būsi pagalam! Pagriezies!

Ieraugu vīru ar kailu ķermeņa augšdaļu, viņš ģērbies haki krāsas īsbiksēs un apāvies sarkanos ādas zābakos. Rokā viņš tur divstobreni. Augumā vīrietis ir neliels, plecīgs, saulē iededzis. Viņš ir plikgalvis, un acis un degunu klāj spilgti zila tetovēta maska. Pašā pieres vidū ietetovēts tarakāns.

—   Vai esi apbruņots?

—   Nē.

—   Vai esi viens?

—   Nē.

—  Cik jūsu ir?

—  Trīs.

—   Aizved mani pie saviem draugiem!

—   Es nevaru to darīt, jo vienam no viņiem ir karabīne, un es negribu, lai tevi nogalina, iekams uzzinām tavus nodomus.

—   Ak tā. Tad nekusties un runā klusām. Vai jūs esat tie trīs, kas izbēguši no hospitāļa?

-Jā.

—   Kurš ir Tauriņš?

—  Tas esmu es.

—    Nu, var sacīt, ka ar savu bēgšanu tu esi ciemā izdarījis īstu apvērsumu! Puse atbrīvoto apcietināta un tiek turēta žandarmērijā. — Viņš pienāk tuvāk un, noliecis uz leju stobru, sniedz man roku, sacīdams: — Es esmu Bretonis ar masku, vai esi dzirdējis par mani?

—   Nē, bet es redzu, ka tu neesi cilvēku mednieks.

—    Tev taisnība, es te lieku slazdus, lai noķertu hoko, bet vienu laikam aiznesis tīģeris, ja tie neesat jūs.

—  Tie esam mēs.

—  Vai gribi kafiju?

Mugursomā viņam ir termoss ar kafiju, viņš man mazliet ielej un dzer pats arī. Es viņam saku:

—   Nāc, iepazīsties ar maniem draugiem!

Mednieks nāk un apsēžas mums blakus. Viņš klusām pasmejas par manu triku ar karabīni un saka:

—    Es tam noticēju vēl jo vairāk tāpēc, ka neviens cilvēku mednieks negribēja iet jūs meklēt, visi taču zina, ka jums ir karabīne.

Viņš stāsta, ka dzīvo Gvajanā divdesmit gadu un pirms pieciem gadiem esot atbrīvots. Viņam ir četrdesmit pieci gadi. Tā kā viņš izdarījis lielu muļķību un licis ietetovēt masku, dzīve Francijā viņu vairs neinteresē. Viņš dievina džungļus un pārliek vienīgi no tiem: čūsku ādām, tīģeru ādām, tauriņu kolekcijām un jo sevišķi no dzīviem hoko, kādu mēs apēdām. Tādu viņš pārdod par divsimt līdz divsimt piecdesmit frankiem. Piedāvāju samaksu, bet viņš sašutis to noraida. Viņš mums pastāsta:

—   Šis savva|as dzīvnieks ir džungļu gailis. Protams, tas nav redzējis nedz vistu, nedz gaili, nedz cilvēku. Nu, es to noķeru, aiznesu uz ciemu un pārdodu kādam, kas audzē vistas, jo šis gailis ir ļoti iecienīts. Labi. Tam nevajag ne apcirpt spārnus, ne citu ko darīt, vakarā tikai viņš jāieliek vistu kūtī, un no rīta, kad atver durvis, hoko stāv durvju priekšā, it kā skaitītu vistas un gaiļus, kuri nāk ārā. Tas seko mājputniem, un, ēdot tāpat kā tie, skatās apkārt — uz augšu, uz leju, uz krūmiem. Tas ir vislabākais sargs, kādu vien var iedomāties. Vakarā hoko nostājas pie kūts durvīm, un nevar saprast, kā viņš zina, ka vienas vai divu vistu trūkst, liet viņš to zina un iet putnus meklēt. Un, lai tā būtu vista vai gailis, viņš dzen to uz kūti, knābdams, lai tie citreiz zina, kad jāiet mājās. I loko nogalina žurkas, čūskas, peles, zirnekļus, simtkājus, un, līdzko debesīs parādās kāds plēsīgs putns, hoko liek visiem mājputniem paslēpties zālē, bet pats stājas plēsonim pretī. Viņš nemaz vairs nevar iztikt bez mājputniem…

Un šo neparasto putnu mēs esam apēduši kā parastu gaili.

Bretonis ar masku mums pasaka, ka Jēzus, lanflē un kādi trīsdesmit atbrīvotie ir Senlorānas žandarmērijas cietumā, kur viņi ierodas skatīties, vai starp atbrīvotajiem nav kāds, kas būtu klaiņojis ap ēku, no kuras esam izbēguši. Arābs ieslodzīts žandarmērijas karcerī. Viņš izolēts un apsūdzēts līdzdalībā. Divi sitieni, ar kuriem viņš apdullināts, nav atstājuši nekādas pēdas, turpretī uzraugiem palikuši nelieli uztūkumi uz galvas.

—   Mani liek mierā, jo visiem zināms, ka es nekad nepalīdzu sagatavot bēgšanu. — Viņš mums apgalvo, ka Jēzus ir nelietis. Kad pastāstu par laivu, viņš grib to apskatīt. Tikko to ieraudzījis, viņš izsaucas:

—    Bet tas neģēlis taču jūs sūta nāvē! Sī piroga nevar noturēties jūrā virs ūdens ilgāk par stundu! Pirmais spēcīgākais vilnis to pārlauzīs pušu! Nekādā gadījumā nebrauciet prom ar to, tā būtu pašnāvība.

—   Un ko tad lai darām?

—   Vai nauda tev ir?

—  Jā.

—    Es tev pateikšu, kas jādara, vēl vairāk — es tev palīdzēšu, jotu to esi pelnījis. Es tev palīdzēšu pārvelti, lai tu un tavi draugi gūst virsroku. Nekādā gadījumā nevajag tuvoties ciemam. Lai dabūtu labu laivu, vajag doties uz Putnu salu. Tajā salā dzīvo gandrīz divi simti lepras slimnieku. Tur nav uzraugu, un uz turieni nebrauc neviens vesels cilvēks, pat ārsti ne. Katru dienu astoņos laiva aizved pārtikas produktus visai dienai. Hospitāļa sanitārs nodod medikamentu kasti diviem salas sanitāriem, kuri paši ir spitālīgi un kopj slimniekus. Salā neizkāpj neviens — nedz sardzes vīri, nedz cilvēku mednieki, nedz kirē. Spitālīgie dzīvo mazās, pašu uzceltās salmu būdiņās. Viņiem ir kopēja telpa, kur viņi sapulcējas. Viņi audzē vistas un pīles, lai uzlabotu uzturu. Oficiāli viņi nedrīkst neko pārdot ārpus salas, bet viņiem ir slepeni darījumi ar Senlorānu, Senžanu un ķīniešiem Holandiešu Gvajanas Albinā. Tie visi ir bīstami slepkavas. Savā starpā viņi reti izdara slepkavības, bet pastrādā daudz ļaundarību, kad ir paslepšus atstājuši salu, kur pēc tam patveras. Tādiem izbraucieniem viņiem ir vairākas kaimiņu ciemā nozagtas laivas. Vislielākais pārkāpums ir iegādāties laivu, kas piestāj Putnu salā vai atiet no tās. Tāpēc spitālīgie slēpj braucamos, piekraujot tos ar akmeņiem un nogremdējot; kad viņiem laiva vajadzīga, viņi ienirst, izkrauj akmeņus, un laiva uzpeld virspusē. Uz salas ir ļaudis no visiem Francijas apgabaliem, visu rasu pārstāvji: tava piroga var būt noderīga vienīgi Maroni, turklāt nedrīkst būt piekrauta pārāk smagi. Lai izbrauktu jūrā, ir jāatrod cita laiva un vislabāk to meklēt Putnu salā.

—   Kā to izdarīt?

—    Rīkosimies tā. Es tevi pavadīšu pa upi, līdz ieraudzīsim salu. Tu varētu arī kļūdīties. Tā atrodas gandrīz simt piecdesmit kilometru no Senlorānas. Es tevi pavadīšu, cik tālu iespējams, pēc tam pārkāpšu savā pirogā, kuru būsim vilkuši līdzi, un salā tu rīkosies pats.

—   Kāpēc neizkāpsi kopā ar mums?

—     Mīļā sirds, — Bretonis saka, — tikai vienreiz esmu izkāpis piestātnē, kur oficiāli pietauvojas administrācijas kuģis. Tas bija gaišā dienas laikā, tomēr ar to, ko es tur redzēju, man pietika visam mūžam. Piedod, Tauriņ, bet es nekad neizkāpšu uz šīs salas. Turklāt es nespētu pārvarēt riebumu, ja atrastos viņu vidū, ja man vajadzētu sarunāties un par kaut ko vienoties. Tātad es tev drīzāk būtu nevis atbalsts, bet traucēklis.

—   Kad izbraucam?

—   Kad satumsīs.

—   Cik pulkstenis, Bretoni?

—  Trīs.

—   Labi, tad iešu mazliet nosnausties.

—   Nē, tev jāiekrauj viss pirogā un tā jāsakārto.

—    Nē jel, es braukšu ar tukšu pirogu un atgriezīšos pēc Klusio, kas paliks te un sargās mantas.

—   Neiespējami, tu nekad nevarētu atrast šo vietu, pat gaišā dienas laikā ne. Bet dienā tu nekādā ziņā nedrīksti būt uz upes. Jūs joprojām tiekat meklēti. Upe vēl ir ļoti bīstama.

Pienāk vakars. Viņš ir aizgājis pēc savas pirogas, ko viņš piesien māsu laivas pakaļgalā. Klusio sēž blakus Bretonim, kurš vada stūri, Matirets — vidū, es — priekšgalā. Ar pūlēm izkuļamies no līcīša, un, kad sasniedzam upi, ir gandrīz satumsis. Milzīga, brūngani sarkana saule aizdedzina apvārsni jūras pusē. Neskaitāmas krāsas kā milzu uguņošanas sacenšas spilgtumā — sarkanās ar sarkanajām, dzeltenās ar dzeltenajām, visi toņi tur, kur tie sajaucas košā raibumā. Divdesmit kilometru attālumā var skaidri redzēt vietu, kur majestātiskā upe, mirdzēdama sudrabainos un sārtos vizuļos, ietek jūrā. Bretonis saka:

—    Bēgums beidzas. Pēc stundas varēs manīt paisumu, to izmantosim, lai tiktu uz augšu pa Maroni, un tā, ūdens nesti, bez pūlēm nokļūsim salā.

Tumsa iestājas vienā mirklī.

—  Uz priekšu! — Bretonis saka. — Airējiet spēcīgi, lai mēs liktu upes vidū! Vairs nesmēķējiet!

Lāpstiņveidīgie airi iemērcas ūdenī, un mēs peldam šķērsām pāri straumei — diezgan ātri — plunkš, plunkš, plunkš! Mēs ar Bretoni tīri labi ieturam ritmu, Matirets dara, ko spēj. Jo vairāk tuvojamies upes vidum, jo skaidrāk samanām paisuma spēku, kas mūs nes. Mēs slīdam ātri, pārmaiņas jūtamas ik pusstundu. Paisums kļūst aizvien spēcīgāks un rauj mūs uz priekšu arvien ātrāk. Pēc sešām stundām esam pavisam tuvu salai, virzāmies tieši uz to — tas ir liels plankums gandrīz upes vidū, mazliet pa labi.

—  Te tas ir, — Bretonis klusām saka.

Nakts nav sevišķi tumša, bet, jādomā, no attāluma mūs pamanīt ir diezgan grūti, jo pašu ūdens līmeni klāj migla. Kad var skaidrāk saredzēt klinšu robojumu, Bretonis iekāpj savā laivā, veikli atraisa to no mūsējās un vienkārši pačukst:

—   Labu veiksmi, veči!

—   Paldies!

—   Nav par ko!

Kad Bretonis laivu vairs nevada, straume to šķērseniski nes tieši virsū salai. Es mēģinu to iztaisnot un sagriezt ar priekšgalu pret klintīm, bet man tas lāgā neizdodas, un, straumes nesta, piroga par trim ceturtdaļām ieurbjas ūdensaugos. Kaut arī ar savu airi bremzēju, piestājuši esam tik strauji, ka gadījumā, ja mēs būtu nevis iebraukuši zaros un zālēs, bet atsitušies pret klinti, piroga būtu pārlūzusi un mēs būtu zaudējuši gan pārtiku, gan materiālus, gan visu pārējo. Matirets ielec ūdenī, velk laiviņu, un mēs šļūcam pa milzīgu augu biežņu. Viņš velk un velk, līdz var pirogu piesiet. Iedzeram rumu, un es viens pats kāpju krastā, atstādams abus draugus laivā.

Ar kompasu rokā dodos ceļā, iepriekš nolauzis vairākus zarus un dažās vietās piesējis miltu maisu gabalus, kurus esmu sagatavojis pirms izbraukšanas. Ieraugu uguns atblāzmu un piepeši sadzirdu balsis un sazīmēju trīs salmu būdas. Eju uz priekšu, un, tā kā nezinu, kā lai stādos priekšā, nolemju, ka ļaušu, lai mani atklāj. Aizsmēķēju cigareti. Tiklīdz uzšķiļu uguni, kāds šunelis riedams skrien man klāt un lēkā, grasīdamies iekost kājā. «Kaut jel tas šunelis nebūtu spitālīgs,» es nodomāju. «Muļķi tāds, suņi taču neslimo ar lepru!»

—   Kas tur nāk? Kas tas ir? Vai tu, Marsel?

—   Izbēdzis katordznieks.

—   Ko tu te meklē? Vai gribi mūs apzagt?

—   Nē, man vajadzīga palīdzība.

—   Par velti vai par maksu?

—   Aizveries, Pūce!

No būdām iznirst četras ēnas.

—    Nāc uz priekšu lēnām, draugs, varu derēt, ka tu esi vīrs ar karabīni. Ja tev tā ir līdzi, noliec ieroci zemē, te tev ne no kā nav jābaidās.

—  Jā, tas esmu es, bet karabīnes man nav līdzi.

Es eju uz priekšu, esmu viņiem blakus, bet tumsā nevaru saskatīt viņu vaibstus. Muļķīgā kārtā pastiepju roku, neviens tai nepieskaras. Pārāk vēlu saprotu, ka te tāds žests nav pieņemts: viņi negrib mani aplipināt.

—   Iesim būdā, — Pūce saka.

Būdu apgaismo uz galda nolikta eļļas lampa.

—   Apsēdies!

Apsēžos uz ķebļa ar salmu pinuma sēdekli. Pūce iededz vēl trīs eļļas lampas un noliek tās uz galda man priekšā. Kokoseļļā iemērktā kūpošā dakts izplata pretīgu smaku. Es sēžu, viņi pieci stāv, un es neredzu viņu sejas. Manu seju apgaismo lampas, jo tās ir tieši manā augstumā — un to viņi grib. Balss, kas lika Pūcei aizvērties, saka:

—   Zuti, aizej uz kopīgo būdu un pajautā, vai viņi grib, lai mēs šo vedam turp. Labi ātri atgriezies ar atbildi, galvenais — uzzini, vai Tusēns ir ar mieru. Te tev neko nevar piedāvāt iedzert, ja nu vienīgi tu vēlētos izdzert kādu olu.

Viņš noliek man priekšā olām pilnu pītu grozu.

—   Nē, paldies!

Man pa labi viens no vīriem apsēžas ļoti tuvu, un tā ir pirmā reize, kad ieraugu lepras slimnieka seju. Tā ir briesmīga, un es visiem spēkiem pūlos saņemties, lai nenovērstos vai neliktu manīt savas izjūtas. Deguns — gan miesa, gan kauls — ir pilnīgi saēsts, palicis tikai caurums tieši sejas vidū. Es saku, kā tiešām ir — nevis divi, bet viens pats caurums divfranku monētas lielumā. Apakšlūpa labajā pusē arī ir saēsta, atsedzas trīs ļoti gari dzelteni zobi, kuri atduras pret augšžokļa pliko kaulu. Viņam ir tikai viena auss. Spitālīgais uzliek uz galda apsaitētu roku. Tā ir labā. Ar diviem atlikušajiem kreisās rokas pirkstiem viņš tur resnu cigāru, ko pats droši vien uztinis no pusgatavas tabakas lapas, jo cigārs ir zaļgans. Plaksts ir vairs vienīgi kreisajai acij, virs labās — tikai dziļa brūce, kas uz pieres pazūd biezos, sirmos matos.

Viņš saka ļoti aizsmakušā balsī:

—   Mēs tev palīdzēsim, vecīt, lai tev pietiek laika kļūt tādam, kāds esmu es, ko es tev nenovēlu!

—   Paldies!

—   Mani sauc par Zanu Bezbailīgo, esmu no priekšpilsētas. Kad ierados katorgā, biju skaistāks, veselāks un stiprāks par tevi. Redzi, par ko esmu pārvērties desmit gados!

—   Vai tevi neārstē?

—    Ārstē. Kopš šļircina čomugras eļļu, kļūst labāk. Paskaties, — viņš pagriež galvu un rāda man sejas kreiso pusi, — no šīs puses brūces ir sausas.

Man viņa kļūst ļoti žēl, un es pastiepju roku, lai par draudzības zīmi pieskartos viņa kreisajam vaigam. Viņš paraujas atpakaļ un saka:

—   Paldies par draudzības pierādījumu, bet nekad neaizskar nevienu slimnieku, neēd un nedzer no viņa bļodiņas!

Joprojām esmu redzējis tikai viena lepras slimnieka seju — tam pietiek vīrišķības neslēpties no sveša skatiena.

—   Kur tas tips ir? — Uz durvju sliekšņa parādās ēna — tas ir pundurīgs cilvēciņš. — Tusēns un citi grib viņu redzēt, aizved viņu uz galveno būdu!

Zans Bezbailīgais pieceļas un aicina sekot. Mēs visi izejam ārā naktī, četri vai pieci vīri iet pa priekšu, es — blakus Žanam Bezbailīgajam, pārējie — aiz mums. Kad pēc trim minūtēm nonākam uz centrālā laukuma, to mazliet apgaismo mēness. Šis laukums ir salas plakanā virsotne. Tā vidū — māja. Divos logos spīd gaisma. Durvju priekšā mūs gaida kādi divdesmit cilvēki, mēs tuvojamies tiem. Kad esam pie durvīm, viņi pašķiras un dod mums ceļu. Ieejam četrstūrainā, apmēram desmit metrus garā un četrus metrus platā telpā, tajā ir tāds kā pavards, kur starp četriem milzīgiem vienāda augstuma akmeņiem deg malka. Telpu apgaismodivi lieli petrolejas lukturi. Uz ķebļa sēž vīrietis nenosakāmā vecumā un pilnīgi baltu seju. Aiz viņa uz sola sēž pieci vai seši vīri. Viņam ir melnas acis, un viņš man saka.

—   Es esmu Tusēns Korsikānis, un tu droši vien esi Tauriņš. -Jā.

—   Ziņas katorgā izplatās ātri, tikpat ātri, kā tu rīkojies. Kur tu noliki karabīni?

—  Tā ir iemesta upē.

—   Kurā vietā?

—   Pretī hospitāļa mūrim tieši tur, kur no tā nolēeām.

—  Tad jau to var sameklēt?

—   Es domāju gan, jo tajā vietā nav dziļš.

—   Kā tu zini?

—    Vajadzēja brist ūdenī, lai ienestu laivā manu ievainoto draugu.

—   Kas viņam kaiš?

—   Lauzta kāja.

—   Ko tu viņa labā esi darījis?

—    Piestiprināju pie kājas notēstus zarus un uztaisīju kājai tādu kā stiprinājumu.

—   Vai viņš cieš sāpes?

—  Jā.

—   Kur viņš ir?

—   Pirogā.

—  Tu teici, ka esi ieradies pēc palīdzības, kāda palīdzība tev vajadzīga?

—   laiva.

—   Vai tu gribi, lai tev dod laivu?

—  Jā, man ir nauda, ko samaksāt.

—     Labi. Es tev pārdošu savu laivu, tā ir lieliska un pavisam jauna, pagājušajā nedēļā es to nozagu Albinā. Tā nav nekāda laiva, tas ir īsts kuģis. Tam trūkst tikai vienas lietas — ķīļa. Ķīļa tam nav, bet divu stundu laikā tam pierikos labu ķīli. Laivai ir viss, kas vajadzīgs: stūre ar visu uzrici, četrus metrus augsts dzelzskoka masts un pavisam jauna linaudekla bura. Cik tu man piedāvā?

—   Pasaki man savu cenu, es nezinu, cik te kas maksā.

—   Ja vari maksāt — trīstūkstoš franku, ja nevari maksāt — nākamnakt ej un sameklē karabīni, pret to es tev došu laivu.

—   Nē, es labāk maksāju.

—   Labi, veikals ir noslēgts. Blusa, dod kafiju!

Blusa — pundurīgais vīrelis, kas atnāca man pakaļ, — pieiet pie plaukta, kurš piestiprināts pie sienas virs pavarda, paņem pilnīgi jaunu un mirdzoši tīru bļodiņu, no pudeles ielej kafiju un uzliek to uz uguns. Pēc brīža viņš noceļ bļodiņu no liesmām, ielej kafiju dažās akmeņu tuvumā noliktās krūzītēs. Tusēns pieliecas un pasniedz krūzītes vīriem sev aiz muguras. Blusa dod man bļodiņu, sacīdams:

—    Dzer droši, šis trauks ir tikai ciemiņiem. No tā nedzer neviens slimnieks.

Paņemu bļodiņu, iedzeru no tās, pēc tam to nolieku uz ceļgala. Tai brīdī pamanu, ka pie trauka pielipis pirksts. Patlaban gatavojos no tā atbrīvoties, kad Blusa saka:

—  Re, esmu zaudējis vēl vienu pirkstu! Kur ellē tas nokritis?

—    Tas ir te, — es saku, rādīdams bļodiņu. Viņš noplēš pirkstu, iemet to ugunī un atdod man trauku, teikdams:

—   Vari dzert droši, jo man irsausā lepra. Miesa man krīt nost gabaliem, bet es nepūstu, es citu neaplipinu.

Sajūtu gruzdošas gaļas smaku un nodomāju, ka laikam deg pirksts.

Tusēns saka:

—    Tev vajadzēs te pavadīt visu dienu līdz vakaram, kad sāksies bēgums. Tev jāiet brīdināt draugus. Ienes ievainoto būdā, savāc visu, kas ir pirogā, un nogremdē to. Neviens nevar jums palīdzēt, tu pats saproti, kāpēc.

Es ātri aizeju pie pārējiem, mēs paņemam Klusio un ienesam būdā. Pēc stundas viss no pirogas ir izvākts un mantas rūpīgi sakārtotas. Blusa lūdz, lai viņam uzdāvina pirogu un vienu airi. Es tos viņam atdodu, viņš visu nogremdēs sev zināmā vietā. Nakts ir pagājusi ātri. Mēs visi esam vienā būdā, guļam uz gluži jaunām segām, ko mums atsūtījis Tusēns. Tās saņēmām vēl iesaiņotas. Izstiepies uz segas, es sīki izstāstu Klusio un Matiretam, kas norisinājies kopš manas izkāpšanas uz salas, un par vienošanos ar Tusēnu. Klusio, neko nedomādams, muļķīgi saka:

—   Tātad bēgšana maksā seštūkstoš piecsimt franku. Es tev, Tauriņ, došu pusi, tātad trīstūkstoš franku.

—   Mēs te neesam ieradušies skaitīt naudu. Kamēr man tā ir, es maksāju. Vēlāk jau redzēs.

Neviens spitālīgais neienāk būdā. Kad uzaust diena, ierodas Tusēns.

—    Labdien! — viņš saka. — Jūs mierīgi varat nākt ārā. Te neviens jūs neiztraucēs. Salas vidienē viens no mūsējiem sēž kokospalmā un vēro, vai uz upes nav uzraugu laivu. Nekas nav manāms. Kamēr redzat balto lupatu, kas plivinās vējā, esiet droši, ka briesmas nedraud. Ja mūsējais kaut ko aizdomīgu pamanīs, viņš nokāps lejā un pateiks. Ja gribat, varat paši savākt papaijas un ēst.

—  Tusēn, un kā ar ķīli? — es jautāju.

—  To uztaisīsim no ambulances durvju dēļa. Tas ir smags un stiprs koks. 1.aiva pa nakti jau izvilkta sausumā. Nāc, paskaties!

Ejam. Tā ir brīnišķīga piecus metrus gara laiva — pavisam jauna, ar diviem smagiem soliem, no kuriem vienā ir caurums, kur ielaist mastu. Masts ir smags, un mums ar Matiretu tikai ar pūlēm izdodas to pagriezt. Bura un virves ir pavisam jaunas. Sānā iestiprināti riņķi, pie kuriem var piesiet kravu, arī ūdens mučeli. Ķeramies pie darba. Pusdienlaikā ar garām bultām un četrām skrūvēm, kas man ir, tiek piestiprināts ķīlis, kurš paplatinoties sniedzas no laivas pakaļgala līdz priekšgalam.

Sastājušies lokā ap mums, spitālīgie klusēdami noskatās, kā mēs strādājam. Tusēns mums skaidro, kā jārīkojas, un mēs viņam paklausām. Tusēna sejā nav nevienas rētas, tā liekas pavisam normāla, bet, kad viņš runā, var pamanīt, ka kustas tikai kreisā sejas puse. Viņš man to pasaka, tāpat kā to, ka slimo ar sauso lepru. Arī ķermeņa augšdaļa un labā roka paralizētas, un viņš gaida, ka drīzumā nekustīga kļūs labā kāja. Labā acs izskatās kā no stikla, viņš ar to redz, bet nevar pagrozīt. Es nevienu lepras slimo nenosaucu vārdā. Varbūt tic, kas viņus mīlējuši, nekad neuzzinās, cik briesmīgā veidā viņi dzīvi satrunējuši.

Strādādams pļāpāju ar Tusēnu. Neviens cits nerunā. Tikai vienu reizi, kad gribu paņemt šarnīrus, ko viņi noplēsuši kādai ambulances mēbelei, un ar tiem nostiprināt ķīļa un laivas savienojumu, viens no viņiem saka:

—   Neķeries tiem vēl klāt, atstāj turpat! Raudams tos ārā, es savainoju roku, un tie notraipīti ar asinīm, kaut arī es tās noslaucīju.

Cits spitālīgais uzlej šarnīriem virsū rumu un divreiz to aizdedzina, pēc tam saka:

—  Tagad vari ņemt!

Kamēr strādājam, Tusēns saka vienam spitālīgajam:

—     Tu vairākas reizes esi braucis prom no salas, pastāsti Tauriņam, kā jārīkojas, neviens no viņiem trim nekad nav bēdzis.

—    Šovakar ļoti agri, — uzrunātais stāsta, — būs bēgums. Paisums sākas trijos. Ap sešiem, kad satumsīs, tu nonāksi ļoti stiprā straumē, kas nepilnās trīs stundās aiznesīs tevi turpat vai simt kilometru — gandrīz līdz ietekai. Kad tev vajadzēs apstāties, būs deviņi. Tev cieši jāpiesien laiva pie koka džungļos un jānogaida sešas paisuma stundas, tas nozīmē — līdz trijiem. Tomēr uzreiz nelaidies iekšā upē, jo straume vēl neplūst atpakaļ pietiekami ātri. Upes vidū izairējies puspiecos no rīta. Tavā rīcībā būs pusotra stunda līdz rītausmai, un pa to laiku jānobrauc piecdesmit kilometru. Šajā pusotrā stundā slēpjas visa tava veiksme. Sešos, kad aust gaisma, tev ir jāiziet jūrā. Pat ja policisti tevi ieraudzītu, viņi nevarētu sekot, jo viņi pie stūres nonāks tieši tad, kad sāksies paisums. Tava dzīvība ir atkarīga no tā kilometra, ko tev jābūt priekšā vajātājiem, kad viņi tevi pamanīs. Te ir tikai viena bura, bet kas tev bija uz pirogas?

—   Bura un fokmasts.

—  Šī laiva ir smaga, tā var noturēt divus mastus, vienu laivas vidū, otrs ar buru var būt vairāk priekšgalā, lai celtu tās degunu gaisā. Uzvelc abas buras un laidies tieši pretī viļņiem, kas ietekas tuvumā vienmēr ir lieli. Liec, lai tavi draugi apguļas laivas vidū, tad tā būs stabilāka, bet tu stingri turi stūri. Buras virvi nesien pie kājas, izver to caur gredzenu, kas tieši tāpēc ir pierīkots, un turi to, vienreiz apmetis ap roku. Ja redzi, ka vēja spēks kopā ar lielu bangu var mastu noguldīt un laivu apgāzt, palaid visu vaļā, un tu redzēsi, ka laiva pati atgūs līdzsvaru. Ja tas tev izdodas, neapstājies, turpini ceļu pilnās burās, laidies tālāk ar vēju. Vienīgi tad, kad būsi nonācis zilajos ūdeņos, varēsi likt mazajam buru novākt, pievilkt pie borta un turpināt ceļu, kad tā atkal būs pacelta. Vai zini, kā tev jābrauc?

—    Nē. Es zinu vienīgi, ka Venecuēla un Kolumbija ir uz ziemeļaustrumiem.

—     Pareizi, bet uzmanies, ka netiec iznests krastā. Holandiešu Gvajana, kas atrodas tieši pretī, izbēgušos izdod, Angļu Gvajana arī. Trinidada neizdos, bet liks pēc divām nedēļām aizvākties, Venecuēla katordzniekus izdod, kad gadu vai divus ir nodarbinājusi ceļu būvē un labošanā.

Klausos ar vislielāko uzmanību. Viņš stāsta, ka laiku pa laikam dodas prom, bet, tā kā ir spitālīgs, viņu uzreiz sūta atpakaļ. Viņš atzīstas, ka nekad nav bijis tālāk par Džordžtaunu Angļu Gvajanā. Redzamas lepras pazīmes viņam ir tikai uz kājām, kur pazuduši visi pirksti. Viņš stāv bass. Tusēns liek, lai atkārtoju visus nupat saņemtos padomus, un es to izdaru, ne reizi nekļūdoties. Tad Zans Bezbailīgais jautā:

—  Cik ilgi vajag braukt iekšā jūrā?

—  Trīs dienas kuģošu ziemeļziemeļaustrumu virzienā, — es pasteidzos atbildēt. — Ņemot vērā novirzi, tas būs ziemeļziemeļu virzienā, un ceturtajā dienā es pagriezīšos uz ziemeļrietumiem, tas nozīmē, ka braukšu tieši uz rietumiem.

—   Bravo! — spitālīgais saka. — Es pēdējo reizi tikai divas dienas turējos ziemeļaustrumu virzienā un tā nonācu Angļu Gvajanā. Ja brauksi uz ziemeļiem trīs dienas, tu ziemeļos pabrauksi garām Trinidadai vai Barbadosai un vienā paņēmienā būsi garām Venecuēlai, to nemaz nepamanot, lai nonāktu Kurasao vai Kolumbijā.

—     Par cik tu pārdevi laivu, Tusēn? — Zans Bezbailīgais jautā.

—   Par trīs tūkstošiem, — Tusēns saka. — Vai tas ir dārgi?

—   Nē, es nejautāju tāpēc. Es tikai gribu zināt. Vai tu,Tauriņ, vari to samaksāt?

—  Jā.

—   Vai nauda tev vēl paliks?

—    Nē, tā ir visa, kāda mums pašlaik ir, tieši trīs tūkstoši, kurus glabā mans draugs Klusio.

—   Tusēn, es tev dodu savu revolveri, — Zans Bezbailīgais saka. — Els viņiem, večiem, gribu palīdzēt. Cik tu par to maksā?

—   Tūkstoš franku, — Tusēns atbild. — Es arī gribu viņiem palīdzēt.

—   Paldies par visu! — Matirets saka, skatīdamies uz Zanu Bezbailīgo.

—     Paldies! — Klusio atkārto. Un man tajā brīdī sametas kauns, ka esmu melojis, un es saku.

—    Nē, es nevaru pieņemt no tevis tādu upuri, nav nekāda iemesla mūs tā apdāvināt.

—    Ir gan iemesls, — viņš apgalvo, skatīdamies uz mani. — Trīs tūkstoši franku ir liela nauda, tomēr, pārdodams par tādu cenu, Tusēns zaudē vismaz divus tūkstošus, jo viņš jums dod izcilu laivu. Un nav iemesla, kāpēc arī es nevarētu kaut ko darīt jūsu labā.

Tad notiek kaut kas aizkustinošs: Pūce ir nolicis zemē cepuri, un spitālīgie met tajā naudaszīmes vai monētas. Spitālīgie nāk no visām malām, un katrs kaut ko ieliek cepurē. Mani pārņem kauns. liet es tomēr nevaru sacīt, ka man vēl ir nauda! Augstais Dievs, ko lai dara, es pašlaik rīkojos tik zemiski pret tik augstsirdīgiem cilvēkiem!

—   Es jūs lūdzu, neziedojiet mums tik augstsirdīgi!

Kāds pilnīgi sakropļots melnādainais — roku vietā viņam ir stumbeņi bez neviena pirksta — saka:

—     Nauda mums nav vajadzīga dzīvošanai. Pieņem to un nekaunies! Par naudu mēs tikai spēlējam vai mīlināmies ar spitālīgajām, kas te reizēm ierodas no Albinas.

Šie vārdi mani nomierina, un es neatzīstos, ka man ir nauda.

Spitālīgie ir novārījuši divsimt olu. Viņi tās atnes kastē, uz kuras uzvilkts sarkans krusts. Tā ir kaste, kurā no rīta atvesti dienai nepieciešamie medikamenti. Viņi atnes arī divus dzīvus bruņurupučus, kas sver vismaz trīsdesmit kilogramu katrs un ir stipri sasieti, tabakas lapas un divas pudeles, pilnas sērkociņu, vismaz piecdesmit kilogramu smagu maisu ar rīsiem, divus maisus koka ogļu, prīmusu no ambulances un kannu benzīna. Visi šie nožēlojamie no sirds vēl mums labu un grib kaut ko darīt, lai mums veiktos. Laiva ir aizvilkta uz vietu, kur mēs piestājām. Viņi rīkojas tā, it kā paši būtu izbēguši. Viņi saskaita cepurē samesto naudu: astoņsimt desmit franku. Man jāmaksā Tusēnam tikai tūkstoš divsimt franku. Klusio man iedod kapsulu, es to atveru visu priekšā. Tajā ir viena tūkstošfranku un četras piecsimt franku naudaszīmes. Iedodu Tusēnam tūkstoš piecsimt franku, viņš man atdod trīs simtus atpakaļ un saka:

—   Še, ņem revolveri, es lev to dāvinu. Jūs esat spēlējuši par visu banku, un būtu slikti, ja pēdējā brīdī jūs piemeklētu neveiksme tāpēc vien, ka nav ieroča. Es ceru, ka tev nevajadzēs to lietot.

Es nezinu, kā viņam pateikties, — viņam un visiem pārējiem. Sanitārs ir sagatavojis kārbu ar vati, spirtu, aspirīnu, marles saitēm, jodu, šķērēm un leikoplastu. Viens no spitālīgajiem atnes divas rūpīgi noēvelētas šinas un divas gluži jaunas elastīgās saites iesaiņojumā. Viņš tās iedod, lai es apmainītu Klusio šinas.

Ap pieciem sāk līņāt. Žans Bezbailīgais saka:

—  Jums ļoti veicas. Tagad neviens jūs neieraudzīs, jūs varat doties ceļā tūlīt un iegūt krietnu pusstundu laika. Tad nonāksiet tuvāk ietekai, lai dotos tālāk puspiecos no rīta.

—   Kā es zināšu, cik pulkstenis?

—   Pēc paisuma un bēguma.

Laiva liek ielaista ūdenī. Tā nemaz neatgādinu pirogu. Kad iekrautas visas mantas un esam iekāpuši mēs paši, tās mala ir četrdesmit centimetru virs ūdens. Burā ietītais masts nolikts guleniski, jo tas jāuzstāda tikai pie upes ietekas jūrā. Slūresairis ar drošības trīsstūri tiek nolikti savā vietā, arī liānu spilvens, uz kura sēdēšu. No segām ierīkota tāda kā ala Klusio, kurš negribēja mainīt apsējus. Viņš guļ pie manām kājām — starp mani un ūdens mucu. Matirets atlaižas laivas dibenā, bet vairāk uz priekšgala pusi. Mani uzreiz pārņem drošības sajūta, kādas pirogā nebija ne brīdi.

Joprojām līst, man jābrauc lejup pa upes vidu, bet mazliet pa kreisi, uz holandiešu krasta pusi. Žans Bezbailīgais saka:

—  Sveiki, ne zivs, ne asakas!

—   Labu veiksmi! — novēl Tusēns un ar kāju spēcīgi atgrūž laivu no krasta.

—   Paldies, Tusēn, paldies, Zan, tūkstoškārt paldies visiem!

Un mēs strauji aizpeldam, mūs aizrauj līdzi bēgums, kas

sācies pirms divarpus stundām un iegūst neticamu ātrumu.

Joprojām līst, nekas nav redzams desmit soļu attālumā. Tā kā lejāk ir divas mazas saliņas, Matirets saliecas uz priekšu, ar skatienu urbdamies lietū, lai mēs neuzskrietu uz klintīm. Ir jau satumsis. Kāds liels koks, kas peld lejup pa upi kopā ar mums — laimīgā kārtā gan lēnāk —, brīdi traucē mūs ar saviem zariem. No tā ātri atbrīvojamies un turpinām peldēt vismaz ar trīsdesmit kilometru ātrumu stundā. Mēs smēķējam un dzeram rumu. Spitālīgie iedevuši līdzi sešas salmu pīteņos ietītas kianti pudeles, kurās ieliets rums. Vai nav dīvaini — neviens no mums nerunā par briesmīgajām brūcēm, kas klāj lepras slimos. Runājam vienīgi par viņu labestību un augstsirdību, viņu tiešumu, par mūsu veiksmi, ka esam salikuši Bretoni ar masku, kas mūs aizveda uz Putnu salu. Līst aizvien stiprāk, esmu izmircis līdz ādai, bet vilnas jakām irtas labums, ka tās silda pat slapjas. Mēs nesalstam. Vienīgi roka, kas tur stūri, lietū sastingst.

—    Pašlaik mēs peldam ar vairāk nekā četrdesmit kilometru ātrumu stundā, — Matirets saka. — Kā tu domā, pirms cik ilga laika mēs devāmies ceļā?

—   Es tūlīt pateikšu, — Klusio atbild. — Pagaidi mazliet — pirms trim stundām un piecpadsmit minūtēm.

—   Vai tu esi traks? Kā tu to zini?

—    Kopš izbraukšanas es skaitu ik pa trīssimt sekundēm, un ik pēc trīssimt sekundēm nogriežu gabaliņu papes. Katrs gabaliņš nozīmē piecas minūtes, tātad peldam trīs stundas piecpadsmit minūtes. Ja neesmu kļūdījies, pēc piecpadsmit vai divdesmit minūtēm mēs vairs nebrauksim uz leju, mēs sāksim griezties atpakaļ.

Pavēršu stūri pa labi, lai sāktu peldēt ieslīpi un tuvotos krastam Holandiešu Gvajanas pusē. Pirms nonākam pie džungļiem, straume ir pazudusi, mēs vairs nekustamies ne uz priekšu, ne atpakaļ. Joprojām līst. Mēs pārstājam smēķēt un sarunāties, mēs čukstam:

—   Ņem airi un pievelc!

Es arī airēju, stūres kārti palicis zem labās ciskas. Lēnītiņām piepeldam pie kokiem, ieķeramies zaros un paslēpjamies zem liem. Esam mūžameža pavēnī. Upe plešas pelēka, miglā tinusies. Ja neņemtu vērā paisumu un bēgumu, nevarētu pasacīt, kur ir jūra un kur — upe.

Izbraukšana jūrā

Paisums ir ildzis sešas stundas. Vēl jāgaida pusotra stunda, līdz sākas bēgums, un es varu gulēt septiņas stundas, kaut esmu ļoli satraukts. Man jāaizmieg, — jo kad gan varēšu nosnausties pēc iebraukšanas jūrā? Noguļos starp ūdens mucu un mastu.

Matirets uzstiepj segu kā jumtu starp solu un mucu, un tādā jaukā patvērumā es guļu un guļu. Gluži nekas netraucē dziļo miegu — nedz sapņi, nedz lietus, nedz neērtais stāvoklis. Es guļu un guļu līdz brīdim, kad Matirets mani pamodina:

—  Tauriņ, man liekas, ir īstais laiks vai arī drīz tas būs klāt. Bēgums sācies jau sen.

Iaiva ir pagriezusies uz jūras pusi, un straume zem maniem pirkstiem ir ļoti strauja. Vairs nelīst, mēness sirpis ļauj skaidri redzēt simt metru uz priekšu upes virsmu, ko izraibo koki, zāles un dažādi melni apveidi. Mēģinu ieraudzīt upes un jūras robežu. Tur, kur atrodamies, vēja nav. Vai upes vidū tas pūš? Vai ir stiprs? Izbīdām laivu no koku apakšas, tā ar slīdošu mezglu joprojām ir piesieta pie resnas saknes. Raugoties debesīs, nojaušu krastu, upes ieteku, jūras sākumu. Mēs esam tikuši daudz tālāk, nekā likās, un man šķiet, ka līdz jūrai nav vairāk pārdesmit kilometriem. Iedzeram rumu. Apspriežos: vai mastu uzsliet te? Jā, uzslienam to, un tas stingri turas savā pamatnē un sola caurumā. Uzvelku buru, to neatritinot, ap mastu aptītu. Trīsstūra bura un priekšējais masts ir sagatavoti, lai Matirets tos paceltu, kad man šķitīs nepieciešami. Bura iepletīsies, līdzko pavilks virvi, kura audeklu tur pie masta, un to es izdarīšu pats no savas vietas. Priekšā ir Matirets ar vienu airi, aizmugurē es ar otru. No krasta, pie kura straume mūs spiež klāt, jāatraujas ar ļoti spēju un spēcīgu grūdienu.

—   Uzmanību! Uz priekšu, lai Dievs mums palīdz!

—   Lai Dievs mums palīdz! — Klusio atkārto.

—   Nododu sevi Tavās rokās, — Matirets saka.

Iegulstam airos. Abi reizē paceļam irkļus, tad es savu gremdēju dziļi un velku spēcīgi, Matirets tāpat. Viegli tiekam nost no krasta. Neesam vēl atrāvušies ne divdesmit metru no tā, kad jau esam nopeldējuši simt metru pa straumi uz leju. Uzreiz manāms vējš, kas iznes mūs upes vidū.

—   Pacel priekšburu un mastu, labi nostiep!

Vējš iekrīt burā, laiva saslejas kā zirgs un šaujas uz priekšu kā bulta. Acīmredzot ir vēlāks, nekā domājām, jo upe vienā mirklī iegaismojas kā dienā. Gandrīz divu kilometru attālumā labi saskatāms franču krasts un kilometra attālumā — holandiešu krasts. Mums priekšā ļoti skaidri redzamas bangu putainās galvas.

—  Jods lai parauj, mēs esam kļūdījušies laika ziņā! — Klusio izsaucas. — Vai tu domā, ka paspēsim tikt ārā no upes?

—   Es nezinu.

—    Paskaties, cik augsti jūrā viļņi un cik baltas putas! Vai tad būtu sācies paisums?

—   Nevar būt, es redzu lejup peldošus priekšmetus.

—   Mēs netiksim ārā, — Matirets sūrojas, — mums nepietiks laika!

—   Turi muti un sēdi pie fokmasta un priekšburas virvēm! Un tu, Klusio, tāpat turi muti!

Dzinks, dzinks — uz mums tiek raidītas karabīņu lodes. Nešaubīgi varu pateikt, no kurienes nāk otrais šāviens. Ix)des neraida cietumsargi, tās lido no Holandiešu Gvajanas puses. Paceļu buru, un tā piepūšas tik spēcīgi, ka gandrīz aizrauj mani aiz rokas pa gaisu. Laiva sašķiebusies vairāk nekā par četrdesmit pieciem grādiem. Cik vien iespējams, izmantoju vēju, un tas nav grūti, jo vējš pūš spēcīgi. Dzinks, dzinks, dzinks — un iestājas klusums. Mēs esam tuvāk franču nekā holandiešu krastam, un šaušana droši vien mitējusies tieši tāpēc.

Trakā vējā brāžamies uz priekšu galvu reibinošā ātrumā. Gaita ir tik strauja, ka redzu — iebraucot jūrā, es atduršos franču krastā. Pilnīgi skaidri saskatāmi vīri, kuri skrien uz jūrss pusi. Viegli, cik vien viegli iespējams, pagriežu stūri, visiem spēkiem turot buras tauvas. Tā ir tieši man priekšā, tikai t īsts sasveras uz pretējo pusi un priekšbura arī. Laiva pagriežas par trīs ceturtdaļām, es palaižu buru, un mēs drāžamies iekšā jūrā ar vēju tieši no muguras. Uf, gatavs! Pēc desmit minūtēm pirmais jūras vilnis mēģina aizšķērsot mums ceļu, tam viegli tiekam pāri, un «svit svit», ko laiva taisīja uz upes, pārvēršas par «takitakitak» — tā laiva skan jūrā. Kaut viļņi ir augsti, mēs tiekam tiem pāri viegli kā puikas, kuri lec viens otram pār muguru.

Takitak — laiva ceļas pāri viļņiem nedrebēdama un nezvalstīdamās. Laiva tikai pliukšķina, krītot lejā no bangas.

—   Urā! Urā! Ārā esam! — Klusio pilnā rīklē iesaucas.

Un, lai apgaismotu mūsu enerģijas uzvaru pār dabas stihiju,

mīļais Dievs mums sūta žilbinošu saullēktu. Vilnis seko vilnim tādā pašā ritmā. Jo tālāk jūrā izbraucam, jo mazāki tie kļūst. Ūdens ir pretīgi netīrs. Tieši priekšā uz ziemeļiem redzam to melnu, vēlāk tas kļūs zils. Man nav vajadzīgs skatīties kompasā: saule spīd uz labā pleca, traucos tieši uz priekšu tieši pa vējam, bet laivas slīpums samazinājies, jo buras lauvu esmu palaidis brīvāk un bura piepūtusies tikai pa pusei un nav uzvilkta. Sākas lielais piedzīvojums.

Klusio paslienas augstāk. Viņš grib dabūt galvu un krūtis pāri laivas malai, lai labāk redzētu. Matirets viņam palīdz iekārtoties man pretī, Klusio sēž, atspiedis muguru pret mucu, viņš man sagatavo un aizsmēķē cigareti, mēs smēķējam visi trīs.

—     Padod rumu, apslacīsim izbraukšanu jūrā! — Klusio saka.

Matirets • ielej krietnu šļuku trīs metāla krūzītēs, un mēs saskandinām. Matirets sēž man blakus pa kreisi, mēs saskatāmies. Viņu sejas staro laimē, mana droši vien tāpat. Tad Klusio saka:

—   Kaptcin, kur jūs braucat, lūdzu?

—   Uz Kolumbiju, ja Dievs svētīs.

—   Dievs svētīs gan, velns lai parauj! — Klusio apgalvo.

Saule strauji kāpj, un drēbju žāvēšana nesagādā nekādas pūles. Slimnīcas krekls ir pārtaisīts par arābu burnusu. Ja to saslapina, tas labi turas uz galvas un pasargā no saules dūriena. Jūra ir opāla zilumā un viļņi — trīs metrus augsti un ļoti gari, tāpēc ceļošana ērta. Vējš joprojām pieturas stiprs, un tas mums palīdz strauji attālināties no krasta, ko brīžiem redzu iznirstam pie apvāršņa. Jo tālāk atkāpjas zaļais blāķis, jo skaidrāk atklājas tā robojumi. Kamēr skatos atpakaļ, kāds vilnis, ko neesmu pamanījis, mani sauc pie kārtības un atgādina atbildību par biedru un savu dzīvību.

—   Es izvārīšu rīsus, — Matirets saka.

—   Es turēšu prīmusu un tu — katlu, — Klusio piedāvā.

Benzīna kanna ir labi nostiprināta pašā priekšgalā, kur aizliegts smēķēt. Rīsi ar taukiem smaržo jauki. Tos ēdam karstus, sajauktus ar divām kārbām sardīņu. Pēc tam — stipra kafija.

—   Drusciņ ruma?

Es atsakos, ir pārāk karsts. Turklāt neesmu dzērājs. Klusio ik pēe brīža uztin man cigaretes un aizsmēķē tās. Pirmā maltīte laivā ir noritējusi labi. Pēc saules nosakām, ka pulkstenis ir desmit no rīta. Tikai piecas stundas kuģojam atklātā jūrā, tomēr jūtams, ka ūdens zem mums ir ļoti dziļš. Viļņi vairs nav tik augsti, un mēs slīdam pa tiem tā, ka laiva vairs nekrīt ielejās. Iaiks ir brīnumskaists. Saprotu, ka pa dienu kompass nav nemitīgi nepieciešams. Ik pa brīžam "saskaņoju šautru ar sauli un vados pēe tās, tas ir ļoti viegli. Saules atspīdumi gurdina acis. Nožēloju, ka neesmu papūlējies sadabūt saulesbrilles.

—    Cik brīnišķīgi, ka es tevi satiku hospitālī, — Klusio piepeši saka.

—  Nejau tev vien ir veicies, arī man laimējies, ka tu ieradies.

Es domāju par Degā un Eernandesu — ja viņi būtu piekrituši, viņi būtu te kopā ar mums.

—  Tas nemaz nav tik droši, — iebilst Klusio. — Tev nebūtu viegli vajadzīgajā brīdī dabūt arābu savā varā.

— Jā, Matirets mums bija ļoti noderīgs, un priecājos, kaesmu viņu paņēmis līdzi, jo viņš ir ļoti uzticīgs, drosmīgs un veikls.

—     Paldies, — saka Matirets, — un paldies par to, ka uzticējāties man, par spīti manai jaunībai un tam, kas es esmu. Darīšu visu, lai vienmēr būtu jums labs biedrs.

—     Un Eransuā Sjera, — es pēc brīža turpinu, — kā es gribētu, lai viņš ir te, tāpat kā Galgani…

—    Viss iegrozījās tā, Tauriņ, ka tas nebija iespējams. Ja Jēzus būtu kārtīgs cilvēks un pagādātu mums labu laivu, mēs varētu viņus gaidīt slēptuvē — Jēzus palīdzētu viņiem izbēgt un atvestu pie mums. Galu galā viņi tevi pazīst un saprot — ja tu neesi devis ziņu, tad tas nav bijis iespējams.

—   Matiret, kā tas gadījās, ka tu nonāci hospitāļa zālē, kas liek sevišķi stingri apsargāta?

—   Es nezināju, ka esmu internēts. Aizgāju pie ārsta, jo man sāpēja kakls, un, mani ieraudzījis, dakteris sacīja: «Kartītē rakstīts, ka tu tiec internēts salās. Kāpēc?» — «Es nezinu, dakter. Ko nozīmē vārds «internēts»? — «Labi, neko. Paliec hospitālī.» Un tā es nonācu hospitālī.

—   Viņš gribēja tev izpalīdzēt, — Klusio teica.

—    Ej nu sazini, kāpēc dakteris to darīja. Droši vien viņš tagad spriež tā: «Mans aizbildināmais ar eņģelīša ģīmi nemaz nav bijis tik dumjš, kā izskatījās, ja jau ir aizbēdzis.»

Runājām niekus.

—   Kas zina, varbūt satiekam Žilo, Amurcilvēku, — es saku. — Viņam jābūt jau tālu, ja vien viņš nav uz visiem laikiem iestrēdzis džungļos.

—     Promejot paliku zem spilvena zīmīti: «Aizbraucis, neatstājot adresi,» — Klusio stāsta. Mēs visi skaļi smejamies.

Piecas dienas ceļojam bez kādiem notikumiem. Dienā man par orientieri noder saule ar savu ceļu no austrumiem uz rietumiem. Naktī lietoju kompasu. Sestajā dienā mūs no rīta sveicina mirdzoša saule, jūra piepeši ir kļuvusi pilnīgi rāma, netālu no mums rotājas lidojošās zivis. Nogurums mani ir gluži salauzis. Iepriekšējā naktī, lai es neaizmigtu, Matirets man lika uz sejas jūras ūdenī samērcētu drēbi, tomēr es joņiem iemigu. Tad Klusio mani dedzināja ar cigareti. Tā kā iestājies pilnīgs bezvējš, nolemju gulēt. Nolaižam mastu un buru, atstājam vienīgi priekšburu, un es guļu kā bluķis laivas dibenā, pasargāts no saules ar pāri uzklātu buru. Pamostos, Matireta purināts. Viņš saka:

—   Ir divpadsmit vai viens dienā, bet es tevi modinu, jo vējš kļūst stiprāks un tajā pusē, no kuras pūš vējš, pie apvāršņa redzami melni mākoņi.

Pieceļos un sēžos savā vietā. Fokmasts, kas uzsliets viens pats, ļauj mums slīdēt pa spoguļgludo jūru. Aiz muguras, austrumu pusē, pamale ir gluži melna, vējš kļūst aizvien stiprāks un stiprāks. Pietiek ar priekšējo mastu un mazo buru, lai laiva skrietu ļoti ātri. Lieku stingri piesiet virvi pie buras, kura aptīta ap mastu.

—  Turieties visiem spēkiem, jo tuvojas negaiss!

Sāk krist lielas lietus lāses. Melnais padebesis nāk virsū galvu reibinošā ātrumā un nepilnā stundas ceturksnī ir mūs sasniedzis. Tiešām, vētra ir klāt, nedzirdēti stipra auka brāžas mums pāri. Kā pēe burvja mājiena neticamā ātrumā veidojas bangas, to galotnes klāj putas, saule ir pilnīgi pazudusi, lietus gāž kā ar spaiņiem, neko vairs nevar redzēt, viļņi sitas pret laivu, apšļācot mani ar niknām šaltīm. Tas ir negaiss, mans pirmais negaiss visā savā pirmatnējā varenībā — pērkona grāvieni, zibeņi, lietus, bangas, vēja auri ap mums un virs mums.

Laiva tiek mētāta kā olas čaumala, tā paceļas neticami augstos viļņos un noslīd tik dziļās ielejās, ka rodas iespaids — no tām mēs vairs nekad ncizkļūsim. Un tomēr, par spīti fantastiskajai viļņu šūpošanai, laiva ceļas atkal augšup, pārvar jauna viļņa galotni un ceļas, un krīt. Turu stūri abām rokām un, domādams, ka būs labāk, ja mazliet pretošos bangai, kas ir augstāka, nekā spēju ieraudzīt, brīdī, kad pagriežos, — droši vien pārāk strauji —, lai izvairītos no tās, laivā iešļācas daudz ūdens. Laiva ir pilna, ūdens slāņa biezums, kā rādās, sasniedz vairāk nekā septiņdesmit piecus centimetrus. Aiz satraukuma neviļus pagriežu laivu šķērsām pāri vilnim, kas ir ārkārtīgi bīstami, laiva tā sašķiebjas, ka gandrīz apgāžas un pati izlej lielu daļu ūdens.

—   Firavo! — sauc Klusio. — Tu gan esi gudrinieks, Tauriņ! Veikli iztukšoji laivu!

—  Jā, kā tu pats redzēji, — es atbildu.

Ja viņš zinātu, ka mana pieredzes trūkuma dēļ mēs gandrīz noslīkām, apgāžot laivu jūrā! Nolemju turpmāk vairs necīnīties pret viļņiem, es vairs nedomāju par to, kādā virzienā braucam, tikai pūlos pēc iespējas noturēt laivu līdzsvarā. Kāpjos Irīsceturtdaļviļņos, kopā ar tiem laižos lejup un paceļos atkal kopā ar pašu jūru. Drīz aptveru, ka esmu izdarījis svarīgu atklājumu un ka tādā veidā varu izvairīties no deviņdesmit procentiem briesmu. Lietus vairs nelīst, vējš joprojām trako, bet tagad es labi varu redzēt gan uz priekšu, gan aizmuguri. Aiz muguras debesis ir skaidras, priekšā — melnas, mēs esam abu šo galējību vidū.

Ap pieciem pēcpusdienā viss ir garām. Saule atkal spīd, vējš ir mērens, viļņi mazāk augsti, es paceļu buru, un mēs, paši ar sevi apmierināti, no jauna dodamies ceļā. Ar katliņiem esam izsmēluši laivā palikušo ūdeni. Izvelkam segas: pie masta piesietas, tās vējā izžūs. Ķīsi, milti, eļļa, stipra kafija, krietna šļuka ruma. Saule taisās rietēt, iededzot zilo jūru visās savās ugunīs un veidojot neaizmirstamu ainu: debesis ir brūnīgi sarkanas, pa daļai jūrā iegrimusī saule raida dzeltenas strēles gan pret debesīm un dažiem baltajiem mākoņiem, gan arī pret jūru; viļņi dziļumā ir zili, tālāk zaļi, bet to galotnes — sarkanas, sārtas vai dzeltenas atkarībā no tā, kāds stars tās ķer.

Mani pārņem neizsakāmi maigs miers un līdz ar to pārliecība, ka varu paļauties uz sevi. Esmu turējies labi, un īsais negaiss daudz man iemācījis. I'ats esmu iemanījies vadīt laivu tādos apstākļos. Nakti sagaidīšu pavisam mierīgu prātu.

—   Vai tu, Klusio, redzēji, kā es izlēju ūdeni no laivas?

—    Ja tu, mīļā sirds, to nebūtu izdarījis un nākamais vilnis būtu gāzies pār mums, mēs būtu nogājuši dibenā. Tu esi gatavais čempions!

—   Vai to visu tu iemācījies flotē? — Matirets jautā.

—  Jā, nu tu redzi — kara flotes mācības kaut kam arī noder!

Droši vien esam stipri novirzījušies no kursa. Kā lai zina, cik

liela novirze četrās stundās radusies tādā vējā un viļņos? I,ai to izlabotu, braukšu uz ziemeļrietumiem. Līdzko saule pazūd jūrā, raidot mums savas uguņošanas pēdējās dzirksteles, kas šoreiz ir violetas, spēji iestājas tumsa.

Vēl sešas dienas mēs ceļojam bez piedzīvojumiem, ja neminu nelielus negaisus un lielu, kas ne reizi neturpinājās vairāk par trim stundām, tie nelikās tik neizturami ilgi kā pirmais.

Ir desmit no rīta. Ne mazākās vēsmiņas, pilnīgs miers. Guļu gandrīz četras stundas. Kad pamostos, lūpas man deg. Uz tām, tāpat kā uz deguna, ādas vairs nav. Arī labā roka pilnīgi jēla, bez ādas. Matirets un Klusio apsviluši tikpat briesmīgi. Divreiz dienā ieziežam sejas un rokas ar eļļu, bet ar to nepietiek: tropu saule to drīz izkaltē.

Pēc saules spriežot, vajag būt diviem pēcpusdienā. Paēdu, un, tā kā iestājies bezvējš, noliekam buru tā, lai tā dotu ēnu. Zivis pulcējas pie laivas tur, kur Matirets mazgājis traukus. Paņemu mačeti un saku Matiretam, lai viņš ieber ūdenī dažus graudus rīsu, kuri pēc samirkšanas sākuši dīgt. Tur, kur rīsi iekrīt, zivis sanāk pie paša ūdens līmeņa, un, tā kā viena gandrīz izbāž galvu ārā, es dodu pamatīgu cirtienu, un zivs vienā mirklī uzpeld ar vēderu uz augšu. Tā ir kilogramus desmit smaga. Notīrām to un novārām sālsūdenī. Vakarā to apēdīsim ar manioka miltiem.

Pagājušas vienpadsmit dienas, kopš esam izgājuši jūrā. Pa visu šo laiku esam pamanījuši tikai vienu kuģi ļoti tālu pie apvāršņa. Sāku prātot, kur gan mēs īsti esam. Atklātā jūrā, par to nav nekādu šaubu, — bet kur attiecībā pret Trinidadu vai jebkuru citu angļu salu? Kā vilku piemin… Jā, tieši mums pretī parādās melns punkts, kas pamazām kļūst aizvien lielāks. Vai tas būtu kuģis vai jūras liellaiva? Nevar būt, tas nenāk mums pretī. Tas ir kuģis, tagad tas jau labi redzams. Tiesa, tas tuvojas, bet ieslīpi, tā ceļš neved mums pretī. Tā kā vēja nav, mūsu buras karājas kā nožēlojamas lupatas, un kuģis mūs droši vien neredz. Piepeši iegaudojas sirēna, atskan trīs šāvieni, kuģis maina kursu un dodas tieši pie mums.

—    Kaut tikai tas nepiebrauktu pārāk tuvu, — Klusio saka.

—  Tas nav bīstami, jūra ir gluda kā eļļa.

Tas ir naftas kuģis. Jo vairāk tas tuvojas, jo labāk var saskatīt cilvēkus uz klāja. Saprotams, viņi tagad prāto, ko šie vīri savā rieksta čaumalā te, atklātā jūrā, dara. Lēnītēm tas peld klāt, tagad var skaidri saskatīt virsniekus un citus kuģa ļaudis, pavāru, pēc tam redzam, kā uz klāja iznāk sievietes raibos tērpos un vīrieši krāsainos kreklos. Saprotam, ka tie ir pasažieri. Pasažieri uz naftas kuģa — tas man liekas neparasti. Kuģis piesardzīgi piepeld klāt, un kapteinis mums angliski jautā:

—   Where are you coming from?

—   French Guyane.

—   Vai runājat franciski? — viena no sievietēm jautā.

—  Jā, kundze!

—   Ko jūs darāt atklātā jūrā?

—   Peldam, kurp Dievs vada.

Dāma aprunājas ar kapteini un pavēstī mums:

—     Kapteinis saka, lai kāpjat uz kuģa, jūsu laiva tiks uzcelta.

—   Pasakiet, ka mēs pateicamies, bet savā laivā jūtamies ļoti labi.

—   Kāpēc atsakāties no palīdzības?

—   Tāpēc, ka esam bēgļi un nebraucam jūsu virzienā.

—   Uz kurieni jūs dodaties?

—   Uz Martiniku un tālāk. Kur mēs esam?

—   Atklātā jūrā.

—   Kā mums nokļūt Antiļu salās?

—Vai protat lasīt angļu jūras karti?

—   Jā.

Pēc brīža mums virvē nolaiž angļu jūras karti, kārbas ar cigaretēm, maizi un ceptu jēra cisku.

—   Apskatiet karti!

Apskatu un saku:

—   Man jābrauc uz rietumiem, mazliet jāpagriežas uz dienvidiem, lai nonāktu Antiļu salās. Vai tā ir?

—   Jā.

—   Cik jūdzes aptuveni līdz tām ir?

—   Tur būsiet pēc divām dienām, — kapteinis atbild.

—   Uz redzēšanos, paldies visiem!

—   Kuģa komandieris apsveic jūs par jūrnieka drosmi!

—   Paldies, palieciet sveiki!

Naftas kuģis rāmi atsāk gaitu, tas mums gandrīz pieskaras, es pavirzos nost no ceļa, jo baidos iekļūt dzenskrūves radītajā straumē, un tajā brīdī kāds matrozis man nomet jūrnieka cepuri. Tā nokrīt tieši laivas vidū, un, kad pēc divām dienām mierīgi nonākam Trinidadā, man galvā ir naģene ar zelta tresi un enkuru.

Trinidada

Ilgi, pirms ieraugām zemi, par tās tuvumu mums vēstī putni. Pulkstenis ir pusastoņi, kad tie sāk riņķot ap mums. «Esam klāt, vecīt! Esam klāt! Pirmais, grūtākais bēgšanas posms ir galā. Lai dzīvo brīvība!» Ikviens no mums apliecina prieku, bērnišķīgi klaigādams. Lai būtu vieglāk izturēt apdegumus, sejas mums noziestas ar kakao sviestu, ko uzdāvināja sastaptā kuģa jūrnieki. Ap deviņiem ieraugām zemi. Spirgts, bet viegls vējš labā ātrumā nes mūs pa mierīgo jūru. Tikai ap četriem pēcpusdienā mēs ieraugām garu salu ar baltām mājiņām krastā un daudzām kokospalmām vidienē. Vēl lāgā nevar saprast, vai tā ir sala vai pussala un vai mājiņas ir apdzīvotas. Paiet stunda, un tikai tad ieraugām ļaudis skrienam uz krastu, kuram tuvojamies. Nepilnās divdesmit minūtēs ir sapulcējies raibs pūlis. Visi mazā ciema iedzīvotāji sanākuši jūras malā mūs sagaidīt. Vēlāk uzzinām, ka ciems saucas Sanfcrnando.

Trīssimt metru attālumā no krasta izmetu enkuru, kas uzreiz ieķeras gruntī. Tā rīkojos gan tāpēc, ka gribu redzēt, ko šie ļaudis darīs, gan arī tāpēc, ka nevēlos sabojāt laivu, ja jūras dibenu klāj koraļļi. Satinam buras un gaidām. Maza laiviņa peld uz mūsu pusi. Divi melnādainie airē, un laiviņā ir arī baltais ar koloniju ķiveri galvā.

—    Sirsnīgi sveicināti Trinidadā! — Baltais saka skaidrā franču valodā. Melnādainie smejas, zobus mirdzinādami.

—     Paldies, cienītais kungs, par laipnajiem vārdiem! Vai krastmalā dibens ir smilšains vai no koraļļiem?

—   Tas ir smilšains, jūs varat droši piebraukt pie paša krasta.

Mēs izceļam enkuru, un viļņi mūs lēnām pieskalo pie krasta. Līdzko laiva apstājas, desmit vīri iebrien ūdenī un ievelk to sausumā. Visi mūs apskata, glāsmaini pieskaras, krāsainās sievietes un indietes aicinoši māj. Baltais franciski paskaidro, ka visi grib uzņemt mūs savās mājās. Matirets pagrābj sauju smilšu un noskūpsta to. Tas izraisa vētrainas gaviles. Baltais, kuram pastāstu par Klusio ievainojumu, liek viņu aiznest uz savu māju krastmalā. Viņš apgalvo, ka visu varam atstāt laivā, jo neviens nekam nepieskarsies. Visi mani dēvē par kapteini, un es par tādu iesauku smejos. Viņi man saka: «Good cuptain, long rule on smuli boat». (labs kapteinis, garš ceļš mazā laiviņā.)

Satumst nakts, un, kad esmu palūdzis, lai pastumj laivu mazliet augstāk krastā un piesien pie daudz lielākas laivas, kura guļ smiltīs, sekoju anglim uz viņa māju. Tas ir bungalo, kādi mēdz būt visur, kur dzīvo angļi; daži koka pakāpieni, durvis ar metāla sietu. Eju aiz muguras anglim, Matirets seko man. Iegājis iekšā, redzu Klusio sēžam krēslā un lielīgi sarunājamies ar divām sievietēm — ārdāmu un jaunu meiteni.

—   Mana sieva un mana meita, — kungs saka. — Vēl man ir dēls, kas studē Anglijā.

—   Esiet mīļi gaidīti šajā namā, — dāma franciski saka.

—  Apsēdieties, kungi, — meitene aicina, pastumdama divus pītus krēslus.

—   Paldies, kundzes, bet nepūlieties pārāk mūsu labā.

—   Kāpēc? Mēs zinām, no kurienes jūs nākat, esiet mierīgi, un es jums atkārtoju: esiet mīļi gaidīti šajā namā.

Kungs ir advokāts, viņu sauc par māsteru Bovenu, birojs viņam ir galvaspilsētā četrdesmit kilometru attālumā — Portofspainā, Trinidadas galvaspilsētā. Mums atnes tēju ar pienu, sviestmaizes, sviestu, ievārījumu. Tas ir pirmais vakars, ko pavadām kā brīvi cilvēki, un es to neaizmirsīšu nekad. Ne vārda par pagātni, neviena nesmalkjūtīga jautājuma, vienīgi — cik ilgi esam ceļojuši pa jūru un kā ceļojumā veicies; vai Klusio cieš lielas sāpes un vai vēlamies, lai policija tiek brīdināta tūlīt, vai arī vēl dienu pagaidīt. Vai mums ir dzīvi vecāki, sievas un bērni. Ja vēlamies tiem aizrakstīt, viņi aiznesīs vēstules uz pastu. Ko lai saka — lieliska uzņemšana, mūs sirsnīgi sagaida gan ļaudis krastmalā, gan šī ģimene, kas trim bēgļiem veltī neiedomājamu laipnību.

Māsters Bovens pa telefonu apspriežas ar dakteri, kas saka, lai ievainoto rīt pēcpusdienā aizved uz viņa klīniku, kur varēs lūzumu apskatīt rentgenā un tad izlemt, ko darīt. Māsters Bovens zvana uz Portofspainu, Pestīšanas armijas — Salvation Army komandierim, lai kāds ierodas, kad var, un labi apskata mūsu laivu, vai tā ir kārtībā, jo būs vajadzīga, kad dosimies tālāk. Viņš apjautājas, vai esam katordznieki vai izsūtītie, un atbildam, ka esam katordznieki. Šķiet, advokātam tas patīk.

— Vai gribat nomazgāties un noskūties? — meitene jautā. — Tikai neatsakieties, mums tas nesagādā nekādas neērtības. Vannas istabā atradīsiet apģērbus, kas jums, cerams, derēs.

Ieeju vannas istabā, nomazgājos, noskujos un iznāku ārā labi sasukājies, uzvilcis pelēkas bikses, baltu kreklu, teniskurpes un baltas zeķes.

Pie durvīm pieklauvē indietis, viņam rokā ir sainis, ko viņš iedod Matiretam, sacīdams, ka doktors pamanījis — es esmu apmēram viņa augumā un man nekas cits nav vajadzīgs, lai apģērbtos, bet viņam, mazajam Matiretam, nav atrastas piemērotas drēbes, jo advokāta mājā nav neviena augumā tik sīka cilvēka. Pēc musulmaņu paraduma viņš zemu paklanās un aiziet. Ko lai saka, pieredzot tādu labestību? Manas izjūtas nav aprakstāmas. Pirmo noliek gulēt Klusio, pēc tam mēs pieci pārrunājam daudzus jo daudzus jautājumus. Jaukās sievietes visvairāk interesējas par to, kā mēs domājam atsākt dzīvi. Nekas netiek runāts par pagātni, visi domā tikai par tagadni un nākotni. Māsters Bovens nožēlo, ka Trinidada neļauj bēgļiem apmesties salā. Viņš stāsta, ka vairākkārt ir lūdzis dažus bēgļus pieņemt, bet nekad nav saņēmis piekrišanu.

Meitene runā ļoti tīrā franču valodā, tāpat kā tēvs — bez akcenta un izrunas kļūdām. Viņa ir gaišmate, vasarraibumiem nosētu seju, septiņpadsmit līdz divdesmit gadu veca, es neiedrošinos jautāt, cik gadu viņai ir. Viņa saka:

— Jūs esat pavisam jauni, un jūs gaida dzīve, es nezinu, kāpēc esat notiesāti, un nevēlos to zināt, bet tas, ka esat devušies tik tālā un bīstamā jūras ceļojumā tādā mazā laiviņā, rāda, ka esat ar mieru maksāt jebkuru cenu par brīvību, un tas ir ļoti apsveicami.

Mēs guļam līdz astoņiem rītā. Kad pieceļamies, atrodam galdu klātu. Abas dāmas ļoti vienkārši pasaka, ka misters Bovens aizbraucis uz Portofspainu un atgriezīsies tikai pēcpusdienā ar nepieciešamajiem norādījumiem, kā mums rīkoties.

Šis cilvēks, kas atstāj savu māju ar trim katordzniekiem, kuriem devis patvērumu, sniedz mums nepārspējamu mācību, it kā teikdams: jūs esat normāli cilvēki; spriediet paši, vai es jums uzticos, ja divpadsmit stundas pēc tam, kad esmu ar jums iepazinies, atstāju jūs vienus savā namā kopā ar sievu un meitu. Tā viņš bez vārdiem mums pasaka: pēc sarunām ar jums trim esmu nospriedis, ka jūs esat tik lielā mērā uzticēšanās cienīgi, ka nešaubos — manā pajumtē jūs nemaz nevarat nedz nekrietni rīkoties, nedz nepieklājīgi uzvesties, es atstāju jūs pie sava pavarda gluži kā vecus draugus. Tāda rīcība mūs dziļi saviļņo.

Es neesmu nekāds intelektuālis, lai varētu jums, lasītāj, ja vien šai grāmatai kādreiz būs lasītāji, pieliekami pārliecinoši un dzīvi aprakstīt neizsakāmās jūtas, kas mums atdeva pašcieņu — nē, kas mūs attaisnoja un varbūt apveltīja ar jaunu dzīvi. Šīs iedomātās kristības, attīrīšanās, manas būtības pacelšana pāri dubļiem, kuros biju iestidzis, veids, kādā man tika uzlikta atbildība par nākotni, gluži vienkārši padarīja mani par pavisam citu cilvēku, mani, kuru mocīja katordznieka komplekss un kurš dzirdēja savu ķēžu žvadzoņu pat brīvībā un katru brīdi domāja, ka tiek uzraudzīts; vienā mirklī kā pēc burvja mājiena izgaisa viss, ko biju pārcietis un pieredzējis, viss, kas mani mudināja kļūt par nepilnvērtīgu, pagrimušu, pasīvi pakļāvīgu un reizē arī savā protestā drausmīgi bīstamu cilvēku. Paldies, māster Boven, paldies, Viņa Majestātes advokāt, paldies, ka tik īsā laikā pārvērtāt mani par citu cilvēku.

Gaišmataina meitene ar tikpat zilām acīm kā jūra mums visapkārt sēž man blakus zem sava tēva mājas kokospalmām. Sarkaniem, dzelteniem un mēļiem ziediem piebirušas bugenvilijas apveltī šo dārzu ar brīdim nepieciešamo poēziju.

—   Anrī kungs (viņa mani sauc par kungu. Cik sen gan mani neviens nav uzrunājis par kungu!), kā jau vakar tēvs teica, angļu varas iestāžu netaisnās neizpratnes dēļ jūs diemžēl nevarat te palikt. Jums tiek atvēlētas vienīgi piecpadsmit dienas, lai jūs varētu atpūsties un doties atkal jūrā. Agri no rīta es aizgāju apskatīt jūsu laivu, tā ir pārlieku viegla un maza tik garam ceļam, kāds jūs gaida. Cerēsim, ka satiksiet tautu, kas būs viesmīlīgāka un saprotošāka par mums. Visās angļiem piederošajās salās rīkojas tāpat kā te. Es jūs lūdzu — turpmākajā ceļā, ciešot daudz grūtību, nedusmojieties uz cilvēkiem, kuri dzīvo šajās salās; viņi nav atbildīgi par tādu viedokli, rīkojumus no Anglijas mums dod cilvēki, kurus jūs nepazīstat. Tēva adrese ir Trinidada, Portofspaina, Kvīnstrīta 101. Es jūs lūdzu, ja vien Dievs jums novēl tādu iespēju, atrakstiet mums dažas rindas, lai mēs zinātu, kas ar jums noticis.

Jūtos tik aizkustināts, ka nezinu, ko atbildēt. Pie mums pienāk Hovena kundze. Viņa ir ļoti skaista apmēram četrdesmit gadus veca sieviete gaišbrūniem matiem un zaļām acīm. Viņa ģērbusies ļoti vienkāršā baltā kleitā, kas apjozta ar baltu lenti, kājās uzautas gaišzaļas sandales.

—  Cienītais kungs, mans vīrs neieradīsies agrāk kā piecos. Viņš pašlaik pūlas panākt, lai jūs varat aizbraukt uz galvaspilsētu viņa mašīnā bez policijas eskorta. Viņš grib ari iekārtot tā, lai pirmā nakts jums nav jāpavada Portofspainas policijas postenī. Jūsu ievainotais draugs tiks tiešā ceļā nogādāts kāda mūsu drauga ārsta klīnikā, un jūs abi apmetīsieties Pestīšanas armijas viesnīcā.

Matirets mums pievienojas dārzā, viņš bijis apskatīt laivu, kuru, kā viņš saka, ielenkuši ziņkārīgie. Nekas nav aizskarts. Pētot laivu, cicmnieki pamanījuši virs stūres iestrēgušu lodi un kāds lūdzis atļauju to izņemt un paturēt par piemiņu. Viņš atbildējis: «Kapteinis, kapteinis!» Indietis sapratis, ka jālūdz atļauja kapteinim, un Matirets man jautā: «Kāpēc nepalaiž brīvībā bruņurupučus?»

—   Vai jums ir bruņurupuči? — meitene brīnās — Iesim tos apskatīt!

Aizejam pie laivas. Pa ceļam kāda maza, burvīga indiete saņem manu roku. «Good aflernoon» — laimīgu pēcpusdienu! — saka visi raibie ļaudis. Izceļu no laivas abus bruņurupučus.

—   Ko mēs ar tiem darīsim? Vai metīsim jūrā? Vai varbūt jūs gribat tos paturēt savā dārzā?

—  Tālākajā baseinā ir jūras ūdens. Ielaidīsim bruņurupučus tajā, tad man paliks piemiņa nojums.

—   lai notiek!

Ļaudīm, kas pagadās tuvumā, izdalu visu, kas atrodas laivā, paturu vienīgi kompasu, tabaku, mucu, nazi, mačeti, cirvi, segas un revolveri, ko paslēpju segās, — to neviens neierauga.

Piecos pārrodas māsters Bovens:

—   Kungi, viss kārtībā! Es pats jūs aizvedīšu uz galvaspilsētu. Vispirms ievietosim ievainoto klīnikā un tad dosimies uz viesnīcu.

Iekārtojam Klusio mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Es patlaban pateicos meitenei, kad ierodas viņas māte ar koferi rokā un saka:

—   Esiet tik laipni un pieņemiet dažas mana vīra lietas, mēs tās jums dāvinām no visas sirds.

Ko lai atbild uz tādu laipnību?

—   Paldies, lielumlielais paldies!

Un mēs dodamies ceļā ar mašīnu, kurai stūre ir labajā pusē. Bez ceturkšņa sešos nonākam klīnikā. To sauc par Senžorža klīniku. Sanitāri uzliek Klusio uz nestuvēm un novieto viņu palātā, kur gultā sēž kāds indietis. Atnāk ārsts, paspiež roku Bovcnam, tad mums pārējiem, franciski viņš nerunā, bet liek pasacīt, ka Klusio tiks rūpīgi ārstēts un ka mēs varam viņu apciemot, cik bieži vien vēlamies. Bovena mašīnā izbraucam cauri pilsētai. Nevaram vien nobrīnīties, redzot ielu apgaismojumu, automobiļus un velosipēdus. Šajā koka ēku pilsētā, ko sauc par Portofspainu, pa trotuāriem cits citam blakus staigā baltie, melnādainie, dzeltenie, indieši. Kad piebraucam pie Pestīšanas armijas ēkas, kurai no mūra ir tikai pirmais stāvs, pārējais — no koka un kura atrodas uz labi apgaismota laukuma — varu izlasīt uzrakstu «Fish Market» (Zivju tirgus), — mūs sagaida Pestīšanas armijas komandieris ar visu štābu — sievietēm un vīriešiem. Viņš mazliet runā franciski, visi citi mums kaut ko saka angliski — mēs to nesaprotam, bet sejas ir smaidīgas, acis tik laipnas, ka nav šaubu — mums izsaka laipnības.

Mūs ieved trešāstāva istabā ar trim gultām — trešā paredzēta Klusio —, tai blakus mūsu rīcībā ir vannas istaba ar ziepēm un dvieli. Kad telpa mums ierādīta, kapteinis saka:

—  Ja gribat ēst, vakariņas te ieturam visi kopā septiņos, tātad pēc pusstundas.

—   Nē, mēs neesam izsalkuši.

—    Ja gribat pastaigāties pa pilsētu, te ir divi Antiļu dolāri, lai varat iedzert tēju vai kafiju, vai apēst saldējumu. Galvenais — neapmaldieties. Kad gribat atgriezties, pajautājiet tikai: «Salvationi Army, please?»

Pēc desmit minūtēm esam uz ielas, staigājam pa trotuāriem starp cilvēkiem, neviens uz mums neskatās, neviens nepievērš uzmanību, mēs dziļi elpojam, aizkustināti baudot pirmās brīvības stundas pilsētā. Nemitīgā uzticēšanās, kuras dēļ esam atstāti vieni diezgan lielā pilsētā, stiprina ne vien pašapziņu, bet arī neapšaubāmo pārliecību, ka tādu uzticēšanos nav iespējams pievilt. Mēs ar Matiretu lēnām pastaigājamies drūzmā. Jūtam nepieciešamību būt kopāarcilvēkiem, iejukt pūlī, kļūt par daļu no tā. Ieejam bārā un pasūtām alu. Liekas, nekas nav vienkāršāk kā pasacīt: «Two beers,please» — jā, tas ir tik dabiski. Un tomēr mums šķiet gluži fantastiski, ka indiete ar zelta gliemežnīcu nāsī, mūs apkalpojusi, saka: «Half dollar, sir!» Viņas smaids, pērļaini spožie zobi, lielās, violetīgi melnās acis, ar tikko jaušamām krunciņām pie deniņiem, jašmas melnie, uz pleciem krītošie mati, blūzes izgriezums, kurā nojaušamas nevainojamas krūtis, — viss, kas ikvienam liekas gluži dabisks, mums šķiet neticams un žilbinošs. Jā, Tauriņ, tā nav patiesība, tā nevar būt patiesība, ka tik ātri tu, dzīvais mironis, mūža katordznieks, pārvērties par brīvu cilvēku!

Maksā Matirets, un viņam palicis pāri tikai pusdolārs. Alus ir brīnišķīgi svaigs, un viņš man saka:

—  Vai neiedzersim vēl vienu?

Man liekas, ka dzert otru kausu nedrīkst.

—     Klausies, vēl nav pagājusi ne stunda, kopš tu esi īstā brīvībā, un tu jau gribi apskurbināties?

—    Bet, Tauriņ, nepārspīlē taču! Ir liela starpība starp apskurbināšanos un diviem aliņiem!

—     Varbūt tev taisnība, bet man liekas — tiešām nevajag uzreiz mesties baudās, ko mirklī var sasniegt. Manuprāt, tās jāizgaršo mazpamazām, nevis lieliem malkiem. Ņem vērā, ka tā nav mūsu nauda.

—   Pareizi gan, tev taisnība! Mācīsimies būt brīvi pa lāsītei vien, tā būs labāk.

Atstājam bāru un soļojam pa lielo Vaterstrītu, galveno bulvāri, kas šķērso pilsētu no viena gala līdz otram, un tik aizrautīgi vērojam garāmbraucošos tramvajus, mazos ratiņos iejūgtos ēzeļus, automobiļus, mirdzošās kinorcklāmas un bārus, smejošo nēģeru vai indiešu mums pievērstās acis, ka gluži nevilšus esam nonākuši ostā. Mūsu priekšā ir apgaismoti kuģi — tūristu kuģi ar burvestīgiem nosaukumiem — Panama, Losandželosa, Bostona, Kvebeka, kravas kuģi — Hamburga, Amsterdama, Londona, un gar visu ostmalu cieši cits pie cita — bāri, kabarē, restorāni, pilni vīriešu un sieviešu, kuri dzer, dzied, skaļi strīdas. Piepeši mani pārņem nepārvarama vēlēšanās iejukt šajā varbūt rupjajā, bet dzīvības pilnajā pūlī. Uz kāda bāra terases ir ledū salikti zuši, jūraseži, garneles, ēdamie gliemeži — vesels klājiens jūras velšu, kas kārdina garāmgājējus. Sarkanrūtotiem galdautiem apsegti galdi, lielākoties aizņemti, aicina apsēsties. Meičas ar gaišbrūnu ādu un smalkiem vaibstiem, mulates, kurās nav nekā negroīda, ģērbušās cieši pieguļošās, dziļi dekoltētās visādu krāsu blūzēs, vēl jo vairāk aicina to visu izbaudīt. Pieeju pie vienas no viņām un saku: «French money good?», sniegdams tūkstošfranku naudaszīmi.

—   Yes, change four you.

—  OK.

Viņa paņem naudaszīmi un pazūd ļaužu pilnajā zālē. Tad atgriežas. Viņa saka:

—   Come here! — un aizved mūs pie kases, pie kuras sēž ķīnietis.

—   Vai esat franči?

—   Jā.

—   Vai samainīt tūkstoš franku? -Jā.

—   Visus Antiļu dolāros?

—  Jā.

—   Pase?

—   Nav.

—  Jūrnieka karte?

—   Nav.

—   Imigrācijas dokumenti?

—   Nav.

—   Labi.

Viņš pasaka pāris vārdu meičai, tā ielūkojas zālē, ierauga kādu vīru, kas izskatās pēc jūrnieka un kam galvā tāda pali cepure kā man, ar zelta tresi un enkuru, un atved to pie kases. Ķīnietis jautā:

—   Parādi savu personības apliecību.

—  Te tā ir.

Un ķīnietis aukstasinīgi uzraksta kartīti par tūkstoš franku apmaiņu uz svešā vārda, liek tam parakstīties, sieviete viņu paņem zem rokas un aizved. Vīrs droši vien nemaz nesaprot, kas īsti notiek, es saņemu divsimt piecdesmit Antiļu dolāru. Vienu dolāru iedodu meičai, izejam ārā un, apsēdušies pie galdiņa, sarīkojam jūras augļu dzīres, piedzerot brīnumainu baltvīnu.

Ceturtā burtnīca Pirmā bēgšana (turpinājums)

Trinidada

Tik skaidri, it kā to būtu piedzīvojis vakar, atceros pirmo brīvības nakti angļu pilsētā. Mēs staigājām, apskurbuši no gaismas, no savas sirds siltuma, ik mirkli jūtot laimīgā un dzīvespriecīgā pūļa labvēlības pārpilno dvēseli. Bārs ir bāztin piebāzts jūrnieku un tropu meiču, kas viņus sagaida, lai aptīrītu. Bet šajās meičās nav nekā pretīga, tās nav salīdzināmas ar Parīzes, Havras vai Marseļas padibeņu palaistuvēm. Tas ir kaut kas pavisam cits. Tās nav grēka apzīmogotās, viltībā un drudzī spīdošu acu apgaismotās pārlieku nosmiņķētās sejas, tās ir visādu rasu sievietes, sākot ar ķīnietēm un beidzot ar Āfrikas nēģerietēm, — daudzas ir gaišā šokolādes krāsā un taisniem matiem, indietes un Javas iemītnieces, kuru vecāki satikušies kakao vai cukurniedru plantācijās, ķīniešu un indiešu jauktenes ar zelta gliemežvāku nāsī, sievietes ar romiešu profilu, kuru vara brūnuma seju apmirdz divas milzīgas, melnas, spožas acis ar ļoti garām skropstām, tās dziļi atsegušas krūtis, it kā sakot: «Paskaties, kādas man ir skaistas krūtis!» Visas šīs sievietes ar dažādas krāsas ziediem matos izstaro mīlestību, modina tieksmes, taču viņās nav nekā netīra un veikalnieciska; neliekas, ka viņas strādātu, viņas no sirds priecājas, un ir jūtams, ka nauda nav viņu dzīvē galvenais.

Kā divas apdullušas maijvaboles, kas sitas pret lampām, mēs abi ar Matiretu klīstam no bāra bārā. Izejot uz maza, gaismas pielieta laukumiņa, es ieraugu pulksteni baznīcas vai tempļa tornī. Divi. Divi naktī! Steigsimies mājās labi ātri! Mēs situāciju esam izmantojuši ļaunprātīgi. Pestīšanas armijas kapteinim radīsies dīvains iespaids par mums. Ātrāk mājup! Apturu taksometru, kas mūs aizved, — two dollars. Es samaksāju, un mēs, ļoti nokaunējušies, atgriežamies viesnīcā. Hallē mūs laipni sagaida gaišmataina, ļoti jauna sieviete — divdesmit piecus līdz trīsdesmit gadus veca Pestīšanas armijas ierindniece. Neliekas, ka viņa brīnītos vai justos sašutusi par mūsu vēlo ierašanos. Pateikusi dažus vārdus angliski, kas mums šķiet laipni un viesmīlīgi, viņa iedod atslēgu un novēl labu nakti. Liekamies gulēt. Koferī esmu atradis pidžamu. Cultā izstiepjoties, Matircts man saka:

—   Mēs tomēr būtu varējuši pateikties mīļajam Dievam, kas tik īsā laikā mums devis tik daudz. Kā tev liekas, Tauriņ?

—   Pateicies arī manā vietā savam mīļajam Dievam, viņš ir lielisks zēns. Un, kā tu jau pareizi sacīji, pret mums viņš bijis varen augstsirdīgs. Ar labu nakti! — Un es nodzēšu gaismu.

Šī augšāmcelšanās, atgriešanās no kapa dzīvē, iziešana no kapsētas, kur biju aprakts, viss piedzīvotais un šīvakara pastaiga, kas mani atkal uzņēma dzīvē citu cilvēku vidū, mani ir tā satraukušas, ka es nespēju aizmigt. Acis aizvēris, lūkojos lietu un izjūtu kaleidoskopā, kas virpuļo ap mani bez kādas hronoloģiskas secības, viss ir ļoti skaidrs, bet pilnīgi juceklīgs: zvērināto tiesa, Konsjeržerī cietums, spitālīgie, Senmartēnderē, Tribujārs, Jēzus, negaiss… Šķiet, viss, ko gada laikā esmu piedzīvojis, grib ierakstīties manā atmiņā kā fantastiskā dejā. Lai kā pūlos tēlus aizdzīt, tas neizdodas. Visdīvainākais, ka tēliem pa vidu jaucas cūku kviecieni un hoko brēcieni, vēja gaudas un viļņu duna, un to visu pavada vienstīgas vijoles mūzika, kādu pirms neilga laika indieši spēlēja dažādajos bāros, ko apmeklējām.

Dienai austot, beidzot aizmiegu. Ap desmitiem kāds klauvē pie durvīm. Tas ir smaidošs māsters Bovens.

—   Labrīt, draugi! Vai vēl guļat? Jūs pārnācāt vēlu. Vai labi izpriecājāties?

—   Labdien. Jā, mēs atgriezāmies vēlu, lūdzam piedošanu!

—    Nē jel! Tas ir gluži normāli pēc visa, ko esat pārcietuši. Jums taču vajadzēja labi izmantot pirmo nakti, kad esat brīvi cilvēki. Esmu atnācis, lai jūs pavadītu uz policijas posteni. Jums jāierodas policijā, lai oficiāli paziņotu, ka esat šeit ieradušies slepeni. Kad šī formalitāte būs nokārtota, mēs iesim apciemot jūsu draugu. Rentgenuzņēmumus viņam izdarīja ļoti agri. Rezultāti būs zināmi vēlāk.

Ātri saposušies, nokāpjam apakšstāva zālē, kur kapteiņa sabiedrībā mūs gaida Bovens.

—   Labdien, draugi, — kapteinis saka lauzītā franču valodā.

—   Labdien visapkārt! Kā klājas?

—    Vai jums Portofspaina patika? — jautā kāda sieviete virsnieka pakāpē.

—    Lieliski, kundze! Tā mums sagādāja lielu prieku. Izdzeram tasīti kafijas un dodamies uz policijas iecirkni.

Ejam kājām, jo tas ir divsimt metru attālumā vai pat vēl tuvāk. Visi policisti mūs sveicina un uzlūko bez sevišķas ziņkāres. Pagājuši garām divām melnkoka statujām līdzīgiem sargkareivjiem haki uniformās, ieejam birojā, kurā jaušams skarbums un cienīgums. Gadus piecdesmit vecs virsnieks kreklā ar haki krāsas kaklasaiti, apkāries ar nozīmēm un medaļām, pieceļas. Viņš ģērbies šortos un uzrunā mūs franciski:

—     Labdien! Apsēdieties! Pirms saņemu jūsu oficiālo paziņojumu, gribu ar jums mazliet parunāties. Cik jums gadu?

—   Divdesmit seši un deviņpadsmit.

—   Par ko esat notiesāti?

—   Par cilvēka nogalināšanu.

—   Kāds sods jums piespriests?

—   Mūža katorga.

—    Tad tas ir nevis par nogalināšanu, bet slepkavību ar iepriekšēju nodomu.

—   Nē, kungs, mans noziegums ir cilvēka nogalināšana.

—   Es esmu izdarījis slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Man bija septiņpadsmit gadu.

—  Septiņpadsmit gadu vecumācilvēks zina, kodara, — saka virsnieks. — Ja slepkavība būtu pierādīta, Anglijā jūs būtu pakārts. Labi, angļu varas iestādēm nav jāspriež par Francijas tiesas rīcību. Taču mēs neesam ar mieru sūtīt notiesātos uz Franču Gvajanu. Mēs zinām, ka tas ir necilvēcisks sods un tādas civilizētas zemes kā Francija necienīgs. Tomēr jūs diemžēl nevarat palikt Trinidadā, tāpat kā jebkurā citā Anglijai piederošā salā. Tas nav iespējams. Tāpēc lūdzu jūs būt godīgiem un nemeklēt ieganstus, slimību vai kādu citu iemeslu, lai aizkavētu aizbraukšanu. Šķiet, jūsu laiva ir laba. Likšu to atvest uz šejieni, uz ostu. Ja būs vajadzīgs remonts, to izdarīs Karaliskās flotes namdari. Aizbraucot saņemsiet nepieciešamo pārtiku, kā arī labu kompasu un jūras karti. Ceru, ka Dienvidamerikas valstis jūs pieņems. Nebrauciet uz Venecuēlu, jo tur jūs apcietinās un liks strādāt ceļu darbos līdz brīdim, kad izdos franču varas iestādēm. Pēc liela klupiena cilvēks nav jāpazudina uz mūžu. Jūs esat jauni un veseli, jūs liekaties simpātiski, un es ceru, ka pēc visa, ko esat pārcietuši, jūs nebūsiet ar mieru uz mūžu tikt uzvarēti. Pats fakts vien, ka esat ieradušies pie mums, to pierāda. Priecājos, ka varu būt viens no tiem, kas jūs padara par krietniem un atbildīgiem cilvēkiem. Labu veiksmi! Ja jums rodas problēmas, piezvaniet pa šo telefonu, jums atbildēs franciski.

Viņš piezvana, un kāds civilists ierodas mums pakaļ. Telpā, kur vairāki cilvēki civildrēbēs un policijas formas tērpos raksta ar mašīnu, kāds civilists paņem mūsu deklarāciju.

—   Kādā nolūkā esat ieradušies Trinidadā?

—   Lai atpūstos.

—   No kurienes esat atbraukuši?

—   No Franču Gvajanas.

—    Vai bēgot esat izdarījuši pārkāpumus, ievainojuši vai nogalinājuši citus cilvēkus?

—   Nopietni neesam ievainojuši nevienu.

—   Kā jūs zināt?

—  Tas mums bija zināms, pirms izbraucām jūrā.

—   Cik jums gadu, kāds sods Francijā piespriests? Utt. Kungi, jūs te varat atpūsties piecpadsmit līdz astoņpadsmit dienas. Pa šo laiku jūs varat darīt, ko vēlaties. Ja maināt viesnīcu, brīdiniet mūs. Es esmu seržants Villijs. Te ir mana vizītkarte ar diviem telefona numuriem: šis te ir oficiālais policijas numurs, otrs — mans privātais. Ja kaut kas atgadās un jums vajadzīga mana palīdzība, zvaniet nekavējoties. Mēs zinām, ka esat mūsu uzticības vērti. Esmu pārliecināts, ka uzvedīsicties labi.

Mazliet vēlāk māsters Bovens mūs pavada uz klīniku. Klusio priecājas, mūs redzot. Mēs neko nestāstām par pilsētā pavadīto nakti. Pasakām vienīgi, ka mums atļauts iet, kur vien vēlamies. Viņš jūtas tik pārsteigts, ka jautā:

—   Bez pavadoņa?

—  Jā, bez pavadoņa.

—  Tad nu gan tie rostfibi (angļi) ir jocīgi tipi!

Bovens, kas aizgāja sameklēt doktoru, atgriežas kopā ar to. Tas jautā:

—   Kas jums salika lauzto kaulu, pirms uzlika šinas?

—   Es pats un vēl viens, kura te nav.

—   Jūs to esat izdarījuši tik pareizi, ka nevajag neko darīt par jaunu. Kauls ir labi nostiprinājies. Mēs kāju tikai icģipsēsim un pieliksim dzelzi, lai varat kaut cik staigāt. Vai gribat palikt te, vai arī labprātāk iesiet pie biedriem?

—   Iešu pie viņiem.

—   labi, rīt jūs varēsiet viņiem pievienoties.

Izplūstam pateicības apliecinājumos. Bovena kungs un doktors aiziet, un rīta pusi, tāpat kā daļu pēcpusdienas pavadām kopā ar draugu. Jūtamies neizsakāmi laimīgi, kad nākamajā dienā visi kopā esam mūsu viesnīcas istabā, kur logs ir līdz galam vaļā un griežas ventilatori, lai atsvaidzinātu gaisu. Apsveicam cits citu par labo izskatu un brašo stāju, ko mums piešķir jaunie apģērbi. Kad manu, sarunas aizvirzās pagātnē, saku:

—   Tagad, cik vien iespējams, pagātni aizmirsīsim, un domāsim par tagadni un nākotni. Uz kurieni dosimies? Vai uz

Kolumbiju? Panāmu? Kostariku? Vajadzētu aprunāties ar Bovenu par valstīm, kur mums varētu būt izredzes likt pieņemtiem.

Zvanu Bovenam uz vina kantori, vina tur nav. Tad zvanu viņam uz māju, uz Sanfernando, kur atbild viņa meita. Kad esam apmainījušies ar laipnībām, viņa saka:

—   Anrī kungs, netālu no viesnīcas pie zivju tirgus ir autobusu pietura. Ar autobusu jūs varat atbraukt uz Sanfernando. Kāpēc jums nepavadīt pēcpusdienu pie mums? Brauciet, es jūs gaidu!

Un tā mēs visi trīs dodamies uz Fernando. Klusio izskatās lieliski savā tabakas krāsas pusmilitāra piegriezuma uzvalkā.

Mūs visus trīs aizkustina atgriešanās namā, kur tikām tik viesmīlīgi uzņemti. Šķiet, sievietes saprot mūsu jūtas, jo abas saka:

—    Redziet nu, esat atgriezušies mūsu mājā, dārgie draugi! Apsēdieties labi ērti!

Un ik reizi, mūs uzrunājot, viņas nevis lieto vārdu «kungs», bet gan sauc mūs priekšvārdā: «Pasniedziet man cukuru, Anrī!» «Andrē (Matirets ir Andrē), vai vēlaties vēl pudiņu?»

Bovena kundze un jaunkundze, es ceru, ka Dievs jums ir atmaksājis par lielo laipnību pret mums un ka jūsu cildenās dvēseles, kas mums sagādāja tik daudz prieka, atlikušajā mūžā ir izjutušas vienīgi neizsakāmu laimi.

Mēs ar viņām sarunājamies, un uz galda tiek atlocīta karte. Attālumi ir lieli: lai nonāktu pirmajā Kolumbijas ostā — Santamartā, jānobrauc tūkstoš divsimt kilometru; līdz Panamai ir divtūkstoš kilometru un līdz Kostarikai — divtūkstoš pieci simti. Ierodas māsters Bovens, kas stāsta:

—   Es zvanīju uz konsulātiem, un man ir labi jaunumi: dažas dienas jūs varat atpūsties Kurasao. Kolumbijai nav nekādu noteikumu attiecībā uz bēgļiem. Cik konsuls spēja atcerēties, neviens izbēgušais nav nonācis Kolumbijā pa jūras ceļu. Panamā vēl jo mazāk.

—    Es zinu vienu drošu vietu, kur jums palikt, — Bovena kunga meita Margarēta saka. — Bet tas ir ļoti tālu, apmēram trīstūkstoš kilometru.

—   Kur tas ir? — viņas tēvs jautā.

—   Britu Hondurasā. Gubernators ir mans krusttēvs.

Paveros savos biedros un saku:

—  Galamērķis — Britu Hondurasa.

Tas ir Anglijas īpašums, kas dienvidos saskaras ar Hondurasas Republiku un ziemeļos — ar Meksiku.

Visu pēcpusdienu pavadām, izstrādājot maršrutu, un Margarēta un viņas māte mums palīdz. Pirmais posms: Trinidadas Kurasao, tūkstoš kilometru. Otrais posms: no Kurasao līdz kādai salai, kas gadīsies ceļā. Trešais posms — Britu Hondurasa.

Tā kā nekad nevar iepriekš zināt, kas atgadīsies jūrā, nolemjam, ka neapmierināsimies ar to pārtiku vien, ko mums iedos policija, mums būs arī rezerves konservi — gaļa, saknes, marmelāde, zivis utt. Margarēta apgalvo, ka universālveikals «Salvattori» ļoti labprāt uzdāvinās mums šos konservus. Ja ne, viņa vienkārši piebilst, viņas ar māti mums tos nopirks.

—   Nē, jaunkundzi

—   Klusējiet, Anrī!

—    Bet nē jel, tas nav iespējams, jo mums ir nauda, un būtu slikti, ja mēs izmantotu jūsu labsirdību, kad ļoti labi varam nopirkt pārtiku paši.

Laiva ir Portofspainā — ūdenī, kara flotes uzraudzībā. Mēs šķiramies, apsoloties ierasties pirms aizceļošanas. Katru vakaru bez izņēmuma mēs vienpadsmitos atstājam viesnīcu. Klusio apsēžas kādā sevišķi dzīvā skvērā un Matirets vai es — abi pēc kārtas — sēžam pie viņa, kamēr otrs pastaigājas pa pilsētu. Nu jau esam te pavadījuši desmit dienas. Klusio staigā bez sevišķām grūtībām, jo zem ģipša palikta dzelzs. Viņš iemācījies aizbraukt uz ostu ar tramvaju. Mēs tur bieži pavadām pēcpusdienu un vienmēr — vakaru. Dažos ostas krodziņos mūs jau pazīst un pieņem. Policisti posteņos mūs sveicina, visi zina, kas mēs esam un no kurienes nākam, un nekad neviens neatļaujas nekādus mājienus. Taču ievērojam, ka bāros, kur mūs pazīst, par ēdienu un dzērienu mums prasa mazāk nekā jūrniekiem. Tāpat ir ar meičām. Parasti, ja viņas apsēžas pie jūrnieku, virsnieku vai tūristu galdiņa, viņas dzer bez mitas, lai tēriņš būtu iespējami liels. Bāros, kur dejo, viņas nekad nedejo ar vīrieti, kas iepriekš nav piedāvājis vairākas glāzes. Pret mums viņas izturas pavisam citādi. Meičas sēž ilgi, un vajag uzstāt, lai viņas kaut ko iedzertu. Un, ja meičas piekrīt, tad ne tāpēc, lai niekotos ar savu mazītiņo glāzīti, bet gan, lai iedzertu alu vai kārtīgu viskiju ar sodu. Tas viss mums sagādā lielu prieku, jo tā mums liek manīt, ka mūsu stāvoklis ir«zināms un ka sirdī viņi ir kopā ar mums.

Laiva ir no jauna nokrāsota un tai uzlikts desmit centimetru plats bortu paaugstinājums. Ķīlis nostiprināts. Neviena iekšējā šuve nav cietusi, laiva ir pilnīgi neskarta. Masts nomainīts ar augstāku, bet vieglāku par iepriekšējo, fokbura un trīsstūrainā priekšējā bura, ko bijām sašuvuši no miltu maisiem — ar labu okerkrāsas audekla buru. Flotes pārvaldē kāds kuģa kapteinis iedod man kompasu ar vēju rozi un paskaidro, kā ar kartes palīdzību varu aptuveni uzzināt atrašanās vietu. Lai nonāktu Kurasao, ceļš iezīmēts uz ziemeļrietumiem.

Kuģa kapteinis mani iepazīstina ar kara flotes virsnieku, mācību kuģa «Trapon» komandieri, kurš man jautā, vai es gribētu nākamajā rītā ap astoņiem izbraukt no ostas; pats nezinu, kāpēc, bet apsolos. Nākamajā rītā noteiktajā stundā mēs ar Matiretu ierodamies flotes pārvaldē. Viens no jūrniekiem iekāpj kopā ar mums laivā, un, spirgtam vējam pūšot, izbraucam no ostas. Pēc divām stundām, kad vairākkārt esam iebraukuši ostā un izbraukuši no tās, mums tuvojas kāds karakuģis. Uz klāja ierindā stāv apkalpes locekļi un virsnieki, visi baltās uniformās. Kad kuģi brauc cieši mums garām, viņi sauc: «Urā!», kuģis apmet loku un divreiz paceļ un nolaiž karogu. Tas ir oficiāls sveiciens, kura nozīmi nesaprotu. Iebraucam kara ostā, kur karakuģis jau stāv pietauvojies pie debarkadera. Mēs pietauvojamies pie platformas. Jūrnieks dod zīmi, lai sekojam, un mēs uzkāpjam uz kuģa, kura komandieris mūs sagaida, stāvēdams trapa galā. Mums ierodoties, iekaucas kuģa sirēna — tas ir sveiciens —, un, kad esam iepazīstināti ar virsniekiem, mūs ved gar audzēkņu un apakšvirsnieku ierindu — tie stāv miera stājā. Komandieris viņiem saka dažus vārdus angliski, pēc tam ierinda izjūk. Kāds jauns virsnieks man paskaidro, ka komandieris nupat teicis apkalpes locekļiem, cik lielu cieņu esam pelnījuši par jūrnieku vīrišķību, jo tādā mazā laiviņā esam veikuši tik garu un bīstamu ceļu un gatavojamies doties vēl tālākā un bīstamākā ceļojumā. Pateicamies virsniekam par lielo godu. Viņš mums uzdāvina trīs jūrnieku apmetņus, kas vēlāk mums ļoti noderēs. Tie ir melni impregnēti apmetņi ar rupjiem rāvējslēdžiem un kapucēm.

Divas dienas pirms došanās ceļā māsters Bovens ierodas pie mums un policijas superintendanta vārdā lūdz paņemt līdzi trīs izsūtītos, kas apcietināti pirms nedēļas. Kā viņi stāsta, šie izsūtītie izkāpuši salā, bet viņu biedri devušies uz Venecuēlu. Man tas nepatīk, bet pret mums te izturējās tik augstsirdīgi, ka nav iespējams šos trīs vīrus neuzņemt. Es saku, ka gribu viņus satikt, pirms dodu atbildi. Man pakaļ atbrauc policijas mašīna. Runāju ar superintendantu, virsnieku, kas mūs iztaujāja, kad ieradāmies. Seržants Villijs ir mūsu tulks.

—   Kā klājas?

—   Paldies, labi. Mums būtu vajadzīga jūsu palīdzība.

—  Ja būs iespējams, palīdzēsim labprāt.

—    Cietumā ir trīs izsūtīti franči. Viņi vairākas nedēļas ir slepeni uzturējušies salā un apgalvo, ka biedri viņus pametuši un devušies tālāk. Mēs domājam, ka viņi laivu nogremdējuši, bet visi apgalvo, ka neprotot laivu vadīt. Mūsuprāt, viņi tā grib tikai panākt, lai viņiem iedodam laivu. Mums viņi jāizraida, un būtu ļoti nepatīkami, ja vajadzētu viņus izdot pirmā franču kuģa komisāram.

—    Superintendanta kungs, esmu ar mieru izdarīt kaut neiespējamo, bet vispirms gribu ar viņiem parunāt. Jūs saprotat, cik bīstami ir uzņemt laivā trīs svešiniekus.

—    Es to saprotu. Villij, dodiet rīkojumu izlaist trīs frančus pagalmā.

Es gribu viņus satikt viens un lūdzu seržantu iet prom.

—   Vai jūs esat nometinātie?

—   Nē, niknie (katordznieki).

—   Kāpēc teicāt, ka esat nometinātie?

—   Mēs pieņēmām, ka viņiem labāk patiks cilvēki, kas izdarījuši mazus pārkāpumus, nekā tādi, kas pastrādājuši noziegumus. Redzam,-ka esam kļūdījušies. Un kas tu esi?

—   Niknais.

—   Es tevi nepazīstu.

—   Esmu no pēdējā ešelona, un jūs?

—   No 1929. gada ešelona.

—   Un es — no 27. gada, — trešais saka.

—    Redziet, superintendants mani ataicināja, lai lūgtu jūs uzņemt laivā, kur mēs jau tā esam trīs. Viņš saka — ja es nebūšu ar mieru, viņam vajadzēšot nodot jūs pirmajam franču kuģim, kas brauks garām, jo jūs neviens neprotot vadīt laivu. Ko jūs par to sakāt?

—    Mums pašiem vien zināmu iemeslu dēļ mēs vairs negribam doties jūrā. Mēs varētu izlikties, ka braucam prom kopā ar jums, tu mūs izliktu salas galā un turpinātu bēgšanu.

—  To es nevaru darīt.

—   Kāpēc?

—    Tāpēc, ka es nevaru par laipnību, kas mums parādīta, atmaksāt ar nelietību.

—   Manuprāt, vecīt, tev jādomā vairāk nevis par rostbifiem, bet par niknajiem.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tu pats esi niknais.

—   Esmu gan, Bet niknie ir tik dažādi, ka starp jums un mani varbūt ir lielāka atšķirība nekā starp mani un rostbifiem, tas ir atkarīgs no tā, kā uz to lietu skatās.

—  Tātad tu mūs atstāsi, lai mūs izdod franču varas iestādēm?

—   Nē, bet es nesolu jūs izlikt krastā pirms Kurasao.

—  Zini, man vairs nav dūšas to sākt no jauna, — viens saka.

—   Paklausieties, vispirms apskatiet laivu. Varbūt tā, ar kuru atbraucāt, bija slikta.

—     1.abi, pamēģināsim, — otrs atbild.

—      Labs ir, es lūgšu superintendantu, lai viņš jums ļauj apskatīt laivu.

Seržanta Villija pavadībā ejam uz ostu. Šķiet, ka trīs vīri, laivu apskatījuši, iegūst lielāku paļāvību.

Atkal jūrā

Pēc divām dienām dodamies prom — mēs trīs un trīs svešie. Nezinu, kas viņām pateicis par mūsu aizbraukšanu, bet atvadīties atnācis pusducis bāra meiču, tāpat kā Bovenu ģimene un Pestīšanas armijas kapteinis. Tā kā viena meiča mani noskūpsta, Margarēta smiedamās saka:

—   Anrī, vai jūs tik ātri saderinājāties? Tas nav nopietni!

—    Uz redzēšanos! Nē, palieciet visi sveiki! Bet ziniet, ka mūsu sirdīs jums ir liela vieta, un mēs jūs nekad neaizmirsīsim.

Četros pēcpusdienā laiva, velkoņa vilkta, atstāj ostu. Esam rīkojušies veikli, lai tiktu prom, taču noslaukām arī pa asarai, noskatoties uz grupu, kas atnākusi no mums atvadīties un vicina lielus, baltus mutautus. Tiklīdz palaista tauva, kura mūs savieno ar velkoni, piepūstām burām dodamies pretī pirmajiem no miljoniem viļņu, kas mums būs jāpārvar, līdz nokļūsim pie mērķa.

Laivā ir divi naži — viens Matiretam, otrs — mans.

Cirvis guļ blakus Klusio, tāpat kā mačete. Esam pārliecināti, ka neviens no svešajiem nav apbruņots. Esam vienojušies, ka ceļojuma laikā nekad negulēs vairāk kā viens no mums. Ap saules rietu mums pievienojas mācību kuģis, kas mūs pavada gandrīz pusstundu. Tas sveicina un atgriežas ostā.

—   Kā tevi sauc?

—   Beblons.

—   Kāds ešelons?

—   Divdesmit septītais.

—  Sods?

—   Divdesmit gadu.

—   Un kā sauc tevi?

—     Kargcrē. Divdesmit devītā gada ešelons, piecpadsmit gadu. Es esmu bretonis.

—  Tu esi bretonis un neproti vadīt laivu?

—   Neprotu.

—    Mani sauc par Difiju, esmu no Angeras. Dabūju mūža katorgu par muļķību, ko pateicu zvērinātajiem. Citādi man nepiespriestu vairāk par desmit gadiem. 29. gada ešelons.

—   Un kāda bija tā muļķība?

—    Redzi, es nositu sievu ar gludekli. Sēdes laikā viens no zvērinātajiem pajautāja, kāpēc esmu viņai sitis ar gludekli. Nezinu, kāpēc es tā pateicu, bet atbildēju, ka nogalināju viņu ar gludekli tāpēc, ka viņa neprata izgludināt bikses. Un, kā teica mans advokāts, tieši šīs stulbās frāzes dēļ es tā iekritu.

—     No kurienes jūs izbēgāt?

—     No meža nometnes, ko sauc par Kaskādi, tā atrodas astoņdesmit kilometru no Senlorānas. Izbēgt nebija grūti, jo mums tur bija liela brīvība. Mēs izbēgām pieci gabali, un tas neprasīja sevišķas pūles.

—   Kā pieci? Un kur ir abi pārējie?

Iestājās nepatīkams klusums. Klusio saka:

—   Klausies, vecais, te ir tikai vīri, un, ja mums jābūt kopā, mums tas jāzina.

—    Es jums izstāstīšu visu, — saka bretonis. — Mēs tiešām izbēgām pieci, bet tie divi no Kannām, kuru te nav, sacīja, ka ir piekrastes zvejnieki. Viņi bēgšanai nedeva nekā, teica, ka viņu darbs laivā ir vairāk vērts nekā visa nauda. Bet ceļā sapratām, ka nedz viens, nedz otrs nekā nejēdz no kuģošanas. Mēs nezin cik reižu tik tikko nenoslīkām. Braucām cieši gar krastiem — vispirms gar Holandiešu Gvajanu, tad gar Angļu Gvajanu un beidzot gar Trinidadu. Starp Džordžtaunu un Trinidadu es nogalināju to, kurš apgalvoja, ka var būt mums par kapteini. Tas tips bija pelnījis nāvi, jo, lai aizbēgtu, neko nemaksājot, viņš visus bija piemānījis. Otrs nodomāja, ka nogalināsim arī viņu, un vētrā izlēca no laivas, atstājot stūri Dieva ziņā. Mēs kuģojām, kā varējām. Vairākas reizes laiva piesmēlās, mēs to sadauzījām pret klinti un brīnumainā kārtā izglābāmies. Dodu goda vārdu, ka esmu runājis tikai patiesību.

—  Tā ir taisnība, — apgalvo divi pārējie. — Viss notika tieši tā, un mēs trīs bijām vienojušies to tipu nogalināt. Ko tu par to saki, Tauriņ?

—     Manā stāvoklī nav iespējams būt tiesnesim.

—     Bet, — bretonis neatlaižas, — ko tu būtu darījis mūsu vietā?

—      Par to jāpadomā. Lai spriestu taisnīgi, tāds brīdis jāpiedzīvo pašam, citādi grūti zināt patiesību.

—   Es gan viņu būtu nogalinājis, — Klusio saka, — jo tādi meli var maksāt dzīvību visiem.

—    Labi, nerunāsim vairs par to. Taču man radies iespaids, ka jūs esat tā pārbijušies, ka vēl tagad neesat attapušies, un jūrā esat tikai tāpēc, ka citas izejas nav. Vai man ir taisnība?

—  Jā! — viņi atbild vienā balsī.

—     Bet te nedrīkst celt paniku, lai kas notiktu. Neviens nekādā gadījumā nedrīkst izrādīt bailes. Tas, kurš baidās, tur muti ciet. Šī laiva ir laba, tā ir pārbaudīta. Tagad tā ir smagāk piekrauta nekā iepriekš, taču borti ir augstāki par desmit centimetriem. Tas ar uzviju atsver lieko smagumu.

Smēķējam un dzeram kafiju. Esam labi paēduši pirms izbraukšanas un nolemjam ēst tikai rīt no rīta.

Ir 1933. gada 9. decembris, pagājušas četrdesmit divas dienas, kopš izbēgām no Senlorānas hospitāļa stingri apsargātās palātas. Klusio, mūsu rēķinvedis, mums to paziņo. Kopš izbēgšanas esmu ieguvis trīs vērtīgas mantas: ūdensnecaurlaidīgu tērauda pulksteni, ko nopirku Trinidadā, īstu kompasu dubultā ietvarā — tas ir ļoti precīzs, ar vēju rozi, un celuloīda saulesbrilles. Klusio un Matirets iegādājušies naģenes.

Trīs dienas paiet bez piedzīvojumiem, ja par tādiem neuzskata sastapšanos ar delftnu bariem. Viņu dēļ mēs svīdām aukstus sviedrus, jo astoņi gabali iedomājās rotaļāties ar laivu. Tie papeldēja laivai apakšā un iznira tieši priekšgalā. Reizēm kādam no delfīniem pieskārāmies. Taču vislielāko iespaidu uz mums atstāja šāda rotaļa: trīs delfīni — viens pa priekšu, divi blakus aizmugurē — trakā ātrumā drāžas tieši mums virsū. Brīdī, kad gandrīz ir uzdūrušies laivai, tie ienirst un atkal parādās pa labi un pa kreisi no laivas. Kaut arī vējš ir stiprs un laiva traucas pilnās burās, tie ir vēl ātrāki nekā mēs. Rotaļa ilgst stundām, un mēs nespējam no tās ne aeu novērst. Ja delfīnu aprēķinos iezagtos kļūda, tie mūs apgāztu! Trīs svešie nesaka ne vārda, bet pietiek redzēt viņu pārvērstos ģīmjus!

Ceturtās nakts vidū drausmīgs pērkons. Tas tiešām ir kaut kas šaušalīgs. Visļaunākais, ka viļņi negāžas vienā virzienā. Bieži tie sašķīst cits pret citu. Daži ir dziļi, citi īsi — itin neko nevar saprast! Neviens nesaka ne vārda, vienīgi Klusio laiku pa laikam man uzsauc: «Uzmanies no tā, kas nāk no mugurpuses!» vai: «Uz priekšu, vecīt, gan tu šito pievārēsi tāpat kā citus!» Dīvainā kārtā viļņi reizēm veļas ieslīpi, putu pilni un rēcoši. Tad es novērtēju to ātrumu, ļoti labi paredzu uzbrukuma leņķi. Un gluži pretēji loģikai piepeši kāds vilnis pilnīgi stāvus gāžas virsū laivas pakaļgalam. Tādi viļņi vairākas reizes sašķīst pret maniem pleciem, un, protams, pamatīgs ūdens gāziens iekļūst laivā. Pieci vīri ar katliem un kārbām bez mitas smeļ ārā ūdeni. Par spīti visam, laiva ne reizi nav piesmēlusies vairāk kā par ceturtdaļu un tātad ne reizi nav draudējusi nogrimt. Šīs izpriecas turpinājās pusi nakts, gandrīz septiņas stundas. Lietus dēļ sauli ieraugām tikai ap astoņiem.

Kad negaiss norimis, mēs visi, mani ieskaitot, ar prieku apsveicam vienās ugunīs mirdzošo dienas iesākuma sauli. Vispirms iedzeram kafiju. Verdoša kafija ar kondensēto pienu, jūrnieku sausiņi — cieti kā dzelzs, bet, kafijā iemērkti, tie garšo lieliski. Cīņā pret negaisu aizvadītā nakts mani ir galīgi izmocījusi, es vairāk nejaudāju, un, kaut vējš vēl ir diezgan stiprs un viļņi juceklīgi, lūdzu Matiretu mani brītiņu aizstāt. Es gribu gulēt. Nepaiet ne desmit minūtes, kopš esmu aizmidzis, kad Matircts ir sagriezis laivu sānis un tā par trim ceturtdaļām pieplūduši ar ūdeni. Viss peld — kārbas, prīmuss, segas…

Brienot pa ūdeni līdz pavēderei, sasniedzu stūri īstajā brīdī, lai izvairītos no viļņa, kas grasās gāzties mums tieši pāri. Ar vienu stūres kustību es pagriežu bangai muguru, tā ka ūdens nevar iesmelties laivā, un esmu aizrāvis mūs tālu no iespējamā trieciena.

Visi smeļ ārā ūdeni. Lielais katls, ar ko rīkojas Matircts, vienā reizē izlej piecpadsmit litru. Neviens nemēģina jelko pievākt, visus pārņēmusi uzmācīga doma — smelt, smelt pēc iespējas ātrāk ūdeni, kas padara laivu tik smagu un neļauj to pasargāt no viļņiem. Man jāatzīst, ka trīs jaunie briesmas izturējuši labi un bretonis, ieraudzīdams, ka viņasmeļamais tiek aizskalots jūrā, uzreiz atbrīvo ūdens mučeli, ko bez pūlēm iegrūž jūrā. Pēc divām stundām viss ir sauss, bet mēs esam zaudējuši segas, prīmusu, pavardu, kokogļu maisus, benzīna kannu un ūdens mucu — pēdējo brīvprātīgi.

Ir pusdienlaiks, kad, gatavojoties pārvilkt citas bikses, pamanu, ka vilnis aizskalojis arī manu mazo koferīti, tāpat kā divus ūdensnecaurlaidīgos apmetņus no trim. Pašā laivas dibenā atrodam divas pudeles ruma. Visa tabaka ir pazudusi vai izmirkuši, kaltētās tabakas lapas aizgājušas garu ceļu kopā ar hermētiski noslēgto kārbu. Es saku:

—   Veči, vispirms iedzersim labu šļuku ruma, pēc tam atveriet rezerves kasti un paskatieties, ar ko mēs varam rēķināties. Labi, ir augļu sulas. Dzert vajadzēs ar normu. Ir kārbas ar sviesta cepumiem, vienu no tām iztukšojiet un uztaisiet no tās pavardu. Konservu kārbas saliksim laivas dibenā un kurināsim kastes dēļus. Mēs visi, bez šaubām, bijām pārbijušies, bet tagad briesmas ir garām. Katram jāsaņemas un jāturas kā vīram. No šī brīža neviens nedrīkst sacīt: «Man gribas dzert,» neviens nedrīkst sacīt: «Man gribas smēķēt» un neviens nedrīkst teikt: «Man gribas ēst.» Vai piekrītat?

—  Jā, Tauriņ, piekrītam!

Visi ir prātīgi, un Providence liek noklust vējam, lai mēs varētu izvārīt zupu no vēršgaļas konserviem. Ar krietnu bļodiņu šīs zupas, kurā mērcējam armijas sausiņus, lieliski remdējam izsalkumu, ar tādu ēdienu vēderā varam gaidīt nākamo dienu. Katram tiek uzvārīta drusciņa zaļās tējas. Neskartajā kastē atrodam kārbu cigarešu — mazas paciņas ar astoņām cigaretēm katrā, kopā to ir divdesmit četras. Pieci pārējie nolemj, ka smēķēšu vienīgi es, lai vieglāk aizgainītu miegu, un, lai nerastos skaudība, Klusio atsakās aizsmēķēt man cigaretes, viņš tikai pasniedz uguni. Stāvokļa izpratne ir tik laba, ka starp mums nerodas nekādas nepatīkamas ķildas.

Tā ir pagājušas sešas dienas, un man vēl nav bijis iespējams aizmigt. Tā kā šovakar jūra ir gluda kā spogulis, es guļu, es guļu un guļu kā atvarā iekritis — gandrīz piecas stundas. Pamostos desmitos vakarā. Joprojām bezvējš. Viņi ir paēduši bez manis, un es atrodu tādu kā kukurūzas biezputru — ļoti garšīgu un, protams, konservu kārbā. Biezputru ēdu kopā ar kūpinātu desu. Tas garšo brīnumlabi. Tēja ir gandrīz auksta, bet tā nav nekāda nelaime. Es smēķēju un gaidu, kad vējam atkal labpatiks pūst.

Pienāk burvīgi zvaigžņota nakts. Polārzvaigzne mirdz visā spožumā, un vienīgi Dienvidu Krusts var sacensties ar to gaišumā. Nav ne mākonīša, un zvaigžņotajās debesīs jau krietni pakāpies pilnmēness. Skaidri redzami Lielie un Mazie Greizie Kati. Bretonis drebinās aiz aukstuma. Viņš pazaudējis jaku un sēž vienā kreklā. Aizdodu viņam lietus apmetni. Sākam septīto dienu.

—   Ziniet, vīri, Kurasao vairs nevarētu būt sevišķi tālu. Man liekas, ka esmu vadījis laivu mazliet par daudz uz ziemeļiem, tagad pagriezīšos tieši uz rietumiem, jo nevajadzētu palaist garām Holandes Antiļu salas. Tagad, kad mums vairs nav saldūdens, esam zaudējuši visu pārtiku un mums ir vairs vienīgi rezerves, tas būtu ļoti nopietni.

—   Mēs tev uzticamies, Tauriņ, — saka bretonis.

— Jā, mēs tev uzticamies, — pārējie vienā balsī atkārto. — Dari, kā gribi!

—   Paldies!

Man liekas, ka tas bija labākais, ko varēju pateikt. Visu nakti gaidām vēju, un tikai četros no rīta spirgta pūsma ļauj mums atkal doties ceļā. Vējš, kas no rīta pieņemsies spēkā, pūtīs trīsdesmit sešas stundas pietiekami stipri, lai laiva trauktos straujā gaitā, bet viļņi ir tik mazi, ka tie nesitas pret bortiem.

Kurasao

Kaijas. Vispirms dzirdam to klaigas, jo ir nakts, pēc tam ieraugām tās griežamies ap laivu. Viena no tām nolaižas uz masta, aizlido, atgriežas un nosēžas atkal. Tā turpinās vairāk nekā trīs stundas, līdz ataust mirdzošs rīts. Pie apvāršņa nav ne nojausmas par zemi. Kur ellē gan rodas kaijas un vētrasputni? Visu dienu mēs veltīgi pētām apvārsni. Nav ne miņas par zemes tuvošanos. Pilns mēness uzlec brīdī, kad noriet saule, un tropu mēness spīd tik spoži, ka tā vizma ūdenī mani traucē. Man vairs nav saulesbriļļu, tās aiznesis lielais vilnis, tāpat kā visas naģenes. Ap astoņiem vakarā mēness gaismā ļoti, ļoti tālu pie apvāršņa pamanām melnu līniju.

—  Tā noteikti ir zeme! — es pirmais saku.

—  Jā, tiešām!

Vārdu sakot, visi ir vienisprātis, ka redz tumšu līniju, kurai vajadzētu būt zemei. Visu nakti es palieku savā vietā, nenolaižot acu no ēnas, kas pamazītēm kļūst noteiktāka. Esam pie mērķa. Spēcīgam vējam pūšot, pa lieliem, bet regulāriem viļņiem aizvien vairāk tam tuvojamies. Melnais blāķis nav sevišķi augsts, un nekas nerāda, ka krasti būtu klinšaini, bet nekas neliecina arī par smilšu liedagu. Mēness, kas noriet aiz šīs zemes, rada ēnu, kura visu noslēpj skatienam, varu vienīgi nojaust pašā ūdens malā gaismas svītru — sākumā tā ir vienlaidu, pēc tam kļūst saraustīta. Es tuvojos un tuvojos, tad apmēram kilometru no zemes izmetu enkuru. Vējš ir stiprs, laiva griežas riņķī un pret viļņiem, kas ik reizi to paceļ. Tas ir ļoti aizraujoši, bet ļoti neērti. Buras, protams, ir nolaistas un saritinātas. Šajā nepatīkamajā, bet drošajā stāvoklī mēs varētu gaidīt līdz rītam, taču enkurs nelaimīgā kārtā piepeši noraujas. Ir jāvirzās uz priekšu, citādi laiva nav vadāma. Paceļam priekšējo mastu un mazo buru, bet enkurs dīvainā kārtā neķeras gruntī. Biedri velk virvi, tā parādās bez enkura — esam to pazaudējuši. Par spīti visiem maniem pūliņiem, viļņi mūs tik bīstami nes uz klintīm, ka nolemju uzvilkt buru un doties tām pretī pats pēc savas gribas. Man manevrs izdodas varen labi — nonākam starp divām klintīm, un laiva tiek pilnīgi sadragāta. Neviens nekliedz, lai glābjas, kas var, bet nākamais vilnis mūs izmet krastā — apdullušus un sadauzītus, bet dzīvus. Vienīgi Klusio ar savu ieģipsēto kāju cietis vairāk nekā citi. Roka, seja un plaukstas viņam ir asiņainas, vienos nobrāzumos. Mums, pārējiem, ir daži zilumi uz ceļgaliem, rokām un potītēm. Man asiņo auss, kas pārāk cieši berzējusies gar klinti.

Lai nu kā, mēs visi esam dzīvi, uz cietzemes, izglābušies no viļņiem. Kad uzaust gaisma, es izvelku no jūras lietus apmetni un atgriežos pie laivas, kas sāk pilnīgi izirt. Man izdodas dabūt rokā kompasu, kas ir pienaglots pie aizmugurējā sēdekļa. Nekur tuvumā neredz neviena cilvēka. Apskatām jau iepriekš pamanītās ugunis, izrādās, ka tās ir spuldzes, ar kurām, kā vēlāk uzzinām, vietējie zvejnieki tiek brīdināti — šī vieta ir bīstama. Kājām dodamies zemes iekšienē. Tur redzam tikai kaktusus — milzu kaktusus un ēzeļus. Nonākam pie kādas akas ļoti noguruši, jo mums pa diviem pārmaiņus jānes Klusio, izveidojot no rokām tādu kā sēdeklīti. Ap aku mētājas izkaltuši kazu un ēzeļu skeleti. Aka ir sausa, spārni dzirnavām, kas savulaik to darbinājuši, griežas tukšgaitā. Nevienas dzīvas dvēseles, tikai kazas un ēzeļi.

Aizejam līdz mazam namiņam, kura atvērtās durvis aicina mūs iekšā. Saucam: «Hallo! Hallo!» Nekādas atbildes. Uz ceļa ir aizsiets audekla maisiņš, es to paņemu un atveru. Saite pārtrūkst, maisiņš ir pilns florīnu — holandiešu naudas. Tātad esam Holandes teritorijā — Bonērā, Kurasao vai Aribā. Noliekam maisiņu atpakaļ, neko neaiztiekot, atrodam ūdeni un pēc kārtas dzeram ar pavārnīcu. Neviena nav nedz namā, nedz apkārtnē. Izejam no mājas un Klusio dēļ ļoti lēni turpinām ceļu, kad mums priekšā apstājas vecs fords.

—  Vai esat franči?

—  Jā, cienītais kungs.

—   Kāpiet iekšā mašīnā!

Klusio tiek nolikts klēpī tiem, kuri iekārtojušies aizmugurējā sēdeklī, es sēžu blakus šoferim, Matircts — līdzās man.

—   Vai cietāt avāriju?

—  Jā.

—   Vai kāds ir noslīcis?

—   Nē.

—   No kurienes braucat?

—   No Trinidadas.

—   Un pirms tam?

—   No Franču Cvajanas.

—   Katordznieki vai nometinātie?

—   Katordznieki.

—     Es esmu doktors Nāls, man pieder šī zemesmēle — Kurasao pussala. Šo pussalu dēvē par Ēzeļu salu. Te dzīvo ēzeļi un kazas, kas ēd kaktusus ar gariem dzelkšņiem. Tautā dzelkšņus dēvē par Kurasao jaunkundzēm.

—    Tas ir ļoti glaimojoši īstajām Kurasao jaunkundzēm, — es saku.

Lielais, resnais kungs skaļi iesmejas. Nogurušais fords, astmātiski pukšķēdams, apstājas pats no sevis. Rādu uz ēzeļu ganāmpulku un saku:

—  Ja mašīna tālāk netiek, ēzeļi to var gluži labi vilkt.

—   Man bagāžniekā ir divi aizjūgi, bet visgrūtākais ir ēzeļus noķert un iejūgt. Tas nemaz tik ātri neizdodas!

Resnais vīrs paceļ motora vāku, un uzreiz redzams, ka, grambās kratoties, atvienojies aizdedzes sveču vads. Pirms dakteris iekāpj atpakaļ mašīnā, viņš pamet apkārt bažīgu skatienu. Braucam atkal, un, kādu laiku kūlušies pa grambainiem ceļiem, nonākam pie baltas barjeras. Tur ieraugām baltu namiņu. Dakteris holandiski sarunājas ar ļoti gaišu, tīri ģērbušos nēģeri, kas ik mirkli saka: «Yu, master, yu master!» Pēc tam resnais vīrs mums saka:

—   Es liku šim cilvēkam palikt kopā ar jums un iedot jums padzerties, ja slāpst, līdz es atgriezīšos. Kāpiet, lūdzu, ārā!

Mēs izkāpjam un apsēžamies zemē paēnā. Fords pukšķēdams aizbrauc. Tas tikko ir attālinājies piecdesmit metru, kad nēģeris Antiļu salu holandiešu žargonā, kas sastāv no angļu, holandiešu, franču un spāņu vārdiem, mums saka — viņa saimnieks, doktors Nāls, aizbraucis pēc policijas, jo viņam ļoti bail no mums, ka viņš sacījis — lai nēģeris arī uzmanoties, jo mēs esot izbēguši zagļi. Un nabaga mulats pats nezina, ko darīt, lai mums izpatiktu. Viņš uzvāra pavisam vāju kafiju, kas tādā karstumā tomēr liekas ļoti laba. Gaidām vairāk nekā stundu, līdz atbrauc kravas mašīna, kas atgādina lielu grozu, ar policistiem, kuri ģērbušies kā vācieši, un vieglā mašīna ar nolaižamu jumtu, šoferi policista formas apģērbā un trim kungiem — starp tiem ir doktors Nāls.

Viņi izkāpj, un viens, augumā mazākais, kas izskatās pēc pārlieku svaigi skūta kirē, mums saka:

—   Es esmu Kurasao salas drošības dienesta priekšnieks. Šī atbildība man uzliek par pienākumu jūs apcietināt. Vai kopš izkāpšanas salā esat izdarījuši kādu pārkāpumu, un kādu tieši? Un kurš no jums?

—   Cienītais kungs, mēs esam izbēguši katordznieki. Esam ieradušies no Trinidadas un tikai pirms dažām stundām mūsu laiva sašķīda pret jūsu klintīm. Es esmu šīs grupiņas vadītājs un varu apgalvot, ka neviens no mums nav izdarījis ne mazāko pārkāpumu.

Komisārs pagriežas pret resno doktoru Nālu un kaut ko saka viņam holandiešu valodā. Abi dzīvi sarunājas, kad ierodas kāds vīrs ar velosipēdu. Viņš kaut ko ātri un dusmīgi saka gan doktoram Nālam, gan komisāram.

—   Nāla kungs, kāpēc jūs šim cilvēkam teicāt, ka mēs esam zagļi?

Tāpēc, ka cilvēks, ko jūs tur redzat, mani brīdināja, pirms es jūs saliku, ka, aiz kaktusa noslēpies, viņš redzējis, ka jūs iegājuši viņa mājā un iznākuši no tās. Šis cilvēks ir mans kalpotājs, kas gādā par daļu ēzeļu ganāmpulka.

—   Un vai tāpēc vien mēs esam zagļi, ka iegājām mājā? Tādas runas ir muļķīgas, kungs, mēs tur paņēmām tikai ūdeni, vai to var saukt par zādzību?

—   Un florīnu maisiņš?

—   Maisiņu es tiešām atvēru, pat pārrāvu saiti, to atverot. Es tik vien darīju, kā paskatījos, kāda nauda tā ir, lai zinātu, kādā zemē esam nonākuši. Es rūpīgi atliku naudu un maisiņu tieši tajā pašā vietā, kur paņēmu.

Komisārs skatās man acīs un, piepeši pagriezies pret vīru ar velosipēdu, ļoti bargi viņam uzkliedz. Doktors Nāls paceļ roku un grib kaut ko iebilst. Komisārs skarbi, gluži kā vācietis, viņu apklusina. Komisārs liek vīrietim apsēsties bhikus savas mašīnas šoferim, iekāpj arī pats kopā ar diviem policistiem un aizbrauc. Nāls un otrs kopā ar viņu atbraukušais vīrs pienāk pie mums.

—   Man jāatzīstas, — viņš saka, — ka šis cilvēks apgalvoja — naudas maisiņš esot pazudis. Komisārs, pirms lika jūs pārmeklēt, izjautāja to cilvēku, pieņemot, ka viņš melo. Ja jūs neesat vainīgi, es notikušo ļoti nožēloju, bet tā nav mana vaina.

Nepaiet ne stundas ceturksnis, kad mašīna atgriežas un komisārs man saka:

—   Jūs esat runājuši taisnību, un šis vīrs ir nekaunīgs melis. Viņš tiks sodīts, jo ir gribējis nodarīt jums lielu ļaunumu.

Pa to laiku vīrs ir iesēdināts kravas mašīnā, tur iekāpj arī pieci mani biedri, un, kad es tāpat gribu tajā iesēsties, komisārs mani aptur un saka:

—  Sēdieties manā mašīnā blakus šoferim!

Braucam pa priekšu smagajam automobilim un drīz to vairs neredzam. Ceļi ir labi asfaltēti, un drīz nonākam pilsētā ar holandiešu stilā celtām mājām. Tā ir ļoti tīra, lielākā daļa cilvēku brauc ar velosipēdiem. Simtiem iedzīvotāju pārvietojas pa ielām uz diviem riteņiem. Iegriežamies policijas iecirknī. No liela kantora, kur vairāki policijas virsnieki baltās uniformās sēž katrs pie sava galda, mēs ieejam citā telpā ar kondicionētu gaisu. Tur ir vēss. Krēslā sēž liela auguma spēcīgs gaišmatains vīrs, kam varētu būt gadu četrdesmit. Viņš pieeeļas un kaut ko holandiski saka. Sarunu pabeidzis, komisārs sāk runāt franciski:

—   Stādu jūs priekšā Kurasao policijas augstākajam komandantam. Komandanta kungs, šis cilvēks, francūzis, ir vadītājs sešu cilvēku grupai, ko esam apcietinājuši.

—    Labi, komisāri Esiet sveicināti Kurasao salā kā avāriju cietušie! Kā jūs sauc?

—   Anrī.

—      Labi, Anrī, jums bija jāpiedzīvo nepatīkams starpgadījums naudas maisiņa dēļ, taču šis starpgadījums ir nācis jums par labu, jo neapšaubāmi apliecinājis, ka esat godīgs cilvēks. Ierādīšu jums labi apgaismotu telpu ar guļvietām, kur varēsiet atpūsties. Par jūsu gadījumu tiks ziņots gubernatoram, un es pats runāšu jūsu labā.

Viņš sniedz man roku, un mēs ejam ārā. Pagalmā doktors Nāls man atvainojas un apsola darīt visu iespējamo mūsu labā. Pēc divām stundām mēs visi esam ieslēgti lielā taisnstūra telpā ar divpadsmit gultām un garu koka galdu un soliem vidū. Pa restoto lodziņu palūdzam policistu nopirki par Trinidadas dolāriem tabaku, papīru un sērkociņus. Naudu viņš neņem, un mēs nesaprotam, ko viņš atbild.

—   Šis melnādainais, — Klusio saka, — izskatās pēc kalpa pakalpiņa. Mums tabakas kā nav, tā nav.

Pieklauvēju pie durvīm, kas acumirklī atveras. Maza auguma vīriņš, pēc izskata kūlijs, ģērbies pelēkās drēbēs gluži kā cietumnieks, ar numuru uz krūtīm, lai viņu varētu atšķirt nociticm, mums saka:

—   Naudu cigaretes.

—   Nē, tabaku, papīru un sērkociņus.

Pēc dažām minūtēm viņš atgriežas, atnes visu prasīto un lielu trauku ar karstu kakao vai šokolādi. Katrs no mums izdzer prāvu cietumnieka atnesto tasi.

Pēcpusdienā man atnāk pakaļ. Atgriežos policijas komandanta kabinetā.

—   Gubernators deva man rīkojumu laist jūs brīvībā cietuma pagalmā. Sakiet saviem biedriem, lai viņi nemēģina bēgt, jo sekas būtu nopietnas visiem. Jūs, grupas vadītājs, varat katru rītu divas stundas — no desmitiem līdz divpadsmitiem — iet uz pilsētu. Un tāpat pēcpusdienā — no trijiem līdz pieciem. Vai jums ir nauda?

—  Jā. Angļu un franču.

—   Pilsētā jūs pavadīs policists privātā apģērbā.

—   Ko domājat darīt ar mums?

—    Manuprāt, mēs mēģināsim jūs uzsēdināt uz kāda naftas kuģa. Kurasao ir viena no lielākajām naftas attīrīšanas rūpnīcām pasaulē, kur pārstrādā Venecuēlas naftu, un katru dienu te iebrauc un izbrauc divdesmit līdz divdesmit pieci dažādu valstu naftas kuģi. Jums tas būs atrisinājums, par kādu varat tikai sapņot, jo jūs bez kādām grūtībām nonāksiet citā valstī.

—   Kādā valstī, piemēram? Panamā, Kostarikā, Gvatemalā, Nikaragvā, Meksikā, Kanādā, Kubā, ASV un valstīs, kur valda angļu likumi?

—   Tas nav iespējams, tāpat kā nav iespējams sūtīt jūs uz Eiropu. Esiet mierīgi, uzticieties mums, ļaujiet mums darboties, palīdzēt jums nostāties uz ceļa un uzsākt jaunu dzīvi!

—   Paldies, komandanti

Visu ļoti sīki atstāstu saviem biedriem. Klusio, kas no mums visiem ir visviltīgākais, jautā:

—   Ko tu par to domā, Tauriņ?

—   Es vēl nezinu, baidos, ka tās visas ir pasaciņas, ko mums stāsta, lai mēs būtu rāmi un nemēģinātu bēgt.

—   Es, — viņš saka, — baidos, ka tev ir taisnība.

Bretonis tic brīnišķīgajam plānam. Tips, kas nositis sievu ar gludekli, gavilē:

—   Vairs nebūs nekādu laivu un piedzīvojumu! Tas ir droši. Katrs no mums nonāks kādā zemē, kur aizvedīs liels naftas kuģis, un mēs gluži oficiāli varēsim sākt dzīvot.

Lcrū domā tāpat.

—   Un kādas ir tavas domas, Matiret?

Un šis deviņpadsmit gadu vecais puišelis, neprofesionālis, kas nejaušības dēļ pārvērties par katordznieku, zēns, kuram seja ir smalkāka nekā sievietei, maigā balsī saka:

—     Un jūs ticat, ka šie policisti ar kantainajām galvām izgatavos katram no mums viltotus vai apšaubāmus dokumentus? Es tam neticu. Vislabākajā gadījumā viņi pievērs acis, lai mēs cits pēc cita slepeni uzkāptu uz naftas kuģa, kas atstāj ostu, ne vairāk. Turklāt viņi to darīs tikai tāpēc, lai atbrīvotos no mums bez liekas galvas lauzīšanas. Tādas ir manas domas. Es neticu viņu pasaciņām.

No cietuma izeju ļoti reti, tikai mazliet no rīta, lai šo to nopirktu. Nu mēs te esam jau veselu nedēļu, un nav nekā jauna. Sākam nervozēt. Kādu pēcpusdienu ieraugām trīs kirē policistu ielenkumā apmeklējam pēc kārtas visas kameras un zāles. Viņi ļoti ilgi kavējas mums vistuvākajā kamerā, kur ieslodzīts kāds izvarošanā apsūdzēts nēģeris. Pieņemot, ka garīdznieki apciemos arī mūs, atgriežamies savā telpā un apsēžamies katrs uz savas gultas. Tiešām, viņi ienāk visi trīs kopā ar doktoru Nālu, policijas komandantu un kādu vīru baltā uniformā ar zeltītām uzšuvēm, kurš, jādomā, ir flotes virsnieks.

—   Monsenjor, te ir franči, — policijas komandants franciski saka. — Viņu uzvedība ir priekšzīmīga.

—    Esiet sveicināti, mani bērni! Apsēdīsimies pie šī galda, tad mums būs vieglāk sarunāties.

Apsēžas visi, ieskaitot bīskapa pavadoņus. Ienes ķebli, kas stāvēja pagalmā pie durvīm, un viņš apsēžas galda galā. Tā bīskaps var visus labi redzēt.

—   gandrīz visi franči ir katoļi, kurš nojums nav katolis?

Neviens nepaceļ roku. Iedomājos, ka Konsjeržerī cietuma kirē mani ir tikpat kā kristījis un ka arī man sevi jāuzskata par katoli.

—    Mīļie draugi, esmu cēlies no frančiem, mani sauc par Ircnē de Hrijnu. Mani senči bija hugenotu bēgļi, kas patvērās Holandē, kad tika vajāti Katrīnas Mediči laikā un kad tiem draudēja nāve. Tātad pēc dzimšanas esmu francūzis, esmu bīskaps Kurasao, pilsētā, kur dzīvo vairāk protestantu nekā kātoju, bet kur kātoji ir ticīgi un iet baznīcā. Kāds ir jūsu stāvoklis?

—   Mēs gaidām, kad mums citam pēc cita dos iespēju aizceļot ar naftas kuģiem.

—   Cik nojums tādā veidā ir aizbraukuši?

—   Pagaidām — neviens.

—   Hmm. Ko jūs par to sakāt, komandant? Atbildiet, lūdzu, franciski, jūs šajā valodā runājat ļoti labi.

—     Cubernators, monsenjor, tiešām gribēja tādā veidā palīdzēt šiem cilvēkiem, bet man atklāti jāsaka, ka līdz šim neviens pats kuģa kapteinis nav bijis ar mieru uzņemt kādu no viņiem, galvenokārt tāpēc, ka viņiem nav pases.

—   Ar to tad arī jāsāk. Vai gubernators var viņiem katram iedot īpašu pasi?

—     Es nezinu. Viņš nekad nav ar mani par to runājis.

—      Parīt es noturēšu misi, kas būs veltīta jums. Vai rīt pēcpusdienā gribat ierasties un izsūdzēt grēkus? Es pats uzklausīšu jūsu grēksūdzi, lai jums palīdzētu un lai labais Dievs jums piedod jūsu grēkus. Vai jūs varat viņus atsūtīt pie manis uz katedrāli trijos?

—  Jā.

—   Man gribētos, lai viņi atbrauc ar taksometru vai privātu mašīnu.

—   Es pats viņus pavadīšu, monsenjor, — doktors Nāls saka.

—   Paldies, mans dēls! Es jums neko neapsolu, mani bērni. Varu vienīgi dot godavārdu, ka no šī brīža centīšos būt jums iespējami noderīgs.

Redzot, ka Nāls noskūpsta viņa gredzenu, vispirms bretonis, pēc tam mēs visi pieskārāmies ar lūpām pie bīskapa gredzena un pēc tam pavadām viņu līdz mašīnai, kas stāv pagalmā.

Nākamajā dienā visi izsūdz grēkus bīskapam. Es esmu pēdējais.

—  Sāciet, mans bērns, ar savu vislielāko grēku.

—  Mans tēvs, pirmām kārtām — es neesmu kristīts, liet kāds kirē Francijas cietumā man sacīja, ka visi, kristīti vai nekristīti, ir labā Dieva bērni.

—    Viņam bija taisnība. Iabi. Mēs tūlīt iziesim no bikts telpas, un tu man pastāstīsi visu.

Es izstāstu viņam savu dzīvi visos sīkumos. Sis baznīcas augstmanis klausās ilgi, pacietīgi un ļoti uzmanīgi, ne reizi nepārtraucot. Viņš ir saņēmis manas rokas savās un bieži ielūkojas acīs, reizēm, kad ir grūti atzīties, viņš nolaiž skatienu, lai man būtu vieglāk runāt. Šim sešdesmit gadus vecajam priesterim ir tik skaidras acis un seja, ka tajās jaušas kaut kas bērnišķīgs. Viņa dzidrā un droši vien bezgalīgas labestības pilnā dvēsele atspoguļojas visos vaibstos, un viņa gaišpelēko acu skatiens veldzē mani kā balzams brūci. Klusām, pavisam klusām, joprojām turot manas rokas, viņš saka, gandrīz vai murmina debešķīgus vārdus:

—      Dievs reizēm liek saviem bērniem pārciest cilvēku ļaunumu, lai tas, ko viņš izraudzījies par upuri, pēc pārbaudījuma kļūtu jo stiprāks un cildenāks. Redzi, mans dēls, ja tev nebūtu vajadzējis iet ciešanu ceļu, tu nekad nebūtu pacēlies tik augstu un tik ļoti tuvojies Dieva patiesībai. Es teikšu vēl vairāk: ļaudis, sistēmas, zobrati drausmīgajā mašīnā, kas tevi malusi, pašā būtībā ļaunie cilvēki, kuri tevi mocījuši, īstenībā ir izdarījuši tev vislielāko pakalpojumu, kāds vien iespējams. Viņi mudinājuši piedzimi tevī jaunai būtnei, augstākai par sākotnējo, un šodien tev ir goda jūtas, labestība, žēlsirdība un enerģija, bez kurām nav iespējams pārvarēt visus šķēršļus un kļūt par kaut ko augstāku — par to tu esi viņiem pateicību parādā. Tādā cilvēkā, kāds esi tu, nevar pastāvēt atriebības domas, alkas sodīt visus atkarībā no ļaunuma, ko tie tev nodarījuši. Tev jākļūst par cilvēku glābēju, un tu nedrīksti dzīvot, lai darītu ļaunu, pat ja tu ticētu, ka to var attaisnot. Dievs ir bijis pret tevi augstsirdīgs, viņš tev ir teicis: «Palīdzi sev, un es tev palīdzēšu.» Viņš tev ir palīdzējis visās lietās un pat ļāvis tev izglābt citus cilvēkus un izvest tos brīvībā. Tikai nekādā gadījumā nedomā, ka visi tavi grēki ir pārlieku nopietni. Ir daudz augstākās sabiedrības cilvēku, kas vainojami daudz smagākos nodarījumos nekā tu. Tikai viņiem nav radusies izdevība cilvēku tiesas uzliktā sodā rast iespēju pacelties, kā tu to esi darījis.

—   Paldies, tēvs! Jūs man sniedzat atvieglojumu visam mūžam. Es nekad to neaizmirsīšu. — Un es noskūpstu viņam rokas.

—   Tu dosies tālāk, mans dēls, un iesi pretī jaunām briesmām. Pirms turpini ceļu, es gribētu tevi kristīt. Ko tu par to saki?

—   Atstājiet pagaidām mani tādu, kāds esmu. Tēvs mani ir audzinājis bez reliģijas. Viņam bija zelta sirds. Kad māte nomira, viņš, lai mani mīlētu vēl vairāk, spēja vārdos un darbos būt pret mani gluži kā māte. Man šķiet — ja ļaušu sevi kristīt, tā būs nodevība pret viņu. Ļaujiet, lai paiet laiks, lai es kļūstu pilnīgi brīvs, lai bez bailēm dzīvoju sabiedrībā normālu dzīvi, lai tad, kad viņam aizrakstīšu, varu jautāt, vai man, nesagādājot viņam ciešanas, iespējams atsacīties no viņa filozofijas un kļūt par kristīgo.

—  Es tevi saprotu, mans dēls. Es tevi svētu un lūdzu Dievu, lai viņš tevi sargā.

—   Lūk, kā monsenjors Irenē de Brijns sevi pilnīgi atklāj šajā sprediķī, — doktors Nāls man saka.

—  Tas tiesa, cienītais kungs. Un ko jūs domājat tagad darīt?

—    Es lūgšu gubernatoru, lai viņš pavēl muitai dot man priekšroku pirmajā kontrabandistiem atņemto kuģu izsolē. Jūs nāksiet man līdzi un izteiksiet savas domas, izvēlēsieties laivu, kas jums var noderēt. Ar pārējo — pārliku un drēbēm — grūtību nebūs.

Kopš bīskapa sprediķa vakaros pie mums pastāvīgi ierodas apmeklētāji, it sevišķi ap sešiem. Šie cilvēki grib ar mums iepazīties. Viņi apsēžas uz soliem, katrs ir atnesis kaut ko līdzi, ko noliek uz gultas un tur atstāj, nesakot, ka to atnesis mums. Ap diviem pēcpusdienā vienmēr ierodas mazās nabagu māsas kopā ar priekšnieci, kas ļoti labi runā franciski. Viņu somas vienmēr ir pilnas pašu gatavotu gardumu. Priekšniece ir ļoti jauna, viņai nav ne četrdesmit gadu. Matus zem baltās galvassegas nevar redzēt, bet acis viņai ir zilas un skropstas — gaišas. Viņa cēlusies no ievērojamas holandiešu ģimenes (tā mums pateicis doktors Nāls) un raksta uz Holandi, lai atrastu citu iespēju mums atkal doties jūrā. Mēs kopā pavadām patīkamus brīžus, un viņa vairākkārt lūdz mani stāstīt par bēgšanu. Keizēm viņa mudina pastāstīt par to tieši māsām, kuras prot franču valodu. Un, ja es kaut ko aizmirstu vai izlaižu, viņa laipni sauc mani pie kārtības:

— Anrī, nestāstiet tik ātri! Jūs izlaidāt notikumu ar hoko… Kāpēc jūs šodien aizmirsāt skudras? Skudras ir ļoti svarīgas, jo to dēļ jūs pārsteidza Bretonis ar masku!

Es to visu stāstu, jo šie brīži ir tik jauki, tik atšķirīgi no visa, ko esam piedzīvojuši, ka izgaistošo katorgas ceļu apgaismo pārdabiska, debešķīga gaisma.

Esmu redzējis laivu, lielisku astoņus metrus garu laivu ar pamatīgu ķīli, ļoti augstu mastu un milzīgām burām. Tā tiešām ir būvēta kontrabandistu vajadzībām. Tai ir viss ekipējums, bet no vienas vietas to klāj muitas plombas. Izsolē kāds kungs iesāk ar sešsimt florīniem, kas ir apmēram tūkstotis dolāru. Vārdu sakot, mēs to dabūjam par seštūkstoš dolāriem pēc tam, kad doktors Nāls šim kungam iečukstējis ausī dažus vārdus.

Piecās dienās esam saposušies. Laiva, no jauna nokrāsota, pilna rūpīgi iesaiņotas pārtikas, ir īsti karaliska dāvana. Seši koferi — katram savs ar jaunām drēbēm, kurpēm, visu, kas vajadzīgs, lai apģērbtos, salikti impregnētā audekla maisā un novietoti laivas dibenā.

Riohašas cietums

Rītausmā dodamies ceļā. Doktors un nabago māsas ir atnākuši no mums atvadīties. Viegli atgrūžamies no piestātnes, vējš tūlīt iepūš burās, un mēs veiksmīgi burājam prom. Lec spoža saule, mūs gaida diena bez ievērojamiem notikumiem.

Tūlīt pamanu, ka bura laivai ir par lielu un nav arī pietiekama balasta. Nolemju būt piesardzīgs. Drāžamies uz priekšu pilnā ātrumā. Šī laiva ātruma ziņā ir gluži kā tīrasiņu kumeļš, taču tā prasa lielu uzmanību un ir niķīga. Pagriežos tieši uz rietumiem. Tika nolemts, ka trīs vīrus, kas mums pievienojās Trinidadā, slepeni izsēdināsim Kolumbijas krastā. Viņi ne dzirdēt negrib par ilgu jūras braucienu, viņi apgalvo, ka man uzticas, taču ilgi kuģot nespēj. Tiešām, spriežot pēc cietumā lasīto avīžu meteoroloģiskajām ziņām, ir gaidāms slikts laiks un pat viesuļvētras.

Es atzīstu viņu tiesības, un ir nolemts, ka es viņus izsēdināšu tuksnesīgā neapdzīvotā pussalā, ko sauc par Guahiru. Mēs, pārējie trīs, dosimies tālāk uz Britu Hondurasu. Laiks ir skaidrs, nakts zvaigžņota, un spožā pusmēness gaismā šis plāns nav grūti izpildāms. Burājam tieši uz Kolumbijas krastu, izmetu enkuru, un pamazām zondējam, lai redzētu, vai viņi tiks krastā. Nelaimīgā kārtā te ir ļoti dziļš, un mums bīstami jātuvojas klinšainam krastam, lai sasniegtu pusotra metra dziļumu. Paspiežam cits citam roku, ikviens no viņiem izkāpj no laivas, nostājas ūdenī, paņem uz galvas koferi un dodas uz krastu. Vērojam viņus ar interesi un arī zināmām skumjām. Šie biedri izturējās pret mums labi un visos apstākļos bija krietni. Žēl, ka viņi atstāj laivu. Kamēr viņi virzās uz krasta pusi, vējš pilnīgi norimst. Tā tiešām ir nelaime! Kaut jel mēs nebūtu pamanīti no ciema, kas atzīmēts kartē un saucas Riohaša. Tā ir pirmā osta, kur darbojas policija. Cerēsim, ka neesam ieraudzīti. Man šķiet, ka esam daudz tālāk par atzīmēto punktu, to spriežu pēc bāciņas pussalas galā, kurai nupat pabraucām garām.

Gaidīt un gaidīt… Trīs biedri ir pazuduši, iepriekš pamājot ar baltiem mutautiem. Vēju, pie visiem jodiem! Vēju, lai liktu prom no šīs Kolumbijas zemes, par kuru nekā nezinām! Tiešām, nav skaidrs, vai viņi izdod vai neizdod izbēgušus cietumniekus. Mēs visi trīs dodam priekšroku Britu Hondurasas drošībai, nevis Kolumbijas neziņai. Vējš saceļas tikai trijos pēcpusdienā, un vienīgi tad tiekam prom. Paceļu visu buru un, varbūt sagāzušies mazliet par daudz slīpi, slīdam pa jūru vairāk nekā divas stundas, un tad ieraugām, ka cilvēku pilna sardzes laiva drāžas tieši mūsu virzienā, tiek šauts gaisā, lai mēs apstātos. Es traucos uz priekšu nepakļaujoties, pūlos tikt ārā no teritoriālajiem ūdeņiem. Tas nav iespējams. Spēcīgā robežapsardzības laiva mūs panāk pēc pusotras stundas pakaļdzīšanās, un, kad desmit vīri ar ieročiem rokā vēršas pret mums, atliek vienīgi padoties.

Šie kareivji vai policisti, kas mūs apcietinājuši, izskatās gaužām dīvaini: kājās viņiem ir netīras bikses, kas bijušas baltas, mugurā vilnas triko krekli, kuri droši vien nekad nav mazgāti un ir krietni noskranduši, visiem basas kājas, izņēmums ir vienīgi «komandants» — tas apģērbies labāk un šķiet tīrāks. Čērbušies šie puiši ir slikti, toties apbruņojušies līdz zobiem: ap vidu pilnas patronjostas, kara šautenes labi koptas, un vēl — maksts ar lielu dunci, kura spals ir katram pa tvērienam. Tas, kuru dēvē par komandantu, izskatās pēc slepkavnieciska metisa. Viņam pie jostas, kas arī piebāzta ar patronām, karājas liels revolveris. Tā kā viņi nerunā spāniski, nesaprotam, ko viņi saka, bet simpātiski nav nedz skatieni, nedz žesti, nedz balsu tonis — viss šķiet naidīgs.

Kājām ejam no ostas uz cietumu, šķērsojot ciemu, kas tiešām ir Riohaša, mūs ielenc seši rīkļurāvēji un vēl trīs iet divu metru attālumā, pavērsuši pret mums ieročus. Tā nav nekāda jaukā ierašanās.

Nonākam cietuma pagalmā, ko ieskauj neliels mūris. Cietumnieki — kādi divdesmit netīri un bārdaini vīri, tur sēž vai stāv un naidīgi noraugās uz mums. «Vannos, vamos!» Saprotam, ka mūs mudina iet. Tas nav viegli, jo Klusio, kaut arī viņam jau ir daudz labāk, joprojām balstās uz ieģipsētās kājas dzelzi un nevar ātri paiet. «Komandants», kas bija atpalicis, mūs panāk, viņam padusē ir kompass un lietus apmetnis. Viņš ēd mūsu biskvītus un piekož mūsu šokolādi, tā ka saprotam — mums viss ir nolaupīts. Neesam kļūdījušies. Esam ieslēgti pretīgā telpā, kurai ir viens logs ar resnām restēm priekšā. Uz grīdas nomesti dēļi, kuriem vienā galā ir tāds kā koka pagalvis — tās ir guļvietas. Kad policisti mūs ieslēguši un aizgājuši, kāds cietumnieks pie loga mums saka:

—   Franči, franči!

—   Ko tu gribi?

—   Franči, nav labs, nav labs!

—   Kas nav labs?

—   Policists.

—   Policists?

—  Jā, policists nav labs.

Viņš aiziet. Ir satumsis, telpu apgaismo elektriskā spuldze, kas laikam ir visai vāja, jo telpa paliek pustumša. Moskīti dīc gar ausīm un metas uz deguna.

—    Nu gan mēs esam tintē! Dārgi mums būs jāsamaksā par to, ka izsēdinājām malā tos tipus.

—    Ko tu gribi, nevarēja jau zināt. Galvenā nelaime bija tā, ka nebija vēja.

—  Tu piebrauci pārāk tuvu.

—     Izbeidz! Nav īstais brīdis apsūdzēt sevi vai citus, tagad mums citam cits jābalsta. Mums jābūt vairāk vienotiem nekā jebkad.

—   Piedod, tev taisnība, Tauriņ! Neviens nav vainīgs.

Ak, tas būtu pārāk netaisni, ja pēc tik daudzām cīņām mūsu bēgšana tc beigtos tādā nožēlojamā veidā. Viņi nav mūs pārmeklējuši. Kapsula man kabatā, es to steidzīgi nolieku vietā. Klusio ar savu kapsulu izdara to pašu. Labi, ka neatbrīvojāmies no tām. Tas ir hermētiski noslēgts un apjomā mazs maks, to viegli glabāt. Mans pulkstenis rāda astoņus vakarā. Mums atnes katram brūnu jēlcukura gabalu dūres lielumā un trīs pikas sālsūdenī vārītu rīsu.

—  Buetuis noches!

—  Tas laikam nozīmē labu nakti, — Matirets saka.

Otrā rītā septiņos mums pagalmā pasniedz lielisku kafiju, ko dzeram no koka tasēm. Ap astoņiem ierodas komandants. Saku viņam, ka vēlos aiziet uz mūsu laivu un paņemt mantas. Vai nu viņš mani nesaprot, vai arī izliekas nesaprotam. Jo vairāk uz viņu skatos, jo vairāk viņš atgādina slepkavu. Kreisajā pusē pie jostas viņš nēsā mazu pudelīti ādas ietvarā, viņš to paņem, atkorķē, iedzer malku, nospjaujas un pasniedz pudeli man. Pieņemot šo pirmo laipnības apliecinājumu, es to satveru un mazliet iedzeru. Laimīgā kārtā malciņš ir pavisam niecīgs, dzira liekas tīrā uguns ar tehniskā spirta garšu. Es to ātri noriju un sāku klepot, un viņš, šis nēģera un indiāņa jauktenis, smej rēkdams.

Desmitos ierodas vairāki civilisti baltos uzvalkos, ar kaklasaitēm. Viņi ir seši vai septiņi un ieiet ēkā, kas, šķiet, ir cietuma direkcijas nams. Mēs tiekam aicināti. Viņi visi sēž puslokā telpā, kur goda vietā pakārts milzīgs portrets — baltais virsnieks ar ļoti daudziem ordeņiem: prezidents Alfonso Lope de Kolombija. Viens no kungiem liek Klusio apsēsties, mēs paliekam stāvot. Centrā sēdošais indivīds — kalsns, ar ērgļa degunu un brillēm, sāk mani pratināt. Tulks neko netulko un man saka:

—    Kungs, kas nupat runāja un kas jūs pratinās, ir Riohašas pilsētas tiesnesis, citi ir viņa draugi — augsti ierēdņi. Es strādāju par tulku, esmu haitietis, kas vada šī departamenta elektrības montāžas darbus. Manuprāt, starp šiem cilvēkiem, lai arī viņi to nesaka, daži kaut cik saprot franču valodu, varbūt to saprot pat tiesnesis.

Tiesnesis nepacietīgi noklausās šo ievadu un sāk pratināšanu spāniski. Haitietis tulko katru jautājumu un katru atbildi.

—   Vai esat franči? -Jā.

—   No kurienes esat ieradušies?

—   No Kurasao.

—   Pirms tam?

—   No Trinidadas.

—   Pirms tam?

—   No Martinikas.

—    Jūs melojat. Mūsu konsuls Kurasao vairāk nekā pirms nedēļas brīdināja, lai uzmanām krastus, jo seši no Francijas soda izciešanas vietām izbēguši kutordznieki mēģinās pie mums izkāpt krustā.

—   Labi. Mēs esam izbēguši no soda izciešanas vietām.

—  Tātad noziedznieki?

—  Jā.

—   Ja tāda cildena zeme kā Francija ir jūs izsūtījusi tik tālu un sodījusi tik bargi, jūs acīmredzot esat ļoti bīstami noziedznieki.

—   Varbūt.

—   Zagļi vai slepkavas?

—   Nogalinājuši bez iepriekšēja nodoma.

—     Matadori. Tas ir viens un tas pats. Ak tad jūs esat matadori? Kur palikuši trīs pārējie?

—   Viņi palika Kurasao.

—     Jūs atkal melojat. Jūs viņus izcēlāt krastā sešdesmit kilometru no šejienes vietā, ko sauc par Kastiletu. Laimīga kārtā viņi ir apcietināti un pēc dažām stundām būs te. Vai laivu esat nozaguši?

—   Nē, to mums uzdāvināja Kurasao bīskaps.

—   Labi. Jūs paliksiet cietumā, līdz valdība izlems, ko ar jums darīt. Par pārkāpumu — mēģinājumu izsēdināt trīs līdzzinātājus Kolumbijas teritorijā, mēģinot pēc tam atkal iziet jūrā, es piespriežu trīs mēnešus cietumsoda kapteinim — jums, un pa vienam mēnesim diviem pārējiem. Uzvedicties labi, ja negribat, lai policisti, bargi vīri, jūs soda fiziski. Vai jums ir kaut kas sakāms?

—   Nē. Es tikai gribētu savākt savas mantas un pārtiku, kas ir laivā.

—   Visu konfiscējusi muita, jums katram atstātas tikai vienas bikses, viena žakete un kurpes. Pārējais ir konfiscēts, un nekļūstiet stūrgalvīgs — tāds ir likums.

Atgriežamies pagalmā. Tiesnesi apsēduši nožēlojamie vietējie cietumnieki: «Doktor, doktor!» Viņš cienīgi soļo cauri pūlim, nedz atbildēdams, nedz apstādamies. Viņi iziet no cietuma un pazūd.

Pulksten vienos ierodas trīs pārējie — tos atved kravas mašīnā kopā ar septiņiem vai astoņiem bruņotiem vīriem. Viņi ar saviem koferiem izkāpj nokārtu degunu. Visi kopā ieejam kamerā.

—   Kādu šausmīgu kļūdu mēs esam pieļāvuši un piespieduši izdarīt jūs! — bretonis saka. — Tas nav piedodams, Tauriņ! Ja gribi mani nogalināt, dari to, es pat neaizstāvēšos. Mēs neesam nekādi vīri, mēs esam īsti mīkstpēdiņi. To mēs izdarījām aiz bailēm no jūras, nu, un, kad pamanīju, kas ir Kolumbija un kolumbieši, briesmas jūrā liekas tīrais nieks salīdzinājumā ar nokļūšanu šādu pērtiķu rokās. Vai jūs sagūstīja tāpēc, ka nebija vēja?

—   Jā, Bretoni. Es nevienu netaisos nonāvēt, mēs visi esam kļūdījušies. Man vienkārši nevajadzēja jūs izcelt malā, un viss būtu kārtībā.

—  Tu esi pārāk labs, Tauriņ.

—  Nē, es esmu tikai taisnīgs. — Izstāstu par pratināšanu. — Galu galā gubernators varbūt mūs palaidīs brīvībā.

—   Kā tad. Kā mēdz teikt: cerēsim, no cerības dzīvo.

Manuprāt, šī civilizācijā atpalikušā miesta varas pārstāvji nevar izlemt mūsu likteni. Tikai daudz augstākās instancēs izspriedīs, vai mēs drīkstam paliki Kolumbijā, vai mūs izdot Francijai vai arī iesēdināt mūsu laivā, lai ceļojam tālāk. Tas tiešām būtu velnišķīgi, ja šie ļaudis, pret kuriem mēs itin nekā neesam noziegušies, pieņemtu visnelabvēlīgāko lēmumu, jo galu galā viņu teritorijā mēs neesam izdarījuši nekādus pārkāpumus.

Mēs te esam jau veselu nedēļu. Nekādu pārmaiņu, vienīgi tiek runāts, ka mūs labā apsardzībā pārsūtīs uz lielāku pilsētu divsimt kilometru attālumā — uz Santamartu. Policisti ar jūras laupītāju ģīmjiem nav mainījuši attieksmi pret mums. Vēl vakar es gandrīz dabūju lodi ribās par to, ka mazgātavā vienam no viņiem atņēmu savas ziepes. Joprojām uzturamies moskītu pilnajā lelpā, kas tagad nu kļuvusi mazliet tīrāka, jo Matirets un Bretonis to katru dienu mazgā. Sāku izsamist, sāku zaudēt paļāvību. Sie kolumbieši, indiāņu un nēģeru jaukteņi, indiāņu un spāņu jaukteņi — spāņi senos laikos bijuši šīs zemes kungi — laupa man katru drosmi. Kāds no kolumbiešu cietumniekiem man iedod vecu Santamartas avīzi. Pirmajā lappusē ir mūsu sešu fotogrāfijas, virs mums — policijas komandants milzīgu platmali galvā un cigāru zobos un kāds desmits policistu ar ieročiem. Es saprotu, ka sagūstīšana ir izpušķota un viņu loma pārspīlēta. Tā vien izskatās, ka visa Kolumbija izglābusies no lielām briesmām, jo esam laikā apcietināti. Un tomēr bandīti fotogrāfijās izskatās simpātiskāki nekā policisti. Bandīti drīzāk šķiet godīgi cilvēki, turpretī policisti — piedodiet! Ieskaitot komandantu, viņi visi ir ķerti. Ko iesākt? Sāku saprast dažus vārdus spāniski — izbēgt — fugarse; cietumnieks — preso; nogalināt — rnutar; važa — cadena; roku dzelži — esposus; vīrietis — hombre; sieviete — rnujcr.

Bēgšana no Riohašas

Pagalmā ir kāds tips, kurš pastāvīgi staigā roku dzelžos ieslēgtām rokām un ar kuru es sadraudzējos. Mēs smēķējam vienu un to pašu cigāru — garu, tievu un ļoti stipru, bet smēķējam. Saprotu, ka viņš nodarbojies ar kontrabandu starp Venecuēlu un Arabas salu. Pret viņu izvirzīta apsūdzība krasta sardzes noslepkavošanā, un viņš gaida tiesu. Dažas dienas viņš ir ārkārtīgi mierīgs, citas — nervozs un viegli aizkaitināms. Beidzot pamanu, ka mierīgs viņš ir tad, ja kāds viņu ir apciemojis un viņš košļā atnestās lapas. Beiz viņš man iedod pusi lapas, un es uzreiz saprotu. Mēle, aukslējas un lūpas kļūst nejūtīgas. Tās ir kokas lapas. Šis trīsdesmit piecus gadus vecais vīrs ar spalvainām rokām un sprogainu, ļoti melnu spalvu klātām krūtīm droši vien ir apveltīts ar neparastu spēku. Viņa basās pēdas tā norepējušas, ka dažu labu reizi viņš izvelk stikla suķi vai naglu, kas iedūrusies, nesasniedzot miesu.

— Fuga, tu un es, — kādu vakaru saku kontrabandistam. Beiz, kad bija ieradies haitietis, es tam palūdzu franču-spāņu vārdnīcu. Viņš, kontrabandists, mani saprot, dod zīmi, ka piekrīt, bet ko iesākt ar roku dzelžiem! Tie ir amerikāņu roku dzelži ar ierobījumu. Tiem ir sprauga atslēgai, kura droši vien ir plakana. No galā saplacinātas drāts bretonis man izgatavo āķi. Pēc vairākiem mēģinājumiem es atveru sava jaunā drauga roku dzelžus, kad vien vēlos. Naktī viņš guļ viens pats calabozo (karcerī) ar diezgan resnām restēm. Mūsu telpā restes ir tievas, tās droši vien var saliekt. Tātad pārzāģēt vajadzēs tikai vienas restes — Antonio (viņu sauc par Antonio) kamerā.

—     Kā dabūt sacette (zāģi)?

—     Plata (nauda).

—     Cuanto (cik)?

—     Simt peso.

—     Dolāri?

—     Desmit.

Vārdu sakot, par desmit dolāriem, ko es viņam iedodu, iegūstam divus metāla zāģus. Zīmēdams pagalma smiltīs, es viņam izskaidroju, ka ik reizi, kad viņš mazliet zāģējis, vajag sajaukt dzelzs skaidiņas ar rīsu mīklu, ko ik vakaru mums dod pa pikai, un spraugu labi aizziest. Pēdējā brīdī pirms ieiešanas kamerās es viņam atslēdzu roku dzelžus. Gadījumā, ja viņu pārbauda, vajag tikai uzspiest uz tiem, un atslēga aizslēdzas. Viņam paiet trīs naktis, līdz viņš pārzāģē restes. Viņš man izstāsta, ka zāģēšanu pabeigs minūtes laikā un ir pārliecināts, ka tālāk tiks galā ar rokām. Viņam jāatnāk man pakaļ.

Bieži līst, un viņš saka, ka atnākšot «printera nochede iluvia» (pirmajā lietus naktī). Tajā naktī līst straumēm. Biedri zina manus plānus, sekot negrib neviens, viņuprāt, apgabals, uz kuru gatavojos bēgt, ir pārāk tālu. Es gribu sasniegt Kolumbijas pussalas galu pie Venecuēlas robežas. Kartē, kas man ir, rakstīts, ka šī teritorija saucas Guahira un ka tā nepieder nedz Kolumbijai, nedz Venecuēlai. Kolumbietis apgalvo, ka tā ir «tierra de los indios» (indiāņu zeme) un ka tur nav nekādas policijas — nedz kolumbiešu, nedz venecuēliešu. To reizēm šķērso daži kontrabandisti. Tas ir bīstami, jo guahiro indiāņi negrib, ka jel viens civilizēts cilvēks ieiet viņu teritorijā. Jo dziļāk zemes vidienē, jo bīstamāki viņi ir. Krastā dzīvo indiāņu zvejnieki, kuri, izmantojot mazliet vairāk civilizētu indiāņu starpniecību, tirgojas ar Kastiletas ciemu un kādu miestu — Lavelu. Viņš, Antonio, negrib iet uz turieni. Viņa biedri vai viņš pats nogalinājuši vairākus indiāņus cīņā ar viņiem, kad kontrabandas precēm piekrauta laiva bijusi spiesta patverties viņu krastā. Bet Antonio ir ar mieru mani aizvest līdz vietai, kas būs pavisam tuvu Guahirai, tālāk man būs jāiet vienam pašam. Nav nozīmes atgādināt, ka to visu noskaidrojām ar lielām grūtībām, jo tiek lietoti vārdi, kādu vārdnīcā nav. Tātad šajā naktī lietus gāž kā ar spaiņiem. Es stāvu pie loga. Jau pirms laba laika ir atlauzts viens no slēģa dēļiem. Mēs uztaisām sviru, lai atlauztu režģus. Mēģinājumā, ko izdarījām pirms divām naktīm, pārliecinājāmies, ka tie padosies viegli.

— Listo (gatavs).

Pie režģa pieplok Antonio ģīmis. Spiežot ar sviru — palīgā nāk Matirets un Bretonis — reste ne tikai atbīdās, bet apakšā pilnīgi atnāk vaļā. Mani paceļ un stumj, un, pirms pazūdu, sajūtu sitienus pa sēžamvietu. Tie ir tikpat kā draugu rokasspiedieni. Esam pagalmā. Lietus gāze saceļ ellišķīgu troksni, sitoties pret skārda jumtiem. Antonio paņem mani aiz rokas un aizved līdz mūrim. Uzlēkt uz tā ir tīrā bērnu spēle, jo tā augstums nepārsniedz divus metrus. Tomēr sagriežu roku uz augšmalas suķēm, bet tam nav nekādas nozīmes, dodamies tālāk. Velna puika Ai tonio spēj atrast ceļu lietū, kurā nevar redzēt tālāk par trim metriem. Viņš to izmanto, lai mierīgā garā izietu cauri visam ciemam, tad turpinām ceļu starp džungļiem un jūras krastu. Pavisam vēlu naktī pamanām gaismu. Tās dēļ mums jāapmet pamatīgs līkums pa mūžamežu, kas laimīgā kārtā nav sevišķi biezs, pēc tam atgriežamies uz ceļa. Lietū ejam līdz rītausmai. Pirms bēgšanas Antonio man iedeva kokas lapu, ko es zelēju tāpat, kā cietumā esmu redzējis zelējam viņu. Kad ataust rīts, es nemaz nejūtos noguris. Vai tā ir lapas iedarbība? Droši vien. Kaut arī ir gaišs, ejam tālāk. Laiku pa laikam Antonio apguļas un piespiež ausi pie zemes, pa kuru pludo lietus ūdens. Un turpinām ceļu.

Antonio virzās uz priekšu dīvainā veidā. Ne viņš īsti skrien, ne soļo, viņš pārvietojas maziem, nepārtrauktiem, vienādiem lēcieniem, airējoties ar rokām pa gaisu. Acīmredzot viņš kaut ko ir sadzirdējis, jo ierauj mani džungļos. Joprojām līst. Tiešām, garām brauc traktora vilkts ceļa rullis, tam laikam jānolīdzina zeme.

Ir pusvienpadsmit no rīta. Lietus pārstājis, saule uzlēkusi. Esam iegājuši džungļos, pirms tam soļojot vairāk nekā kilometru nevis pa ceļu, bet pa zāli. Apguļamies uz kāda ļoti kupla auga, mums visapkārt aug dzelkšņaina biežņa, un man šķiet, ka ne no kā nav jābaidās, tomēr Antonio neļauj nedz smēķēt, nedz klusām sarunāties. Viņš bez mitas rij lapu sulu, es daru tāpat, tikai mērenāk. Viņš man parāda somu, kurā ir vairāk nekā divdesmit lapu. Krēslā zib viņa lieliskie zobi, kad viņš smejas bez skaņas. Tā kā gaisā čum un mudž moskīti, viņš sakošļā cigāru un ar nikotīna piesātinātajām siekalām mēs notriepjam seju un rokas. Līdz ar to mums ir miers. Septiņi vakarā. Ir iestājusies tumsa, taču ceļu apgaismo pārāk spožs mēness. Antonio ar pirkstu parāda uz ciparu deviņi un saka: «Iluvia» (lietus). Saprotu, ka deviņos sāks līt. Tiešām, divdesmit pāri deviņiem sākas lietus, un mēs atkal dodamies ceļā. Lai tiktu viņam līdzi, esmu iemācījies pārvietoties tāpat — lēcieniem, airējoties ar rokām pa gaisu. Tas nav grūti, tā var tikt uz priekšu veiklāk, nekā ātri ejot, tomēr nav jāskrien. Naktī mums trīsreiz jāieiet džungļos, lai palaistu garām automašīnu, kravas mašīnu un divu ēzeļu vilktus ratus. Pateicoties lapām, es rītausmā vēl nejūtos noguris. Lietus pārstāj astoņos, tad, tāpat kā iepriekšējā dienā, vairāk nekā kilometru palēnām ejam pa zāli, pēc tam paslēpjamies džungļos. Šo lapu nelaime ir tā, ka nav iespējams aizmigt. Kopš izliēgšanas neesam ne acu aizvēruši. Antonio acu zīlītes ir tā iepletušās, ka redzokļi liekas pilnīgi melni. Manas acis droši vien ir tādas pašas.

Deviņi vakarā. Līst. Šķiet, lietus sagaida šo stundu, lai gāztos uz zemi. Vēlāk es uzzināšu, ka tropos, ja lietus sācis līt noteiktā stundā, tā tas sāksies katru diennakti visu mēness ceturksni un arī pārstās gandrīz vienā un tajā pašā laikā.

Šonakt, kad sākam iet, sadzirdam kliedzienus un drīz ieraugām arī gaismas. «Kastileta,» Antonio saka. Šis velnišķīgais vīrs paņem mani pie rokas, mēs bez kavēšanās atgriežamies džungļos un pēc vairāk nekā divu stundu ilga mokoša gājiena atkal esam uz ceļa. Visu nakti un lielu daļu rīta mēs ejam vai, pareizāk sakot, lecam. Saule izžāvē apģērbu mums uz miesas. Nu jau pagājušas trīs dienas, kopš esam slapji, trīs dienas, kopš esam apēduši vienu gabalu jēlcukura, un tas bija pirmajā dienā. Izskatās, ka Antonio ir tikpat kā pārliecināts — nevienu nevēlamu cilvēku mēs nesatiksim. Viņš bezrūpīgi dodas uz priekšu un jau vairākas stundas nav licis ausi pie zemes. Kad ceļš iziet liedagā, Antonio nocērt nūju. Tagad ejam pa mitrām smiltīm. Esam nogriezušies no ceļa. Antonio apstājas, lai rūpīgi apskatītu pusmetru platu sliedi mitrajā liedagā — tā iznāk no jūras un turpinās sausajās smiltīs. Viņš seko sliedei un nonāk vietā, kur tā paplašinās, izveidojot riņķi, un tur Antonio iedur nūju. Kad viņš to izvelk, pie tās pielipis dzeltens šķidrums, tāds kā olas dzeltenums. Tiešām, es viņam palīdzu, un mēs ar rokām īsā laikā atkasām olas — to ir trīs vai četri simti, es nezinu, cik īsti. Olām ir nevis čaumala, bet āda. Mēs savācam pilnu kreklu, ko Antonio ir novilcis, tur droši vien ir kāds simts. Mēs atstājam pludmali un šķērsojam ceļu, lai patvertos džungļos. Slēpti visu skatieniem, sākam ēst — un tikai dzeltenumus, kā man Antonio rāda. Ar saviem vilka zobiem viņš pārplēš ādu, ļauj iztecēt baltumam un izsūc dzeltenumu — vienu viņš, otru es. Tā viņš atver daudz olu, vienu aprīdams pats, otru dodams man. Noguruši ēst, mēs apguļamies, iepriekš paliekot katrs savus svārkus pagalvī. Antonio saka:

— Manana tu sigues solo dos dias mās. De manana en adelante no hay polieias. (Rīt tu iesi tālāk viens pats vēl divas dienas. No rītdienas policistu vairs nebūs.)

Pēdējam robežsargu postenim tuvojamies vakarā desmitos. Mēs to pazīstam pēc suņu rejām un mājiņas, kurā spīd gaisma. No tā visa izvairāmies, ko Antonio labi prot. Pēc tam ejam augu nakti, nekādi nepiesargādamies. Ceļš nav plats, drīzāk to var nosaukt par taku, taču šķiet, ka pa to staigā bieži, jo uz celiņa zāle neaug. Tā platums ir apmēram pusmetrs, un tas stiepjas gar džungļiem apmēram divu metru augstumā virs liedaga. Vietumis redzamas arī zirgu un ēzeļu pakavu pēdas. Antonio apsēžas uz resnas koka saknes un ar zīmēm aicina arī mani apsēsties. Saule nežēlīgi svelmē. Mans pulkstenis rāda vienpadsmit, pēc saules vujadzētu būt pusdienlaikam — zemē iesprausta nūjiņa nemet ne vismazāko ēnu, tātad ir divpadsmit, un es atbilstoši noregulēju pulksteni. Antonio iztukšo kokas lapu somu — tur vēl ir septiņas lapas. Man viņš iedod četras un pats patur trīs. Paeju mazliet sānis, paslēpjos džungļos un atgriežos, nesot simt piecdesmit Trinidadas dolārus un sešdesmit florīnus, ko pasniedzu viņam. Viņš skatās uz mani ļoti izbrīnījies, aptausta naudaszīmes, nesaprazdams, kāpēc tās izskatās kā jaunas un kāpēc ne reizi nav saslapušas, jo viņš nav redzējis, ka es tās žāvētu. Viņš man pateicas, turēdams visas naudaszīmes rokā, ilgi domā, tad paņem sešas pieeflorīnu zīmes, tātad trīsdesmit florīnu, un pārējo atdod man. Kaut arī uzstāju, viņš atsakās pieņemt vairāk. Šai brīdī kaut kas viņā mainās. Viņš bija nolēmis, ka te šķirsimies, bet nu liekas — viņš grib mani pavadīt vēl kādu dienu. Pēc tam viņš griezīsies atpakaļ — tā viņš man paskaidro. Labi, mēs dodamies tālāk, kad esam norijuši vēl dažus olas dzeltenumus un iedeguši cigāru — tas prasa ļoti lielas pūles: vairāk nekā pusstundu sitam akmeni pret akmeni, lai iededzinātu šķipsniņu sausu sūnu.

Esam gājuši trīs stundas, kad tieši mums pretī jāj cilvēks zirga mugurā. Vīram galvā ir milzīga salmu platmale, kājās zābaki un nevis garās bikses, bet kaut kas līdzīgs ādas šortiem, mugurā — zaļš krekls un tāda pati zaļa izbalējusi militāra piegriezuma jaka. Viņš ir bruņojies ar ļoti skaistu karabīni un milzīgu revolveri pie jostas.

—   Karamba! Antonio, hijo mio (mans dēls)!

Antonio jātnieku bija pazinis pa lielu gabalu, man viņš neko neteica, bet zināja, kas tuvojas. Satriecoši! Carais, spēcīgais, vismaz gadus četrdesmit vecais iedegušais puisietis nokāpj no zirga, un viņi pamatīgi belž viens otram pa pleciem. Vēlāk visur vēroju tādu sasveicināšanās veidu.

—   Un kas tas tāds?

—  Compuriero dcfuga (bēgšanas biedrs), francūzis.

—   Uz kurieni tu ej?

—   Cribu tikt pēc iespējas tuvāk indiāņu zvejniekiem.

—   Viņš vēlas iziet cauri indiāņu teritorijai, ieiet Venecuēlā un tur sameklēt iespēju, kā atgriezties Arubā vai Kurasao.

—   Guahiro indiāņi slikti, — vīrs saka. — Tu neesi apbruņots, tomu (ņem)!

Viņš man iedod dunci ar visu maksti un slīpētu raga spalu. Sēžam takas malā. Novelku apavus, kājas man vienās asinīs. Antonio un jātnieks ātri sarunājas, var manīt, ka viņiem nepatīk mans nodoms šķērsot Guahiru. Antonio ar zīmēm rāda, lai kāpju zirgā — kurpes pakaru pār plecu, palieku basām kājām, lai apžāvētu brūces. Tas viss ir saprotams no žestiem. Jātnieks uzkāpj zirgam mugurā, Antonio paspiež man roku, un, neko nesaprazdams, aizauļoju, sēdēdams zirgā aiz muguras Antonio draugam. Auļojam visu dienu un visu nakti. Laiku pa laikam apstājamies, viņš man pasniedz anīsa pudeli, ik reizi mazliet iedzeru. Kītausmā jātnieks apstājas. Saulei lecot, viņš man iedod sieru, kas ir ciets kā dzelzs, divus sausiņus, sešas kokas lapas un uzdāvina īpašu somu, kur tās glabāt, — tā ir labi noslēgta un nēsājama pie jostas. Viņš mani apkampj, sizdams pa pleciem, tāpat kā dunkāja Antonio, uzkāpj zirgā un strauji aizauļo.

Indiāni

Eju līdz vieniem pēcpusdienā. Džungļu vairs nav, līdz apvārsnim neredz neviena koka. Jūra sudrabaini vizuļo karstajā saulē. Eju basām kājām, kurpes joprojām karājas pār kreiso plecu. Brīdī, kad nolemju pagulēt, man šķiet, ka tālumā labu gabaliņu no pludmales redzu piecus sešus kokus vai klintis. Mēģinu noteikt atstatumu — tas varbūt ir desmit kilometru. Paņemu biezu puslapu un, to zelēdams, diezgan ātrā gaitā dodos tālāk. Pēc stundas varu pateikt, kas ir šie pieci vai seši priekšmeti — tās ir būdas ar niedru, salmu vai gaišbrūnu lapu jumtiem. Virs vienas no tām paceļas dūmi. Tad ieraugu cilvēkus. Viņi arī ir mani pamanījuši. Dzirdu kliedzienus un redzu mājienus, ko ļaužu grupa raida pret jūru. Tad ieraugu četras laivas, kuras ātri tuvojas krastam un no kurām izkāpj kāds desmits cilvēku. Visi sastājušies pie būdām un skatās uz manu pusi. Skaidri redzu, ka vīrieši un sievietes ir kaili, kaut kas viņiem karājas tikai ap gurniem. Lēnām dodos uz viņu pusi. Trīs vīri atspiedušies pret lokiem un tur rokā bultas. Nekādu kustību, kas paustu naidīgumu vai draudzību. Suns riedams nikni metas man pretī. Viņš man iekož pie potītes, izraudams robu biksēs… Kad viņš atgriežas kost atkal, viņam dibenā tiek iešauta maza bulta, kas izlido nezin no kurienes (vēlāk es zināšu — to izpūš no caurulītes), dzīvnieks kaukdams aizskrien un, šķiet, iebēg kādā būdā. Es tuvojos klibodams, jo suns mani sakodis pamatīgi. Starp mani un indiāņu grupu nav vairāk kā desmit metru. Neviens pats nepakustas, neviens nerunā. Bērni slēpjas mātēm aiz muguras. Viņiem ir kaili, muskuļoti, skaisti augumi bronzas krāsā. Sievietēm ir augstas, stingras krūtis ar lieliem galiem. Vienai vienīgai krūtis ir lielas un nokarenas.

Vienam no indiāņiem ir tik cēla stāja, tik smalki vaibsti, kas skaidri pauž viņa rases neapšaubāmo cildenumu, kaeju tieši pie viņa. Viņam nav nedz loka, nedz bultu. Augumā viņš ir tikpat liels kā es, mati rūpīgi apcirpti, atstājot biezu šķipsnu, kas nokarājas līdz uzacīm. Ausis sedz mali, kas aizmugurē sniedzas līdz ausu ļipiņām, tie ir melni kā jašma, gandrīz violeti. Acis — tēraudpelēkas. Uz krūtīm, rokām un kājām nav ne spalviņas. Viņa bronzas krāsas ciskas ir muskuļotas, tāpat kā smalki izliektie lieli. Pēdas viņam basas. Apstājos trīs metru attālumā no šī vīra. Tad viņš pasper divus soļus uz priekšu, raugoties man licši acīs. Pārbaude ilgst divas minūtes. Seja, kurā nenotrīs ne vaibsts, šķiet kā bronzas statuja piemiegtām acīm. Tad viņš pasmaida un pieskaras man pie pleca. Uzreiz visi nāk man pieskarties, un kāda jauna indiāniete paņem mani pie rokas un ievelk būdas ēnā. Tur viņa paceļ manu bikšu staru. Visi sēž ap mani lokā. Kāds vīrietis pasniedz aizdegtu cigāru, es to paņemu un sāku smēķēt. Visi smejas par manu smēķēšanas manieri, jo viņi — gan vīrieši, gan sievietes, smēķē, turot mutē cigāra aizdegto galu. Kodums vairs neasiņo, bet ir izrauts robs gandrīz puses simtsū monētas lielumā. Sieviete izravē matiņus un, kad visas spalviņas ir likvidētas, viņa brūci izmazgā ar jūras ūdeni, ko atnesusi indiāņu meitenīte. Ar ūdeni viņa pūlas panākt asiņošanu. Neapmierināta viņa ar uzsmailinātu dzelzs gabalu paplašina katra zoba atstāto zīmi. Es pūlos neraustīties, jo visi mani vēro. Cita jauna indiāniete grib palīdzēt, bet pirmā to nikni algrūž. To redzot, visi sāk smieties. Saprotu, ka tādā veidā viņa otrai ir gribējusi parādīt, ka es piederu tikai viņai, un visi par to ir smējušies. Pēc tam viņa nogriež abas manu bikšu staras stipri virs ceļgaliem. Uz akmens viņa sagatavo atnestās jūras aļģes, uzliek tās uz brūces un piesien ar saitēm, kas noplēstas no manām biksēm. Ar savu darbu apmierināta, viņa ar zīmēm liek man piecelties.

Es pieceļos un novelku jaku. Tai mirklī meitene krekla izgriezumā ierauga tauriņu, kas man ietetovēts pie kakla. Viņa lo apskata un, atklādama vēl citus tetovējumus, pati novelk man kreklu, lai tos labāk izpētītu. Visi, gan vīrieši, gan sievietes, liekas stipri ieinteresēti par tetovējumiem uz manām krūtīm: pa labi ir kāds Kalvī cietumnieks, pa kreisi — sievietes galva; uz pakrūtes — tīģera galva atplestu rīkli; uz muguras, pāri mugurkaulam — liels krustā sists jūrnieks un visā krustu platumā — līģeru medības ar medniekiem, palmām, ziloņiem un tīģeriem. Pamanījuši šos tetovējumus, vīrieši pabīda sievietes sānis un ilgi un rūpīgi aptausta un apskata katru attēlu. Pēc virsaiša katrs izsaka savas domas. No šī brīža vīrieši mani ir neapšaubāmi pieņēmuši. Sievietes mani pieņēma pirmās, līdzko virsaitis man uzsmaidīja un pieskārās pie pleca.

Ieejam lielākajā būdā, un tur es galīgi apmulstu. Būda ir celta no ķieģeļsarkaniem māliem. Tā ir apaļa būve ar astoņām durvīm, un iekšpusē vienā vietā steķos iekārti spilgti raibi tīras vilnas guļamtīkli. Telpas vidū — plakans apaļš akmens, ap šo brūno pulēto akmeni nolikti plakani akmeņi sēdēšanai. Pie sienas karājas vairākas divstobrcnes, karavīra zobens un visās malās piekārti visāda lieluma loki. Vēl pamanu milzīgas bruņurupuča bruņas, kurās cilvēks varētu iegulties, pavardu, kas veidots no rūpīgi sakrautiem akmeņiem bez nekādas saistvielas. Uz galda — pāršķelts kalebass, kurā iebērtas pāris saujas pērļu. Koka traukā man pasniedz raudzētu augļu sulas dziru — tā ir skābensalda, ļoti garšīga, tad uz banānkoka lapas — lielu oglēs ceptu zivi, kas sver vismaz divus kilogramus. Mani aicina ēst, un es ēdu lēnām. Kad esmu gardo zivi notiesājis, sieviete mani paņem pie rokas un aizved uz pludmali, kur nomazgāju rokas un muti jūras ūdenī. Pēc tam atgriežamies. Mēs sēžam lokā, jaunā indiāniete — man blakus, uzlikusi plaukstu uz manas kājas, un mēģinām ar žestiem un vārdiem kaut ko par sevi pastāstīt.

Piepeši virsaitis pieceļas, ieiet dziļāk būdā, atgriežas ar balta akmens gabalu rokā un sāk zīmēt uz galda. Vispirms — kailus indiāņus un viņu ciemu, tad jūru. Pa labi no indiāņu ciema — mājas ar logiem, apģērbtus vīriešus un sievietes. Vīriešiem rokā ir šautene vai nūja. Pa kreisi — vēl vienu ciemu, vīriešus platmalēs ar šautenēm, nejaukiem ģīmjiem, apģērbtas sievietes. Kad zīmējumus jau esmu rūpīgi aplūkojis, viņš pamana, ka ir kaut ko aizmirsis, un uzzīmē ceļu, kas ved no indiāņu ciema uz apdzīvoto vietu pa labi, un vēl vienu ceļu pa kreisi uz otru ciemu. Lai parādītu to atrašanās vietu attiecībā pret paša ciemu, viņš pa labi, Venecuēlas pusē, uzzīmē sauli — apaļu ripuļi ar stariem visapkārt un Kolumbijas ciema pusē — sauli, ko pie apvāršņa šķērso liekta svītra. Te nav iespējams kļūdīties: vienā pusē saule lec, otrā — noriet. Jaunais virsaitis lepni apskata savu darbu, to pēc kārtas apskata arī visi pārējie. Redzēdams, ka esmu viņa domu sapratis, viņš paņem krītu un pārklāj ar svītrām abus kaimiņu ciemus, neskarts paliek vienīgi viņa ciems. Saprotu — viņš grib man sacīt, ka to ciemu ļaudis ir ļauni, ka viņš negrib ar tiem ielaisties nekādās darīšanās un ka vienīgi viņa ciems ir labs. Vai gan man vēl vajadzīgi pierādījumi?

Caldu noslauka ar slapju vilnas lupatu. Kad tas ir nožuvis, pienāk mana kārta izklāstīt savus piedzīvojumus zīmējumos. Mans stāsts ir sarežģītāks nekā virsaiša stāsts. Es uzzīmēju cilvēku sasietām rokām kopā ar diviem bruņotiem vīriem, kuri uz to skatās, pēc tam to pašu vīru, kad tas skrien un divi pārējie dzenas tam pakaļ ar paceltām šautenēm. Trīsreiz atkārtoju vienu un to pašu zīmējumu, bet ar katru reizi esmu mazliet tālāk priekšā saviem vajātājiem, un pēdējā policisti ir apstājušies, turpretī es turpinu skriet uz viņu ciemu, ko uzzīmēju ar indiāņiem un suni, un visiem priekšā — virsaiti, kas pastiepis rokas man pretī.

Mans zīmējums acīmredzot ir izdevies diezgan labi, jo pēc diezgan ilgām vīru sarunām virsaitis izstiepj rokas kā zīmējumā. Viņi ir sapratuši.

Tajā pašā naktī jaunā indiāniete ieved mani būdā, kur dzīvo sešas indiānietes un četri indiāņi. Viņa pakar lielisku, raibu, platu vilnas segu, uz kuras šķērsām var ērti gulēt divi cilvēki. Es apguļos, bet gareniski, turpretī viņa ierīkojas otrā guļvietā šķērsām. Es iegrozos tāpat, un tad viņa nāk un noliekas man blakus. Viņa pieskaras manam augumam, ausīm, acīm, mutei ar gariem, smalkiem pirkstiem, kas tomēr ir ļoti raupji, no vienas v'c.tas klāti mazām rētiņām. Indiānietes tā savaino pirkstus ar koraļļiem, kad nirstot vāc pērļu gliemenes. Kad es savukārt glāstu meitenes seju, viņa saņem manu plaukstu, ļoti izbrīnījusies, ka tā ir smalka, nav sarepējusi. I'ēc piekārtajā guļvietā pavadītās stundas pieceļamies un ejam uz lielo virsaiša mītni. Viņš man iedod pārbaudīt šautenes — 12. un 16. kalibra sentetjēnas. Ir arī sešas svina skrošu pilnas kārbas.

Indiāniete ir vidēja auguma, tādām pašām tēraudpelēkām acīm kā virsaitim, ļoti skaidru profilu un bizēs sapītiem matiem, kas sniedzas līdz gurniem un galvas vidū pāršķirti celiņā. Viņas augstās, ārkārtīgi skaistās krūtis atgādina bumbierus. Galiņi vīd tumšāki par bronzas brūno ādu un ir ļoti gari. Kad meiteni skūpstu, viņa kož, nemāk skūpstīties. Drīz iemācu viņu skūpstīties, kā to dara civilizētā pasaulē. Pastaigājoties indiāniete nevēlas turēties man blakus, tur nekā nevar līdzēt, viņa iet man aiz muguras. Viena no būdām ir neapdzīvota un pussagruvusi. Citām sievietēm palīdzot, viņa salabo koka lapu jumtu un ar sarkanu, mālainu zemi piemūrē izgruvušās sienas. Indiāņiem pieder visādi griežamrīki: naži, dunči, mačetes, cirvji, cērtes un dakša ar dzelzs zobiem. Viņiem ir arī lēzeni vara un alumīnija katli, lejkannas, kastroļi, smirģeļa dzirnavas, plīts, koka un dzelzs mucas. Milzumlielās tīrvilnas uzkarināmās guļamsegas izrotātas ar rakstiem ļoti spilgtās krāsās — asinssarkanā, prūšu zilā, melnā un kanārijdzeltenā, tās grezno pītas bārkstis. Māja drīz ir gatava, un mana indiāniete sāk nest tajā iekšā lietas, ko dabū no citiem indiāņiem (pat ēzeļa aizjūgu) — dzelzs ripu uz trim kājām, kur kurt uguni, guļamsegu, kurā šķērsām varētu gulēt četri pieauguši cilvēki, glāzes, skārda kārbas, kastroļus utt.

Gandrīz divas nedēļas mēs viens otru glāstām, bet viņa nikni atsakās iet līdz galam. Es to nesaprotu, jo viņa pati mani izaicina, bet īstajā brīdī vairāk negrib. Viņa nekad neģērbj mugurā neko, vienīgi gaužām maziņu gurnautu, ko ap tievo vidukli satur pavisam smalka aukliņa, gurni ir pilnīgi kaili. Bez kādām ceremonijām ievācamies mājā, kurai ir trīs durvis — vienas apaļās būdas vidū — tās ir galvenās —, un divas sānos vienas otrām pretī; tās veido vienādsānu trīsstūri. Katrām durvīm ir savs uzdevums. Man vienmēr jāiet iekšā un ārā pa durvīm ziemeļu pusē, viņai jāstaigā tikai pa tām, kas atrodas uz dienvidiem. Es nedrīkstu lietot viņas durvis, viņa — manējās. Tikai pa lielajām durvīm nāk iekšā draugi, bet es vai viņa pa galveno ieeju drīkstam ieiet tikai kopā ar viesiem.

Vienīgi tad, kad esam iekārtojušies mājā, viņa kļūst mana. Es negribu iedziļināties sīkumos, bet viņa ir kvēla un ar bagātīgu nojautu apveltīta mīlētāja, kas glaužas man klāt kā liāna. Pilnīgā slepenībā es sukāju un pinu viņai matus. Viņai ļoti patīk, ka es to daru, tādos brīžos viņas seja pauž neizsakāmu svētlaimi, bet arī bailes, ka mūs kāds var pārsteigt, jo saprotu, ka vīrietis nedrīkst sukāt savai sievai matus vai arī berzēt tās rokas ar pumekam līdzīgu akmeni, nedz arī skūpstīt viņas lūpas un krūtis.

Tātad mēs ar Lai i — tā viņu sauc — esam iekārtojušies paši savā mājā. Brīnos, kāpēc viņa nekad nelieto dzelzs vai alumīnija krāsnis, nekad nedzer no stikla glāzes, visu viņa gatavo pašu darinātos māla podos un katlos.

Lejkannu lieto mazgājoties. Dabiskās vajadzības kārto jūrā.

Noskatos, kā tiek atvērtas gliemenes, meklējot pērles. Šo darbu dara vecākas sievietes. Katrai jaunai pērļu zvejniecei ir savs maiss. Gliemenēs atrastās pērles sadala šādi: viena daļa tiek atdota virsaitim, kas pārstāv kopienu, viena daļa — zvejniekam, puse daļas gliemeņu atvērējai un pusotras daļas nirējai. Ja viņa dzīvo kopā ar ģimeni, savas pērles viņa atdod tēvocim — sava tēva brālim. Es nekad neesmu sapratis, kāpēc tieši tēvocis ir arī tas, kurš pirmais ieiet mājā, kur mīt divi jauni cilvēki, kas vēlas apprecēties, paņem sievietes roku un apliek to ap vidu vīrietim un vīrieša labo roku — ap vidu sievietei tā, lai rādītājpirksts pieskartos nabai. Kad tas ir izdarīts, viņš aiziet.

Tātad es esmu noskatījies, kā atver pērlencs, bet neesmu piedalījies zvejā, jo neviens mani nav uzaicinājis kāpt laivā. Viņi zvejo diezgan tālu — apmēram puskilometru no krasta. Daždien Lali pārrodas, stipri saskrāpējusi ciskas vai sānus uz koraļļiem. Reizēm vainas asiņo. Tad viņa sasmalcina jūras aļģes un ar tām ieberzē brūces. Es nedaru neko, ko mani ar zīmēm neaicina darīt. Es nekad neieeju virsaiša mītnē, ja kāds vai viņš pats tur neieved aiz rokas. Lali ir aizdomas, ka trīs jaunas indiānietes viņas gados nāk gulēt zālē iespējami tuvu mūsu durvīm, lai noskatītos vai noklausītos, ko mēs darām, kad esam vieni.

Vakar redzēju indiāni, kurš uztur sakarus starp indiāņiem un pirmo Kolumbijas apdzīvoto vietu divus kilometrus no robežapsardzības posteņa. Apdzīvoto vietu sauc par Lavelu. Indiānim ir divi ēzeļi un vinčestera šautene, viss viņa apģērbs, tāpat kā citiem, sastāv no gurnauta. Viņš nerunā ne vārda spāniski, — kā gan viņš tiek galā ar maiņu? Izpalīdzoties ar vārdnīcu, uzrakstu uz zīmītes: «Agujas (adatas), zila un sarkana tuša un šujamais diegs» — virsaitis bieži lūdz, lai viņu tetovēju. Indiānis sakarnieks ir sausnējs maza auguma cilvēciņš. Viņam uz krūtīm rēgojas drausmīga rēta, kas sākas zem ribām, šķērso visu augumu un beidzas uz labā pleca. Rēta ir sarepējusi, izveidojot valni pirksta resnumā. Pērles viņš ieber cigāru kārbā. Tā ir sadalīta vairākos nodalījumos, un pērles tajā ieliek sašķirotas pēc lieluma. Kad indiānis dodas ceļā, virsaitis man atļauj viņu mazliet pavadīt. Lai piespiestu mani atgriezties, virsaitis rīkojas ļoti vienkārši: viņš iedod divstobreni un sešas lodes. Viņš nešaubās, ka pārnākšu, jo es taču neaiznesīšu līdzi lietu, kas man nepieder. Tā kā ēzeļiem kravas nav, indiānis sēžas mugurā vienam un es — otram. Mēs jājam visu dienu pa to pašu ceļu, pa kuru es atnācu, bet trīs vai četrus kilometrus no robežapsardzības posteņa indiānis pagriež muguru jūrai un dodas zemes iekšienē.

Ap pieciem nonākam pie strauta, kura malā ir piecas indiāņu mājas. Visi nāk mani apskatīt. Indiānis runā, runā un runā, līdz ierodas kāds vīrs, kas pēc acīm, deguna, matiem, pēc visiem sejas pantiem ir indiānis, tikai pēc ādas krāsas ne. Viņš ir blāvi balts sarkanām albinosa acīm. Kājās viņam ir haki krāsas bikses. Tad saprotu, ka mana ciema indiānis nekad neiet tālāk par šo vietu. Baltais indiānis man saka:

— Buenos dias! (labdien!) Tu eres el matador que sefue con Antonio? (Vai tu esi tas, kas nogalinājis cilvēku un bēdzis kopā ar Antonio?) Antonio es compadre mio de sangre. (Antonio ir mans asinsbrālis.)

Iai kļūtu par asinsbrāļiem, divi vīri rīkojas tā: viņi sasien kopā delmus un katrs ar nazi iegriež otram rokā. Pēc tam savām asinīm notriepj otra roku un viens otram nolaiza asinīm noziestos dilbus.

—   Que quiles? (Ko tu gribi?)

—      Agujas, tinta chirui roja y azul. (Adatas, sarkanu un zilu tušu.) Nada mas. (Neko vairāk.)

—     Tu lo lendras de aqui a un cuarto de luna. (To tu dabūsi pēc mēness ceturkšņa.)

Spāniski viņš runā labāk nekā es, un var nojaust, ka viņš prot nodibināt sakarus ar civilizētiem cilvēkiem, organizēt maiņu, nikni aizstāvot savas rases intereses. Promejot viņš man iedod kaklarotu no savērtām ļoti balta sudraba kolumbiešu monētām. Viņš saka — tā esot dāvana Lali.

—      Vuelvu a verme! (Atnāc, satiksimies vēl!) — baltais indiānis man saka. Lai būtu drošs par manu ierašanos, viņš iedod loku.

Atgriežos viens, un vēl neesmu nogājis ne pusi atpakaļceļa, kad ieraugu Lali kopā ar māsiņu — tai ir divpadsmit vai trīspadsmit gadu. Lali droši vien ir sešpadsmit līdz astoņpadsmit gadu. Pieskrējusi man klāt kā neprātīga, viņa man skrāpē krūtis, jo seju es slēpju, pēc tam nikni iekož kaklā. Varu viņu savaldīt tikai sakopojis visus spēkus. Piepeši Lali nomierinās. Jauno indiānieti uzsēdinu ēzelim mugurā, un mēs abi ar Lali apkampušies ejam nopakaļ. Lēnā gaitā atgriežamies ciemā. Pa ceļam nošauju pūci. Es šauju, nezinādams, uz ko, redzu tikai divas tumsā mirdzošas acis. Lali katrā ziņā grib to aiznest uz cicmu un piesien pie ēzeļa segliem. Pārrodamies rītausmā. Esmu tik noguris, ka gribu nomazgāties. Lali nomazgā mani, tad manā priekšā noņem jaunākās māsas gurnautu, nomazgā viņu un nomazgājas pati.

Kad viņas abas atgriežas, es sēžu un gaidu, kad uzvārīsies ūdens, ko esmu uzlicis karsēties, lai pēc tam dzertu ar citronu un cukuru. Tad notiek kaut kas tāds, ko es saprotu tikai krietni vēlāk. Lali pastumj savu māsu man starp ceļgaliem, paņem manu roku un rāda, lai es mazo apkampju. Es pamanu, ka meitenei nav gurnauta un ka viņai ap kaklu ir rota, ko iedevu

Lali. Nezinu, ko lai daru tik neparastos apstākļos, bet lēnām atvirzu meitenīti, paņemu viņu klēpī un nolieku gulēt. Es noņemu viņai rotu un aplieku to ap kaklu Lali. Lali apguļas blakus māsai un es — blakus Lali. Stipri vēlāk sapratu, ka Lali domājusi — es vācu ziņas, kā iespējams aizbēgt, jo varbūt nejūtos laimīgs kopā ar viņu, tāpēc viņa nospriedusi, ka māsa varbūt palīdzēs mani paturēt. Kad pamostos, Lali man aizsegusi acis. Ir ļoti vēls — vienpadsmit no rīta. Mazās vairs nav mums blakus, un Lali mīlīgi veras manī savām lielajām, pelēkajām acīm un maigi košļā lūpu kaktiņu. Viņa jūtas laimīga, parādot man, ka ir sapratusi — es viņu mīlu un neesmu aizgājis tāpēc, ka viņa neprot mani paturēt.

Mājas priekšā sēž indiānis, kas parasti vada laivu, ar kuru jūrā dodas Lali. Saprotu, ka viņš gaida. Viņš man uzsmaida un piever acis, ļoti jaukā veidā parādot, ka zina — Lali guļ. Es apsēžos viņam blakus, viņš runā kaut ko, bet es nesaprotu. Viņš ir ārkārtīgi muskuļots, jauns un plecīgs kā atlēts. Viņš ilgi pētī manus tetovējumus un ar zīmēm rāda, ka gribētu, lai es tetovēju arī viņu. Pamāju apstiprinoši ar galvu, taču izskatās — viņš netic, ka es to spētu. Atnāk Lali. Viņa viscaur noziedusies ar eļļu. Viņa zina, ka man tas nepatīk, bet liek saprast, ka tādā mākoņainā laikā ūdens ir ļoti auksts. Viņas kustības un sejas izteiksmes — pa pusei nopietnas, pa pusei jocīgas, ir tik piemīlīgas, ka lieku tās atkārtot vairākas reizes, tēlojot nesapratni. Kad ar zīmēm rādu, lai viņa sāk no jauna, viņa sašķiebj seju tā, ka skaidri var saprast: «Vai tu esi tāds muļķis vai arī esmu tik torpe (stulba), ka nespēju izskaidrot, kāpēc esmu ieziedusies ar eļļu?»

Mums garām paiet virsaitis ar divām indiānietēm. Viņas nes milzīgu, vismaz četrus vai piecus kilogramus smagu zaļu ķirzaku un viņš — loku un bultas. Viņi to tikko nomedījuši un uzaicina mani vēlāk pamieloties ar rāpuļa cepeti. Lali runā ar viņu, un viņš man pieskaras pie pleca un rāda uz jūru. Saprotu, ka varu braukt kopā ar Lali, ja vien vēlos. Mēs izbraucam jūrā visi trīs — l,ali, viņas parastais zvejas biedrs un es. Maza, ārkārtīgi viegla no korķa koka darināta laiva tiek ielaista ūdenī. Viņi brien jūrā, nesot laivu uz pleca, līdz nonāk dziļumā. Iesēšanās notiek dīvaini: pirmais iekāpj indiānis, kas apsēžas pakaļgalā ar milzīgu airi rokā. Lali, līdz krūtīm ūdenī, tur laivu līdzsvarā un neļauj tai virzīties uz krasta pusi, es iekāpju un apsēžos vidū un tad Lali piepeši ielec laivā tieši tajā brīdī, kad indiānis ar aira kustību iedzen laivu jūrā. Viļņi atgādina veltņus, kas kļūst jo augstāki, jo tālāk jūrā iebraucam. Sešsimt vai septiņsimt metru no krasta nonākam tādā kā kanālā, kur divas laivas jau zvejo. Lali piesējusi bizes pie galvas ar piecām sarkanām ādas sloksnītēm — divas apliktas gareniski, trīs — šķērsām un piestiprinātas pie kakla. Paņēmusi pamatīgu nazi, Lali ieslīd jūrā gar apmēram piecpadsmit kilogramus smagu dzelzs stieni, kas tiek lietots par enkuru un ko vīrietis nolaidis dibenā. Laiva paliek pietauvota, bet mierīga tā nav, ar katru vilni tā paceļas un nolaižas.

Vairāk nekā trīs stundas Lali nirst jūras dibenā un iznirst. Jūras dibens nav redzams, bet, spriežot pēc laika, kāds paiet, līdz viņa atkal parādās virspusē, dziļumam vajadzētu būt piecpadsmit līdz astoņpadsmit metru, ik reizi viņa izceļ pērlenes, kas saliktas maisā, un indiānis tās izber laivas dibenā. Visas trīs stundas Lali ne reizi neiekāpj laivā. Lai atpūstos, viņa piecas līdz desmit minūtes turas pie laivas malas. Divas reizes tiek mainīta vieta, bet tāpēc Lali laivā nekāpj. Otrajā vietā maisā ir vairāk pērienu un tās ir lielākas. Atgriežamies krastā. Lali iekāpj laivā, un viļņi mūs drīz iznes krastā. Vecā indiāniete gaida. Mēs ar l-ali un indiāni iznesam pērlenes sausumā. Kad visas gliemenes ir pie vietas, Lali neļauj vecajai tās vērt vaļā, viņa iesāk pati. Ar dunča galu viņa atlauž kādas trīsdesmit gliemenes, pirms atrod pērli. Nav īpaši jāsaka, ka es noriju vismaz divus dučus gliemju. Dziļumā ūdens laikam gan ir auksts, jo gliemji ir vēsi. Lali lēnām izņem pērli zirņa lielumā. Tā drīzāk pieder pie lielajām nekā vidējām. Cik lieliski pērle vizmo! Daba to apveltījusi ar vismainīgākajiem toņiem, kas tomēr nav spilgti. Lali paņem pērli, iebāž to mutē, brīdi patur un tad ieliek mutē man. Ar kustībām viņa liek man saprast, ka vēlas, lai es pērli sakožu un noriju. Pirmajā brīdī atsakos to darīt, bet viņa mani lūdz tik piemīlīgi, ka izpildu Iali vēlēšanos: sakožu pērli ar zobiem un druskas noriju. Viņa atver piecas vai sešas pērlenes un liek man norīt gliemjus, lai visa pērle tiešām nonāktu man vēderā. Gluži kā maza meitene viņa nogulda mani smiltīs un rūpīgi apskata, vai starp zobiem nav palikusi kāda šķembiņa. Mēs aizejam, atstājot divus pārējos turpinām darbu.

Esmu te jau mēnesi. Es nevaru kļūdīties, jo ik dienas uz papīra pierakstu dienu un datumu. Adatas jau sen ir atsūtītas kopā ar sarkanu, zilu un violetu tušu. Pie virsaiša esmu atradis trīs bārdasnažus. Viņš ar tiem nekad neskujas, jo indiāņiem bārda neaug. Viens no bārdasnažiem tiek lietots matu griešanai, kurai tas labi noder. Virsaitim Zato uz delma esmu uztetovējis indiāni ar spalvu rotu visādās krāsās. Viņam tas ļoti patīk, un viņš liek man saprast, ka nedrīkstu tetovēt nevienu, iekams neesmu izveidojis viņam lielu tetovējumu uz krūtīm. Viņš grib tīģera galvu — tādu pašu kā man, ar lieliem ilkņiem. Es smejos, es neprotu tik labi zīmēt, lai uztaisītu tikpat skaistu purnu. 1.ali man izplūkuši visas spalviņas. Līdz' o viņa kādu pamana, viņa to izrauj un to vietu ieberzē ar sasmalcinātu jūras aļģu un pelnu maisījumu. Šķiet, tad matiņi tik ātri vairs neaug.

Indiāņu cilts saucas par guahiru. Viņi dzīvo jūras krastā un tālāk uz iekšzemes pusi līdz kalnu pakājei. Kalnos mīl citas ciltis, kas saucas par motiloniem. Pēc vairākiem gadiem man būs darīšana ar viņiem. Guahiro indiāņiem, kā jau stāstīju, ir netiešas maiņas attiecības ar civilizāciju. Krasta iemītnieki nodod baltajam indiānim pērles un arī bruņurupučus. Bruņurupučus tam nogādā dzīvus, un tie sver apmēram simt piecdesmit kilogramu. Lieluma un svara ziņā tie nekad nesasniedz Orinokas vai Maroni bruņurupučus, kuri reizēm ir četrsimt kilogramu smagi, bet bruņas garumā sasniedz divus metrus un platākajā vietā — metru. Ja bruņurupučus apveļ uz muguras, tie vairs nevar piecelties. Esmu redzējis, kā tos, joprojām dzīvus, aiznes, kad tie, nedz ēduši, nedz dzēruši, nogulējuši uz muguras trīs nedēļas. Bet lielās zaļās ķirzakas ir ļoti garšīgas. To gaļa ir maiga un balta, un olas, smiltīs un saulē izceptas, — ļoti sulīgas. Vienīgi izskats tām tāds, ka nemaz nerosina ēstgribu.

Ik reizi, kad Lali dodas zvejā, viņa atnes pērles, kas viņai pienākas, un atdod tās man. Els tās saberu koka traukā nešķirojot — gan lielās, gan vidējās, gan mazās. Tukšā sērkociņu kārbiņā esmu ielicis vienīgi divas sārtas, trīs melnas un sešas metāliski spīdošas pelēkas pērles, kas ir ārkārtīgi skaistas. Man ir arī viena liela neparasta pērle, kas atgādina pupu, tik liela kā mūsu baltā vai sarkanā pupa. Šai dīvainajai pērlei ir trīs krāsas, laikiem viena no tām izceļas vairāk nekā pārējās — melnā, tēraudpelēkā un sudrabainā ar sārtu notoni. Pateicoties pērlēm un dažiem bruņurupučiem, ciltij netrūkst nekā. Nelaime tikai tā, ka viņiem ir priekšmeti, kas nekam nav derīgi, bet trūkst tādu, kuri varētu noderēt. Piemēram, visā ciltī nav itin neviena spoguļa. Iai varētu skūties, redzot, ko daru, man vajadzēja izlauzt no avarējušas laivas vienā pusē niķelētu tērauda gabalu, kura malas ir četrdesmit centimetru garas.

Manas attiecības ar draugiem ir vienkāršas: es nedaru neko, kas varētu kaitēt virsaiša cieņai vai noniecināt viņa zināšanas, vai arī kaut kā kaitēt vecam indiānim, kurš dzīvo četrus kilometrus no krasta starp čūskām, divām kazām un kādu duci aitu un jēru. Tas ir dažādu guahiro cilts indiāņu ciemu burvis. Tāpēc neviens mani neskauž un nevēl man ļaunu. Divos mēnešos mani pieņēmuši itin visi. Burvim ir arī kādas divdesmit vistas. Tā kā divos ciemos, kurus pazīstu, nav nedz kazu, nedz vistu, nedz aitu, secinu, ka mājlopu turēšana acīmredzot ir burvja priekšrocība. Visas indiānietes pēc kārtas katru rītu uzceļ uz galvas grozu un aiznes burvim tikko zvejotas zivis un gliemežus. Viņas nes tam arī kukurūzas plāceņus, kurus no rīta samīca un izcep uz karstiem akmeņiem. Reizēm, bet ne katrreiz, viņas atnes olas vai rūgušpienu. Ja burvis vēlas, lai es aizeju pie viņa, viņš tieši man atsūta trīs olas un gludi noslīpētu koka nazi. lali mani pavada pusi ceļa un paliek gaidot milzīgu kaktusu ēnā.

Pirmoreiz viņa ielika nazi man rokā un parādīja, kādā virzienā jāiet.

Vecais indiānis dzīvo atbaidošā netīrībā; viņa telts izveidota no govju ādām ar spalvu uz iekšpusi. Telts vidū ir trīs akmeņi, uz kuriem, šķiet, vienmēr deg uguns. Viņš guļ nevis iekārtā segā, bet gan tādā kā koka zaru gultā, kas paceļas vairāk nekā metru no zemes. Telts ir diezgan liela, tās platība varbūt ir divdesmit kvadrātmetru. Sienu tai nav, vienīgi vēja pusē daži zari. Es ieraugu divas čūskas — vienu rokas resnumā un gandrīz trīs metrus garu, otru — apmēram metru garu ar dzeltenu V veida plankumu uz galvas un nodomāju: «Cik daudz gan vistu un olu šīs čūskas droši vien aprij!» Es nesaprotu, kā šajā nojumē var satilpt kazas, vistas, aitas un pat ēzelis. Vecais indiānis mani vērīgi apskata, liek novilkt bikses, ko Lali pārtaisījusi par šortiem, un, kad esmu kails kā no mātes miesām nācis, liek apsēsties uz akmens pie uguns. Viņš iemet liesmās zaļas lapas, no kurām paceļas biezi dūmi un kuras smaržo pēc piparmētrām. Dūmi mani ietin tā, ka vai jāslāpst nost, bet es tikpat kā neklepoju, gandrīz desmit minūtes gaidot, kad tie izklīdīs. Pēc tam viņš sadedzina manas bikses un iedod divus indiāņu gurnapsējus — viens ir no aitas ādas, otrs — no čūskas ādas, mīksts kā cimds. Tā platums ir desmit centimetri un tas piesienams ar čūskādas sloksni, kuru pēc patikas var savilkt ciešāk? vai palaist vaļīgāk.

Pie kreisās potītes burvim čūlo mušu apsēsta brūce divfranku monētas lielumā. Laiku pa laikam viņš tās aizgainī un, kad vairs netiek ar tām galā, apkaisa vainu ar pelniem. Burvja pieņemts, es grasos iet prom, un tad viņš man iedod koka nazi — mazāku par to, ko atsūtīja, kad gribēja, lai aizeju pie viņa. Vēlāk Lali man paskaidros, ka gadījumā, ja es vēlēšos burvi apmeklēt, man vajadzēs viņam aizsūtīt mazo nazi, un, ja viņš būs ar mieru mani pieņemt, viņš man atsūtīs lielo. Pirms promiešanas ievēroju, cik ļoti grumbains ir vecā indiāņa kakls un kalsnā seja. Mutē viņam palikuši vairs tikai pieci zobi — trīs apakšā un divi priekšējie — augšā. Mandeļveidīgās acis, kādas ir visiem indiāņiem, sedz tik uztūkuši plaksti, ka, tos pieverot, izveidojas divas apaļas lodes. Nav nedz skropstu, nedz uzacu, bet stīvie un pilnīgi melnie mati nokarājas līdz pleciem un galos ir rūpīgi apgriezti. Tāpat kā visiem indiāņiem, mati uz pieres viņam apcirpti līdz uzacīm.

Eju prom un ar kailiem stilbiem jūtos ļoti nelāgi. Tas šķiet pagalam jocīgi. Bet galu galā arī tas pieder pie liegšanas. Ar indiāņiem nedrīkst jokot, un brīvības dēļ var pieciest arī dažas neērtības. Lai i apskata gurnu apsēju un smejas, rādīdama zobus, kas ir tikpat skaisti kā pērles, ko viņa zvejo. Viņa aptausta saiti un otru gurnautu — no čūskādas. Lai zinātu, vai esmu apkvēpināts, viņa mani aposta. Jāpiebilst, ka indiāņiem ir ļoti attīstīta oža.

Esmu pieradis pie šīs dzīves, bet noprotu, ka ilgi tā dzīvot nevajadzētu, jo citādi varētu gadīties, ka man vairs negribēsies doties prom. Lali mani pastāvīgi vēro, viņai patiktu, ja es rosīgāk piedalītos cilts dzīvē. Piemēram, viņa ir redzējusi, kā braucu zivju zvejā, un zina, ka airēju ļoti labi un lieliski protu vadīt vieglo laiviņu. Tāpēc viņa vēlas, lai es vadu laivu, no kuras viņa nirst. Taču man tas neder. Lali ir labākā nirēja no visām ciema meitenēm, viņas laiva vienmēr pārved visvairāk pērienu un tās ir vislielākās, jo viņa nirst dziļāk nekā citas. Zinu arī, ka jaunais zvejnieks, kas vada viņas laivu, ir virsaiša brālis. Braucot jūrā līdzi Lali, es viņam sagādāju zaudējumus, tāpēc nedrīkstu to darīt. Redzot mani domīgu, lali atkal iet meklēt savu māsu, un tā priecīgi atsteidzas un ieskrien būdā pa manām durvīm. Acīmredzot tam ir svarīga nozīme. Piemēram, viņas abas kopā pieiet pie lielajām durvīm jūras pusē. Tur viņas izšķiras, Lali pagriežas, ieiet pa savām durvīm, un Zoraīma, jaunākā māsa, iet pa manām. Zoraīmas krūtis nav lielākas par mandarīniem, un viņas mati nav gari. Tie līdzeni apgriezti līdz zodam un uz pieres sniedzas pāri uzacīm. Ik reizi, kad viņa, māsas saukta, ierodas, abas nomazgājas un, iekšā ejot, noņem gurnu apsējus, ko pakar pie guļvietas. Mazā ik reizi aiziet no mums ļoti bēdīga, ka neesmu viņu gribējis. Kādu dienu, kad mēs apguļamies visi trīs un Lali ir vidū, viņa pieceļas un, kad atkal atguļas, atstāj mani, piekļāvušos Zoraīmas kailajam augumam.

Indiānis, kas pavada Lali zvejā, savainojis ceļgalu — brūce ir ļoti liela un dziļa. Vīri zvejnieku aiznes pie burvja, viņš atgriežas ar baltu mālu apmūrētu ceļgalu. Tātad tajā rītā man jādodas zvejā ar Lali. Laivu nolaižam ūdenī tieši tāpat, kā darītu indiānis, un viss norit gludi. Es Lali aizvedu mazliet tālāk nekā parasti. Viņa staro aiz prieka, ka esmu laivā kopā ar viņu. Pirms ieniršanas viņa icziežas ar eļļu. Man šķiet, ka dziļumā, kur valda pilnīga tumsa, ūdens droši vien ir ļoti auksts. Diezgan tuvu mums garām paslīd trīs haizivju spuras, es viņai tās parādu, bet, liekas, viņa tām nepievērš nekādu vērību. Pulkstenis ir desmit no rīta, saule mirdz. Aptinusi maisu ap kreiso roku, pie joslas stingri piesējusi makstī ieliktu nazi, Lali ienirst, nepagrūžot laivu ar kājām, kā būtu darījis kurš katrs cits. Neiedomājami ātri viņā pazūd melnajā dziļumā. Pirmais ieniriens acīmredzot veltīts galvenokārt pētīšanai, jo maisā ir maz gliemeņu. Man ienāk prātā kāda doma. Laivā ir liels ritulis ādas siksnu. Apmetu maisam dubultu cilpu, atdodu maisu Lali un, kad viņa nirst, ritinu siksnu vaļā. Viņa to aizvelk līdzi. Acīmredzot viņa manu rīcību ir sapratusi, jo pēc laba brīža iznirst bez maisa. Pieķērusies pie maisa, lai atpūstos no ilgās uzturēšanās zem ūdens, viņa dod man zīmi, lai velku siksnu. Es velku un velku, bet tad piepeši tas aizķeras — acīmredzot aiz koraļļa. Viņa ienirst un maisu atbrīvo, tas ir gandrīz pilns, es to izberu laivā. Tajā rītā, astoņas reizes ienirstot piecpadsmit metru dziļumā, Lali ir gandrīz piepildījusi laivu. Kad viņa tajā iekāpj, ūdens ir divu pirkstu attālumā no malas. Gribu pacelt enkuru, bet laiva ir tik pilna pērleņu, ka draud nogrimt. Tad atraisām enkura tauvu, to piesienam pie aira, kas peldēs, līdz atgriezīsimies. Krastā nokļūstam bez starpgadījumiem.

Mūs gaida vecā, un arī indiānis ir sausajās smiltīs, kur pēc zvejas viņi ik reizi ver vaļā gliemenes. Sākumā viņš izskatās apmierināts par mūsu bagāto lomu. Šķiet, Bali viņam stāsta, kā < smu rīkojies — piesējis maisu, lai viņai ir vieglāk iznirt un lai viņa arī varētu ielikt tajā vairāk pērienu. Viņš skatās, kā esmu maisu piesējis, rūpīgi aplūko dubulto mezglu. Viņš to atraisa un ar pirmo reizi ļoti veikli atkal sasien. Tad viņš lepni palūkojas uz mani.

Atverot gliemežvākus, vecā atrod trīspadsmit pērles. Lali, kas parasti šajā darbā nenoskatās un savā būdā gaida, kad atnesīs viņas daļu, šoreiz paliek, līdz ir atvērts pēdējais gliemežvāks. Es apriju vismaz trīs dučus gliemju, Lali piecus vai sešus. Vecā sadala lomu. Pērles ir gandrīz vienā lielumā — tādas kā zirņi. Viņa noliek kaudzītē trīs pērles virsaitim, trīs pērles man, divas pērles sev, piecas pērles lali. Trīs pērles Lali atdod man. Es tās paņemu un pasniedzu ievainotajam indiānim. Viņš negrib tās pieņemt, bet es atveru viņa plaukstu, ielieku tajā pērles un aizveru to. Tad viņš pieņem. Sieva un meita, kuras pa gabaliņu klusi vēro notiekošo, sāk smieties un pievienojas mums. Palīdzu aiznest zvejnieku uz viņa būdu.

Tas pats atkārtojas gandrīs divas nedēļas. Ik reizi es iedodu pērles zvejniekam. Vakar paturēju vienu pērli no sešām, kuras man pienācās. Mājās pārnākot, liku Lali to apēst. Viņa priecājas kā neprātīga un dzied visu pēcpusdienu. Laiku pa laikam eju satikt balto indiāni. Viņš saka, lai saucu viņu par Zorillo — spāniski tas nozīmē «lapsiņa». Viņš saka — virsaitis liekot man pajautāt, kāpēc es viņam neuztetovēju tīģera purnu, un es paskaidroju, ka neprotu tik labi zīmēt. Izpalīdzoties ar vārdnīcu, es lūdzu, lai atnes četrstūrainu spoguli manu krūšu lielumā, caurspīdīgu papīru, smalku otiņu un pudeli tintes, kopējamo papīru un, ja to nevar dabūt, — resnu, labi mīkstu zīmuli. Tāpat lūdzu arī, lai viņš nopērk drēbes manam augumam un paglabā pie sevis līdz ar trim haki krāsas krekliem. Uzzinu, ka policija viņu iztaujājusi par mani un Antonio. Viņš sacījis, ka es pāri kalniem esmu aizgājis uz Venecuēlu un ka Antonio sadzēlusi čūska un viņš nomiris. Viņš zina arī, ka franči ir Santamartas cietumā.

Zorillo būdā ir tieši tādas pašas salasītas mantas kā virsaiša miteklī: daudz māla podu, izgreznotu ar indiāņiem tik dārgiem zīmējumiem, gan formas, gan rotājumu ziņā ļoti mākslinieciski keramikas izstrādājumi; lieliskas tīras vilnas piekaramās guļamsegas — gan pilnīgi baltas, gan arī krāsainas ar bārkstīm; ģērētas čūsku, ķirzaku un milzīgu vēršvaržu ādas; no baltām vai krāsotām liānām pīti grozi. Man saka — visus šos priekšmetus darinājuši indiāņi, kas pieder pie tās pašas cilts, pie kuras pieder mani zvejnieki, bet dzīvo mūžamežā divdesmit piecu dienu gājienā no šejienes. No turienes nāk arī kokas lapas, kuras viņš man iedod — skaitā divdesmit. Kad man uznāks skumjas, es kādu pazelēšu. Atstāju Zorillo, lūgdams, lai viņš, ja iespējams, atnes man visu, ko esmu uz zīmītes uzrakstījis, un vēl dažus spāņu žurnālus vai avīzes, jo divos mēnešos es pēc vārdnīcas esmu daudz ko iemācījies. Viņš neko nezina par Antonio, vienīgi ir dzirdējis, ka atkal bijusi sadursme starp robežsargiem un kontrabandistiem. Nogalināti pieci karavīri un viens kontrabandists, laiva nav sagūstīta. Ciemā nekad neesmu redzējis ne lāsi alkohola, vienīgi no augļu sulas raudzētu dziru. Pamanījis pudeli anīsa liķiera, lūdzu, lai viņš man to dod. Viņš nav ar mieru. Ja es gribu, varu dzert tepat, bet prom nest nedrīkstu. Šis albinoss ir īsts gudrais.

Atstāju Zorillo un dodos prom jāšus uz ēzeļa, kas rīt pats atgriezīsies mājās. Līdzi ņemu vienīgi krietni daudz plānā papīrā ietītu konfekšu visādās krāsās un sešdesmit paciņu cigarešu. Lali kopā ar māsu gaida mani vairāk nekā trīs kilometru attālumā no ciema, nerīko scēnu un ir ar mieru iet man blakus un apkampties. Laiku pa laikam viņa apstājas un gluži civilizētā veidā noskūpsta mani uz lūpām. Ciemā atgriezies, aizeju pie virsaiša un uzdāvinu viņam konfektes un cigaretes. Mēs sēžam pie durvīm jūras pusē. Dzeram raudzēto dziru, ko māla traukos saglabā vēsu. Lali sēž man labajā pusē, apkampusi manu kāju, viņas māsa — kreisajā pusē tādā pašā pozā. Viņas sūkā konfektes. Turza atvērta stāv mūsu priekšā, un sievietes un bērni ņem pa kādam saldumam. Virsaitis paliec Zoraīmas galvu uz manu pusi un liek saprast, ka meitene grib kļūt mana sieva tāpat kā Lali. Lali saņem rokās savas krūtis un pēc tam rāda, ka

Zoraīmai ir mazas krūtis un es viņu tāpēc negribu. Es paraustu plecus, un visi smejas. Redzu, ka Zoraīma ir ļoti nelaimīga. Tad es apkampju viņu, aplieku viņai roku ap kaklu un glāstu krūtis, meitene laimē staro. Izsmēķēju dažas cigaretes, indiāņi arī nomēģina, bet tūlīt aizsviež un turpina smēķēt savus cigārus, turot degošo galu mutē. Es paņemu Lali pie rokas, atvados no visiem un eju prom. Lali iet man aiz muguras, viņai seko Zoraīma. Liekam lielas zivis cepties uz oglēm — tā dara vienmēr. Ielieku pavardā vismaz divus kilogramus smagu langustu. Gardu muti ēdam maigo gaļu.

Man tagad ir spogulis, zīdpapīrs un kopējamais papīrs, tūbiņa līmes, ko neesmu prasījis, bet kas var noderēt, vairāki mīksti zīmuļi un ota. Pakaru spoguli tā, ka tas atrodas krūšu augstumā, kad es sēžu. Spogulī visos sīkumos un dabiskā lielumā redzama mana tīģera galva. Lali un Zoraīma ziņkārīgi skatās. Apvelku līnijas ar tintē iemērcētu otu, bet, tā kā tinte tek nost, izmantoju līmi: sajaucu to ar tinti. Nu viss veicas labi. Trijos seansos, kas ilgst stundu, uzzīmēju uz spoguļa precīzu tīģera galvas kopiju.

Lali aiziet pakaļ virsaitim, Zoraīma paņem manas rokas un uzliek uz savām krūtīm, viņa izskatās tik nelaimīga un iemīlējusies, viņas skatienā atspoguļojas tādas alkas un mīlestība, ka, lāgā neapzinoties, ko daru, es viņu iegūstu turpat uz būdas klona. Viņa mazliet ievaidas, bet viņas baudā saspringtais augums apvijas ap mani un negrib laist vaļā. Es maigi atbrīvojos no meitenes un eju mazgāties jūrā, jo esmu novārtījies ar smiltīm, viņa man seko, un mēs mazgājamies abi. Es viņai berzēju muguru, viņa man — rokas un kājas, tad atgriežamies būdā. Lali sēž tur, kur mēs gulējām, un, kad mēs atgriežamies, viņa saprot, kas noticis. Viņa pieceļas, apvij rokas man ap kaklu un maigi noskūpsta, pēc tam paņem māsu pie rokas un izved ārā pa manām durvīm, tad atgriežas un iziet pa savām. Ārā dzirdu sitienus; izeju un redzu, ka Lali, Zoraīma un vēl divas sievietes mēģina ar dzelzs gabalu izsist caurumu sienā. Saprotu, ka viņas ierīkos ceturtās durvis. Lai mūri pāršķeltu, to nesagraujot, viņas saslapina sienu ar lejkannu. īsā laikā durvis ir gatavas. Zoraīma izstumj gružus ārā. Turpmāk vienīgi viņa ies ārā un nāks iekšā pa tām, nekad vairs neizmantojot manas durvis.

Ierodas virsaitis kopā ar trim indiāņiem un brāli, kura kāja ir gandrīz sadzijusi. Viņš apskata uz spoguļa uzzīmēto tīģeri un arī pats sevi. Viņš ir sajūsmināts, redzot tik labi uzzīmētu tīģeri un pats savu seju. Viņš nesaprot, ko gribu darīt. Kad viss ir nožuvis, es nolieku spoguli uz galda, pārklāju tam pāri caurspīdīgo papīru un sāku kopēt. Tas veicas ļoti ātri, jo ir viegli. Nepaiet ne pusstunda, kad, visiem ar lielu interesi skatoties, iegūstu tikpat labu zīmējumu, kāds ir oriģināls. Cits pēc cita ņem papīru un to pētī, salīdzinot tīģeri uz manām krūtīm un to, kas uzzīmēts uz papīra. Apguldu Iali uz galda, viegli samitrinu viņas augumu ar miklu drānu, uzlieku viņai uz vēdera kopējamo papīru un virs tā, — papīru, ko tikko esmu apzīmējis. Uzvelku dažas līnijas, un visi ir pagalam izbrīnījušies, kad ierauga uz Lali vēdera daļu zīmējuma. Tikai tajā brīdī virsaitis saprot, ka visu laiku pūlos viņa labā.

Būtnes, kurām nepiemīt civilizētas audzināšanas iepotēta liekulība, reaģē dabiski — tā, kā tās redz notiekošo. Tās acumirklī ir vai nu apmierinātas, vai neapmierinātas, priecīgas vai bēdīgas, ieinteresētas vai vienaldzīgas. Tī rasinu indiāņu — tādi ir guahiro indiāņi — pārākums ir tieši pārsteidzošs. Viņi mūs pārspēj visās lietās, jo, ja viņi kādu pieņem, lai kāds arī tas būtu, un šis cilvēks no savas puses viņiem veltī kaut mazāko uzmanību, viņi, būdami ārkārtīgi jūtīgi, ir dziļi aizkustināti. Es nolemju lielās līnijas iegriezt ar bārdas nazi, lai jau pirmajā seansā būtu gatavi galvas apveidi. Pēc tam es pastrādāšu ar trim tievā nūjiņā iestiprinātām adatām. Nākamajā dienā ķēros pie darba.

Zato apguļas uz galda. Kad esmu pārnesis zīmējumu no caurspīdīgā papīra uz izturīgāko balto papīru, es ar cictu zīmuli uzkopēju to uz miesas, kas jau iepriekš ir sagatavota — esmu pārklājis virsaiša krūtis ar baltā māla pienu un ļāvis tam labi nožūt. Virsaitis ir izstiepies uz galda un guļ gluži stīvs, ne drusciņ nekustēdamies, lai nesamaitātu zīmējumu, ko viņš var redzēt spogulī. Vispirms ievelku visas līnijas ar bārdas nazi. Asiņo ļoti maz, līdzko parādās asinis, es tās tūlīt noslauku. Kad viss ir labi nogludināts un zīmējuma svītras aizstājušas sarkanas līnijas, visas krūtis noziežu ar zilu tušu. To asinis aizskalo vienīgi vietās, kur esmu iegriezis par dziļu, bet gandrīz viss zīmējums izdodas lieliski. Pēc astoņām dienām Zaļo ir dabūjis draudīgi atņirgtu tīģera pumu ar sarkanu mēli, baitiem zobiem, melnu degunu, ūsām un acīm. Esmu apmierināts ar savu darbu: Zato tetovējums ir skaistāks nekā mans, tā toņi ir dzīvāki. Kad nokrīt krevelītes, dažas vietas vēl pielaboju ar adatām. Zato ir tik priecīgs, ka pieprasa Zorillo sešus spoguļus — divus savai būdai un četrus pārējām.

Paiet dienas, nedēļas, mēneši. Ir pienācis aprīlis, es te esmu jau četrus mēnešus. Mana veselība ir lieliska. Esmu spēcīgs un, pieradis staigāt basām kājām, nenogurdams varu noiet lielus gabalus, medījot milzu ķirzakas. Aizmirsu pasacīt, ka pēc pirmās reizes, kad apmeklēju burvi, palūdzu, lai Zorillo man atnes joda tinktūru, ūdeņraža pārskābi, vati, saites, hinīnu tabletēs un stovarsolu. Hospitālī redzēju katordznieku, kuram bija tāda pati brūce kā burvim. Sanitārs Šatals sasmalcināja stovarsolu un uzkaisīja uz vainas. Es to visu dabūju un piedevām vēl ziedi, ko Zorillo palūdza savam virsaitim. Aizsūtīju burvim mazo koka nazīti, viņš man atbildēja, atsūtot lielo. Vajadzēja burvi ilgi un grūti pārliecināt, lai viņš ļauj sevi ārstēt. Taču pēc dažām reizēm brūce samazinājās uz pusi, pēc tam burvis turpināja ārstēšanu pats, un vienā jaukā dienā viņš man atsūtīja lielo koka nazi, lai es ierastos apskatīt, ka viņš ir pilnīgi vesels.

Sievas mani neatstāj ne uz brīdi. Kad Lali zvejo, pie manis ir Zoraīma. Ja nirt dodas Zoraīma, man blakus ir 1.ali.

Zato sieva dzemdē dēlu. Kad sākas sāpes, viņa dodas uz pludmali un aiz lielas klints patveras nociemnicku skatieniem; otra Zato sieva aiznes viņai lielu grozu ar sausiņiem, saldūdeni un papelonu — brūnu, nerafinētu cukuru, ko pārdod divus kilogramus smagos gabalos ar smailu galu. Acīmredzot bērns piedzimst ap četriem pēcpusdienā, viņa nāk uz ciema pusi, kliegdama un turēdama zīdaini izstieptās rokās. Pirms viņa ierodas, Zato zina, ka piedzimis zēns. Saprotu — ja tā būtu meitene, viņa nevis celtu to gaisā un priecīgi kliegtu, bet gan nāktu klusēdama, pieglaudusi mazulīti sev klāt. To man ar mīmiku un žestiem izstāsta Lali. Indiāniete paiet uz priekšu, tad paceļ bērnu un apstājas. Zato kliegdams izstiepj rokas, bet nekustas. Tad viņa atkal paiet dažus soļus uz priekšu, paceļ bērnu gaisā, kliedz un no jauna apstājas. Iekliedzas arī Zato un izstiepj rokas. Trīsdesmit vai četrdesmit pēdējo metru garajā ceļā tas tiek darīts piecas vai sešas reizes. Zato joprojām ir uz sava mājokļa sliekšņa. Viņš stāv lielajās durvīs, cilts indiāņi ir viņam gan labajā, gan kreisajā pusē. Māte stāv piecu sešu soļu attālumā, turot mazuli izstieptās rokās, un kliedz. Tad Zato paiet uz priekšu, paņem bērnu, turēdams to aiz padusēm, savukārt paceļ to gaisā, tad pagriežas pret austrumiem, trīsreiz iekliedzas, ceļot bērnu gaisā. Pēc tam viņš zīdaini nogulda uz labās rokas, pieglauž pie krūtīm un paslēpj tā galviņu kreisajā padusē. Atpakaļ neskatīdamies, viņš ieiet būdā pa lielajām durvīm. Visi viņam seko, pati pēdējā — mazuļa māte. Tiek izdzerta visa raudzētā augļu sula, kāda vien ciemā atrodama.

Visu nedēļu ik rītu un ik vakaru tiek aplaistīta Zato būdas priekša, pēc tam vīrieši un sievietes mīda zemi, piesizdami vai nu ar visu pēdu, vai ar papēdi. Tā viņi izveido ļoti lielu sarkana māla klona apli, kur zeme ir lieliski noblietēta. Nākamajā dienā viņi uzceļ lielu vēršādu nojumi, un es nojaušu, ka tiks rīkoti svētki. Nojumē tiek piepildīti milzīgi māla trauki ar indiāņu iecienīto dzērienu — vismaz divdesmit ļoti lielu krūku. Tiek sakārtoti akmeņi, un ap tiem liek sausus un zaļus kokus, kuru kaudze diendienā aug. Lielu daļu no tiem jūra izskalojusi jau sen, tie ir izkaltuši un nopulēti balti. Ir milzīgi stumbri, ko jau nezin kad straumes atnesušas no tālienes. Virs akmeņiem paceļ divus vienāda augstuma žākļainus kokus — tiem pāri pārliks varenus iesmus. Četri uz muguras apgriezti bruņurupuči, trīsdesmit jo lielas dzīvas ķirzakas, kurām nagi sapīti tā, ka tās nevar pakustēties, divi jēri — visa šī radība gaida, kad tiks ziedota un apēsta. Savākti vismaz divi tūkstoši bruņurupuču olu.

Kādu rītu ierodas piecpadsmit jātnieku — visi indiāņi ar rotām ap kaklu, ļoti lielām salmu platmalēm galvā; gurnu apsējiem, kailām kājām, mugurā viņiem otrādi apgrieztas aitādas vestes. Visiem pie jostas karājas milzīgi dunči, divi bruņojušies ar medību divstobrenēm, bet vadonim ir karabīne un lieliska melnas ādas jaka, ap vidu — pilna patronjosta. Zirgi ir brīnišķīgi, gan augumā mazi, bet tramīgi, visi — pelēki ābolaini. Katram jātniekam aizmugurē uzkrauts kaltētu zāļu sainis. Savu ierašanos viņi paziņo jau pa ļoti lielu gabalu, bet, tā kā zirgi drāžas auļiem, viesi drīz ir klāt. Vadonis dīvainā kārtā izskatās līdzīgs mūsu virsaitim un tā brālim, tikai mazliet vecāks. Nokāpis no sava tīrasiņu zirga, viņš pieiet pie Zato, un viņi viens otram pieskaras pie pleciem. Viesis viens pats ieiet būdā un atgriežas ar mazuli rokās, viņam seko kāds indiānis. Viņš mazo paceļ gaisā un visiem parāda, pēc tam rīkojas tāpat, kā pirmajā dienā darīja Zato: vispirms paceļ bērnu pret austrumiem, kur lec saule, pēc tam paslēpj kreisajā padusē un atgriežas būdā. Tad visi jātnieki nolec zemē un aizved kumeļus mazliet sānis, katram pakāruši kaklā siena tarbu. Ap pusdienlaiku ierodas indiānietes — viņas atbrauc milzu ratos, ko velk četri zirgi. Tos vada Zorillo. Kātos ir vismaz divdesmit pavisam jaunas indiānietes un septiņi vai astoņi bērni — visi zēni.

Pirms atbrauc Zorillo, mani iepazīstina ar visiem jātniekiem, sākot ar to vadoni. Zato man rāda, ka tā kreisās kājas mazais pirkstiņš ir līks un lien virsū otram pirkstam. Viņa brālim ir tāda pati nelaime, un tikko atjājušo indiāņu vadonim — tāda pati kaite. Pēc tam viņš rāda, ka delma iekšpusē visiem trim ir melns plankumiņš, tāda kā dzimumzīmīte. Tā saprotu, ka viesis ir viņa tēvs. Zato tetovējumus visi ļoti apbrīno, it sevišķi atņirgto tīģera purnu. Visām jaunatnākušajām indiānietēm uz auguma un sejas ir zīmējumi visvisādās krāsās. Dažām lali apliek ap kaklu koraļļu virtenes, citām — gliemežvāku rotas. Ievēroju kādu brīnumskaistu indiānieti, augumā garāku par citām, kuras nav visai smuidras. Profils tai irkā itālietei, šķiet — tā ir īsta kameja. Viņas mati ir violetīgi melni, jašmas zaļās acis — milzīgas, ļoti garām skropstām un izliektām uzacīm. Mati viņai apcirpti pēc indiāņu modes — priekšā sniedzas līdz uzacīm, celiņš izšķirts vidū, tā ka tie krīt gar vaigiem, aizsedzot ausis. Tie sniedzas līdz kakla vidum. Krūtis viņai novietotas tuvu viena otrai un veido saskanīgas līnijas.

Lali mani iepazīstina ar viņu un kopā arZoraīmu ieved mūsu būdā, kur līdzi ienāk vēl viena ļoti jauna indiāniete, kura nes tases un tādas kā otiņas. Tiešām, viešņām ir jāapglezno mana ciema indiānietes. Noskatos, kā skaistā meiča veido šedevrus uz Lali un Zoraīmas auguma. Otas darinātas no kociņiem ar maziem vilnas kušķīšiem galos. Gleznojot viņa tās mērc dažādās krāsās. Tad paņemu savu otu un, sākot no Lali nabas, uzzīmēju augu ar diviem zariem, kuri sniedzas katrs līdz savai krūtij, pēc tam uzgleznoju sārtas ziedlapiņas un krūšu galus nokrāsoju dzeltenus. Nu krūtis izskatās pēc pusplaukušiem ziediem. Trīs pārējās grib, lai es viņas izrotāju tāpat. Tas man jāpajautā Zorillo. Viņš atnāk un pasaka — es drīkstu viņas apgleznot, kā vien vēlos, ja tikai viņas ir ar mieru. Ko gan visu es tur nedarīju! Vairāk nekā divas stundas gleznoju, līdz biju apgleznojis visu viešņu un arī mūsu ciema indiāniešu krūtis. Zoraīma pieprasa, lai viņas krūtis būtu izgreznotas tieši tāpat kā 1-ali. Pa to laiku indiāņi uz iesma izcepuši jērus, divi gabalos sadalīti bruņurupuči cepas oglēs. To gaļa ir sarkana un ēstgribu rosinoša, tā izskatās pēc vēršgaļas.

Sēžu nojumē blakus Zato un viņa tēvam. Vīrieši ēd vienā pusē, sievietes — otrā, atskaitot tās, kuras apkalpo. Svētki beidzas ļoti vēlu naktī ar tādu kā deju. To pavada mūzika — kāds indiānis pūš koka stabuli, izvilinot no tās skarbus un vienmuļus toņus, un sit divas ar aitādu pārvilktas bungas. Daudzi indiāņi un indiānietes ir apskurbuši, liet nenotiek neviens nepatīkams starpgadījums. Uz ēzeļa atjājis burvis. Visi apskata sārto rētu, kas tagad ir nedzīstošās brūces vietā, — brūci pazina visi. Tāpēc ikviens jūtas tiešām pārsteigts, redzot, ka tā sadzijusi.

Vienīgi mēs ar Zorillo zinām, kā tā sadziedēta. Zorillo man pastāsta, ka atjājušais cilts virsaitis ir Zato tēvs un ka viņu sauc par Žisto, tas ir, par Taisnīgo. Viņš ir tas, kas izšķir strīdus, kādi gadās starp viņa cilts ļaudīm un arī citos guahiro ciemos. Zorillo man pastāsta arī, ka gadījumos, kad rodas domstarpības ar citas cilts locekļiem — lapusu indiāņiem —, viņi sapulcējas, lai izlemtu, vai rīkot karu vai arī izšķirt strīdu sarunās. Ja indiāni nogalinājis citas cilts indiānis, viņi, lai izvairītos no kara, piekrīt, ka vainīgais par mirušo ciltij samaksā. Reizēm maksa sasniedz pat divsim vēršu, jo kalnos un to pakājē visām ciltīm ir daudz govju un vēršu. Par nelaimi, viņi lopus nekad nepotē pret mutes un nagu sērgu, tāpēc sērgās iet bojā ļoti daudz dzīvnieku. No vienas puses, Zorillo apgalvo, tas ir labi, jo citādi lopu būtu pārlieku daudz. Oficiāli šos lopus nedrīkst pārdot Kolumbijā vai Venecuēlā, tiem vienmēr jāpaliek indiāņu teritorijā, lai izvairītos no mutes un nagu sērgas ievazāšanas. Taču, kā stāsta Zorillo, kalnos notiek plaša ganāmpulku kontrabanda.

Viesu virsaitis ar Zorillo starpniecību man saka, lai es viņu apciemoju viņa ciemā, kur, šķiet, ir gandrīz simt būdu. Viņš saka, lai ņemu līdzi Lali un Zoraīmu, ka viņš man ierādīs būdu un tur mēs dabūsim visu, kas vajadzīgs. Viņš saka, lai paņemu līdzi vienīgi to, kas vajadzīgs tetovēšanai, un uztetovēju tīģera galvu arī viņam. Virsaitis paņem savu dunci melnā ādas makstī un iedod to man. Zorillo apgalvo, ka tas ir ļoti svarīgs žests, kas nozīmē, ka virsaitis ir mans draugs un ka viņš nespēs pretoties nevienai manai vēlmei. Virsaitis jautā, vai es negribētu zirgu, atbildu, ka gribētu gan, bet ka nevaru to pieņemt, jo te tikpat kā nav zāles. Viņš atbild, ka Lali vai Zoraīma ik reizi, kad vajadzīgs, var aizjāt pusi dienas tālā ceļā, jo tur ir gara un laba zāle. Es tad pieņemu zirgu, ko viņš, kā pats saka, drīz atsūtīšot.

Es izmantoju Zorillo ilgo uzturēšanos ciemā, lai pateiktu, ka uzticos viņam, ka ceru — viņš mani nenodos, atklājot manu nodomu doties uz Venecuēlu vai Kolumbiju. Viņš pastāsta, kādas briesmas man draud pirmajos trīsdesmit kilometros robežu tuvumā. Pēc kontrabandistu ziņām, Venecuēlas puse ir bīstamāka par Kolumbijas krastu. Turklāt Kolumbijas pusē viņš pats mani varētu pavadīt līdz Santamartai, un piebilst, ka šo ceļu es jau esmu gājis un ka, viņaprāt, Kolumbija ir man vairāk piemērota. Viņš būtu ar mieru man pagādāt citu vārdnīcu vai, vēl labāk, spāņu valodas mācību grāmatas, kur varētu atrast biežāk lietojamos teikumus. Viņaprāt, lieti noderētu, ja es iemācītos stipri stostīties, jo, manī klausoties, cilvēki kļūtu nepacietīgi un paši teikumus pabeigtu, nepievēršot sevišķu uzmanību akcentam un izrunai. Izlemts — viņš man atnesīs grāmatas, iespējami sīku karti un pārdos arī manas pērles, kad būs vajadzīgs, par Kolumbijas naudu. Zorillo man saka — indiāņi, ieskaitot virsaiti, var tikai piekrist manam lēmumam doties prom, ja es tā gribu. Viņi nožēlos manu aiziešanu, bet sapratīs, ka vēlēšanās būt kopā ar savējiem ir pilnīgi dabiska. Grūtības radīsies ar Zoraīmu un it īpaši ar Lali. Gan viena, gan otra, bet jo sevišķi Lali, būtu spējīga mani nošaut. Turklāt no Zorillo uzzinu kaut ko man pilnīgi jaunu: Zoraīma ir stāvoklī. Es nekā neesmu pamanījis, tāpēc jūtos gluži apstulbis.

Svētki beigušies, visi aizgājuši, ādas nojume nojaukta, viss ir atkal kā senāk, vismaz šķietami. Esmu saņēmis lielisku zirgu — pelēku ābolaini ar garu asti, kas sniedzas gandrīz līdz zemei, un gaišpelēkām krēpēm. Lali un Zoraīma nepavisam par to nepriecājas, un burvis liek mani pasaukt, lai pasacītu, ka Lali un Zoraīma jautājušas, vai nebūtu bīstami zirgam iebarot sasmalcinātu stiklu, lai tas nobeidzas. Viņš sacījis, lai tā nedara, jo esmu nezin kāda svēta indiāņa aizbilstamais un ka stikls var nonākt viņu pašu vēderā. Viņš piebilst, ka, viņaprāt, nekādas briesmas nedraud, bet pārliecināts viņš par to nav. Man ir jāuzmanās. Un kā ir ar mani pašu? Ja viņas pamanītu, ka gatavojos doties prom, vienīgais, ko viņas, it īpaši Lali, varētu izdarīt, būtu nošaut mani ar šauteni. Vai ir vērts mēģināt viņas pārliecināt, lai ļauj man iet, un iestāstīt, ka atgriezīšos? Nē, nekādā gadījumā nedrīkstu parādīt, ka gribu indiāņus atstāt.

Burvis var to visu man pastāstīt, jo tajā pašā dienā licis pusuukt Zorillo, kurš viņa vārdus pārtulko. Pēc Zorillo domām, stāvoklis ir pārāk nopietns, un jāveic visi iespējamie piesardzības pasākumi. Atgriežos mājās. Zorillo ieradies pie burvja un atgriezies savā ciemā pavisam pa citu ceļu nekā cs. Ciemā neviens nezina, ka burvis mani un Zorillo pasaucis vienā laikā.

Nu jau pagājis pusgads, un es nepacietīgi vēlos tikt prom. Kādu dienu, atgriežoties mājās, ieraugu, ka Lali un Zoraīma pārliekušās pār karti. Viņas pūlas saprast zīmējumu jēgu. Vislielākās bažas viņās vieš bultas, kas norāda četrus svarīgākos punktus. Viņas ir apmulsušas, taču nojauš, ka šajā papīrā ir kaut kas mūsu dzīvei ļoti svarīgs.

Zoraīmas vēders kļūst apaļāks. Lali ir mazliet greizsirdīga un mudina mani nodoties mīlestībai jebkurā dienas vai nakts stundā un jebkurā vietā. Arī Zoraīma pieprasa mīlas priekus, bet laimīgā kārtā tikai naktīs. Dodos apciemot Taisnīgo — Zato tēvu. Lali un Zoraīma nāk man līdzi. Izmantoju papīru, ko, paldies Dievam, esmu saglabājis, lai uzkopētu tīģera purnu uz viņa krūtīm. To pabeidzu sešās dienās, jo pirmā krevelīte nokrīt ātri — viņš to apmazgājis ar ūdeni, kurā izšķīdināts mazs gabaliņš nedzēsto kaļķu. Taisnīgais ir tik apmierināts, ka vairākas reizes dienā aplūko sevi spogulī. Kamēr uzturos pie viņa, ierodas Zorillo. Ar manu piekrišanu viņš runā ar virsaiti par manu nodomu, jo es gribu, lai viņš man iedod citu zirgu. Ābolaino guahiro zirgu Kolumbijā nav, liet Taisnīgajam ir arī trīs bēri zirgi, kas ievesti no Kolumbijas. Līdzko Taisnīgais uzzina par maniem nodomiem, viņš aizsūta pakaļ zirgiem. Izvēlos to, kurš man liekas visrāmākais, virsaitis pavēl to apseglot un uzlikt iemauktus ar mutes dzelžiem, jo viņu zirgiem nav seglu un laužņi darināti no kaula. Saposis manu zirgu pēc kolumbiešu modes, Taisnīgais ieliek man rokā tumšbrūnu ādas pavadu un pēc tam manā klātbūtnē noskaita Zorillo trīsdesmit deviņas zelta monētas, katru simt peso vērtībā. Zorillo tās jāuzglabā un jāatdod man tajā dienā, kad došos prom. Viņš grib man atdot arī savu vinčestera šauteni, es no tās atsakos, turklāt Zorillo apgalvo, ka apbruņots es nedrīkstu ieiet Kolumbijas teritorijā. Tad Taisnīgais man iedod divas bultas pirksta garumā, tās ievīstītas vilnā un ieliktas mazā ādas etvijā. Zorillo man paskaidro, ka šīs bultas ir apziestas ar ļoti iedarbīgu un ļoti reti sastopamu indi.

Zorillo nekad nav piederējušas saindētas bultas, viņš tādas nav pat redzējis. Viņam tās jāglabā līdz manas aiziešanas dienai. Es nezinu, kā lai pateicos par Taisnīgā ārkārtējo laipnību. Viņš man stāsta, ka no Zorillo šo to zina par manu dzīvi un ka tai mana mūža daļai, kas viņam nav zināma, jābūt notikumiem pilnai, jo es esmu viengabalains cilvēks, ka viņš pirmo reizi iepazinies ar balto cilvēku, pirms tam viņš tos visus uzskatījis par ienaidniekiem, bet ka tagad viņš tos mīlēs un mēģinās iepazīties ar kādu citu man līdzīgu.

—   Apdomā labi, — viņš saka, — pirms dodies uz zemi, kur tev ir daudz ienaidnieku, jo šajā zemē, kur mēs dzīvojam, tev ir tikai draugi.

Viņš man apgalvo, ka viņi ar Zato uzmanīs Lali un Zoraīmu, ka Zoraīmas bērnam ciltī vienmēr būs goda vieta, protams, ja tas būs zēns.

—   Man negribētos, ka tu aizej. I'aliec, un es tev došu skaisto indiānieti, kuru redzēji svētkos. Viņa ir jaunava un mīl tevi. Tu varētu palikt te pie manis. Tev būtu liela būda un tik daudz govju un vēršu, cik vien tu vēlētos.

Atvados no šī brīnišķīgā cilvēka un atgriežos savā ciemā. Visu ceļu Lali nav bildusi ne vārda. Viņa sēž bērajā zirgā man aiz muguras. Segli viņai noberzuši ciskas, bet ceļojuma laikā viņa par to neko nesaka. Zorillo aizgājis uz savu ciemu pa citu ceļu. Naktī kļūst vēsi. Iedodu viņai aitādas jaku, ko man uzdāvinājis Taisnīgais. Viņa ļauj sevi apģērbt, neizrunājot ne pušplēsta vārda un nekādi neizpaužot savas jūtas. Neviena žesta. Viņa tikai pieņem jaku, neko vairāk. Kaut arī zirgs rikšo diezgan ātri, viņa nepieķeras pie manis, lai noturētos tā mugurā. Kad nonākam ciemā un es eju sasveicināties ar Zato, viņa aizved zirgu pie mūsu būdas, piesien to, noliekot priekšā zāles klēpi, bet nenoņem seglus un neizņem laužņus no mutes. Atgriežos savā būdā, kad esmu pavadījis pie Zato krietnu stundu.

Ja indiāņi un it īpaši indiānietes ir bēdīgi, viņu sejas it kā sastingst, tajās neietrīsas ne muskulis, acīs nomanāmas skumjas, bet viņi nekad neraud. Viņi var vaidēt, bet nemūžam neraud. Grozoties esmu sāpīgi pieskāries Zoraīmas vēderam, viņa iekliedzas. Tad es, lai tā neatgadītos atkal, pieceļos un iekārtojos citā guļvietā. Tā pakārta ļoti zemu, un guļot manu, ka tai kāds pieskaras. Izliekos aizmidzis. Lali apsēžas uz koka stumbra un nekustēdamās raugās manī. Pēc mirkļa sajūtu Zoraīmas tuvumu — viņai ir paradums iesmaržoties, saspaidot apelsīnu ziedus un ar tiem ieberzējot ādu. Tos mazos maisiņos viņa iemaina no indiānietes, kas laiku pa laikam ierodas ciemā. Kad pamostos, viņas joprojām kā sastingušas sēž turpat. Saule ir uzlēkusi, pulkstenis jau gandrīz astoņi. Aizvedu viņas uz pludmali un noguļos sausajās smiltīs. Lali un arī Zoraīma apsēžas. Es glāstu Zoraīmas krūtis un vēderu, viņa paliek stinga kā akmens. Noguldu Lali un skūpstu viņu, viņa sakniebj lūpas. Zvejnieks ir atnācis gaidīt Lali. Pametis skatienu uz viņas seju, viņš visu ir sapratis un iet prom. Es jūtos no tiesas nelaimīgs, nezinu, ko darīt, varu viņas vienīgi glāstīt un skūpstīt, tā rādot, ka mīlu viņas. Abas klusē. Mani no sirds apbēdina viņu ciešanas tāpēc vien, ka nevaru iedomāties, kāda būs viņu dzīve, kad es aiziešu. Iali par varītēm grib nodoties mīlestībai. Viņa man atdodas tādā kā izmisumā. Kāds tam iemesls? Tas var būt tikai viens — vēlēšanās palikt stāvoklī no manis.

Šorīt es pirmo reizi pamanīju Lali greizsirdību pret Zoraīmu. Es glāstīju Zoraīmas krūtis un vēderu, viņa kodīja man auss ļipiņu. Mēs gulējām pludmales smiltīs no svešām acīm labi slēptā iedobītē. Atnāca Lali, paņēma māsu aiz rokas, uzlikusi to uz viņas apaļā vēdera, pēc tam uz sava gludā un plakanā. Zoraīma piecēlās, it kā sacītu — tev taisnība, un atstāja Lali savu vietu man līdzās.

Sievietes katru dienu gatavo man ēdienu, bet pašas neēd neko. Nu jau pagājušas trīs dienas, kopš viņas nav baudījušas ne kumosa. Es paņemu zirgu un gandrīz pieļauju rupju kļūdu — pirmo vairāk nekā piecu mēnešu laikā: esmu devies ceļā, iepriekš nepalūdzot burvja atļauju. Es attopos un nevis eju pie burvja, bet staigāju uz priekšu un atpakaļ apmēram divsimt metru attālumā no viņa. Viņš mani ierauga un ar zīmi aieina pie sevis. Ar lielām pūlēm iestāstu, ka Lali un Zoraīma neēd. Viņš man iedod tādu kā riekstu, kas man jāieliek būdas saldūdens traukā. Atgriežos un iemetu riekstu lielā krūkā. Viņas vairākas reizes dzer no tās, taču ēst nesāk. 1.ali vairs nedodas zvejā.

V

Šodien, pēc četru dienu ilgas badošanās, viņa izdara kaut ko pilnīgi neprātīgu: bez laivas aizpeld vairāk nekā divsimt metru tālu no krasta un atgriežas ar trīsdesmit gliemenēm, lai es tās apēstu. Viņu izmisums mani tā sarūgtina, ka es arī gandrīz nemaz vairs neēdu. Tā turpinās jau sešas dienas. I,ali saslimst ar drudzi. Sešās dienās viņa ir pasūkājusi dažus citronus, un tas ir viss. Zoraīma ēd reizi dienā — pusdienlaikā. Es vairs nezinu, ko iesākt. Sēžu blakus Lali. Viņa ir atgūlusies uz klona, uz kura esmu nolicis salocītu guļamsegu, izveidojot kaut ko līdzīgu matracim, stingi raugās būdas jumtā un nekustas. Es skatos te uz viņu, te uz Zoraīmu un tās apaļo vēderu, un pats nezinu, kādēļ sāku raudāt. Varbūt pats par sevi, varbūt viņu dēļ? Kas lai zina! Es raudu, un lielas asaras rit man pār vaigiem. Tās ieraudzīdama, Zoraīma sāk vaidēt, tad Lali pagriež galvu un ierauga mani vienās asarās. Acumirklī viņa ir augšā, apsēžas starp manām kājām un klusiņām kunkst. Viņa mani skūpsta un glāsta. Zoraīma ir uzlikusi roku man uz pleca, un Lali sāk runāt — viņa reizē kunkst un runā, un Zoraīma viņai atbild. Šķiet, viņa izsaka Lali pārmetumus. Lali paņem jēlcukura gabalu dūres lielumā, parāda, ka viņa to izkausējusi ūdenī, un izdzer pāris malkos. Tad viņas abas ar Zoraīmu iziet no būdas, dzirdu, kā viņas ved zirgu, ko, ārā iziedams, atrodu jau apseglotu, laužņiem mutē un pie seglu loka piesietu pavadu.

Nolieku Zoraīmai aitādas jaku, un 1.ali uzliek uz segliem salocītu guļamsegu. Zoraīma uzkāpj zirgā pirmā — ļoti tālu uz priekšu, gandrīz zirgam uz kakla — ,es — vidū, un Lali — man aiz muguras. Esmu tā apmulsis, ka aizjāju, nevienu nebrīdinājis un ne no viena neatsveicinājies.

Iali parauj pavadu, jo es, domādams, ka jājam pie burvja, esmu pagriezis zirgu uz to pusi. Nē, lali pievelk pavadu un saka: «Zorillo.» Mēs dodamies pie Zorillo. Pa ceļam viņa, cieši turēdamās pie manas jostas, vairākas reizes noskūpsta mani uz kakla. Ar kreiso roku turu pavadu, ar labo glāstu Zoraīmu. Mēs nonākam Zorillo ciemā brīdī, kad viņš atgriežas no Kolumbijas ar smagi apkrautiem trim ēzeļiem un zirgu. Ieejam būdā. Vispirms runā Lali, pēc tam — Zoraīma.

un Zorillo man izstāsta: līdz brīdim, kad es raudāju, Lali domājusi, ka esmu baltais, kuram viņa itin neko nenozīmē. Lali zina, ka es gribu iet prom, bet esmu bijis viltīgs kā čūska, jo nekad neesmu viņai to teicis vai licis nojaust. Viņa saka — esot dziļi vīlusies, domādama, ka tāda indiāniete kā viņa varētu darīt laimīgu vīrieti, ka apmierināts vīrietis nebēg prom, ka viņa nesaprot, kāpēc viņai vajadzētu vēl dzīvot, ja viņa cietusi tik lielu sakāvi. Zoraīma saka to pašu, turklāt viņa apgalvo, ka baidoties — viņas dēls varētu būt līdzīgs tēvam, cilvēks, kas nepilda solījumus, neīsts cilvēks, kas turklāt prasīs no savām sievām gandrīz neizpildāmo, tā ka viņām vajadzēs mirt tādēļ, to nesaprotot. Kāpēc es grasos bēgt, it kā viņa būtu tas suns, kas mani ierašanās dienā sakodis? Es atbildu:

—   Ko tu, Lali, darītu, ja tavs tēvs saslimtu?

—   Es ietu pa ērkšķiem, lai viņu koptu.

—   Ko tu darītu, ja tu būtu vajāta kā zvērs, ko grib nogalināt, un būtu pienākusi diena, kad tu vari aizstāvēties?

—   Es meklētu savu ienaidnieku visās malās, lai to apraktu tik dziļi, ka tas savā bedrē vairs nevarētu pagrozīties.

—   Un vai to visu tu darītu tad, ja tev būtu divas brīnišķīgas sievas, kuras tevi gaida?

—   Es atgrieztos, jājot zirga mugurā.

—   Arī es, bez šaubām, to darīšu.

—   Un, ja nu es būšu veca un neglīta, kad tu atgriezīsies?

—   Es atgriezīšos daudz agrāk, pirms tu kļūsi veca un neglīta.

—   Jā, tev lija ūdens no acīm, to nekad nevar izdarīt tīšām. Tāpēc tu vari iet, kad vēlies, bet tev tas jādara gaišā dienas laikā visu cilvēku acu priekšā, nevis kā zaglim. Tev ir jāaiziet tā, kā tu atnāci — tajā pašā pēcpusdienas stundā un viscaur labi apģērbtam. Tev jāpasaka, kuram par mums jārūpējas dienu un nakti. Zato ir virsaitis, bet vajadzīgs vēl viens vīrs, kas gādā par mums. Tev jāpasaka, ka tava māja ir tava māja un ka tajā nedrīkst ieiet neviens vīrietis — vienīgi tavs dēls, ja Zoraīmas vēderā ir vīrietis. Tāpēc dienā, kad tu iesi, uz ciemu jāatnāk Zorillo. Lai viņš pasaka visu, ko tu teiksi.

Pārnakšņojam pie Zorillo. Tā ir dievišķīgi maiga nakts. Abu dabas meitu murmināšana pauž tādu mīlas kvēli, ka jūtos dziļi aizkustināts. Visi trīs atgriežamies jāšus — lēnā solī, saudzējot Zoraīmas vēderu. Man jāiet prom devītajā dienā pēc pirmā mēness, jo 1.ali grib man pateikt, vai ir pilnīgi pārliecināta, ka gaida bērnu. Pagājušajā mēnesī viņa nav redzējusi asinis. Viņa baidās kļūdīties, bet, ja arī šajā mēnesī viņa neieraudzīs asinis, tas nozīmēs, ka viņa ir stāvoklī. Zorillo atnesīs visas mantas uz ciemu: man jāapģērbjas tur pēc tam, kad būšu runājis ar guahiro, tas ir, runājis kails. Iepriekšējā dienā mums visiem trim jāaiziet pie burvja. Viņš pasacīs, vai būdai manas durvis ir jāaizver vai jāatstāj vaļā. Lēnajā mājupceļā nav nekā skumīga. Viņām labāk patīk zināt, kas notiek, nekā tikt pamestām un smieklīgām citu ciema vīriešu un sieviešu acīs. Kad Zoraīmai piedzims bērns, viņa izraudzīsies zvejnieku, lai iegūtu labi daudz pērļu, ko glabās man. Lali katru dienu zvejos ilgāk, lai arī būtu nodarbināta. Nožēloju, ka guahiro valodā esmu iemācījies tikai kādu duci vārdu. Man viņām būtu sakāms tik daudz kas tāds, kas nav pasakāms ar tulka starpniecību. Esam mājās. Vispirms ir jāaiziet pie Zato un jāliek saprast, ka atvainojos par to, ka esmu aizceļojis, neko viņam nepasakot. Zato ir tikpat cildens kā viņa brālis. Pirms kaut ko paspēju pasacīt, viņš uzliek roku uz mana kakla un saka: «Uilu!» (Klusē!) Jaunais mēness būs pēc divpadsmit dienām. Tad paies vēl astoņas, kuras man jānogaida, un pēc divdesmit dienām es jau būšu ceļā.

Kad no jauna pētu karti, šo to mainot ciemu apiešanā, iedomājos par vārdiem, ko man teica Taisnīgais: kur gan es būšu laimīgāks nekā te, kur mani mīl visi? Vai es pats nepiesaukšu sev nelaimi, atgriežoties civilizētajā pasaulē? To rādīs nākotne.

Trīs nedēļas paiet kā vēja spārniem. Lali pārliecinājusies, ka ir stāvoklī, un manu atgriešanos gaidīs divi vai trīs bērni. Kāpēc trīs? Viņa man saka — mātei divreiz esot bijuši dvīņi. Mēs esam bijuši pie burvja. Nē, durvis nav jāaizver, tām priekšā tikai jāaizliek koka zars. Cuļamsega, uz kuras visi trīs guļam, ir jāizstiepj pie būdas griestiem. Viņām abām vienmēr jāguļ kopā, jo viņas ir viena būtne. Pēc tam viņš liek mums apsēsties pie uguns, iemet liesmās zaļas lapas, un desmit minūtes ap mums mutuļodūmi. Atgriežamies mājās un gaidām Zorillo, kurš tiešām ierodas tajā pašā vakarā. Pie ugunskura mūsu būdas priekšā mēs sarunās pavadām visu nakti. Ar Zorillo starpniecību es katram indiānim saku kādu laipnu vārdu, un tas kaut ko atbild. Saullēktā es kopā ar Lali un Zoraīmu ieeju būdā. Visu dienu nododamies mīlestībai. Zoraīma uzsēžas man virsū, lai labāk sajustu mani sevī, un Lali apvijas man apkārt kā efeja, viņas klēpis pukst kā sirds. Pēcpusdienā eju prom. Es runāju, un Zorillo tulko:

—   Zato, lielais cilts virsaiti, kurš mani pieņēmis un devis man visu, man jālūdz tava atļauja atstāt jūs uz daudziem mēnešiem.

—   Kāpēc tu gribi atstāt savus draugus?

—    Tāpēc, ka man jāsoda tie, kuri mani vajājuši kā meža zvēru. Pateicoties tev, es šajā ciemā guvu patvērumu, varēju dzīvot laimīgs, man bija cildeni draugi un sievas, kuras iededza sauli manās krūtīs. Bet tas viss nedrīkst pārvērst vīrieti, kāds es esmu, par dzīvnieku, kurš, atradis siltu un labu mitekli, paliek tajā visu mūžu, jo baidās, ka cīņā vajadzēs ciest. Es došos pretī saviem ienaidniekiem, es iešu pie tēva, kam esmu vajadzīgs. Te es savās sievās, Lali un Zoraīmā, atstāju savu dvēseli un savus bērnus — mūsu tuvības augļus. Mana būda pieder viņām un maniem bērniem, kuri piedzims. Es ceru, Zato, ka tu to atgādināsi, ja kāds aizmirsīs. Es lūdzu, lai par manām sievām un bērniem stāv nomodā ne tikai tava drosme, bet arī cilvēks, vārdā

Usli. Es jūs visus esmu mīlējis no sirds un mīlēšu vienmēr. Darīšu, kas vien manos spēkos, lai drīz atgrieztos. Ja, pildot savu pienākumu, es miršu, mana dvēsele dosies pie jums, Lali, Zoraīma un mani bērni, un jūs, guahiro indiāņi, kas esat mana ģimene.

Kopā ar Lali un Zoraīmu atgriežos būdā. Apģērbjos — uzvelku haki krāsas kreklu un bikses, apauju īszeķes un puszābakus.

Ļoti ilgi es skatījos atpakaļ uz idillisko ciemu, kur nupat biju pavadījis pusgadu. Šī guahiro indiāņu cilts, kas tā sarukusi gan citu cilšu, gan balto uzbrukumos, man ir bijusi miera osta, vienreizīga viela, kur patverties no cilvēku ļaunuma. Es tur esmu sastapis mīlestību, mieru, dvēseles līdzsvaru un cildenumu. Palieciet sveiki, guahiro, Kolumbijas un Venecuēlas pussalas mežonīgie indiāņi! Jūsu tik lielā teritorija laimīgā kārtā ir brīva no divu kaimiņu civilizācijas iejaukšanās. Tavs dzīves veids un prasme aizstāvēties man ir iemācījuši kaut ko ļoti svarīgu nākotnei — labāk būt mežonīgam indiānim nekā augstskolu baudījušam ierēdnim.

Palieciet sveikas, Lali un Zoraīma, ideālās sievas, kuru rīcība ir tik dabiska, bez kāda aprēķina, saskaņota ar sirds tieksmēm, un kuras manas aizceļošanas brīdī pavisam vienkārši iebēra mazā audekla maisiņā visas pērles, kādas bija būdā. Es atgriezīšos, tas ir skaidrs, par to nav nekādu šaubu, bet kad un kā? To es nezinu, bet pats sev apsolu atgriezties.

Pievakarē Zorillo kāpj zirgā un mēs dodamies ceļā uz Kolumbiju. Galvā man ir salmu platmale. Eju kājām un vedu zirgu pavadā. Itin visi ciema indiāņi aizsedz seju ar kreiso roku un stiepj uz manu pusi labo roku. Tā viņi rāda, ka nevēlas redzēt mani aizejam, ka tas viņiem sagādā pārāk lielas ciešanas, un viņi paceļ roku ar atvērtu plaukstu, it kā gribētu mani aizturēt. Iali un Zoraīma nāk man līdzi gandrīz simt metru. Man šķiet, ka viņas mani noskūpstīs, bet piepeši viņas iegaudojas un neatskatīdamās aizskrien atpakaļ uz mūsu būdu.

Piektā burtnīca Atgriešanās civilizācijā

Santamartas cietums

Noguahiro indiāņu teritorijas nav grūti izkļūt, Lavelas robežapsardzības posteņiem tiekam garām bez starpgadījumiem. Ar zirgu varam divās dienās veikt attālumu, kas prasīja tik daudz laika, kad ceļoju kopā ar Antonio. Taču ļoti bīstami ir ne tikai šie posteņi — briesmas draud arī vairāk nekā simt divdesmit kilometru joslā līdz Riohašas ciemam, no kura izbēgu.

Vienā no iebraucamām vietām, kur var padzerties un paēst, Zorillo klātbūtnē pirmo reizi mēģinu sarunāties ar kādu civilu kolumbieti. Kā saka Zorillo, esmu ticis galā diezgan labi, jo stostīšanās palīdzējusi apslēpt akcentu un runas veidu.

Dodamies tālāk uz Santamartu. Zorillo mani pametīs pusceļā un no rīta griezīsies atpakaļ.

Zorillo mani ir atstājis. Nolemjam, ka zirgu viņš ņems līdzi. Tiešām, ja cilvēkam pieder zirgs, tas nozīmē, ka viņam pieder arī noteikts mājoklis, ka viņš dzīvo noteiktā ciemā, un tad var gadīties, ka jāatbild uz nepatīkamiem jautājumiem: vai jūs tādu un tādu pazīstat? Kā sauc mēru? Ko dara X kundze? Kā rokās ir «fonda»?

Nē, man labāk ceļot tālāk kājām, braukt smagajā mašīnā vai autobusā un aiz Santamartas — vilcienā. Man vienmēr jāizliekas par «forastero» (svešinieku), kas ieradies šajā novadā, lai strādātu vienalga kur un vienalga kādu darbu.

Zorillo man ir samainījis trīs zelta monētas simt peso zīmēs. Viņš man iedevis tūkstoš peso. Krietns strādnieks dienā nopelna astoņus līdz desmit peso, tātad es diezgan ilgi varu iztikt ar šo naudu vien. Iekāpju kravas mašīnā, kas iet ļoti tuvu garām Santamartai — diezgan ievērojamai ostai, līdz kurai ir apmēram simt divdesmit kilometru no vietas, kur šķiros no Zorillo. Mašīna brauc pakaļ kazām vai ševro ādām — lāgā nesaprotu, kam īsti.

Ik pa sešiem vai desmit kilometriem ir taverna. Šoferis izkāpj un uzaicina mani ieturēties. Viņš uzaicina, bet maksāju es. Un ik reizi viņš izdzer piecas vai sešas glāzes ļoti stipra alkohola. Es tikai izliekos, ka dzeru. Kad esam nobraukuši piecdesmit kilometru, viņš ir piedzēries kā maiss — apdzēries tā, ka nomaldās no ceļa, mēs nonākam dubļainās grambās, kur kravas mašīna iestieg un netiek vairs ārā. Kolumbictis par to daudz neuztraucas — viņš apguļas aizmugurē, kravas kastē, un saka, lai es guļu kabīnē. Es nezinu, ko darīt. Līdz Santamartai droši vien ir vairāk nekā četrdesmit kilometru. Ja esmu kopā ar šoferi, mani neviens ncizjautā, un, kaut tik bieži apstājamies, es tomēr tieku uz priekšu ātrāk nekā kājām.

Un tā uz rīta pusi nolemju gulēt. Diena ir uzaususi, gandrīz septiņi no rīta. Parādās rati, ko velk divi zirgi. Kravas mašīna tiem aizsprosto pusi ceļa. Tiek pamodināts šoferis — pieņem, ka tas esmu es, jo atrodos kabīnē. Stostīdamies tēloju samiegojušos cilvēku, kas, spēji pamodināts, nezina, kur atrodas.

Šoferis pamostas un runā ar kučieri. Pēc vairākiem mēģinājumiem viņiem neizdodas izvilkt mašīnu no dūksts. Riteņi ir dubļos līdz asīm, tur nekas nav darāms. Ratos sēž divas mūķenes melnā apģērbā un aubēm galvā un trīs mazas meitenes. Pēc ilgiem strīdiem abi vīri vienojas, ka vajag izcirst krūmus gar ceļa malu, lai rati ar vienu riteni uz ceļa un otru — gar malu varētu likt garām apmēram divdesmit metrus platajai kļūmīgajai vietai.

Abi ķeras pie mačetes (zobens cukurniedru ciršanai, rīks, ko ceļojumā ņem līdzi katrs vīrietis) un cērt nost visu, kas varētu traucēt, bet es to salieku uz ceļa, lai augstuma starpība nebūtu pārāk liela un lai rati neiestigtu dubļos. Pēc gandrīz divu stundu darīta tas ir izdarīts. Pēc tam mūķenes, iepriekš man pateikušās, jautā, un kurieni dodos. Atbildu, ka uz Santamartu.

—   Bet jūs neesat braukuši pa pareizo ceļu, jums jāatgriežas atpakaļ kopā ar mums. Mēs jūs aizvedīsim uz vietu, kas ir pavisam tuvu Santamartai — tikai astoņus kilometrus no pilsētas.

Man nav iespējams atsacīties, tas liktos aizdomīgi. Labprāt gan būtu teicis, ka palikšu pie šofera un viņam palīdzēšu, liet iedomājoties, cik grūti būs tik ilgi runāt, es tikai atbildu:

—  Gracias, gracias!

Un tā nu es sēžu kopā ar trim mazām meitenēm, abas mūķenes novietojas uz sola blakus kučierim.

Dodamies ceļā un tiešām tiekam uz priekšu diezgan ātri, nobraucot piecus vai sešus kilometrus sānceļa, kurā kļūdas dēļ iegriezusies smagā mašīna. Tikuši uz lal»a ceļa, rati ripo raiti, un ap pusdienlaiku apstājamies iebraucamā vietā paēst. Kučieris un trīs meitenes sēž pie viena galda un abas mūķenes un es — pie otra turpat blakus. Māsas ir jaunas, divdesmit piecus līdz trīsdesmit gadu vecas. Viņu āda ir ļoti gaiša. Viena no viņām ir spāniete, otra — īriete. īriete paklusām jautā:

—  Jūs neesat šejienietis, vai ne?

—  Jā, es esmu no Barankilas.

—  Nē, jūs neesat kolumbietis, jūsu mati ir pārāk gaiši un seja tikai iedegusi saulē. No kurienes jūs esat?

—   No Riohašas.

—   Kas jūs tur esat?

—   Elektriķis.

—   Ak tā, man Elektrības sabiedrībā ir draugs, spānietis, kas saucas par Peresu. Vai jūs viņu pazīstat?

—  Jā.

—   Cik patīkami!

Pēc maltītes viņas abas pieceļas un iet nomazgāt rokas, pēc tam īriete atgriežas viena. Skatīdamās uz mani, viņa franciski saka:

—    Es jūs nenodošu, bet mana biedrene saka — viņa esot redzējusi jūsu fotogrāfiju kādā avīzē. Jūs esat no Biohašas izbēdzis cietumnieks, francūzis, vai ne?

To noliegt nozīmētu stāvokli sarežģīt vēl vairāk.

—    Jā, godājamā māsa. Es jūs lūdzu, neuzrādiet mani! Es neesmu tik ļauns, kā viņi tēlo. Es mīlu un cienu Dievu.

Atnāk spāniete, un īriete viņai apstiprinoši pamāj. Spāniete kaut ko saka ļoti ātri — es nesaprotu. Šķiet, viņas kaut ko apsver, tad pieceļas un no jauna aiziet uz tualeti. Piecās viņu prombūtnes minūtēs drudžaini domāju. Vai man jāaiziet, pirms viņas ierodas, vai jāpaliek? Galu galā viss atkarīgs no tā, vai viņas ziņos par mani vai ne, jo, ja arī aiziešu, mani diezgan drīz atradīs. Šajā novadā nav pietiekami biezas selvas (džungļu, mūžameža), un ceļus, kas ved uz pilsētām, drīz vien varēs pietiekami labi uzraudzīt. Es nolemju paļauties uz likteni, kas līdz šim bijis man labvēlīgs.

Viņas atgriežas smaidīgas, īriete pajautā, kā mani sauc.

—   Enrike.

—     Iabi, Enrike, jūs brauksiet līdzi uz mūsu klosteri, kas ir astoņus kilometrus no Santamartas. Ja esat ratos kopā ar mums, jums ceļā nekādas briesmas nedraud. Ja vien nerunāsiet, visi nodomās, ka esat klostera strādnieks.

Māsas samaksā mūsu visu tēriņu. Nopērku bloku cigarešu — divpadsmit paciņu, un šķiltavas. Dodamies tālāk. Visu ceļu māsas man nesaka ne vārda, un esmu viņām par to pateicīgs. Tā kučieris neuzzina, ka lāgā neprotu spāniski. Pievakarē pieturam pie lielas iebraucamās vietas. Tur apstājies autobuss, uz kura rakstīts: «Riohaša — Santamarta.» Man gribas kāpt tajā iekšā. Es pieeju pie mūķenes īrietes un pasaku, ka esmu nodomājis izmantot autobusu.

—   Tas ir ļoti bīstami, — viņa iebilst, — jo, pirms nonāksiet Santamartā, autobusu apturēs vismaz divos policijas posteņos, kas pārbauda pasažieru dokumentus.

Es sirsnīgi pateicos, un bailes, kas mani kremta, kopš viņas atklāja, kas īstenībā esmu, pilnīgi izgaist. Tieši pretēji — satikšanās ar labajām mūķenēm man ir nedzirdēta veiksme. Viņām bijusi taisnība — kad satumst, nonākam pie policijas posteņa (spāniski — alkabale). Autobuss, kas no Santamartas brauc uz Riohašu, tiek pārbaudīts. Es apguļos ratos uz muguras, apsedzis seju ar salmu platmali, un izliekos aizmidzis. Gadus astoņus veca meitenīte, atbalstījusi galvu uz mana pleca, tiešām ir aizmigusi. Kad pienāk mūsu kārta, rati apstājas tieši starp autobusu un posteni.

—    C6mo estan por aqui? (Kā jums te klājas?) — mūķene spāniski jautā.

—   Muy bien, Hermarui! (Ļoti labi, māsa!)

—   Me alegro, vamonos, muchanos. (Es priecājos, brauksim nu, bērni.)

Un mēs mierīgi turpinām ceļu.

Desmitos vakarā ieraugu nākamo posteni, kas ir spilgti apgaismots. Pie tā gaida divas rindas visvisādu mašīnu un pajūgu: viena virzienā no labās puses, otra — no kreisās. Automobiļiem tiek atvērti bagāžnieki, un policisti tos pārbauda. Redzu, kā sievietei jākāpj ārā, viņa rakņājas somiņā. Viņu aizved uz policijas posteni. Acīmredzot viņai nav «sedilas». Tādā gadījumā nekas nevar līdzēt. Mašīnas un rati aizbrauc cits pēc cita. Tā kā uz ceļa tie stāv divās rindās, nav nekādu cerību tikt garām postenim ārpus kārtas. Vietas trūkuma dēļ ir jāpadodas un jāgaida. Saprotu, ka esmu pazudis. Tieši mums priekšā ir mazs autobuss, bāztin piebāzts ar pasažieriem. Uz jumta sakrauta vesela kaudze saiņu un koferu. Arī aizmugurē piekārts tāds kā rupjš tīkls, pilns saiņu. Četri policisti liek pasažieriem izkāpt. Autobusam ir tikai vienas durvis — priekšējās. Vīrieši un sievietes izkāpj. Sievietes tur rokās bērnus. Pēc tam viņi cits pēc cita kāpj atpakaļ.

—  Sedilu! Sedila!

Un visi uzrāda papes gabaliņu ar savu fotogrāfiju. Zorillo par to nekā man netika teicis. Ja es to zinātu, es varbūt mēģinātu sadabūt kādu viltotu dokumentu. Nospriežu — ja tikšu cauri šim postenim, apgādāšos ar «sedilu», lai cik tā maksātu, pirms no Santamartas došos uz Barankilu, ļoti ievērojamu pilsētu Atlantijas okeāna krastā; tai ir divsimt piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju, kā teikts enciklopēdijā.

Augstais Dievs, cik ilgi viņi noņemas ar šo autobusu! īriete pagriežas uz manu pusi un saka:

—   Esiet mierīgs, Enrike!

Es dusmojos par šo teikumu, jo kučietis droši vien dzird.

Beidzot pienāk mūsu kārta, un rati iebrauc apžilbinošajā gaismā. Nolemju piecelties sēdus. Man šķiet — ja gulēšu, visiem liksies, ka gribu slēpties. Atspiežos ar muguru pret ratu redelēm un skatos mūķeņu mugurās. Mani var redzēt tikai profilā, esmu uzmaucis platmali uz pieres, taču ne pārāk dziļi.

—   C6mo estan todos por aqui? (Kā jums visiem te klājas?) — atkal jautā spāniešu mūķene.

—  Muybien, Hermanns. Y cdmo viajan tan tarde? (Ļoti labi, māsas. Kāpēc braucat tik vēlu?)

—    Por una urgencia, por eso no me detengo. (Steidzams gadījums, tāpēc neaizkavējiet mūs. Mēs ļoti steidzamies.)

—     Vayatise con Dios, Hermanas! (Lai Dievs jums palīdz, māsas!)

—   Gracias, hijos. Que Dios Ies protege. (Paldies, bērni! Lai Dievs jūs sargā!)

—   Āmen, — policisti atbild.

Un mēs braucam mierīgi tālāk, neviens mums neko neprasa. Aizvadīto brīžu uztraukuma dēļ māsām acīmredzot apsāpējies vēders, jo simt metru tālāk viņas liek apturēt pajūgu un uz brīdi pazūd mežā. Braucam tālāk. Aizsmēķēju. Esmu tik aizkustināts, ka brīdī, kad īriete kāpj atpakaļ ratos, saku:

—   Paldies, cienījamā māsa!

—    Nav par ko pateikties, — viņa atbild, — bet mēs bijām tik pārbijušās, ka sabojājās vēders.

Ap pusnakti nonākam klosterī. Augsts mūris, lieli vārti. Kučieris dodas novietot zirgu un ratus, trīs mazās meitenītes tiek ievestas klosterī. Pagalmā sākas dedzīga saruna starp māsu vārtnieci un abām māsām, ar kurām kopā esmu atbraucis. īriete saka — viņa negribot modināt kostera priekšnieci, lai lūgtu atļauju man pārnakšņot klosterī. Te man pietrūkst apķērības.

Man vajadzētu ātri izmantot starpgadījumu un doties prom uz Santamartu, jo es zinu, ka līdz tai ir tikai astoņi kilometri.

Šī kļūda man vēlāk maksāja septiņus gadus katorgas.

Beidzot klostera priekšniece tiek pamodināta un ierāda man istabu trešajā stāvā. Pa logu redzu pilsētas ugunis. Saskatu bāku starmešu gaismu. No ostas izbrauc liels kuģis.

Es aizmiegu, un saule jau ir uzlēkusi, kad pie manām durvīm klauvē. Esmu redzējis briesmīgu sapni: 1.ali manu acu priekšā uzšķērž sev vēderu, un mūsu bērns no tā izkrīt pa gabaliem.

Noskujos un ļoti ātri sāpošos. Nokāpju lejā. Kāpņu galā mani sagaida māsa īriete, viņa tikko manāmi smaida.

—   Labdien, Anrī, vai labi gulējāt?

—  Jā, māsa!

—    Nāciet, lūdzu, klostera priekšnieces kabinetā, viņa grib ar jums runāt.

Ieejam. Pie rakstāmgalda sēž sieviete. Viņai ir piecdesmit vai varbūt vairāk gadu, ārkārtīgi barga seja, melnās acis veras manī bez mazākās laipnības.

—  Senor, sabe usted luībhir espanol? (Vai jūs, cienītais kungs, runājat, spāniski?)

—   Muy poco. (Ļoti maz.)

—   Hueno, la Hermana va servir de interprete. (Labi, māsa mums tulkos.)

—   Man teica, ka esat francūzis.

—  Jā, māt.

—   Vai esat izbēdzis no Kiohašas cietuma?

—  Jā, māt.

—   Pirms cik ilga laika?

—   Apmēram pirms trim mēnešiem.

—   Ko jūs pa šo laiku darījāt?

—   Es dzīvoju pie indiāņiem.

—   Kā? Jūs — pieguahiro indiāņiem? Tas nav iespējams. Tie mežoņi nekad nav pieņēmuši savā novadā nevienu ballocilvēku. Tajā nav izdevies iekļūt nevienam misionāram. Es šo atbildi nepieņemu. Kur jūs bijāt? Sakiet taisnību!

—   Māt, es biju pie indiāņiem un varu to pierādīt.

—   Kādā veidā?

—   Ar viņu izzvejotām pērlēm.

Es paņemu maisiņu, kas piesprausts pie manu svārku muguras, un pasniedzu viņai to. Viņa atraisa maisiņu un izņem no tā sauju pērļu.

—   Cik te ir?

—   Es nezinu, varbūt pieci vai seši simti.

—    Tas nav pierādījums. Varbūt jūs tās esat nozadzis kur citur.

—     Māt, lai jūsu sirdsapziņa būtu mierīga, ja vēlaties, es palikšu te tik ilgi, līdz jūs noskaidrosiet, vai ir notikusi kāda pērļu zādzība. Man ir nauda. Par uzturu es varu samaksāt. Apsolu nekustēties ārā no savas istabas līdz dienai, kad jūs izlemsiet mani izlaist.

Viņa ļoti cieši raugās manī. Man uzreiz iešaujas prātā, ka viņa droši vien domā: «Un ja nu tu aizbēdz? Tu esi aizbēdzis no cietuma un iedomājies, ka no šejienes ārā tikt ir vieglāk.»

—     Es jums atstāšu savu pērļu maisiņu, kas ir visa mana bagātība. Es zinu, ka tā ir labās rokās.

—    Labi, lai tā būtu. Nē, jums nav jāpaliek ieslēgtam istabā. Jūs varat no rīta un pēcpusdienā pastaigāties dārzā, kamēr manas klostera māsas ir kapelā. Jūs ēdīsiet virtuvē kopā ar strādniekiem.

Pēc šīs sarunas esmu gandrīz nomierinājies. Kad grasos iet atpakaļ uz savu istabu, māsa īriete mani aizved uz virtuvi. Liela tase kafijas ar pienu, melna, ļoti svaiga maize un sviests. Kamēr ēdu, mūķene klusēdama stāv manā priekšā. Viņa izskatās nobažījusies. Es saku:

—   Paldies, māsa, par visu, ko esat manā labā darījusi.

—  Es gribētu izdarīt vairāk, bet tas nav manos spēkos, draugs

Anrī.

To pateikusi, viņa iziet no virtuves. Pie loga sēdēdams, skatos uz pilsētu, ostu un jūru. Lauki ap to ir labi apstrādāti. Nespēju tikt vaļā no briesmu nojautas. Tā ir tik stipra, ka nolemju nākamajā naktī bēgt. Dievs ar pērlēm, lai klostera priekšniece tās patur savam klosterim vai pati sev! Viņa man neuzticas, turklāt es noteikti nekļūdos, jo kā gan var būt, ka viņa nerunā franciski — kataloniete, klostera priekšniece, tātad izglītota sieviete, tas tiešām būtu retums. Secinājums: šovakar došos prom.

Jā, šopēcpusdien iziešu dārzā, lai apskatītos, kur iespējams likt pāri mūrim. Ap vieniem klauvē pie durvīm:

—   Nāciet, lūdzu, pusdienās, Anrī!

—  Jā, es eju, paldies!

Apsēžos pie virtuves galda, un tikko esmu sācis likt uz šķīvja gaļu ar vārītiem kartupeļiem, kad durvis atveras un parādās četri policisti baltos formas tērpos revolveriem rokā.

—  No te mueve, o te mato! (Nekusties, vai tiksi nogalināts!)

Man uzliek roku dzelžus. Māsa īriete skaļi iekliedzas un

zaudē samaņu. Divas virtuves māsas viņu pieceļ.

—    Vamos! (Iesim!) — priekšnieks saka. Viņš ienāk līdzi manā istabā. Mans sainis tiek pārmeklēts, un viņi lūlīl atrod trīsdesmit sešas zelta monētas, kas man vēl atlikušas, bet atstāj nepārbaudītu futrāli ar divām bultām. Acīmredzot viņi domā, ka tie ir zīmuļi. Priekšnieks ar redzamu gandarījumu iebāž zelta monētas kabatā. Ejam prom. Pagalmā stāv kaut kāda mašīna.

Pieci policisti un es ierāpjamies šajā grabažā un drāžamies prom; pie stūres sēž šoferis policista formas tērpā, melns kā ogle. Esmu iznīcināts un neprotestēju; pūlos nezaudēt cieņu. Te nav ko lūgt žēlastību vai piedošanu. Esi cilvēks un domā, ka nekad nedrīkst zaudēt cerību! Tas viss acumirklī pazib manās smadzenēs. Un, kad izkāpju no mašīnas, esmu nolēmis turēties kā vīrs, nebūt lupata, un tas man izdodas tik labi, ka, virsnieks, kas mani pārbauda, vispirms saka:

—  Šis francūzis ir rūdīts, neizskatās, ka viņš būtu uztraucies, ka nonācis mūsu rokās.

Ieeju viņa kabinetā. Noņemu cepuri un, aicinājumu negaidot, apsēžos, noliekot saini starp kājām.

—   Vai tu proti runāt spāniski?

—   Nē.

—   Homezapatero! (Pasauciet kurpnieku!)

Pēc brītiņa ienāk mazs vīrelis zilā priekšautā un kurpnieka āmuriņu rokā.

—  Tu esi pirms gada no R iohašas izbēgušais francūzis. Jā vai

nē?

—   Nē.

—  Tu melo.

—   Es nemeloju. Es neesmu francūzis, kas pirms gada izbēdzis no Riohašas.

—   Noņemiet roku dzelžus! Novelc svārkus un kreklu! (Viņš paņem papīru un skatās. Visi tetovējumi ir aprakstīti.)

—  Tev trūkst kreisās rokas īkšķa. Jā. Tātad tas esi tu.

—    Nē, tas neesmu es, jo es neesmu izbēdzis pirms gada. Esmu izbēdzis pirms septiņiem mēnešiem.

—  Tas ir viens un tas pats.

—  Tev gan, tikai ne man.

—   Es jau redzu — tu esi tipisks slepkava. Neatkarīgi no tā, vai esi francūzis vai kolumbietis, visi slepkavas (maladores) ir vienādi — nevaldāmi. Es esmu tikai šī cietuma otrais komandants. Es nezinu, kas tiks ar tevi darīts. Šobrīd es tevi pievienošu taviem biedriem.

—   Kādiem biedriem?

—   Frančiem, ko tu esi atvedis uz Kolumbiju.

Sekoju policistiem, tie mani aizved uz karceri ar restotu logu pagalma pusē. Tur atrodu visus piecus savus draugus. Apkampjamies.

—    Mēs domājām, ka esi izglābies uz visiem laikiem, — Klusio saka.

Malirets raud kā puika, kas viņš arī ir. Trīs pārējie šķiet gluži apstulbuši aiz pārsteiguma. Viņus atkal satiekot, atgūstu spēkus.

—   Stāsti, — viņi saka.

—   Vēlāk. Un kā klājas jums?

—   Mēs te esam trīs mēnešus.

—   Vai pret jums izturas labi?

—   Ne labi, neslikti. Caidam, kad mūs pārsūtīs uz Barankilu, kur, šķiet, izdos Francijas varas pārstāvjiem.

—   Neliešu banda! Un kā ar bērgšanu?

—  Tikko atgriezies, tu jau atkal domā par bēgšanu!

—    Bet kā gan citādi! Vai, tavuprāt, es tik lēti padošos? Vai uzraudzība te ļoti stingra?

—   Dienā ne sevišķi, bet naktī mums ir īpaša sardze.

—   Cik?

—   Trīs uzraugi.

—   Un kā tev ar kāju?

—   Labi, es pat nekliboju.

—   Vai pastāvīgi esat ieslēgti?

—    Nē, pastaigājamies pa pagalmu saulītē — divas stundas no rīta un trīs stundas pēcpusdienā.

—   Kādi ir pārējie kolumbiešu cietumnieki?

—   Šķiet, ka te ir ļoti bīstami veči — gan zagļi, gan slepkavas.

Pēcpusdienā pagalmā patlaban sarunājos ar Klusio, kad mani pasauc. Sekoju policistiem un ieeju tajā pašā kabinetā, kur biju no rīta. Tur ieraugu cietuma komandantu kopā ar to, kurš mani jau pratināja. Goda krēslā sēž cilvēks ar ļoti tumšu ādas krāsu, gandrīz melns. Pēc tā spriežot, viņš drīzāk šķiet nēģeris nekā indiānis. Viņa īsie, sprogainie mati ir tādi kā nēģerim. Viņam varētu būt piecdesmit gadu, acis — melnas un ļaunas. Ļoti smalkas ūsiņas rotājas uz nikni savilktās mutes virslūpas. Krekls atpogāts, bez kaklasaites. Kreisajā pusē — zaļibalta kaut kāda ordeņa lentīte. Arī kurpnieks ir te.

—  Francūzi, tu esi notverts pēc septiņu mēnešu slapstīšanās. Ko pa šo laiku esi darījis?

—   Es biju pie guahiro.

—   Neņirgājies par mani, vai es tev sadošu pa mizu!

—   Es saku taisnību.

—    Neviens nekad nav uzturējies pie indiāņiem. Vēl šogad viņi nonāvējuši vairāk nekā divdesmit piecus krasta apsardzes kareivjus.

—   Nē, kareivjus nonāvējuši kontrabandisti.

—   Kā tu to zini?

—   Es tur nodzīvoju septiņus mēnešus. Guahiro nekad neatstāj savu teritoriju.

—   1.abi, varbūt tā ir taisnība. Kur tu esi nozadzis trīsdesmit sešas simtpeso monētas?

—  Tās pieder man. Tās man iedeva kalnu indiāņu kopienas virsaitis, vārdā Taisnīgais.

—  Kā gan indiānim var piederēt tāda bagātība un kā viņš var tev to atdot?

—   Labi, šef, vai ir bijusi simt zelta peso monētu zādzība?

—  Tas liesa, nav bijusi. Biļetenos par tādu zādzību nav runa.

Taēu tas mums neliedz ievākt zinas.

—   Dariet to, tas man nāks tikai par labu!

—    Francūzi, tu esi izdarījis lielu pārkāpumu, izbēgot no Riohašas cietuma un vēl lielāku pārkāpumu — palīdzot izbēgt tādam cilvēkam kā Antonio, kuru drīzumā nošaus par vairāku krasta sardzes karavīru nogalināšanu. Tagad mums zināms, ka tevi meklē Francijā, kur tev jāizcieš mūža katorga. Tu esi bīstams slepkava. Tāpēc es nevaru riskēt, atstājot tevi kopā ar citiem frančiem, un pieļaut, lai tu izbēdz no šejienes. Tu tiksi ieslodzīts karcerī līdz brīdim, kad tevi nogādās Barankilā. Zelta monētas tev atdos, ja izrādīsies, ka tās nav zagtas.

Izeju no kabineta un tieku aizstiepts līdz trepēm, kas ved pazemē. Kad esam nokāpuši vairāk nekā divdesmit piecus pakāpienus, nonākam ļoti vāji apgaismotā gaitenī, kur pa labi un pa kreisi rēgojas būri. Vienu no tiem attaisa, un mani iegrūž tajā. Durvis uz gaiteni aizveras, no gluma zemes klona nāk puvuma smaka. Mani uzrunā no visām pusēm. Katrā restotajā caurumā ir pa vienam, diviem vai trim cietumniekiem.

—   Francūzi, francūzi! Que a heclio? I1 or que estu aqui? (Ko tu esi izdarījis? Kāpēc tu esi te?) Vai tu zini, ka šie karceri ir nāvinieku karceri?

—   Klusējiet! lai viņš runā! — kāda balss sauc.

—    Jā, es esmu francūzis. Esmu te tāpēc, ka izbēgu no Riohašas cietuma.

Viņi lieliski saprot manu spānisko buldurēšanu.

—    Klausies, francūzi, un mācies: pie tava ūķa dibensienas irdēlis. Uz tā var gulēt. Palabi ir bundža ūdens. Ar to nešķied ies, jo katru rītu tev dos ļoti maz ūdens un tu nevarēsi vairāk paprasīt. Pa kreisi tev ir atejas spainis. Apsedz to ar svārkiem. Te tie nav vajadzīgi, jo tāpat ir pārāk karsti, bet apsedz savu spaini, lai tik traki nesmird. Mēs visi te apsedzam savus spaiņus ar drēbēm.

Pieeju pie režģa un pūlos saskatīt sejas. Saredzēt var vienīgi divus ģīmjus, kas pieplakuši pie restēm man pretī, un ārā izbāztas kājas. Viens no tiem ir pārspāniskojies indiānis — līdzīgs policistiem, kas mani apcietināja Riohašā. Otrs — nēģeris ļoti gaišu ādu, jauns un glīts. Viņš mani brīdina, ka ik paisuma laikā karceros ieplūst ūdens. No tā nevajag baidīties, jo ūdens nekad neceļas augstāk par pavēderi. Neķert žurkas, kas var rāpties man virsū, bet sist tās. Nekad tās neķert, ja negribu, lai mani sakož. Es jautāju:

—   Cik ilgi tevi tur šajā cietumā?

—   Divus mēnešus.

—   Un citus?

—   Nekad te netur ilgāk kā trīs mēnešus. Ja kāds te pavada trīs mēnešus un netiek ārā, tas nozīmē, ka viņam te jāmirst.

—    Kas notiek ar to, kurš te ir jau ilgāk?

—    Viens ir astoņus mēnešus, bet ilgi vairs neķeips. Re, nu jau apmēram mēnesi viņš nevar piecelties kājās, var tikai notupties ceļos. Kad būs liels paisums, viņš noslīks.

—   Vai tad tava zeme ir mežoņu zeme?

—    Es nekad neesmu tev sacījis, ka esam civilizēti. Arī tava zeme nav vairāk civilizēta, ja jau piespriedusi tev mūža katorgu. Te, Kolumbijā, piespriež vai nu divdesmit gadu, vai nāvi, bet nekad — mūža katorgu.

—   Jā, visi vienādi.

—   Vai tu esi daudzus nogalinājis?

—   Nē, tikai vienu.

—  Tas nav iespējams. Tik ilgu sodu nepiespriež viena paša nogalināta cilvēka dēļ.

—   Es tev saku — tā ir taisnība.

—   Nu tu redzi, ka tava zeme ir tikpat mežonīga kā mana.

—   Labi, nestrīdēsimies par to. Tev taisnība. Policija visur ir nelietīga. Un ko esi izdarījis tu?

—   Es nogalināju vienu vīru, viņa dēlu un sievu.

—   Kāpēc?

—   Viņi bija atdevuši sivēnmātei apēst manu jaunāko brāli.

—   Tas nav iespējams! Kādas šausmas!

—   Manam jaunākajam brālim bija pieci gadi, un viņš mūždien meta ar akmeņiem viņu bērnam, un mazais vairākas reizes tika ievainots galvā.

—   Tas vēl nav iemesls tādai rīcībai.

—   Es arī tā teicu, kad uzzināju.

—   Kā tu uzzināji?

—  Jaunākais brālis bija pazudis pirms trim dienām, un, viņu meklēdams, es mēslos atradu viņa sandali. Mēsli bija izmesti no kūts, kur turēja sivēnmāti. Rakņādamies mēslos, atradu baltu zeķīti vienās asinīs. Tad es sapratu. Pirms es viņus nogalināju, sieva atzinās. Es viņiem liku vispirms lūgt Dievu un tikai tad nošāvu. Ar pirmo šāvienu es tēvam pārlauzu kājas.

—   Labi, ka tu viņus nonāvēji. Kas tev par to būs?

—   Augstākais — divdesmit gadu.

—   Kāpēc esi karcerī?

—   Es iesitu policistam, kas ir no viņu ģimenes. Viņš bija te cietumā. Viņu aizvāca. Viņa vairs nav, un es esmu mierīgs.

Atveras gaiteņa durvis. Ienāk uzraugs ar diviem cietumniekiem, kas nes kārtīs iekārtu koka kublu. Viņiem aiz muguras nojaušami vēl divi uzraugi šautenēm rokās. Iedami gar karceriem, viņi citu pēc cita iztukšo spaiņus, kas te ir naktspodu vietā, un salej to saturu kublā. Izkārnījumu un urīna smaka ir lik briesmīga, ka jāslāpst nost. Neviens nerunā. Nonākot pie manis, viens, kurš ņem manu spaini, nomet uz klona mazu sainīti. Es to žigli pasperu tālāk tumsā. Kad viņi ir aizgājuši, es sainītī atrodu divas paciņas cigarešu, šķiltavas un franciski aprakstītu papīru. Vispirms aizsmēķēju divas cigaretes un pasviežu tiem, kas ir man pretī. Pēc tam pasaucu kaimiņu, kas pastiepj roku, noķer cigaretes un padod tās tālāk. Kad visas izdalītas, aizsmēķēju savu un mēģinu lasīt gaiteņa vārgajā gaismā. Taču tas neizdodas. Tad saritinu ietinamo papīru tievā rullītī un pēc krietniem pūliņiem aizdedzinu to. Ātri izlasu:

«Turies, Tauriņ, ceri uz mums! Esi uzmanīgs. Rīt Tev aizsūtīsim papīru un zīmuli, lai Tu varētu mums rakstīt. Esam kopā ar Tevi līdz nāvei.»

Man kļūst silti ap sirdi. Kādu uzmundrinājumu sniedz tāda zīmīte! Es neesmu viens un varu paļauties uz draugiem.

Neviens nerunā. Visi smēķē. Cigarešu dalīšana man rāda, ka nāvinicku karceros esam ieslodzīti divdesmit deviņi. Jā, es atkal esmu uz pagrimšanas ceļa, un šoreiz iestidzis līdz kaklam! Mazās Dieva māsas bija īstas sātana māsas. Nē, viņas nav vainīgas. Varbūt vedējs? Divas vai trīs reizes bijām neuzmanīgi, runājot franciski. Vai viņš būtu dzirdējis? Kāda tam nozīme? Tas var notikt simtkārt, un tas ir noticis. Vai tās būtu mūķenes, klostera priekšniece vai vedējs — rezultāts no tā nemainās.

Te nu es tupu šajā karcerī, kas, šķiet, divreiz dienā pārplūst. Karstums smacē nost, un es vispirms novelku kreklu, tad bikses. Noauju kurpes un visu pakaru pie restēm.

Un es esmu veicis tūkstoš piecsimt kilometru, lai nonāktu šādā vietā! Ir nu gan laime! Žēlīgais Dievs! Tu, kas pret mani esi bijis tik augstsirdīgs — vai tiešām tu būtu mani pametis? Varbūt tu dusmojies, jo reiz jau devi man brīvību — visdrošāko un visskaistāko? Tu man devi ne tikai vienu, bet pat divas lieliskas sievas. Un sauli, un jūru. Un būdu, kūres biju neierobežots valdnieks. Dzīvi dabas klēpī, primitīvo, bet tik jauko un rāmo eksistenci. Cik dārga bija tava dāvana — dzīvot brīvībā, bez policistiem un tiesu ierēdņiem, bez neviena skauģa vai ļauna cilvēka savā tuvumā! Un es nepratu to visu pienācīgi novērtēt. Man bija zilzila jūra, kas mēdz būt zaļa un gandrīz melna, saullēkti un saules rieti, tie peldēja tik maigi rāmā mierā, dzīve bez naudas, kurā man netrūka nekā cilvēkam nepieciešama, un to visu esmu saminis kājām un noniecinājis. Lai tikai izbēgtu — un uz kurieni? Lai tuvotos sabiedrībai, kas negrib tuvoties man. Cilvēkiem, kuri pat ncpapūlas uzzināt, kas manī vēl ir glābjams. Pasaulei, kura mani atgrūž, atstumj tālu prom no katras cerības. Sabiedrībai, kas par to vien domā kā mani iznīdēt vienalga kādiem līdzekļiem.

Uzzinājuši par manu sagūstīšanu, divpadsmit zvērinātie — «sieri» tādi! —, neģēlis Poleins, uzrādītāji un prokurors nu gan ņirgs. Jo gan jau atradīsies kāds žurnālists, kas jaunumu pavēstīs Francijai.

Un mani tuvinieki? Pie viņiem noteikti ieradās žandarmi, kas pavēstīja par manu izbēgšanu, un viņi nu gan bija laimīgi, ka dēls un brālis izbēdzis no bendes ķetnām. Tagad, uzzinot, ka atkal esmu sagūstīts, viņi droši vien cieš no jauna.

Izdarīju muļķību, noliedzot savu cilti. Jā, es to varu saukt par savu cilti, jo viņi visi mani pieņēma. Esmu izdarījis muļķību un pelnījis visu, kas ar mani notiek. Un tomēr… Es neesmu izbēdzis, lai palielinātu Dienvidamerikas indiāņu skaitu. Dievs Tēvs, tev jāsaprot, ka man atkal normāli jādzīvo civilizētā pasaulē un jāpierāda, ka es spēju tajā iekļauties, nekļūstot bīstams. Tāds ir mans īstais liktenis — ar Tevi — vai bez Tavas palīdzības.

Man ir jādara viss, lai pierādītu, ka es varu būt normāls cilvēks, ka tāds esmu un būšu — iespējams, pat labāks par citiem jebkura cilvēku kopuma un jebkuras zemes indivīdiem.

Smēķēju. Ūdens līmenis sāk celties. Man tas sniedzas gandrīz līdz potītēm. Es saucu:

—   Cik ilgi ūdens būs kamerā?

—    Tas atkarīgs no paisuma spēka. Stundu, visilgākais — divas stundas.

Dzirdu citus ieslodzītos saucam: «Esta llegando!» (Nāk!)

Ūdens līmenis kāpj lēnām, ļoti lēnām. Metiss un nēģeris uztupušies uz restēm. Kājas viņiem karājas gaitenī un rokas aptvērušas divus režģus. Dzirdu ūdens skalošanos — tur peld noteku žurka kaķa lielumā. Tā mēģina uzrāpties uz restes. Paķeru vienu no savām kurpēm un, kad žurka tuvojas, pamatīgi belžu tai pa galvu. Tā brēkdama aizjož pa gaiteni.

— Francūzi, tu esi sācis medīt, — nēģeris man saka. — Ja gribi nosist tās visas, tu nekad nebeigsi. Kāpies augšā, pieķeries pie restēm un tupi mierīgi.

Paklausu viņa padomam, bet restes man graužas ciskās, es nespēju ilgi nosēdēt tādā stāvoklī. Paņemu svārkus, ar ko pārsegts atejas spainis, piesienu tos pie restes un aptupjos uz tiem. Iznāk kaut kas līdzīgs krēslam, kurā man vieglāk noturēties, jo esmu gandrīz sēdus.

Ūdens, žurku, simtkāju un ūdens nestu sīku krabīšu invāzija ir vispretīgākais, visnomācošākais, ko vien cilvēciska būtne spēj izturēt. Kad ūdens aizplūst, paliek vairāk nekā centimetru biezs stīgru dubļu slānis, kas turas vēl krietnu stundu. Uzvelku kurpes, lai nebradātu pa tādām dūņām. Nēģeris man pamet desmit centimetrus garu dēļa galu, ar kuru vajag izmēzt dubļus gaitenī: vispirms no plankas, uz kuras jāguļ, pēc tam no karcera dibensienas uz ārpusi. Šī nodarbe aizņem vairāk nekā pusstundu, kad ne par ko citu nedomāju. Arī tas jau ir kaut kas. IJdens neparādīsies agrāk kā nākamā paisuma laikā, tas ir, tieši vienpadsmitos, jo kameras pārplūst tikai tā pēdējā stundā. Līdz nākamajiem plūdiem ir jārēķina sešas stundas, kamēr jūra atkāpjas, un piecas kāpuma stundas. Ķēros pie mazliet smieklīga prātojuma:

«Tauriņ, tev ir lemts būt atkarīgam no jūras paisuma un bēguma. Mēnesim, vai nu tu gribi vai ne, tavā dzīvē ir liela nozīme. Tikai pateicoties paisumam un bēgumam, tu tik viegli izkļuvi no Maroni, kad bēgi no katorgas. Arī no Trinidadas un Kurasao tu izkļuvi, aprēķinādams paisuma laiku. Pie Riohašas tevi apcietināja tāpēc, ka bēgums nebija gana stiprs, lai aizrautu tevi pietiekami ātri prom, un tagad tu esi pastāvīgi atkarīgs no paisuma un bēguma.»

Starp tiem, kuri reiz lasīs šīs lappuses, ja tās tiks izdotas, daži, iedziļinoties manā stāstā par mokām, ko pārcietu Kolumbijas karceros, jutīs līdzi. Tie ir labsirdīgie. Citi, kas rada divpadsmit «sieriem», kuri mani notiesāja, un prokurora brāļi sacīs: «Tā viņam vajadzēja, kāpēc bēga no katorgas, ja būtu tur palicis, neko tādu nebūtu piedzīvojis.» — labi, vai gribai, lai jums kaut ko pasaku — gan labsirdīgie, gan «sieri»? Es neesmu zaudējis dūšu, nepavisam ne, es teikšu vēl vairāk — labāk es sēžu te, veca, spāņu inkvizīcijas celta Kolumbijas cietokšņa pagrabos, nekā vadu savas dienas Pestīšanas salās, kur man šobrīd vajadzētu atrasties. Te man vēl ir daudz iespēju, lai mēģinātu izbēgt, un pat šajā smirdīgajā ūķī esmu divtūkstoš piecsimt kilometru tālu no katorgas. Viņiem tiešām vajadzēs būt ļoti piesardzīgiem, lai piespiestu mani mērot tos pretējā virzienā. Es nožēloju tikai vienu: savu guahiro cilti, Lali un Zoraīmu, un brīvību dabā, kur nav civilizācijas ērtību, bet nav arī policijas un cietumu un vēl jo mazāk tur ir karceri. Manuprāt, mežoņiem nekad neienāktu prātā tā mocīt savu ienaidnieku un nepavisam ne — tādu cilvēku kā es, kas nav izdarījis pret kolumbiešiem ne mazāko pārkāpumu.»

Apguļos uz dēļa un savas kameras dziļumā izsmēķēju divas vai trīs cigaretes tā, lai citi neredzētu. Atdodot dēļa galu nēģerim, es viņam pametu aizsmēķētu cigareti, un viņš, no citiem kautrējoties, dara tāpat kā es. Šie sīkumi, kas varbūt šķiet mazsvarīgi, manuprāt, ir ļoti nozīmīgi, jo tie pierāda, ka mēs, izstumtie, vēl esam saglabājuši drusciņu dzīvotprasmes un jauku kautrību.

Te nav tā kā Konsjeržcri cietumā. Te es varu sapņot vai staigāt pa telpu, nepūloties pasargāt acis no pārāk spilgtas gaismas.

Kurš tomēr varēja brīdināt policiju, ka atrodos klosterī? Ak, ja es to reiz uzzinātu, nodevējs dārgi samaksātu! Pēc tam saku pats sev: «Attopies, Tauriņ! Tev tik daudz ir jāizdara Francijā, lai sevi atriebtu, un tu tiešām neesi ieradies šajā Dieva aizmirstajā zemē, lai darītu ļaunu! Šo cilvēku noteikti sodīs pati dzīve, un, ja tev kādu dienu būs jāatgriežas, tad nevis tāpēc, lai atriebtos, bet gan, lai darītu laimīgas Lali un Zoraīmu un varbūt bērnus, kas viņām no tevis būs dzimuši. Ja tev vēl būs jāatgriežas šajā nomalē, tad tāpēc, lai satiktu viņas un guahiro, kuri parādījuši tev godu, uzņemdami savā vidū kā tuvinieku. Joprojām esmu uz pagrimšanas ceļa, bet, kaut sēžu dziļā jo dziļā karcerī, vēl aizvien, vai nu viņi grib vai ne, esmu bēglis un uz brīvības ceļa. To noliegt nav iespējams.»

Man atsūtīts papīrs, zīmulis un divas paciņas cigarešu. Esmu te jau trīs dienas. Man gan būtu vajadzējis sacīt — trīs naktis, jo te pastāvīgi valda tumsa. Kamēr aizsmēķēju cigareti «Piel Roja», nevaru vien beigt apbrīnot ieslodzīto savstarpējo pašaizliedzību. Kolumbietis, kas man nodod cigaretes, ļoti riskē. Ja viņu notvertu, viņam droši vien vajadzētu dzīvot šajos pašos karceros. Viņš nevar to nezināt, un, uzņemoties man palīdzēt, pierāda ne tikai drosmi, bet arī neparastu cildenumu. Atkal aizdedzinu papīru tāpat kā iepriekšējā reizē un lasu: «Tauriņ, mums zināms, ka Tu turies dūšīgi. Bravo! Ziņo, kas jauns. Mums viss pa vecam. Bija atnākusi kāda klostera māsa, kura runā franciski, un gribēja Tevi satikt, viņai neļāva parunāties ar mums, bet kādam kolumbietim pieticis laika pasacīt, ka francūzis ir nāvinieku karceros. Viņa teikusi: «Es atgriezīšos.» Tas ir viss. Apkampjam. Draugi.»

Atbildēt nav viegli, tomēr man izdodas uzrakstīt: «Paldies par visu. Can būs labi, izturēšu! Aizrakstiet Francijas konsulam, nekad nevar zināt, vai tas nepalīdz. Pakalpojumus vienmēr lūdziet vienam un tam pašam, lai netiktu sodīti vairāki, ja kas atklātos. Nepieskarieties bultu smailēm! Lai dzīvo brīvība!»

Bēgšana Santamartā

Tikai pēc divdesmit astoņām dienām, kad iejaucas Beļģijas konsuls Santamartā — kāds Klauzens, mani izlaiž no pretīgās alas. Nēģeris, kas no tās izkļuvis trīs nedēļas pēc manas ierašanās, iedomājās kāda apciemojuma laikā pateikt savai mātei, lai tā ziņo Beļģijas konsulam, ka karcerī tur beļģi. Tas viņam ienācis prātā kādu svētdienu, kad viņš redzējis Beļģijas konsulu apciemojam beļģu ieslodzīto.

Kādu dienu mani aizved uz komandanta kabinetu, un viņš saka:

—   Jūs esat francūzis, kāpēc tad jūs sūdzaties Beļģijas konsulam?

Kabinetā, uzlicis ādas portfeli uz ceļiem, atzveltnī sēž baltā uzvalkā ģērbies apmēram piecdesmit gadu vecs vīrietis gaišiem, gandrīz baltiem matiem un apaļu, svaigu un sārtu seju. Es tūlīt izmantoju situāciju.

—   Tie esat jūs, kuri apgalvo, ka esmu francūzis. Es esmu izbēdzis — to atzīstu — no franču liesas, bet pēc tautības esmu beļģis.

—   Redziet nu, — saka mazais vīriņš ar mācītāja seju.

—   Kāpēc jūs mums to neteicāt?

—   Manuprāt, jums tas itin neko nenozīmētu, jo es tiešām jūsu zemē neesmu izdarījis nekādu nopietnu pārkāpumu, tikai izbēdzis, un tā katram ieslodzītajam ir normāla rīcība.

—  Labi, es ļaušu jums dzīvot kopā ar biedriem. Tomēr, senjor konsul, es jūs brīdinu, ka pēc pirmā bēgšanas mēģinājuma es viņu atkal ieslodzīšu tur, no kurienes viņš nāk. Aizvediet viņu pie friziera, pēc tam — pie līdzzinātājiem.

—    Paldies, konsula kungs, — es saku franciski, — liels paldies, ka esat pūlējies manā labā!

—    Augstais Dievs! Kā jūs esat mocīts tajos briesmīgajos karceros! Ejiet prom labi ātri! Citādi tas lops vēl izdomās kocitu. Es pie jums vēl atgriezīšos. Uz redzēšanos!

Friziera nav, un mani aizved pie maniem draugiem. Iaikam gan es izskatos pilnīgi pēc ērma, jo viņi bez mitas runā:

—   Bet tas taču neesi tu! Tas nav iespējams! Ko tie nelieši ar tevi ir darījuši, ja tevi tādu pataisījuši? Runā ar mums, pasaki kaut ko! Vai tu esi akls? Kāpēc tu visu laiku mirkšķini acis?

—  Tāpēc, ka nevaru tik ātri pierast pie gaismas. Diena man ir pārāk spoža, gaisma žilbina pie tumsas pieradušās acis. — Es apsēžos un skatos kameras iekšienē. — Tā ir labāk.

—   Tu od pēc puvekļiem, tas ir neticami! Pat tava miesa ož pēc puvekļiem.

Noģērbjos kails, un viņi noliek manas drēbes pie durvīm. Rokas, mugura, ciskas un lieli no vienas vietas nosēti sarkaniem punktiņiem, it kā mani būtu kodušas blaktis, un brūcītēm, ko atstājuši mazītiņie krabīši, kuri iepeld karcerī kopā ar ūdeni. Esmu drausmīgā izskatā, man nav vajadzīgs spogulis, lai par to pārliecinātos. Pieci katordznieki, kas savā mūžā daudz ko pieredzējuši, pārstāj runāt, jo mans izskats viņus apstulbina. Klusio pasauc policistu un saka — ja arī nav friziera, pagalmā ir ūdens. Policists saka — lai gaidot vakara pastaigas laiku.

Izeju ārā pavisam kails. Klusio nes tīras drēbes, ko man uzvilkt. Matiretam piepalīdzot, es mazgājos un mazgājos ar melnajām vietējām ziepēm. Jo ilgāk mazgājos, jo vairāk netīrumu iet nost. Beidzot pēc vairākkārtīgas ieziepēšanās un skalošanās jūtos tīrs. Piecas minūtes žāvējos saulē, tad apģērbjos. Ierodas frizieris. Viņš grib man noskūt kailu galvu, bet es saku:

—   Apcērp matus normāli un noskuj mani! Es samaksāšu.

—  Cik?

—   Vienu peso.

—   Izdari to labi, es tev iedošu divus, — Klusio saka.

Nomazgājies, noskuvies, labi apcirpts, ieģērbies tīrās drēbēs,

es jūtos kā atdzimis. Draugi nemitīgi jautā:

—     Cik augstu kāpj ūdens? Un žurkas? Un simtkāji? Un dubļi? Un krabji? Un izkārnījumi kublā, un miroņi, ko nes ārā? Vai tie bija miruši dabiskā nāvē vai pakārušies? Vai policijas «pašnāvnieki»?

Jautājumi nerimstas, un, tik ilgi runājot, man sagribas dzert. Pagalmā ir kafijas pārdevējs. Trijās stundās, kamēr uzturamies ārā, izdzeru vismaz desmit tases stipras, ar jēlcukuru saldinātas kafijas. Šī kafija man liekas gardākais dzēriens pasaulē. Nēģeris no pretējā karcera atnāk sasveicināties. Viņš man klusām izstāsta par māti un beļģu konsulu. Es spiežu viņam roku. Viņš ļoti lepojas, ka palīdzējis man tikt ārā. Viņš iet prom gluži laimīgs un saka:

—   Parunāsim rit. Šodien pietiek.

Man šķiet, ka draugu kamera ir tīrā pils. Klusio rīcībā ir guļamtīkls — paša īpašums, viņš to nopircis par savu naudu. Viņš liek man tur gulēt. Es izstiepjos guļvietā šķērseniski. Viņš brīnās, un es saku — ja viņš liekas guļamtīklā gareniski, tas nozīmē, ka neprot to lietot.

Ēst, dzert, gulēt, spēlēt dambreti un spāniešu kārtis, runāt spāniski savā starpā un ar kolumbiešu policistiem un cietumniekiem, lai labi iemācītos valodu, — šādas nodarbības aizņem visu dienu un pat daļu nakts. Ir grūti likties gulēt deviņos vakarā. Tad visu laiku jādomā par bēgšanu, sākot ar izkļūšanu no Senlorānas hospitāļa un beidzot ar Santamartu, visi nolikumi slīd gar acīm un prasa turpinājumu. Filma nevar pārtrūkt šajā cietumā, tai ir jāturpinās un tā turpināsies, lai tur vai kas. Ļaujiet tikai man atgūt spēkus, un varat būt droši, ka parādīsies jaunas epizodes, uzticieties man!

Esmu atguvis bultas un divas kokas lapas, viena no tām ir pilnīgi sakaltusi, otra vēl mazliet zaļa. Visi izbrīnījušies skatās uz mani. Izskaidroju draugiem, ka tās ir lapas, no kurām iegūst kokaīnu.

—  Tu par mums smejies!

—   Pamēģini!

—  Jā, tiešām, mēle un lūpas kļūst nejūtīgas.

—   Vai te tās pārdod?

—    Nezinu. Ko tu dari, Klusio, kā tev laiku pa laikam var rasties nauda?

—   Es šo to samainīju K iohašā, un kopš tā laika man ir nauda, ko visi redzējuši.

—   Man ir trīsdesmit sešas zelta monētas, katra trīssimt peso vērtībā, — es saku. — Tās ir pie komandanta. Drīzumā es sākšu par to runāt.

—  Tam nebūs gala, labāk piedāvā veikalu.

—  Tā ir laba doma.

Svētdien es runāju ar Beļģijas konsulu un beļģu cietumnieku. Tas ļaunprātīgi izmantojis kādas amerikāņu banānu kompānijas uzticību. Konsuls nolēmis mums palīdzēt. Viņš izpildījis kartīti, kur es ierakstu, ka esmu dzimis Briselē no beļģu vecākiem. Es viņam pastāstu par mūķenēm un pērlēm. Bet viņš ir protestants un nepazīst nedz mūķenes, nedz kirē. Kad runājam par naudu, viņš iesaka to nepieprasīt. Tas esot pārāk riskanti. Viņš jābrīdina divdesmit četras stundas pirms mūsu aizsūtīšanas uz Barankilu.

—    Un jūs naudu varēsiet pieprasīt manā klātbūtnē, — viņš saka, — ja jau, kā es saprotu, ir liecinieki.

-Jā.

—     Taču tagad neprasiet neko, viņš vēl iemetīs jūs tajā drausmīgajā karcerī, varbūt pat liks nogalināt. Tādas simt zelta peso monētas ir vesela maza bagātība. Katras monētas vērtība ir nevis trīssimt peso, kā jūs domājat, bet piecsimt piecdesmit peso. Tātad tā ir liela summa. Nevajag kārdināt velnu. Ar pērlēm ir citādi. Ļaujiet man padomāt!

Jautāju nēģerim, vai viņš negrib bēgt kopā ar mani un kā, viņaprāt, vajadzētu rīkoties. Dzirdot par bēgšanu, viņš kļūst gluži pelēks.

—    Es tevi, cilvēk, lūdzu — pat nedomā par bēgšanu! Ja tu iekritīsi, tevi gaida lēna un šausmīga nāve. Tu mazliet to jau redzēji. Pagaidi, kad nokļūsi citur, Barankilā. Bet te tā būtu pašnāvība. Vai tu gribi mirt? Nu, tad paliec mierīgs. Visā Kolumbijā nav tāda karcera kā te. Kāpēc tad riskēt?

—   Jā, bet te, kur mūris nav sevišķi augsts, tas nevarētu būt pārāk grūti.

—  Hombre, augsts vai ne, ar mani nerēķinies. Nedz es bēgšu, nedz tev palīdzēšu. Es par to negribu pat runāt. — Un viņš pārbijies iet prom, sacīdams: — Francūzi, tu neesi normāls cilvēks, tu esi traks, ja te, Santamartā, domā par kaut ko tādu!

Visus rītus un pēcpusdienas es pētu kolumbiešus, kas te ieslodzīti smagu noziegumu dēļ. Viņi visi izskatās pēc slepkavām, bet jūtams, ka ir padevušies liktenim. Ik solī viņus stindzina bailes no karcera. Pirms četrām vai piecām dienām redzu, kā no karceriem iznāk milzīgs puisietis, galvas tiesu garāks par mani, vārdā Elkaimans. Viņu uzskata par ārkārtīgi bīstamu cilvēku. Sāku ar viņu sarunāties, tad pēc trim vai četrām pastaigām saku:

—    Kaiman, quieres fugarta conmigo? ( Vai gribi bēgt kopā ar mani?)

Viņš skatās uz mani tā, it kā es būtu pats sātans, un saka:

—    Lai atgrieztos tur, no kurienes esmu izsprucis? Nē, paldies! Labāk es nogalinu savu māti, nekā atgriežos tur.

Tas ir mans pēdējais mēģinājums. Nekad vairs es ne ar vienu nerunāšu par bēgšanu.

Pēcpusdienā redzu ejam garām komandantu. Viņš apstājas, paskatās uz mani un saka:

—   Kā klājas?

—  Nekas, bet klātos labāk, ja man būtu manas zelta monētas.

—   Ko tu ar tām darītu?

—   Samaksātu advokātam.

—   Nāc man līdzi!

Viņš mani ieved savā kabinetā. Esam tur vieni. Viņš man pasniedz cigāru — tā ir laba zīme —, dod aizsmēķēt — tā ir vēl labāka.

—    Vai tu pietiekami labi proti spāņu valodu, lai mani saprastu un atbildētu, lēni runājot?

—  Jā -

—     Labi. Tu saki, ka gribi pārdot savas divdesmit sešas monētas.

—   Nē, manas trīsdesmit sešas monētas.

—   Ak jā, jā. Un par šo naudu nolīgt advokātu? Bet tikai mēs divi vien zinām, ka tev tādas monētas ir.

—    Nē, vēl ir seržants un pieci vīri, kuri mani arestēja, un otrais komandants, kurš naudu atņēma, pirms atdeva jums. Turklāt ir mans konsuls.

—  Ak tā, ak tā, labi! Tas ir tieši labi, ka to zina daudz cilvēku, tad rīkosimies pilnīgi atklāti. Zini, es tev esmu izdarījis lielu pakalpojumu. Es klusēju, es nepieprasīju informāciju no rajoniem, kur tu esi bijis, lai uzzinātu, vai tur nav nozagtas monētas.

—   Bet jums vajadzēja to darīt.

—   Nē, levis labā nevajadzēja vis.

—   Es jums pateicos, komandanti

—   Vai tu gribi, lai es monētas pārdodu?

—   Par kādu summu?

. — Labi, par cenu, kādu tev, kā pats sacīji, maksāja par trim monētām: par trim simtiem peso. Tu man dosi simt peso par katru monētu, jo esmu tev izdarījis tādu pakalpojumu. Ko tu par to saki?

—    Nē. Tu man atdosi pa desmit monētām, un es tev došu nevis simt, bet divsimt peso par katru. Tik daudz vērta tava laipnība ir.

—   Francūzi, tu esi pārāk viltīgs. Es esmu nabadzīgs Kolumbijas virsnieks, kas pārāk uzticas citiem un nav sevišķi gudrs, bet tu esi gudrs un, kā jau teicu, pārāk viltīgs.

—   Nu labi, kādu saprātīgu priekšlikumu tu vari izteikt?

—   Rīt es pasaukšu pircēju, viņš būs te, manā kabinetā. Viņš redzēs monētas, piedāvās savu cenu, un puse būs tev, puse — man. Es tevi aizsūtīšu uz Rarankilu kopā ar monētām vai arī paturēšu izmeklēšanai.

—    Nē, mans pēdējais priekšlikums ir tāds: pircējs atnāks, apskatīs monētas, un viss, kas būs pāri trīssimt piecdesmit peso par monētu, lai paliek tev.

—   Estu bien. (Iibi.) Tu tienes mi palubra. (Es dodu savu vārdu.) Bet kur tu liksi tik lielu summu?

—    Brīdī, kad nauda tiks saņemta, tu paaicināsi Beļģijas konsulu. Es viņam to iedošu, lai viņš samaksā advokātam.

—   Nē, es negribu liecinieku.

—   Tu ne ar ko neriskēsi, es parakstīšu kvīti, ka tu man esi atdevis trīsdesmit piecas monētas. Piekriti, un, ja būsi pret mani godīgs, es tev piedāvāšu vēl vienu darījumu.

—   Kādu?

—    Uzticies man! Tas ir tikpat izdevīgs kā pirmais, un tu iegūsi pusi peļņas.

—   Cuul es? (Kas tas ir?) Pasaki!

—  Nokārto šo lietu rīt labi ātri, un rītvakar piecos, kad nauda būs drošībā pie mana konsula, runāsim par nākamo darījumu.

Saruna bija gara. Kad es, gaužām apmierināts, atgriežos pagalmā, draugi jau ir kamerā.

—   Kas notiek?

Es viņiem atstāstu visu mūsu sarunu. Par spīti mūsu stāvoklim, visi smejas, vēderus turēdami.

—   Kas par lapsu! Bet ātrumā tu viņu esi pārspējis. Vai domā, ka viņš rīkosies godīgi?

—   Esmu ar mieru derēt uz simt peso pret diviem simtiem, ka viņš man ir rokā. Vai neviens negrib noslēgt derības?

—   Nē, es arī domāju, ka viņš ir rokā.

Visu nakti lauzu galvu. Ar pirmo darījumu viss kārtībā. Ar otro — viņš būs pārlieku apmierināts, ka var dabūt pērles — arī ar to viss būs kārtībā. Paliek trešais. Trešais būtu… piedāvāt viņam visu, ko esmu ieguvis, lai viņš ļauj man ostā nozagt laivu. 1.aivu es varētu nopirkt par naudu, ko glabāju kapsulā. Tad jau redzēsim, vai viņš spēs pretoties kārdinājumam. Ar ko gan es riskēju? Pēc diviem pirmajiem darījumiem viņš pat nevar mani sodīt. Tad jau redzēs. Nedrāz iesmu, kamēr mednis vēl kokā! Tu varētu sagaidīt Barankilu. Kāpēc? Lielākā pilsētā ir lielāks cietums, augstāks žogs. Man vajadzētu atgriezties pie Lai i un Zoraīmas: nekavējoties izbēgu, pie indiāņiem nogaidu vairākus gadus, dodos kalnos kopā ar cilti, kam pieder vērši, un tad uzņemu sakarus ar venecuēlicšiem. Šai bēgšanai jāizdodas katrā ziņā. Visu nakti lauzu galvu, kā rīkoties, lai novadītu līdz galam trešo darījumu.

Nākamajā dienā nekādas kavēšanās nav. Deviņos no rīta man atnāk pakaļ, lai aizvestu pie kunga, kas mani gaida pie komandanta. Kad ierodos, policists paliek ārpusē un es esmu divatā ar apmēram sešdesmit gadu vecu kungu, kas ģērbies gaišpelēkā uzvalkā un apsējis gaišpelēku kaklasaiti. Uz galda nolikta pelēka filca platmale, kas atgādina kovboja cepuri. Liela, sudrabpelēki zilgana pērle kaklasaitē izceļas gluži kā etvijā. Šim kalsnajam, sausnējam vīrietim netrūkst zināmas elegances.

—   Sveicināts, kungs!

—   Vai jūs runājat franciski?

—  Jā, cienītais, pēc izcelšanās esmu libānietis. Es redzu, ka jums ir simtpeso zelta monētas, esmu par tām ieinteresējies. Vai vēlaties piecsimt peso par katru?

—   Nē, sešsimt piecdesmit.

—   Jums, cienītais, ir nepareiza informācija! To maksimālā cena par monētu ir piecsimt piecdesmit.

—  Klausieties, tā kā jūs ņemat visas, es jums tās pārdodu par sešiem simtiem.

—   Nē, piecsimt piecdesmit.

Vārdu sakot, vienojamies par piecsimt astoņdesmit peso. Darījums ir noslēgts.

—   Qučhan dicho? (Ko jūs teicāt?)

—     Darījums, komandant, ir noslēgts par piecsimt astoņdesmit. Pārdošana notiks pēcpusdienā.

Viņš aiziet. Komandants pieceļas un saka:

—   Ļoti labi, cik dabūšu es?

—    Divsimt piecdesmit par monētu. Kā redzat, es jums dodu di varpusreiz vairāk par to, ko gribējāt nopelnīt, simt peso par monētu.

Viņš smaidīdams jautā:

—   Un kāds ir otrais darījums?

—   Vispirms pēcpusdienā jāierodas konsulam, lai saņemtu naudu. Kad viņš būs aizgājis, es runāšu par nākamo darījumu.

—   Un tiešām ir vēl otrs?

—   Goda vārds.

—   Bieti, ojuld. (1-ai tā būtu taisnība.)

Divos ierodas gan konsuls, gan libānietis. Pēdējais man iedod divdesmittūkstoš astoņsimt peso. No tiem divpadsmittūkstoš sešus simtus atdodu komandantam. Parakstu kvīti, kurā apliecinu, ka komandants man atdevis trīsdesmit sešas simtpeso zelta monētas. Mēs ar komandantu paliekam divatā. Es viņam izstāstu notikumu ar klostera priekšnieci.

—   Cik pērļu tur ir?

—   Pieci līdz seši simti.

—   Tā klostera priekšniece ir zagle. Viņai vajadzēja tev tās atnest, atsūtīt vai atdot policijai. Es ziņošu par viņu.

—   Nē, tu aiziesi pie viņas un aiznesīsi viņai no manis vēstuli franču valodā. Pirms ieminēsies par vēstuli, tu lūgsi, lai ataicina māsu īrieti.

—    Es saprotu — īriete ir tā, kurai vajadzēs lasīt tavu franciski uzrakstīto vēstuli un to pārtulkot. Tas ir ļoti labi. Es iešu.

—   Pagaidi vēstuli.

—   Tiešām. Zozē, sagatavo mašīnu ar diviem policistiem! — viņš saka, pavērdams durvis.

Apsēžos pie cietuma komandanta rakstāmgalda un uzrakstu šādu vēstuli:

«Klostera priekšnieces kundzei caur labās un žēlsirdīgās māsas īrietes laipnu roku.

Kad Dievs mani aizveda pie Jums, kur cerēju saņemt palīdzību, uz kādu pēc kristīgo likumiem ir tiesīgs cerēt katrs vajātais, es jums uzticēju maisiņu ar man piederošām pērlēm, lai nostiprinātu Jūsu pārliecību, ka slepeni neaizbēgšu no Jūsu pajumtes — Dieva patvēruma. Kāds zemisks cilvēks iedomājās, ka viņa pienākums ir uzrādīt mani policijai, kas mani tūlīt pie Jums apcietināja. Es ceru, ka neģēlis, kas mani nodeva, nav neviena no māsām, kas mīt Jūsu pārraudzītajā Dieva namā. Es nevaru Jums pasacīt, ka esmu piedevis šai izkurtējušajai dvēselei — tad es melotu. Tieši pretēji, es dedzīgi lūgšu Dievu, lai kāds no viņa svētajiem bez žēlastības soda to, kas vainojams tik drausmīgā noziegumā. Es Jūs lūdzu, kundze, nodot komandantam Cesario pērļu maisiņu, ko Jums uzticēju. Viņš man to godīgi atdos, par to esmu pilnīgi pārliecināts. Šī vēstule Jums būs norēķinu kvīts vielā.

Pieņemiet manus cieņas apliecinājumus utt.»

Tā kā klosteris ir tikai astoņus kilometrus no Santamartas, mašīna atgriežas pēc pusotras stundas. Komandants liek mani pasaukt.

—  Te tās ir. Izskaiti, lai redzētu, vai kādas netrūkst.

Es izskaitu — nevis tāpēc, lai uzzinātu, vai ir visas, jo pērļu skaitu nemaz nezinu, bet lai uzzinātu, cik pērļu ir šī blēža rokās. To ir piecsimt septiņdesmit divas.

—   Vai viss kārtībā? -Jā.

—  No faila? (Vai netrūkst?)

—   Nē. Tagad pastāsti!

—   Kad ierados klosterī, priekšniece bija pagalmā. Abi policisti nostājās man katrs savā pusē, un es teicu: «Kundze, kādā ļoti nopietnā lietā, kuras būtību jums vajadzētu nojaust, man jārunā ar māsu īrieti jūsu klātbūtnē.»

—   Un tālāk?

—     Māsa drebēdama nolasīja vēstuli klostera priekšniecei. Tā klusēdama nolieca galvu, atvēra rakstāmgalda atvilktni un teica man: «Te ir maisiņš ar pērlēm, tas ir neskarts. Lai Dievs piedod tam, kas tā nogrēkojies pret šo cilvēku! Sakiet viņam, ka mēs lūdzam par viņu.» Un te nu tās ir! — komandants starodams nosaka.

—   Kad pērles varēsim pārdot?

—   Manana. (Kīt.) Es tev nejautāju, kur esi tās dabūjis, jo tagad zinu, ka tu esi bīstams matadors (nogalinātājs), bet zinu arī, ka tu esi cilvēks, kas tur vārdu, un godavīrs. Ņem šo šķiņķi, vīna pudeli un franču baltmaizes kukuļus, lai kopā ar draugiem vari nosvinēt šo ievērojamo dienu.

—   Arlabvakaru!

Atgriežos, nesot divlitrīgu kianti pudeli, gandrīz trīs kilogramus smagu kūpināta šķiņķa gabalu un četrus baltmaizes klaipus. Tās ir īstas dzīres. Šķiņķis, maize un vīns ātri vien pazūd. Visi ēd gardu muti.

—   Vai tu domā, ka advokāts varēs mums kaut ko palīdzēt?

Sāku skaļi smieties. Nabaga vientieši, pat viņi noticējuši

manai iedomai par advokātu!

—   Es nezinu. Pirms maksāju, vajadzēs apsvērt un pārrunāt.

—    Vispareizāk būtu maksāt vienīgi veiksmes gadījumā, — saka Klusio.

—    Taisnība, jāatrod advokāts, kas tādu piedāvājumu pieņem. — Un vairāk es nerunāju. Esmu mazliet nokaunējies.

Nākamajā dienā atgriežas libānietis.

—    Tas ir ļoti sarežģīti, — viņš saka. — Pērles vispirms jāsašķiro pēc lieluma, pēc tam pēc nokrāsas un vēl pēc formas — jānoskaidro, kuras ir pilnīgi apaļas, kuras neregulāras.

Vārdu sakot, tas ir tik sarežģīti, libānietis apgalvo, ka jāatved cits, zinošāks pircējs. Četrās dienās tiekam ar to galā. Viņš maksā trīsdesmittūkstoš peso. Pēdējā brīdī paņemu divas melnas un vienu sārtu pērli, lai uzdāyinātu konsula sievai. Kā krietni veikalnieki viņi izmanto gadījumu, lai pasacītu, ka šīs trīs pērles vien ir piectūkstoš peso vērtas. Tomēr es tās paņemu.

Beļģijas konsuls negrib pērles pieņemt. Viņš man paglabāšot piectūkstoš peso. Tātad manā īpašumā ir piecpadsmittūkstoš peso. Atliek vienīgi sekmīgi novadīt trešo veikalu.

Kā lai pie tā ķēros? Krietns strādnieks Kolumbijā pelna astoņus līdz desmit peso. Tātad divdesmit septiņi tūkstoši peso ir liela summa. Kalšu dzelzi, kamēr tā karsta. Komandants ir dabūjis divdesmittrīstūkstoš peso. Ja viņš saņems vēl manus divdesmit septiņus tūkstošus, viņam būs piecdesmit tūkstoši peso.

—   Komandant, cik maksā labs uzņēmums, kas cilvēkam ļauj dzīvot lielākā pārticībā, nekā dzīvojat jūs?

—   Labs uzņēmums maksā četrdesmit piecus līdz sešdesmit tūkstošus peso.

—   Un cik tas ienes? Trīsreiz vairāk par to, ko jūs nopelnāt? Četrreiz?

—   Vairāk. Tas ienes piecas līdz sešas reizes vairāk par to, ko es nopelnu.

—   Un kāpēc jūs nekļūstat par komersantu?

—   Tad man būtu vajadzīgs divreiz lielāks kapitāls par to, kāds man pieder.

—   Klausies, komandant, man ir vēl trešais darījums, ko varu tev piedāvāt.

—   Nejoko ar mani!

—     Nē, es runāju nopietni. Vai gribi divdesmit septiņus tūkstošus peso, kas pieder man? Tie būs tavi, līdzko gribēsi.

—   Kādā veidā?

—   Ļauj man aizbēgt.

—    Paklausies, francūzi, es zinu, ka tu man ncuzticics. Sākumā tev varbūt bija taisnība. Bet tagad, kad ar lavu palīdzību esmu izkļuvis no trūkuma, vai gandrīz izkļuvis, kad varu nopirkt māju un sūtīt bērnus maksas skolā, zini — es esmu tavs draugs. Es negribu tevi apzagt un nevēlos, lai tevi nogalina. Man nav iespējams ļaut tev izbēgt tā, lai būtu nodrošināta veiksme.

—   Un ja es pierādu pretējo?

—  Tad redzēsim, bet iepriekš labi apdomā!

—   Vai tev, komandant, ir kāds draugs zvejnieks?

—  Jā.

—   Vai viņš var izvest mani jūrā un pārdot man laivu?

—   Es nezinu.

—   Cik apmēram maksā viņa laiva?

—   Divtūkstoš peso.

—    Ja viņam es došu septiņus tūkstošus un tev divdesmit tūkstošus — vai tas būs pietiekami?

—    Francūzi, man pietiks ar desmit tūkstošiem, paturi kaut ko sev arī!

—   Nu, tad nokārto to!

—   Vai bēgsi viens?

—   Nē.

—  Cik?

—   Kopā trīs.

—   Ļauj man aprunāties ar manu draugu zvejnieku.

Esmu gluži apstulbis aiz pārsteiguma par komandanta izturēšanos pret mani. Kaut arī viņam ir īsts slepkavnieka ģīmis, sirdī viņam slēpjas daudz laba.

Pagalmā aprunājos ar Klusio un Matiretu. Viņi saka — lai es rīkojos, kā atzīstu par pareizu, viņi man sekos. Tāda paļāvība — viņi man uztic savu dzīvību — mani ļoti pacilā. Es to neizmantošu ļauprātīgi, būšu piesardzīgs, cik vien iespējams, jo esmu uzņēmies lielu atbildību. Taču man jābrīdina pārējie biedri. Mēs tikko esam beiguši domino partiju. Pulkstenis rāda apmēram deviņi vakarā. Tas ir pēdējais brīdis, kad varam dabūt kafiju. Es pasaucu katereto. Un pasūtām sešas tases labi karstas kafijas.

—    Man ar jums jāaprunājas. Redziet, manuprāt, es varēšu atkal bēgt. Nelaimīgā kārtā aizbēgt var tikai trīs. Dabiski, es dodos prom ar Klusio un Matiretu, kopā ar kuriem es izbēgu no katorgas. Ja kādam pret to ir kas iebilstams, lai tas pasaka skaidri un gaiši, es klausos.

—    Nē, — Bretonis saka, — tas ir taisnīgi no visiem viedokļiem. Pirmām kārtām — jūs kopā aizbēgāt no katorgas. Otrkārt — jūs šādā stāvoklī esat nonākuši tāpēc, ka mēs gribējām izkāpt Kolumbijā, un mēs esam vainīgi. Paldies, Tauriņ, ka tu tomēr apjautājies par mūsu domām. Taču tev pilnā mērā ir tiesības tā rīkoties. Lai Dievs jums dod veiksmi, jo jums draud nāve drausmīgos apstākļos, ja jūs sagūstīs.

—   Mēs to zinām, — Klusio un Matircts vienā balsī atbild.

Komandants ar mani runā pēcpusdienā. Viņa draugs ir ar mieru. Viņš jautā, ko gribam iekraut laivā.

—    Piecdesmit litru muciņu saldūdens, divdesmit piecus kilogramus kukurūzas miltu un sešus litrus eļļas. Tas ir viss.

—    Carajo! — iesaucas komandants. — Un tu gribi doties jūrā, tik slikti apgādājies?

-Jā.

—  Tev gan spēka netrūkst, francūzi!

Tātad viņš ir nolēmis noslēgt trešo darījumu. Viņš bezkaislīgi piemetina:

—  Tici vai netici, es to daru savu bērnu un arī tevis labā. Drosmes dēļ tu esi to pelnījis.

Es zinu, ka viņš runā taisnību, un pateicos.

—    Kā tu rīkosies, lai nerastos aizdomas, ka esmu ar tevi vienojies?

—   Tev par bēgšanu nebūs jāatbild. Es izbēgšu naktī, kad dežurēs otrais komandants.

—   Kāds ir tavs plāns?

—   Rīt tu sāksi ar to, ka atcelsi vienu sargu. Pēc trim dienām atcelsi otru. Kad būs palicis tikai viens sargkareivis, tu liksi ierīkot nojumi pretī kameras durvīm. Pirmajā lietus naktī sargs patversies nojumē un es izlēkšu pa logu. Lai nedegtu spuldzes gar mūri, tev jāizdomā, kā panākt īssavienojumu. Tas ir viss, ko es tev lūdzu. īssavienojumu tu vari izdarīt pats, uzmetot metru garu vara stiepli ar akmeņiem galos uz vadiem, kas stiepjas no staba uz spuldzēm, kuras apgaismo mūra augšu. Bet zvejniekam jāpiesien laiva važā ar paša sarautiem posmiem, lai man nav jākavē laiks, ar uzvilkšanai sagatavotām burām un trim lieliem airiem, ar kuriem laivu iegriezt pa vējam.

—   Bet laivai ir mazs motoriņš, — komandants saka.

—  A, tas ir vēl labāk — lai viņš atstāj motoru iesildāmies un ieiet tuvējā kafejnīcā iedzert kādu glāzīti. Kad viņš ieraudzīs mūs nākam, viņam jānostājas melnā apmetnī laivas galā.

—   Nauda? '

—   Es pārgriezīšu vidū katru naudaszīmi taviem divdesmittūkstoš peso. Zvejniekam septiņtūkstoš peso es samaksāšu iepriekš. Tev es iedošu naudaszīmju puses, otra puse būs pie viena no tiem francūžiem, kuri paliks, es tev pateikšu, pie kura tieši.

—   Vai tu man neuzticies? Tas ir slikti.

—    Nē, es tev uzticos, bet tu vari kļūdīties, izdarot īssavienojumu, un bez īssavienojuma es nevaru izliēgt.

—   Labi.

Viss ir gatavs. Ar komandanta starpniecību esmu iedevis septiņtūkstoš peso zvejniekam. Nu jau piecas dienas ir vairs tikai viens sargs. Nojume ierīkota, un mēs tikai gaidām lietu, kurš nesākas. Restes ir pārzāģētas ar komandanta iedotiem zāģiem, sprauga labi aizziesta un vēl noslēpta ar būri, kurā dzīvo oapagailis, kas iemācījies teikt franciski «sūds». Mēs dīdāmies kū uz karstām oglēm. Komandants saņēmis naudaszīmju puses. Gaidām katru nakti. Komandantam stundu pēc lietus sākuma jāizraisa īssavienojums zem mūra ārpusē. Šajā sezonā galīgi nav lietus, tas šķiet pilnīgi neticami. Vismazākais mākonītis, ko pamanām starp režģiem, pilda mūs cerībām, bet nekas nenotiek. Tā var sajukt prātā. Nu jau sešpadsmit dienas esam gatavībā, sešpadsmit naktis pavadām nomodā aizturētu elpu. Kādu svētdienas rītu pats komandants atnāk man pakaļ pagalmā un aizved uz savu kabinetu. Viņš man atdod naudaszīmju pusītes un trīstūkstoš peso veselās naudaszīmēs.

—   Kas notiek?

—     Francūzi, mīļais draugs, tev atlikusi vairs tikai šī nakts. Rīt sešos jūs nosūtīs uz Barankilu. No zvejnieka naudas es tev atdodu tikai trīstūkstoš peso, jo pārējo viņš ir iztērējis. Ja Dievs dos un šonakt līs, zvejnieks tevi gaidīs un, kad kāpsi laivā, tu viņam naudu atdosi. Es tev uzticos, zinu, ka man ne par ko nav jāliaidās.

Naktī nelija.

Bēgšana Barankilā

Sešos no rīta ierodas astoņi kareivji un divi kaprāļi leitnanta vadībā, mums uzliek rokudzelžus, un armijas kravas mašīnā dodamies uz Barankilu. Trīsarpus stundās nobraucam simt astoņdesmit kilometru. Desmitos no rīta esam cietumā, kas saucas «80». Tik daudz esmu pūlējies, lai nenonāktu Barankilā, tomēr esam te! Tā ir ievērojama pilsēta. Pirmā Kolumbijas osta Atlantijas okeāna piekrastē, bet novietota upes grīvā — Magdalēnas krastos. Arī cietums ir ievērojams: četrsimt ieslodzīto un gandrīz simt uzraugu. Tas ierīkots tāpat kā jebkurš cietums Eiropā. Divi aizsargmūri, abi vairāk nekā astoņus metrus augsti.

Mūs sagaida cietuma vadība ar direktoru donu Gregorio priekšgalā. Cietumam ir četri pagalmi. Divi vienā pusē, divi — otrā. Tos sadala gara kapela, kur notiek dievkalpojumi un kur cietumnieki satiekas ar apmeklētājiem. Mūs ievieto bīstamāko cietumnieku pagalmā. Kratīšanā atrod divdesmit trīs tūkstošus peso un bultas. Uzskatu par savu pienākumu direktoru brīdināt, ka bultas ir saindētas, un tas mūsu reputāciju neuzlabo.

«Tiem frančiem ir pat saindētas bultas!»

Atrašanās Barankilas cietumā ir bīstamākais brīdis visā mūsu lx";gšanas epopejā. Tieši te mūs izdos franču varas iestādēm. Jā, Barankila, no kuras mēs redzam likai tās milzīgo cietumu, ir krustceles. Ir jāizbēg, lai ko vajadzētu upurēt. Man ir jāspēlē par visu banku.

Mūsu kamera atrodas pagalma vidū. Patiesību sakot, tā ir nevis kamera, bet būris: uz resnām dzelzs restēm uzlikts cementa jumts, vienā stūrī — ateja un mazgātava. Apmēram simt pārējo cietumnieku izvietoti kamerās, kas iebūvētas divdesmitreiz četrdesmit metru lielā pagalma biezajos mūros, pagalma pusē tām ir režģi. Katram režģim augšgalā izveidota tāda kā nojume, lai lietus nelītu iekšā kamerā. Centrālajā kamerā esam tikai mēs — seši franči, kas te kā būrī esam redzami visiem ieslodzītajiem un galvenais — sargiem. Augu dienu — no sešiem rītā līdz sešiem vakarā — pavada pagalmā. Kamerā iet iekšā un nāk no tās ārā, kā vien vēlas. Pagalmā var sarunāties, pastaigāties un pat ēst.

Divas dienas pēc ierašanās mūs visus sešus iesauc kapelā, kur mūs sagaida direktors kopā ar dažiem policistiem un sešiem vai septiņiem fotoreporticriem.

—   Vai esat izbēguši no katorgas Franču Cvajanā?

—   Mēs nekad neesam to nolieguši.

—   Kādu nodarījumu dēļ katrs nojums ir tik bargi sodīts?

—     Tam nav nekādas nozīmes. Svarīgi ir tas, ka neesam izdarījuši nevienu pārkāpumu Kolumbijas teritorijā un ka jūsu tauta ne likai liedz mums tiesības uzsākt jaunu dzīvi, bet arī kalpo par cilvēku medniekiem, par Francijas valdības žandarmiem.

—  Kolumbija domā, ka tai nevajag jūs uzņemt savā teritorijā.

—    Bet es personīgi un divi mani biedri esam cieši nolēmuši nepalikt šajā zemē. Mūs visus trīs apcietināja atklātā jūrā, nevis izkāpjot jūsu krastā. Tieši pretēji, mēs darījām visu, kas mūsu spēkos, lai attālinātos no tā.

—   Franči, — saka kāds katoliskas avīzes žurnālists, — gandrīz visi ir katoļi, tāpat kā mēs, kolumbieši.

—   Iespējams, ka jūs esat kristīti katoļi, bet jūsu rīcības veidā nav nekā kristīga.

—   Un ko jūs mums pārmetat?

—  To, ka sadarbojaties ar katorgas cietumsargiem, kuri mūs vajā. Vēl vairāk — jūs darāt viņu darbu. Un to, ka jūs mums atņēmāt laivu kopā ar visu, kas mums pieder, kas tiešām piederēja mums — tā bija Kurasao salas katoļu dāvana, ko viņu vārdā tik cildeni mums pasniedza bīskaps Irenē de Brijns. Mums šķiet nepieņemami tas, ka negribat riskēt un ļaut mums mēģināt kļūt par cilvēkiem, vēl vairāk — jūs liedzat mums iet tālāk pašiem saviem spēkiem, līdz atradīsim zemi, kas varbūt risku pieņems. Tas ir neattaisnojami.

—   Un to jūs pārmetat kolumbiešiem?

—   Nejau pašiem kolumbiešiem, liet viņu policijas un tiesu sistēmai.

—     Ko jūs gribētu vēl pasacīt?

—     Ka ikviena kļūda ir labojama, ja vien vēlas to darīt. Ļaujiet mums iziet jūrā un meklēt citu zemi.

—   Mēs mēģināsim to izdarīt jūsu labā.

Kad atgriežamies pagalmā, Matirets man saka:

—    Nu, vai saprati? Šoreiz, vecīt, vairs nav nekādu ilūziju! Esam mēslos līdz ausīm, un, lai no tiem izķepurotos, vajadzēs pamatīgi papūlēties!

—     Dārgie draugi, es nezinu, vai mēs būsim stiprāki, ja apvienosimies, bet es jums saku — lai katrs rīkojas, kā uzskata par labāku. Kas attiecas uz mani — man jātiek laukā no šī nolāpītā «80»!

Ceturtdienā mani aizsauc uz kapelu, kur ieraugu labi ģērbtu apmēram četrdesmit piecus gadus vecu vīrieti. Skatos uz viņu. Dīvainā kārtā viņš man atgādina Luiju Degā.

—   Vai tu esi Tauriņš? -Jā.

—   Es esmu Zozē, Luija Degā brālis. Izlasīju avīzē un atnācu ar tevi aprunāties.

—   Paldies!

—   Vai tu satiki tur manu brāli? Vai pazīsti viņu?

Es sīki izstāstu viņam Degā piedzīvojumus līdz dienai, kad hospitālī šķīrāmies. Viņš man pasaka — brālis esot F'estīšanas salās, šo jaunumu viņš uzzinājis no Marseļas. Apcietinātos var apmeklēt kapelā ceturtdienās un svētdienās. Viņš pastāsta, ka Barankilā dzīvo kāds ducis franču, kas kopā ar savām sievietēm te ieradušies laimi meklēt. Viņi visi ir suteneri. Kādā īpašā pilsētas kvartālā pusotra duča prostitūtu kopj franču cienījamās un prasmīgās prostitūcijas tradīcijas. Viens un tas pats vīriešu un sieviešu tips, kas no Kairas līdz Libānai, no Anglijas līdz Austrālijai, no Buenosairesas līdz Karakasai piekopj pasaules senāko arodu — prostitūciju un prasmi no tās labi dzīvot.

Žozefs Degā man pastāsta jaunumus: Barankilas franči uztraukušies. Viņi baidās, ka mūsu ierašanās pilsētas cietumā var izjaukt viņu mierīgo dzīvi un samaitāt plaukstošos veikalus. Tiešām, ja viens vai vairāki no mums izbēgtu, policija tos sāktu meklēt franču «kasētās», kaut arī bēgļi nekad nebūtu lūguši atbalstu. Un tā var notikt, ka policija daudz ko atklāj: viltotus dokumentus, notecējušas vai labotas uzturēšanās atļaujas. Ja meklētu mūs, tiktu pārbaudītas personības un uzturēšanās legalitāte. Un ir sievietes un pat vīrieši, kuriem, ja tos atklātu, rastos lielas nepatikšanas.

Tā esmu labi informēts. Žozefs Degā apgalvo, ka viņš ir manā rīcībā jebkuros apstākļos un ka nāks mani apciemot katru ceturtdienu un katru svētdienu. Pateicos krietnajam vīram, kurš vēlāk pierādīs, ka viņa solījumi nav bijuši tukši vārdi. Viņš man arī pasaka — spriežot pēc avīžu ziņām, Francijā jau panākta vienošanās par mūsu izdošanu.

—   Nu, kungi, man daudz kas jums ir pastāstāms.

—   Kas? — visi vienā balsī jautā.

—     Pirmām kārtām — nelolosim veltīgas cerības. Izdošana jau ir nokārtota. No F'ranču Gvajanas te ieradīsies speciāls kuģis, lai aizvestu mūs tur, no kurienes nākam. Otrām kārtām — mūsu atrašanās Barankilā sagādā rūpes franču suteneriem, kas te silti iekārtojušies. Citādi ir ar to, kas mani apciemoja. Viņš nospļaujas par sekām, bet viņa biedri baidās — ja kaut viens no mums izbēgs, mēs viņiem sagādāsim nepatikšanas.

Visi skaļi smejas. Viņi domā, ka dzenu velnu. Klusio jautā:

—   X kungs, sakiet, lūdzu, vai es drīkstu bēgt?

—   Pietiks jokot! Ja pie mums nāks skuķes, viņām jāpasaka, lai vairs nenāk. Vai sapratāt?

—  Sapratām.

Mūsu pagalmā, kā jau teicu, ir apmēram simt kolumbicšu cietumnieku. Viņi nepavisam nav dumji. Tur ir īsti dūži — slaveni zagļi, cienījami naudas viltotāji, atjautīgi blēži, algoti slepkavas, kas šim arodam speciāli apmācīti, — Amerikā tas tiek piekopts tik bieži, ka liekas pavisam parasts. Bagātnieki, politiķi un ieklīduši dēkaiņi algo slepkavas, kuri rīkojas viņu uzdevumā.

Adas krāsai raksturīgas visvisādas nianses, sākot ar melnajiem senegāliešiem un beidzot ar tējas krāsas kreoliem no Martinikas, no mongoloīdajiem indiāņiem ar violeti melniem matiem līdz pilnīgi baltiem. Uzņemu ar viņiem sakarus, pūlos noskaidrot dažu izraudzītu indivīdu spējas un vēlēšanos bēgt. Lielākā daļa no viņiem ir līdzīgi man — tā kā viņi baidās no ilga ieslodzījuma vai arī tas viņiem jau piespriests, viņi pastāvīgi domā par bēgšanu.

Pagalma četru mūru augšmalā ierīkots ceļš, kas naktī ir spilgti apgaismots, un katrā mūru stūrī slienas sargtornītis ar kareivi. Tā dienu un nakti uz mūriem atrodas četri sargkareivji un viens — pagalmā, pie kapelas durvīm. Šim pēdējam nav ieroča. Ēdiens ir pietiekams, un vairāki ieslodzītie pārdod pārtiku un dzērienus — kafiju un vietējo augļu — apelsīnu, ananasu, papaijas un citu sulu, ko ienes no ārienes. Laiku pa laikam sīktirgotājiem uzbrūk ar ieročiem, un izdara to pārsteidzoši veikli. Viņi nepaspēj neko ieraudzīt, kad seja ir apsieta ar biezu dvieli, lai viņi nekliegtu, un krustos vai kaklā pasekli iedurts duncis, kas, līdzko viņi pakustētos, iedurtos daudz dziļāk. Kad noraisa dvieli, tirgotājs dabū sitienu pa sprandu. 1.ai kas notiek, neviens nekad nerunā. Reizēm veikalnieks noliek preci — tādā veidā tiek slēgta bodīte — un iet meklēt, kurš varētu būt uzbrucējs. Ja viņš to atklāj, sākas kautiņš, vienmēr ar nažiem.

Kolumbiešu zagļi izsaka man priekšlikumu. Es viņus uzklausu ļoti uzmanīgi. Šķiet, pilsētā ir policisti-zagļi. Kad viņi kādā kvartālā dežurē, viņi par to paziņo saviem līdzzinātājiem, un tie ierodas zagt.

zVbi mani sarunas biedri pazīst tos visus un apgalvo, ka tikai īpašas neveiksmes gadījumā neviens no šiem policistiem nedēļas laikā nesargātu kapelas durvis. Man jāpanāk, lai apmeklētājs atnes revolveri. Policists-zaglis viegli piekristu, lai mēs viņu «piespiežam» klauvēt pie kapelas izejas durvīm, pie kurām ir neliels postenis — ne vairāk kā četri līdz seši vīri. Ja mēs tos pārsteigtu, bruņojušies ar revolveri, tie nespētu aizkavēt mūsu izkļūšanu uz ielas. Un tad atliktu vienīgi pazust pūlī, kas tur vienmēr ir ļoti dzīvs.

Plāns man lāgā nepatīk. Revolverim, lai to varētu noslēpt, jābūt ļoti mazam, augstākais, 6,35. kalibra. Iespējams, ka ar tādu sargus nevarētu pietiekami iebiedēt. Kādam no tiem varētu ari ienākt prātā mūs aizturēt, un to vajadzētu nogalināt. Es atsakos.

Vēlēšanās rīkoties urda ne tikai mani, bet arī manus draugus. Atšķirība ir vienīgi tā, ka dažas dienas, kad uznāk depresija, viņi ir ar mieru cietumā sagaidīt kuģi, kas ieradīsies mums pakaļ. Ja sāk domāt tā, cilvēks jau ir tikpat kā padevies, uzskata sevi par uzvarētu. Viņi pat pārrunā, kādā veidā mūs varētu sodīt katorgā un kā pret mums tur izturēsies.

— Els jūsu muļķībās pat klausīties nespēju! Ja gribat spriest par tādu nākotni, dariet to bez manis, ejiet runāt kādā kaktā, kur manis nav. Nolemtība, par kādu spriedelējat, ir pieņemama vienīgi nevarīgajiem. Vai jūs esat nevarīgi? Vai kāds nojums ir izrāmīts? Ja tas noticis, dariet man to zināmu! Jo saprotiet, veči: ja es te domāju par l»ēgšanu, tad domāju par visiem. Ja man galva kūp, gudrojot, kā izbēgt, es gudroju par visiem. Sešiem vīriem nav viegli tikt ārā no cietuma. Varu jums pateikt, ko darīšu, ja manīšu izdošanas brīdi tuvojamies un nebūšu neko paspējis izdarīt: es nogalināšu kolumbiešu policistu, lai iegūtu laiku. Ja būšu nonāvējis policistu, viņi mani neizdos Francijai. Un tad man būs laika diezgan. Ja bēgt vajadzēs vienam pašam, tas būs izdarāms daudz vieglāk.

Kolumbieši gatavojas īstenot citu, tīri labi izdomātu plānu. Svētdienas rīta dievkalpojumā kapela vienmēr ir pi Ina ieslodzīto un apmeklētāju. Vispirms visi kopā noklausās dievvārdus, pēc tam kapelā paliek cietumnieki, kuriem atnākuši apmeklētāji. Kolumbieši man iesaka svētdien iet uz dievkalpojumu, lai noskatītos, kā viss notiek, un izdomātu, kā rīkoties nākamajā svētdienā. Viņi man piedāvā kļūt par dumpja vadoni. Taču no tāda goda atsakos — es nepietiekami pazīstu cilvēkus, kas tajā piedalīsies.

Esmu ar mieru atbildēt par četriem frančiem. Bretonis un vīrs ar gludekli negrib piedalīties. Nekādas grūtības nerodas — viņi gluži vienkārši neies uz dievkalpojumu. Mēs četri, kas rīkosimies kopā ar dumpiniekiem, būsim kapelā. Tā ir četrstūraina. Pie telpas tālākās sienas ir lukta, sienas vidū — durvis, pa kurām nokļūst pagalmos. Galvenās durvis savienotas ar sardzes posteni. Tām priekšā režģis, aiz kura uzturas apmēram divdesmit sargkareivju. Beidzot, aiz viņiem ir izeja uz ielu. Tā kā kapela ir bāztin piebāzta, sargkareivji atstāj režģi atvērtu un dievkalpojuma laikā stāv ciešā rindā. Apmeklētāju vidū jābūt diviem vīriem ar ieročiem. Ieročus starp kājām ienestu sievietes. Viņas tos nodotu, kad visi būtu iekšā. Tie būtu divi pamatīgi revolveri — 38. vai 45. kalibrs. Sazvērestības vadītājs saņemtu lielkalibra revolveri no sievietes, kas tūlīt aizietu. Kad otrreiz atskanēs kora zēna zvaniņš, visiem jādodas uzbrukumā. Man jāpieliek milzīgs duncis pie rīkles direktoram un jāsaka: «Da la orderi de nos dejarpassar, si no te mato!» (Pavēli laist mūs ārā, citādi es tevi nonāvēšu!)

Otram tāpat jārīkojas ar kirē. Vēl trīs ieslodzītie no trim dažādiem stūriem pavērstu revolverus pret policistiem pie kapelas galvenās ieejas režģa. Dota pavēle nonāvēt pirmo, kas nenomet ieroci. Tiem, kuri nav apbruņoti, jāiet ārā pirmajiem. Direktors un kirē noderētu arjergardam par vairogu. Ja viss notiktu, kā iecerēts, policisti būtu nometuši šautenes uz grīdas. Vīriem ar revolveriem tie jāsadzen kapelā. Mēs izietu ārā, vispirms aizverot režģi, pēc tam — koka durvis. Sardzes telpa būtu tukša, jo visiem policistiem obligāti jāpiedalās dievkalpojumā. Ārpusē piecdesmit metru no cietuma atrastos kravas mašīna ar trepītēm pie pakaļējā borta, lai ātrāk varētu iekāpt. Mašīna sāktu braukt tikai tad, kad būtu iekāpis dumpja vadonis. Tam jāpaliek pēdējam. Noskatījies mises norisi, es dodu piekrišanu. Viss norit tā, kā Fernando aprakstījis.

Zozē Degā neieradīsies svētdienas apmeklējumā. Viņš zina iemeslu. Viņš liks sagatavot viltus taksometru, lai mums nav jākāpj kravas mašīnā, un aizvedīs mūs uz slēptuvi, kuru arī sagatavos. Visu nedēļu esmu ļoti uzbudināts un nepacietīgi gaidu notikumu. Fernando izdodas sadabūt revolveri citā ceļā. Tas ir Kolumbijas civilās gvardes  kalibra ierocis — tiešām bīstams rīks. Ceturtdien mani apmeklē viena no Zozē sievietēm. Viņa ir ļoti laipna un saka — taksometrs būšot dzeltens, kļūdīšanās izslēgta.

—   Viss kārtībā. Paldies!

—   Labu veiksmi!

Viņa mīlīgi noskūpsta mani uz abiem vaigiem un izskatās pat mazliet aizkustināta.

—  Nāciet, nāciet! Bai šī kapela piepildās artiem, kas klausās Dieva vārdu! — kirē saka.

Klusio ir pilnīgi gatavs. Matiretam acis spīd, un trešais neatkāpjas no manis ne pēdu. Direktors dons Cregorio sēž krēslā blakus resnai sievietei. Es stāvu pie sienas. Pa labi man ir Klusio, pa kreisi — divi pārējie, apģērbušies pieklājīgi, lai neizskatītos uzkrītoši, ja izdotos izkļūt uz ielas. Pie labā augšdelma man piespiests pilnīgi atvāzts nazis. To pietur plata gumija un apsedz haki krekla piedurkne, kas pie plaukstas ir kārtīgi aizpogāta, llostijas pacelšanās brīdī, kad visi noliec galvas, it kā kaut ko meklētu, kora zēns, ļoti ātri patrinkšķinājis zvaniņu, gatavojas to šķindināt trīs reizes. Otrais zvans mums ir signāls. Katrs zina, kas viņam darāms.

Pirmais zvans, otrais… Metos pie dona Gregorio un pielieku nazi pie viņa resnā, krunkainā kakla. Kirē kliedz: «Misericordia, no me mata!» (Žēlastību, nenogaliniet mani!) Kaut neredzu, tomēr dzirdu, kā trīs pārējie pavēl sargiem nomest šautenes. Saņemu donu Gregorio aiz viņa skaistā uzvalka apkakles un saku:

—  Sigua y no tengas miedo, no te liare dano! (Seko man un nebaidies, es tev nekā nedarīšu!)

Kirē stāv ar bārdasnazi pie rīkles netālu no manas grupas. Fernando saka:

—   Vainos, Francčs, vamos a la salida! (Nāciet, franči, nāciet uz izeju!)

Pacilāti priecīgs par veiksmi, stumju visus savējos uz durvīm, kas ved uz ielu, un tajā brīdī vienlaicīgi atskan divi šāvieni. Nokrīt Fernando un vēl viens no apbruņotajiem. Es tomēr pavirzos uz priekšu vēl vienu metru, bet sargi ir piecēlušies un aizšķērso mums ceļu ar šautenēm. 1.aimīgā kārtā starp viņiem un mums ir sievietes. To dēļ viņi nevar šaut. Vēl divi šauteņu šāvieni, tad izšauj revolveris. Mūsu trešais bruņotais biedrs nogalināts pēc tam, kad paspējis izšaut uz labu laimi, — viņš ievainojis kādu jaunu sievieti. Nāves bāls dons Gregorio saka:

—   Atdod nazi!

Es paklausu. Nav nekādas nozīmes turpināt cīņu. Nepilnā pusminūtē situācija pilnīgi mainījusies.

Pēc vairāk nekā nedēļas uzzinu, kāpēc dumpis nav izdevies: kāds ieslodzītais no cita pagalma, kurš tāpat vien noskatījies misi no ārpuses, brīdinājis sargkareivjus uz mūra, līdzko mēs sākām rīkoties. Tie nolēkuši no vairāk nekā sešus metrus augstā mūra pagalmā — viens kapelai vienā pusē, otrs — otrā un pa sāndurvju režģiem vispirms šāvuši uz tiem, kuri, uz sola stāvēdami, apdraudējuši policistus. Trešais nošauts dažas sekundes vēlāk, kad nonācis tēmēkļa zonā. Pēc tam sākas varena «korida». Es palieku blakus direktoram, kas izkliedz pavēles.

Sešpadsmit no mums, starp tiem četri franči, nonākam karcerī pie maizes un ūdens.

Pie dona Cregorio ierodas Zozefs. Direktors mani paaicina un saka — lai iepriecinātu Zozefu, viņš mani pārvietos pagalmā kopā ar biedriem. Pateicoties Žozcfam, pēc desmit dienām mēs visi atkal esam pagalmā, arī kolumbieši, un visi — vienā kamerā. Tur nonācis, es pieprasu, lai ar piemiņas brīdi godinām fernando un divus viņa kritušos draugus. Apmeklējuma laikā Zozefs pastāsta, ka viņš sarīkojis ziedojumu vākšanu un visi suteneri saziedojuši piectūkstoš peso, ar kuriem viņam izdevies direktoru pārliecināt. Par tādu rīcību mēs sākam sutenerus cienīt.

Ko lai tagad iesāk? Ko jaunu izgudrot? Tomēr es neatzīšu sevi par uzvarētu un negaidīšu kuģa ierašanos, rokas klēpī salicis.

Gulēdams kopējā mazgātavā, kur esmu patvēries no spiedīgās saules, es, nepievēršot sev citu uzmanību, varu vērot, kā rīkojas sargkareivji uz cietuma mūra. Naktī viņi ik pa desmit minūtēm sauc: «Sargkareivi, uzmanību!» Tā posteņa priekšnieks var pārliecināties, ka neviens no četriem neguļ. Ja viens neatbild, otrs sauc, līdz nevīža atsaucas.

Man šķiet, esmu atradis spraugu. Tiešām, no katra sarglornīša visos četros mūru stūros karājas pa virvē iesietai konservu kārbai. Ja sargkareivis grib kafiju, viņš pasauc «kafetero», kas ielej kārbā vienu vai divas tases kafijas. Sargam atliek tikai uzvilkt to augšā. Un sargbūda labajā stūrī ir tāds kā balkons, kas izvirzīts mazliet uz pagalma pusi. Nospriežu — ja izgatavošu pamatīgu āķi un piestiprināšu to novītas virves galā, to droši vien būs viegli piekabināt. Tad es vienā mirklī varētu tikt pāri mūrim un uz ielas. Ir viena vienīga problēma: padarīt nekaitīgu sargkareivi. Kā to izdarīt?

Es redzu, kā tas pieceļas un pastaigā dažus soļus pa mūri. Kodās iespaids, ka viņu moka karstums un ka viņš cīnās pret miegu. Nu, protams — kā gan citādi — viņam ir jāaizmieg! Es izgatavošu virvi, un, ja atradīšu drošu āķi, es viņu iemidzināšu un izmēģināšu laimi. Divās dienās ir novīta gandrīz septiņus metrus gara virve no visiem stipra auduma krekliem, it sevišķi haki krekliem, kādus vien var atrast. Āķi sadabūt ir samērā viegli. Par to izmantoju balstu, ar ko pie vienām no režģu durvīm nostiprināta nojume, kura pasargā no lietus. Žozē Degā man atnes ļoti stipras miegazāles. Pēc receptes vienā reizē jālieto tikai desmit pilieni. Pudelē ir gandrīz sešas lielas zupas karotes. Pieradinu sargkareivi pieņemt kafiju no manis. Viņš nolaiž lejā konservu kārbu, un es katrreiz ieleju tajā trīs tases kafijas. Tā kā kolumbiešiem garšo alkohols un miegazālēm ir anīsa piegarša, lieku atnest pudeli anīsa liķiera. Jautāju sargkareivim:

—   Vai gribi kafiju franču gaumē?

—   Kāda tā ir?

—   Ār anīsa liķieri.

—   Pamēģini, es vispirms pagaršošu.

Vairāki sargkareivji nogaršo manu anīsa kafiju, un tagad, kad leju kafiju, viņi saka: «Franču gaumē!»

—   Kā vēlies! — Un es pieleju anīsu.

Bēgšanas stunda ir pienākusi. Ir sestdiena, pusdienlaiks. Valda drausmīgs karstums. Mani draugi zina, ka nemūžam nepietiktu laika pārkļūt pāri žogam divatā, bet kāds kolumbietis ar arābu vārdu — Ali apgalvo: viņš kāpšot aiz manis. Es piekrītu. Tad francūzis netiks aizturēts kā līdzzinātājs un pēc tam sodīts. Turklāt man negribas turēt pie sevis virvi un āķi, jo, kamēr došu sargkareivim kafiju, viņam pietiks laika mani novērot. Mūsuprāt, visam jānorisinās piecās minūtēs.

Piecas minūtes pirms sākuma uzrunāju sargkareivi:

—   Kā klājas?

—   Labi.

—   Vai negribi kafiju?

—  Jā, franču gaumē, tā ir labāka.

—   Pagaidi, es atnesīšu.

Aizeju pie «kafetero», palūdzu divas kafijas. Savā kārbā jau esmu ielējis visu pudeli miegazāļu. Ja no tās viņš uzreiz neaizmigs! Nostājos zem viņa, un viņš redz, kā leju viņa traukā anīsu.

—   Vai gribi stipru?

—  Jā.

Pieleju vēl mazliet, ieleju to visu bundžās un viņš uzvelk kafiju augšā.

Paiet piecas, desmit, piecpadsmit un divdesmit minūtes!

Kareivis joprojām nav aizmidzis. Vēl vairāk — viņš nevis sēž, bet gan staigā ar šauteni rokā — turp un atpakaļ. Un viņš taču izdzēra visu! Un pēc stundas būs sardzes maiņa.

Vērojot viņu, jūtos kā uz karstām oglēm, uzmanu katru viņa kustību. Nav nekādu miegazāļu iedarbības pazīmju. Beidzot! Viņš paklūp. Apsēžas pie būdas, nolicis šauteni starp kājām. Galva noliecas uz pleca. Mani draugi un divi vai trīs kolumbieši, kuri zina, kas notiek, vēro sargu tikpat aizrautīgā uzmanībā kā es.

—   Aiziet! — es saku kolumbictim. — Virvi!

Viņš jau gatavojas to mest, kad sargkareivis pieceļas, nomet šauteni, izstaipās un cilā kājas, it kā soļotu uz vietas. Kolumbietis apstājas īstajā brīdī. Līdz sardzes maiņai atlikušas astoņpadsmit minūtes. Tad klusībā sāku piesaukt Dievu: «Es tevi lūdzu, palīdzi man vēlreiz! Es tevi no sirds lūdzu, nepamet mani!» Taču es veltīgi piesaucu kristīgo Dievu, kas reizēm ir tik nesaprotošs, sevišķi pret mani, ateistu.

—  Kaut kas traks! — Klusio saka, pienākdams pie manis. — Kā tas iespējams, ka šis stulbenis neiemieg!

Sargkareivis grasās atkal ņemt šauteni un noliecoties nogāžas uz mūra kā maiss. Kolumbietis met āķi, bet tas neieķeras un nokrīt zemē. Viņš to raida uz augšu vēlreiz. Āķis ieķeras. Viņš mazliet pavelk, lai redzētu, vai tas labi turas. Es to pārbaudu, un brīdī, kad lieku kāju uz mūra, lai sāktu kāpt, Klusio saka:

—   Uzmanību! Sardzes maiņa!

Man tik vien pietiek laika, lai nepamanīts atkāptos. Aizsardzības instinkta un ieslodzīto brālības jūtu mudināti, apmēram desmit kolumbieši ātri mani ielenc un uzņem savā pūlītī. Mēs aizejam gar mūri, atstājot virvi karājamies. Sargs vienā acu uzmetienā pamana gan āķi, gan sabrukušo sargkareivi ar šauteni. Viņš paskrien divus trīs metrus un, pārliecināts, ka noteikti kāds ir izbēdzis, nospiež trauksmes zvanu.

Iemidzinātajam atnāk pakaļ ar nestuvēm. Uz mūra ir vairāk nekā di vdesmit policisti. Kopā ar tiem ir dons Gregorio, viņš liek uzvilkt virvi augšā un apskata āķi. Pēc dažiem mirkļiem pagalmā sabrūk policisti paceltām šautenēm. Notiek pārbaude. Katrs, kura vārds tiek izsaukts, ieiet kamerā. Brīnums! Neviena netrūkst. Visi liek ieslēgti katrs savā kamerā.

Notiek otra pārbaude — kameru pēc kameras. Nē, neviens nav pazudis. Ap trijiem mums atkal ļauj iziet pagalmā. Uzzinām, ka sargkareivis guļ kā sists un nav uzmodināms ne ar kādiem līdzekļiem. Mans biedrs kolumbielis ir tikpat satriekts kā es. Viņš tik ļoti bija cerējis, ka bēgšana izdosies! Viņš lādās par amerikāņu precēm, jo miegazāles bija ražotas Amerikā.

—   Ko darīt?

—  Hombre, sākt no jauna!

Tas ir vienīgais, ko varu viņam pasacīt. Viņš domā, ka esmu nolēmis iemidzināt vēl vienu sargkareivi, kaut gan gribu atrast citu līdzekli.

—   Vai tu domā, ka sargi ir tik stulbi, ka vēl kāds gribēs dzert kafiju franču gaumē?

Par spīti traģiskajai situācijai, man sanāk smiekli:

—   Noteikti, vecīt!

Policists guļ trīs dienas un četras naktis. Pamodies viņš, protams, apgalvo, ka es viņu droši vien esmu iemidzinājis ar franču kafiju. Dons Gregorio mani izsauc un mūs konfrontē. Sardzes priekšnieks grib man iebelzt ar zobenu. Ielecu telpas kaktā un izaicinu viņu. Viņš paceļ zobenu, dons Gregorio iejaucas, dabū sitienu pa plecu un sabrūk. Viņam lauzts atslēgas kauls. Viņš kliedz tik skaļi, ka virsnieks noņemas vairs tikai ar viņu. Viņš paceļ direktoru. Dons Gregorio sauc palīgā. No tuvējiem kabinetiem atsteidzas visi eivilierēdņi. Virsnieks, vēl divi policisti un sargkareivis, kuru iemidzināju, cīnās pret kādiem desmit civilistiem, kuri grib atriebt savu direktoru. Sajā Iracī vairāki tiek viegli ievainoti. Sveikā esmu palicis vienīgi es.

Nu svarīgs ir nevis mans nodarījums, bet tas, kas noticis starp direktoru un virsnieku. Direktoru aizgādā uz hospitāli, un viņa aizstājējs mani aizved atpakaļ uz pagalmu, teikdams:

— Par tevi padomāsim vēlāk, francūzi!

Nākamajā dienā direktors ar ieģipsētu plecu pieprasa, lai uzrakstu sūdzību pret virsnieku. Es labprāt rakstu visu, ko viņš grib. Direktors pilnīgi aizmirsis notikumu ar miegazālēm. Tas viņus neinteresē, un man tas nāk par labu.

Paiet dažas dienas, un Zozē Degā piedāvā organizēt palīdzību no ārienes. Tā kā esmu viņam apgalvojis, ka naktī nav iespējams izbēgt apgaismoto mūru dēļ, viņš meklē iespēju izslēgt elektrību. To viņš atrod, pateicoties kādam elektriķim: tas nolaiž zemāk ārpus cietuma ierīkota transformatora slēdzi. Man tikai atliek uzpirkt sargkareivi ielas pusē un arī to, kas stāv pagalmā pie kapelas durvīm. Tas izrādās sarežģītāk, nekā varētu domāt. Pirmām kārtām man jāpierunā dons Gregorio, lai viņš man atdod desmittūkstoš peso — it kā es vēlētos ar Zozefa starpniecību aizsūtīt tos savai ģimenei, protams, pie reizes «piespiežot» viņu pieņemt divtūkstoš peso, par ko nopirkt dāvanu sievai. Pēc tam kad esmu ticis skaidrībā, kurš organizē sardzes kārtību un laiku, tas jāuzpērk tāpat. Viņš saņems trīstūkstoš peso, bet negrib runāt ar diviem pārējiem sargkareivjiem. Man pašam tie jāsameklē un ar tiem viss jānokārto. Pēc tam es viņam nosaukšu vārdus, un viņš šos vīrus norīkos sardzē pēc manas prasības.

Jaunās bēgšanas sarīkošana man aizņem vairāk nekā mēnesi. Beidzot viss ir sīki jo sīki izplānots. Tā kā nevajadzēs noņemties ar policistu pagalmā, restes varēs pārzāģēt ar metāla zāģi. Man ir trīs asmeņi. Kolumbietis ar āķi ir brīdināts. Viņš savu režģi pārzāģēs vairākos paņēmienos. Paredzētajā naktī viņa biedrs, kas jau labu laiku izliekas par ārprātīgu, sāks dauzīt cinka skārdu un pilnā kaklā dziedāt. Kolumbietis zina, ka sargkareivis ir ar mieru izlaist tikai divus frančus un ka tas ir teicis — ja parādīsies trešais, viņš šaus. Tomēr viņš grib izmēģināt laimi un apgalvo — ja tumsā mēs rāpsimies cieši viens otram blakus, sargkareivis nevarēs saprast, vai bēg viens vai divi cilvēki.

Klusio un Matirets vilka lozes, kuram izdosies man sckol. Kopā ar mani bēgs Klusio.

Pienāk bezmēness nakts. Seržants un abi policisti ir saņēmuši pusi norunāto naudaszīmju. Šoreiz man tās nevajag griezt pušu, tās jau ir pārgrieztas. Pēc otrām pusēm viņiem jādodas uz Bario Šino pie Žozefa Degā sievietes.

Gaisma nodziest. Metamies virsū režģim. Nepaiet ne desmit minūtes, kad tas ir pārzāģēts. Tumšās biksēs un kreklos ģērbušies, mēs atstājam kameru. Pa ceļam mums pievienojas kolumbietis. Viņš ir tikpat kā kails, uzvilcis tikai melnas sporta biksītes. Uzrāpjos pa «kalabozo» (karcera) režģiem, tieku pāri nojumei, uzmetu āķi, kam piesieta trīs metrus gara virve. Nepilnās trīs minūtēs bez vismazākā trokšņa esmu uz mūra. Pieplacis pie tā ar vēderu, gaidu Klusio. Visapkārt — melna tumsa. Piepeši ieraugu vai, pareizāk sakot, nojaušu izstieptu roku, satveru to un velku. Atskan drausmīgs troksnis. Izrādās, ka Klusio iespraucies starp sienu un nojumi un ar bikšu gumiju aizķēries aiz jumta skārda. Protams, troksnim atskanot, es pārstāju vilkt. Skārds vairs negrab. Es atkal velku Klusio, pārliecībā, ka viņš ir atbrīvojies, un skārdam mežonīgi gralx)t, es no visa spēka uzrauju Klusio uz mūra.

No citiem posteņiem atskan šāvieni, bet no mana ne. Šāvienu satracināti, nolecam nepareizā pusē uz ielas, kas ir deviņus metrus dziļi, kaut gan pa labi atrodas iela tikai piecu metru dziļumā. Tā Klusio no jauna salauž labo kāju. Arī es nevaru piecelties — esmu lauzis abas pēdas. Kolumbietis pārsit ceļgalu. Šāvieniem atskanot, sardze iziet uz ielas. Mūs ielenc ar paceltiem ieročiem, apgaismo ar spēcīgu lukturi. Turklāt policisti negrib ticēt, ka es nespēju piecelties. Un tā es uz ceļiem, šauteņu laidēm dauzīts, at -iežos cietumā. Klusio lec uz vienas kājas, kolumbietis tāpat. Man drausmīgi asiņo brūce galvā — laides sitiena sekas.

Šāvieni pamodina donu Gregorio, kas tonakt laimīgā kārtā guļ savā kabinetā. Ja nebūtu viņa, mūs piebeigtu ar durkļiem un laidēm. Pret mani visniknākais ir tieši tas seržants, ko uzpirku, lai viņš norīkotu sardzē divus sargus līdzzinātājus. Dons Gregorio izbeidz mežonīgo izrēķināšanos. Viņš piedraud, ka liks stāties tribunāla priekšā, ja būs mūs nopietni ievainojuši. Šie burvju vārdi visus padara rāmus.

Nākamajā dienā Klusio kāja hospitālī tiek ieģipsēta. Kolumbieša izmežģītais ceļgals nosiets ar elastīgo saiti. Pa nakti manas pēdas satūkst tā, ka kļūst tikpat lielas kā galva, tās ir melni sarkanas, asiņu pieplūdušas, tāpēc ārsts liek tās vannot siltā sālsūdenī, pēc tam trīsreiz dienā liek klāt dēles. Asiņu piezīdušās, tās nokrīt pašas, un tās samet etiķī. Brūcei galvā uzliek sešas šuves.

Kāds žurnālists, meklēdams materiālu, uzraksta par mani rakstu. Viņš apgalvo, ka esmu bijis dumpja vadonis baznīcā, esmu «noindējis» sargkareivi un sarīkojis kolektīvu bēgšanu, izmantojot palīdzību no ārienes, jo, uzbrūkot transformatoram, kvartālā izslēgta elektrība. «Cerēsim, ka Francija iespējami drīzāk atbrīvos mūs no sava lielākā gangstera,» viņš noslēgumā raksta.

Zozefs atnāk pie manis kopā ar savu sievieti Anniju. Seržants un trīs policisti katrs par sevi ieradušies saņemt naudaszīmju otras puses. Annija atnākusi pajautāt, ko lai viņa dara. Es saku, lai maksā, jo viņi savu solījumu pildījuši. Ja mums neveicās, tā nav viņu vaina.

Kopš nedēļas mani ved pagalmā pastaigāties dzelzs ratiņos, kas man ir gultas vietā. Es guļu uz muguras, pacēlis kājas un atbalstījis tās uz auduma gabala, kas nostiepts starp diviem pie ratiņiem stateniski piestiprinātiem kokiem. Tas ir vienīgais stāvoklis, kas nesagādā pārmērīgas ciešanas. Apmēram divas nedēļas pēc kritiena kāju pietūkums samazinājies uz pusi un mani ved uz rentgenu. Man lauzti divi pēdas kauli. Visu mūžu man būs plakanā pēda.

Šīsdienas avīze vēstī, ka mēneša beigās ieradīsies kuģis ar franču policijas eskortu, kurš mūs vedīs prom. Avīzē teikts, ka kuģis saucas «Mana». Patlaban ir 12. oktobris. Mums atlikušas astoņpadsmit dienas, nu jāizspēlē pēdējā kārts. Bet kāda, ja man lauztas kājas?

Zozefs ir izmisis. Apmeklējuma laikā viņš stāsta, ka visi franči un visas Bariošino sievietes nevar vien nobrīnīties, redzot, kā es cīnos par savu brīvību, un jūtas satriekti, ka pēc dažām dienām tikšu izdots franču varas iestādēm. Mani piedzīvojumi satraukuši visu koloniju. Jūtos gandarīts, ka šie cilvēki un viņu sievietes morāliski ir kopā ar mani.

Atsakos no nodoma nogalināt kolumbiešu policistu. Es tiešām nespēju atņemt dzīvību cilvēkam, kas man neko nav nodarījis. Ienāk prātā, ka viņam varbūt ir tēvs vai māte, kuriem viņš palīdz, sieva un bērni. Smaidu, iedomādamies, ka man vajadzētu atrast ļaunu policistu bez neviena piederīgā. Piemēram, es varētu viņam pajautāt: «Vai tiešām nevienam tevis nepietrūks, ja es tevi nogalināšu?» Šajā 13. oktobra rītā mani pārņēmusi grūtsirdība. Skatos uz pikrītskābes akmens šķembu, ko man vajadzētu apēst, lai dabūtu dzelteno kaiti. Ja mani ievietotu slimnīcā, varbūt izdotos tikt ārā no tās ar Žozefa algotu cilvēku palīdzību. Nākamajā rītā — 14. oktobrī, esmu dzeltenāks par citronu. Dons Cregorio ierodas mani apciemot pagalmā, kur es ēnā guļu ratiņos, kājas gaisā sacēlis. Ātri, neievērojot nekādu piesardzību, es ķēros pie lietas:

—   Es jums samaksāšu desmittūkstoš peso, ja liksiet ievietot mani slimnīcā.

—    Es pamēģināšu, francūzi. Nē, ne jau desmittūkstoš peso dēļ, bet tāpēc, ka žēl noskatīties, kā tu tik ilgi un veltīgi cīnies par brīvību. Tikai es nedomāju, ka tevi ilgi turēs slimnīcā — tā avīzes raksta dēļ viņi baidīsies.

Pēc stundas ārsts mani aizsūta uz slimnīcu. Tur es pat pie zemes nepieskaros. Nestuvēs iznests no ambulances, atgriežos cietumā pēc divām stundām, kad esmu rūpīgi izmeklēts un izdarītas urīna analīzes, — neesmu pat izkāpis no nestuvēm.

Ir ceturtdiena, 19. oktobris. Zozefa sieviete Annija ieradusies kopā ar kāda korsikāņa sievieti. Viņas man atnes cigaretes un dažus saldumus. Abas ar savu laipnību sniedz man milzīgu atvieglojumu. Visjaukākais — tīras draudzības apliecinājumi tiešām vērš rūgto dienu par saulainu. Nekad nespēšu izteikt, cik ļoti man palīdzēja biedru solidaritāte, kad atrados cietumā «80». Un arī to ne, cik lielu pateicību esmu parādā Zozefam Dcgā, kas riskēja ar savu brīvību un stāvokli sabiedrībā, lai palīdzētu man izbēgt.

Taču daži Annijas vārdi man palīdz atrast ideju. Tērzējot viņa saka:

—    Dārgo Tauriņ, jūs esat darījis visu, kas cilvēka spēkos, lai mēģinātu atgūt brīvību. Liktenis tiešām ir bijis pret jums nežēlīgs. Jūs vienīgi vēl neesat mēģinājis uzspridzināt cietumu «80».

—    Un kāpēc ne? Kāpēc lai es nemēģinātu uzspridzināt šo veco cietumu? Tā es kolumbiešiem izdarītu tikai pakalpojumu. Ja es to sagrautu, viņi varbūt nolemtu uzbūvēt jaunu, higiēniskāku.

Apkampdams burvīgās jaunās sievietes, no kurām atvados uz visiem laikiem, es saku Annijai:

—   Pasakiet Zozefam, lai svētdien viņš atnāk pie manis.

Svētdien, 22. oktobrī, Zozefs ir klāt.

—    Klausies, izdari kaut vai neiespējamo, bet lai ceturtdien kāds man atnes dinamītu, detonatoru un bikforda auklu. Es savukārt mēģināšu sadabūt urbi un trīs šķiltavu degļus.

—   Ko tu gribi darīt?

—     Gaišā dienas laikā uzspridzināt cietuma mūri. Apsoli piectūkstoš peso zināmajam viltus taksometra šoferim. Lai viņš stāv ielā aiz Madlēnas cietuma mūra katru dienu no sešiem rītā līdz vakaram. Ja nekas nenotiks, tad viņš nopelnīs piecsimt peso dienā, bet, ja kaut kas notiks, — piectūkstoš peso. Spēcīgs kolumbietis pa mūrī izspridzinālo caurumu mani iznesīs uz muguras un ieliks taksometrā, kam jāpaveic pārējais. Ja ne, tad tās ir beigas, citu cerību nav.

—   Paļaujies uz mani, — Zozefs saka.

Piecos palūdzu, lai mani uz rokām ienes kapelā. Saku, ka gribu lūgt Dievu vientulībā. Mani aiznes. Lūdzu, lai pie manis atnāk dons Gregorio. Viņš atnāk.

—   Hombre, atlikušas vairs tikai astoņas dienas, un tu mani atstāsi.

—   Tāpēc es lūdzu, lai jūs atnākat. Pie jums ir mani piecpadsmit tūkstoši peso. Es gribu tos atdot savam draugam, lai aizsūta ģimenei. Esiet tik laipns un pieņemiet trīstūkstoš peso par augstsirdību, ar kādu jūs vienmēr mani esat aizsargājis pret kareivju patvaļu. Jūs man izdarītu lielu pakalpojumu, ja šodien man tos atdotu kopā ar līmpapīra rullīti, lai es tos salīmētu un gatavus atdotu draugam.

—   Labi.

Viņš atgriežas un atnes di vpadsmittūkstoš joprojām sagrieztu peso. Sev viņš paturējis trīs tūkstošus.

Atkal iecelts ratiņos, es vientuļā stūrī pasaucu to kolutnbieti, kas pēdējoreiz gribēja aizbēgt kopā ar mani. Izstāstu viņam savu plānu un jautāju, vai viņš spētu mani aiznest uz muguras divdesmit vai trīsdesmit metrus līdz taksometram. Viņš uzreiz ir ar mieru. Šai ziņā viss ir kārtībā. Es rīkojos tā, it kā būtu pārliecināts par Zozefa veiksmi. Pirmdienas rītā jau labi agri apmelos zem mazgātavas nojumes, un Matirets, kas kopā ar Klusio ir mani «šoferi», aiziet pasaukt seržantu, kam samaksāju trīstūkstoš peso un kurš mani tik mežonīgi apstrādāja pēdējās liegšanas laikā.

—   Seržant Lopes, man ar jums jārunā.

—   Ko vēlaties?

—    Par diviem tūkstošiem peso man vajag ļoti spēcīgu urbi ar trim ātrumiem un sešus šķiltavu degļus. Diviem jābūt puseentimetru platiem, diviem centimetru un diviem pusotra centimetra platiem.

—   Man nav naudas, par ko tos nopirkt.

—  Te ir piecsimt peso.

—   Tu tos rīt dabūsi vienos, sardzes maiņas laikā. Sagatavo divtūkstoš peso.

Nākamajā dienā, trešdienā, pulksten vienos tas viss man ir nolikts atkritumu tvertnē pagalmā, tā ir papīriem paredzēta atkritumu tvertne, kuru iztukšo sardzes maiņas laikā. Pablo, kolumbiešu spēkavīrs, visu savāc un noslēpj.

Ceturtdien, 26. oktobrī, apmeklētāju stundā Zozefs neatnāk. Kad laiks jau gandrīz beidzies, mani pasauc. Ieradies pavisam grumbains vecs francūzis, ko atsūtījis Zozefs.

—  Šajā maizes klaipiņā ir tas, ko tu prasīji.

—   Te ir divtūkstoš peso, ko samaksāt par taksometru. Katru dienu piecsimt peso.

—  Taksometra šoferis ir vecs peruānis, īsts pārdrošnieks. Par to tu vari neuztraukties. Čao!

—  Čao!

Lielā papīra turzā, kur ielikts maizes klaips, viņi, lai novērstu uzmanību, atsūtījuši arī cigaretes, sērkociņus, kūpinātas desas, paciņu sviesta un pudeli melnas eļļas. Kamēr pārbauda turzu, es iedodu durvju sargam paciņu cigarešu, sērkociņus un divas desas. Viņš man saka:

—   Iedod man gabalu maizes!

Tā tikai vēl trūka!

—     Nē, maizi nopērc pats. Paņem piecus peso, jo maizes mums sešiem jau tāpat nepietiks.

Uf! Laimīgi esmu izkūlies. Kas par iedomu dot desas tādam tipam! Ratiņi ātri ripo prom no apgrūtinošā policista. Lūgums iedot maizi man bija tik negaidīts, ka joprojām esmu nosvīdis.

—    Uguņošana būs rīt. Te ir viss, Pablo. Caurums jāizurbj tieši zem sargtorņa izvirzījuma. Tad kruķis augšā tevi nevarēs redzēt.

—   Bet viņš varēs dzirdēt.

—   Es to esmu paredzējis. No rīta desmitos šajā pagalma pusē irēna. Kādam varkalim ir jāķeras pie vara loksnes iztaisnošanas, atspiežot to pret mūri, — dažu metru attālumā no mums un atklātā vietā. Vēl labāk būtu, ja sadabūtu divus varkaļus. Es katram maksātu piecsimt peso. Sarunā divus vīrus.

Viņš tos sarunā.

—    Divi mani draugi bez mitas dauzīs vara plāksni. Sargs nevarēs atšķirt urbšanas troksni. Tikai tev ar taviem ratiņiem jāatrodas mazliet ārpus izbldījuma, tev jāsarunājas ar frančiem, tas mani drusku piesegs no sarga, kas stāv pretējā stūrī.

Stundas laikā caurums ir izurbts. Pateicoties veseru sitieniem pa vara plāksnēm un eļļai, ko palīgs lej virsū urbim, sargam nerodas nekādas aizdomas. Dinamīta patrona ir iestiprināta caurumā, detonators pievienots divdesmit centimetru no degļa. Patrona iemūrēta ar māliem. Atkāpjamies. Ja viss veiksies, kā iecerēts, sprādziens izspridzinās mūrī caurumu. Sargs ar visu būdu nogāzīsies, un es Pablo mugurā nonākšu taksometrā. Pārējie izkulsies. Dabiski — Klusioun Matircts, ja izies cauri spraugai pat pēc mums, sasniegs taksometru pirms manis.

Tieši pirms uguns pielaišanas Pablo brīdina vairākus kolumbiešus.

—  Ja gribat bēgt, varu sacīt, ka pēc brīža mūrī būs caurums.

—   Tas ir labi, jo policisti skries un šaus uz pēdējiem, kas vieglāk saskatāmi.

Uguns tiek pielaista. Varens sprādziens sadrebina visu kvartālu. Sargtornis nogāžas ar visu policistu. Mūrī visās malās radušās tik platas plaisas, ka pa tām var redzēt ielu, bet neviena nav pietiekami plata, lai pa to varētu izspraukties. Nav radies neviens piemērots robs, un vienīgi šajā brīdī es pieņemu, ka esmu zaudējis. Acīmredzot liktenis man lēmis atgriezties Kajenā.

Eksplozijai seko neaprakstāms tracis. Pagalmā ir vairāk nekā piecdesmit policistu. Dons Gregorio zina, kur meklēt vainīgo.

—   Labi, francūzi, šī reize nu gan, manuprāt, būs pēdējā.

Garnizona priekšnieks ir traks aiz dusmām. Viņš nevar pavēlēt, lai sit ievainotu cilvēku, kas guļ ratiņos, un es, novēršot nepatikšanas no citiem, skaļi paziņoju, ka visu esmu izdarījis pats un bez neviena palīga. Seši sargi pie saplaisājušā mūra, seši cietuma pagalmā, seši ārpusē uz ielas nepārtraukti stāv postenī, līdz mūrnieki likvidē bojājumus. No mūra nokritušais sargs laimīgā kārtā nav ievainots.

Atgriešanās katorgā

Pēc trīs dienām — 30. oktobrī vienpadsmitos no rīta mums pakaļ ierodas vienpadsmit baltās formās tērpušies katorgas uzraugi. Pirms dodamies prom, notiek maza oficiāla ceremonija: ikviens no mums ir jāidentificē un jāpazīst. Līdzi paņemtas mūsu antropometriskās kartītes, fotogrāfijas, pirkstu nospiedumi un viss pārējais. Kad mūsu identitāte ir konstatēta, Francijas konsuls pieiet pie apgabala tiesneša, kura uzdevums ir mūs oficiāli izdot Francijas varas pārstāvjiem. Konsuls paraksta dokumentu. Visi klātesošie brīnās par laipnību, ar kādu pret mums izturas uzraugi. Nav jūtams ne mazākais naidīgums, netiek izrunāts neviens skarbs vārds. Trīs katordznicki, kas Cvajanā uzturējušies ilgāk nekā mēs, vairākus kruķus pazīst un jokojas ar tiem kā seni draugi. Eskorta priekšnieks — komandants Burāls ir nobažījies par manu stāvokli, apskata manas kājas un apgalvo, ka uz kuģa es tikšu ārstēts, ka grupā, kura atbraukusi mums pakaļ, ir labs sanitārs.

Ceļojumu kravas kuģa tilpnes dibenā mokošu vērš galvenokārt nemitīgais spiedīgais karstums, turklāt esam pieķēdēti pie dzelzs stieņiem, kuri palikuši no Tulonas katorgas laikiem. Kaut cik ievērojams ir tikai viens starpgadījums: kuģim Trinidadā jāuzņem ogles, un, kad tas iebrauc ostā, kāds angļu kara flotes virsnieks pieprasa, lai mums noņem kāju važas. Izrādās, ka ir aizliegts cilvēkus piesiet, kad tie atrodas uz kuģa. Izmantoju šo incidentu, lai iepļaukātu citu angļu inspektoru. Tā mēģinu panākt, lai mani apcietina un izved krastā. Virsnieks man saka:

— Es jūs neapcietināšu un nevedīšu krastā par rupjo pārkāpumu, ko esat izdarījis. Kad atgriezīsieties katorgā, jūs sodīs daudz bargāk.

Tur nu vairs neko nevar iesākt. Jā, kļūst pilnīgi skaidrs, ka man lemts atgriezties katorgā. Tā ir liela nelaime, jo vienpadsmit bēgšanas mēneši, daudzās izmisīgās cīņas ir beigušās tiešām nožēlojami. Bet, par spīti visam, par spīti skaļajam tracim, kas pavadīja daudzos piedzīvojumus, atgriešanās katorgā ar visām no tā izrietošajām bēdīgajām sekām nespēj izdzēst no atmiņas neaizmirstamos nesenās dzīves brīžus.

Netālu no Trinidadas, ko nupat esam atstājuši, tikai nedaudzu kilometru attālumā dzīvo neaprakstāmi labestīgā Bovenu ģimene. Mēs diezgan tuvu braucam garām Kurasao, zemei, kur dzīvo cildens vīrs — šī novada bīskaps Irenē de Brijns. Nav šaubu, ka netālu no mūsu kuģa ceļa ir guahiro indiāņu zeme, kur esmu iepazinis viskvēlāko un tīrāko dabas bērnu mīlestību. Dvēseles skaidrību, ar kādu apveltīti bērni, šim privileģētajam vecumam piemītošo no aizspriedumiem brīvo pasaules skatījumu es atradu dzīvotgribas, izpratnes, vienkāršas mīlestības un sirdsskaidrības pārpilnajās indiānietēs.

Un Putnu salas spitālīgie! Nožēlojamie, drausmīgās slimības piemeklētie katordznieki, kas tomēr spēja atrast savās sirdīs pietiekami daudz cildenuma, lai mums palīdzētu.

Un vēl Beļģijas konsuls savā dabiskajā labsirdībā, un Zozefs Degā, kurš, mani nepazīdams, tik daudz riskēja manis dēļ! Visi cilvēki, ko esmu iepazinis bēgļa gaitās, ir bēgšanas vērti! Pat mana galu galā neveiksmīgā liegšana ir uzvara kaut vai tikai tāpēc, ka darījusi bagātāku manu dvēseli, dodot iespēju iepazīties ar izciliem cilvēkiem. Nē, es to nenožēloju!

Klāt Maroni duļķainie ūdeņi. Esam uz «Manas» klāja. Tropu saule jau dedzina šo zemi. Ir deviņi no rīta. Es ieraugu ieteku, un mēs lēnām atgriežamies tur, no kurienes bēgu tādā ātrumā. Mani biedri nesarunājas. Uzraugi priecājas par atgriešanos. Visu ceļu jūra bija nemierīga, tāpēc daudzi no viņiem jūtas atviegloti.

1934. gada 16. novembris.

Pie kuģu piestātnes sapulcējies milzu pūlis. Jūtams, ka visi ziņkārīgi gaida cilvēkus, kuri nav baidījušies doties tik tālu. Tā kā ierodamies svētdienā, sabiedrībai, kurai trūkst izpriecu, tā ir īsta izklaidēšanās. Dzirdu, kā ļaudis sarunājas:

—  Ievainotais ir Tauriņš. Tas tur — Klusio.Tas — Matirets. — Un tā tālāk.

Soda nometnē sešsimt vīri sagrupēti pie barakām. Pie katras grupas ir uzraugi. Pirmais no pazīstamajiem, kuru ieraugu, ir l 'ransuā Sjera. Viņš raud, no citiem neslēpdamies. Viņš uztupies uz ambulances palodzes un skatās uz mani. Jūtams, ka viņš tiešām cieš. Mēs apstājamies nometnes vidū. Komandants paņem ruporu un saka:

—   Pārvietotie, jūs varat pārliecināties, cik bezcerīga ir bēgšana. Ikkura valsts jūs apcietinās un izdos Francijai. Nevienam jūs neesat vajadzīgi. Tāpēc labāk ir palikt tepat un uzvesties labi. Kas gaida šos piecus cilvēkus? Bargs sods, ko viņiem vajadzēs izciest Senžozefa salā, un pēc tam — mūža ieslodzījums Pestīšanas salās. Lūk, ko viņi ieguvuši bēgdami. Es ceru, ka jūs to esat sapratuši. Uzraugi, aizvediet šos cilvēkus uz disciplināro nodaļu!

Pēc dažām minūtēm atrodamies īpašas uzraudzības sektora speciālā kamerā. Tikko tur ieradies, pieprasu, lai man ārstē ļoti sadauzītās un joprojām satūkušās kājas. Klusio apgalvo, ka viņa kājas ieģipsējums rada neērtības. Izmēģinām laimi… Ja vien mūs aizsūtītu uz hospitāli! Fransuā Sjera ierodas kopā ar uzraugu.

—  Te ir sanitārs, — kruķis saka.

—   Kā tev klājas, Tauriņ?

—   Esmu slims, man jāliek hospitālī.

—   Mēģināšu tevi uz turieni aizsūtīt, bet pēc tā, ko tu tur esi pastrādājis, tas liekas gandrīz neiespējami, un Klusio ir tādā pašā stāvoklī kā tu.

Viņš masē man kājas, ieziež tās, pārbauda Klusio ģipsi un aiziet. Sjera neko nevar pateikt, jo kruķi stāv blakus, bet viņa skatiens pauž tādu sirsnību, ka tā mani aizkustina līdz dvēseles dziļumiem.

—    Nē, neko nav iespējams panākt, — viņš saka nākamajā dienā, atkal masēdams kājas. — Vai gribi, lai es tevi ievietoju kopējā kamerā? Vai naktī tev pie kājām pieslēdz stieni?

-Jā.

—    Tad būs labāk, ja nokļūsi kopējā kamerā. Stienis pie kājām tev tur būs tāpat, bet tu vismaz nebūsi viens. Šobrīd tev droši vien ir ļoti grūti būt atšķirtam no visiem.

—   Norunāts.

Jā, atšķirtība tagad ir vēl grūtāk izturama nekā senāk. Jūtos tā, ka man nemaz nevajag aizvērt acis, lai klejotu gan pagātnē, gan tagadnē. Un, tā kā es nevaru staigāt, karceris šķiet vēl jo briesmīgāks.

Ak, te nu es atkal esmu — uz pagrimšanas ceļa. Un tomēr es ļoti ātri no tā atbrīvojos un laidos pāri jūrām pretī brīvībai, pretī priekam un iespējai kļūt par citu cilvēku, arī pretī atriebei. Man nevajag aizmirst to, ko man parādā Poleins, policisti un prokurors. Koferi man nevajadzēs nodot policistiem pie Kriminālpolicijas durvīm. Es ieradīšos Kuka guļamvagonu darbinieka formas tērpā ar glītu kompānijas cepuri galvā. Uz kofera būs liels uzraksts: «Diviziona komisārs Bcnuā, Orfēvras krastmala 36, Parīze (Sēnas departaments)». Es pats uznesīšu koferi ziņojumu zālē, un, tā kā būšu aprēķinājis, lai modinātājs sāk darboties tikai tad, kad būšu jau prom, iecerei ir jāizdodas. Atrastais atrisinājums mani ļoti atvieglo. Kas attiecas uz prokuroru, gan man pietiks laika izraut viņam mēli. Kā — to vēl neesmu izdomājis, bet tas ir tikpat kā padarīts. Es to viņam izplēsīšu pa gabaliņam vien — šo neķītro mēli.

Šobrīd pats galvenais ir izārstēt kājas. Man pēc iespējas drīzāk jāsāk staigāt. Tribunāla priekšā vajadzēs stāties tikai pēc trim mēnešiem, un trīs mēnešos daudz kas var notikt. Viens mēnesis, lai sāktu staigāt, viens — lai visu nokārtotu, un — palieciet sveiki, kungi! Virziens — Britu I londurasa. Bet šoreiz neviens nespēs mani sagūstīt.

Vakar, trīs dienas pēc mūsu atgriešanās, mani ienesa kopējā kamerā. Tur kara tribunālu gaida četrdesmit cilvēku. Daži apsūdzēti par zagšanu, citi — par laupīšanu, apzinātu dedzināšanu, slepkavībām, bēgšanas mēģinājumu, bēgšanu un pat par kanibālismu. Mēs esam divdesmit katrā koka šķērssienas pusē, visi pieķēdēti pie viena vairāk nekā piecpadsmit metrus gara dzelzs stieņa. Sešos vakarā katra vīra kreisā kāja liek pievienota ar metāla gredzenu pie dzelzs stieņa. Sešos no rīta mums gredzenus noņem, un visu dienu varam sēdēt, pastaigāties, spēlēt dambreti, strīdēties — tam paredzēts divus metrus plats gaitenis visā kameras garumā. Pa dienu man nav laika nodoties drūmām domām. Visi nelielās grupiņās nāk ar mani aprunāties, grib, lai stāstu par bēgšanu. Visi aiz sašutuma kliedz, kad pastāstu — no laba prāta esmu pametis savu guahiro cilti, Lali un Zoraīmu.

— Ko tu gribēji atrast, vecīt? — jautā kāds parīzietis, noklausījies manu stāstu. — Tramvajus? Liftus? Kino? Elektrisko gaismu un augstsprieguma strāvu, ar ko darbina elektriskos krēslus? Vai arī tu gribēji izpeldēties Pigala laukuma baseinā? Kā, vecīt! — turpina parīzietis. — Tev bija divas meičas, viena foršāka par otru, tu dzīvoji dabā pliks kā paradīzes dārzā kopā ar veselu pulku mīlīgu nūdistu, tu ēdi, dzēri un medīji; tev bija jūra, saule, siltas smiltis un pat pērles no gliemenēm gluži par velti, un tu nevarēji izdomāt neko labāku kā visu to pamest, un kādēļ? Nu, pasaki! Vai tādēļ, lai varētu drāzties pāri ielām, baidoties, ka tevi var sabraukt automobiļi, lai maksātu īri par dzīvokli, drēbniekam, par elektrību un telefonu, un, ja gribi dabūt naudu, kļūt par laupītāju vai arī strādāt kā muļķis kāda ierēdņa lalm, nopelnot tieši tik, ka nemirsti badā? Es tevi, vecīt, nesaprotu! Tu biji debesīs un labprātīgi atgriezies ellē, kur tev ne tikai jānokaujas ar dzīves rūpēm, liet arī jālauza galva, kā izbēgt no visiem pasaules policistiem, kas iet tev pa pēdām! Skaidrs, ka tev ir vēl gluži svaigas asinis no Francijas un nav bijis laika pamanīt, kā sarūk tavi fiziskie un garīgie spēki. Es, kas jau desmit gadus esmu katorgā, pat nespēju tevi saprast. Galu galā — esi sveicināts mūsu vidū, un, tā kā tu droši vien domā sākt visu no gala, paļaujies uz mums — mēs palīdzēsim. Vai ne, veči? Vai jūs piekrītat?

Veči piekrīt, un es viņiem pateicos.

Skaidri redzu, ka tie ir bīstami vīri. Esam tik cieši saspiesti, ka ļoti grūti rīkoties tā, lai viens vai otrs nepamanītu, kam ir kapsula. Naktī, kad visi pieslēgti pie kopīgā dzelzs stieņa, nav nemaz tik grūti kādu nogalināt. Pietiek pa dienu sarunāt arābu — durvju sargu, lai tas pārzināmu samaksu neaizslēdz kāju riņķi. Tā naktī ieinteresētais cilvēks noņem gredzenu, izdara, ko nodomājis, un mierīgi atgriežas savā vietā gulēt, iepriekš rūpīgi aizslēdzot savu kājas gredzenu. Tā kā arābs netieši ir līdzdalībnieks, viņš izliekas neko nezinām.

Kopš atgriešanās jau pagājušas trīs nedēļas. Tās aizritējušas diezgan ātri. Sāku mazliet staigāt, turoties pie stieņa, gaitenī, kas šķir abas starpsienas puses. Izmēģinu pirmos soļus. Iepriekšējā nedēļā redzēju trīs kruķus, kurus, no hospitāļa bēgot, apdullinājām un atbruņojām. Viņi ļoti priecājas par mūsu atgriešanos un ļoti cer, ka reiz mēs nonāksim vietā, kur viņi veic savus pienākumus. Jo pēc mūsu izbēgšanas viņi visi likuši bargi sodīti: atcelts sešu mēnešu atvaļinājums Eiropā un par veselu gadu atņemta algas piemaksa par darbu kolonijās. Vārdu sakot, mūsu satikšanās nebūtu nekāda sirsnīgā. Par šiem draudiem runājam ar tiesnesi, lai tos ņemtu vērā.

Arābs rīkojas labāk. Viņš runā tikai taisnību, neko nepārspīlējot un aizmirstot Matireta lomu. Kapteinis-tiesnesis ilgi un neatlaidīgi mūs izjautā, lai uzzinātu, kas mums sagādājis laivu. Mēs neuzlabojam savu stāvokli, stāstot neticamas pasaciņas par to, ka paši esam uzbūvējuši plostu utt.

Viņš saka — darīšot visu iespējamo, lai par uzbrukumu uzraugiem mums ar Klusio piespriestu piecus gadus un Matiretam — trīs.

Un, tā kā jūs sauc par Tauriņu, varat man ticēt — es apcirpšu jums spārnus un jums vairs nekad neizdosies aizlidot.

Es ļoti baidos, ka viņam ir taisnība.

Tribunāla sēde vēl jāgaida vairāk nekā divus mēnešus. Ļoti dusmojos uz sevi, ka neesmu ielicis kapsulā vienas vai abu saindēto bultu uzgaļus. Ja man tie būtu, es disciplinārajā nodaļā varbūt spēlētu par visu banku. Tagad es progresēju ar katru dienu. Staigāju aizvien labāk. Fransuā Sjera katru rītu un katru vakaru masē mani ar kampareļļu. Viņa apmeklējumi un masāža man ļoti nāk par labu — gan kājām, gan garam. Cik labi, ja cilvēkam ir draugs!

Pamanu, ka ilgā bēgšana sagādājusi mums visu katordznieku vidū neapstrīdamu autoritāti. Esmu pārliecināts, ka no šiem cilvēkiem mums nedraud itin nekas. Arī noslepkavošana aplaupīšanas nolūkā ne. Lielākā daļa uz to neielaistos, un nav šaubu, ka vainīgie tiktu nonāvēti. Mūs respektē visi bez izņēmuma, un mūs pat zināmā mērā apbrīno. Tā kā esam apdullinājuši kruķus, liek pieņemts, ka esam gatavi uz pilnīgi visu. Ir ļoti patīkami justies drošībā.

Ar katru dienu staigāju mazliet ilgāk un katru dienu, pateicoties mazai pudelītei, ko man atstājis Sjera, vīri piesakās man masēt ne tikai pēdas, bet arī kāju muskuļus, kas no ilgas liezdarbības ir atrofējušies.

Arābs skudru pūznī

Šajā kamerā ir divi klusējoši cilvēki, kas ne ar vienu nesarunājas. Viņi vienmēr turas cieši kopā un kādu vārdu pārmij tikai savā starpā, turklāt paklusām, tā ka neviens neko nevar dzirdēt. Kādu dienu es vienam no viņiem piedāvāju amerikāņu cigareti no Sjeras atnestas paciņas. Viņš pateicas un saka:

—   Vai Fransuā Sjera ir tavs draugs?

—  Jā, viņš ir mans labākais draugs.

—   Varbūt kādreiz, ja būs pavisam ļauni, mēs ar viņa starpniecību aizsūtīsim tev mantojumu.

—   Kādu mantojumu?

—   Mēs abi ar draugu esam nolēmuši tā: ja mās giljotinēs, liksim aiznest tev savu kapsulu, lai ar tās palīdzību tu atkal varētu bēgt. Tad mēs to atdosim Sjeram, lai viņš nodod tev.

—   Vai domājat, ka jums piespriedīs nāvessodu?

—   Tas ir gandrīz droši, pastāv tikai pavisam niecīgas izredzes, ka mēs varētu palikt dzīvi.

—  Ja jau ir tik skaidrs, ka liksiet notiesāti uz nāvi, kāpēc tad esat kopējā kamerā?

—    Manuprāt, viņi baidās, ka mēs izdarīsim pašnāvību, ja paliksim kamerā vieni.

—  Jā, tas gan ir iespējams. Un ko jūs esat pastrādājuši?

—     Mēs atdevām arābu uzraugu plēsīgajām skudrām apēšanai. Es tev to saku tāpēc, ka viņiem, par nelaimi, ir neapstrīdami pierādījumi. Mūs pieķēra nozieguma vietā.

—   Un kur tas notika?

—  Četrdesmit otrajā kilometrā, nāves nometnē pie Sparuīnas līcīša.

Pie mums pienāk viņa biedrs, kāds tulūzietis. Es viņam piedāvāju cigareti. Viņš apsēžas blakus draugam man pretī.

—   Mēs nevienam neesam jautājuši, ko par mums domā, bet būtu interesanti uzzināt, kā spried tu.

—    Kā gan es, neko nezinādams, varu pasacīt, vai jums bija vai nebija taisnība, atdodot skudrām apēšanai dzīvu cilvēku, kaut arī tas būtu arābu uzraugs? Lai spriestu, man viss notikums jāzina no sākuma līdz beigām.

—   Es tev to izstāstīšu, — tulūzietis saka. — Četrdesmit otrā kilometra nometne, kas atrodas četrdesmit divus kilometrus no Senlorānas, ir mežstrādnieku nometne. Tur katordzniekam katru dienu jāizeērt kubikmetrs cieta koka. Katru vakaru viņam džungļos jāstāv blakus labi sacirstu un sakrautu koku kaudzei. Uzraugi kopā ar arābu palīgiem ierodas pārbaudīt, vai darbs padarīts. Ja tas tiek pieņemts, ikvienu steru iezīmē ar sarkanu, zaļu vai dzeltenu krāsu atkarībā no dienas. Darbs tiek pieņemts vienīgi tad, ja grēdā ir tikai cietais koks. l,ai to vieglāk paveiktu, katordznieki sadalās pa diviem. Diezgan bieži mēs nespējām tikt ar darbu galā. Tad vakarā mūs ieslodzīja karcerī bez ēdiena un no rīta, tāpat bez brokastīm, atkal dzina darbā, liekot izdarīt to, ko nepaspējām iepriekšējā dienā, un vēl izcirst parasto steru. Tā varējām nobeigties kā suņi.

Jo ilgāk tā turpinājās, jo vājāki kļuvām un mazāk spējām izpildīt normu. Turklāt pie mums bija norīkots speciāls sargs, nevis uzraugs, bet arābs. Viņš atnāca kopā ar mums uz cirsmu, i rti apsēdās, iežmicdzis starp kājām vērša cīpslu pātagu, un bez mitas mūs lamāja. Viņš ēda, skaļi šmakstinādams, lai jo vairāk kairinātu mūsu izsalkumu. Vārdu sakot, tās bija nepārtrauktas mocības. Mums bija divas kapsulas, katrā trīstūkstoš franku, ar kuriem domājām izbēgt. Kādu dienu nolēmām arābu uzpirkt. Stāvoklis vēl pasliktinājās. Laimīgā kārtā viņš visu laiku domāja, ka mums ir tikai viena kapsula. Viņa paņēmiens bija pavisam vienkāršs: par piecdesmit frankiem, piemēram, viņš ļāva mums iet zagt kokus no iepriekšējā dienā jau pieņemtiem steriem, ja koki bija palikuši neiezīmēti, un tā mēs sadabūjām savus ikdienišķos sterus. Un tā pa piecdesmit un pa simt frankiem viņš tnums izspieda gandrīz divus tūkstošus.

Kad mūsu darba paņēmiens nāca gaismā, arābu aizvāca. Un lad, domājot, ka viņš mūs nenodos, jo bija taču nokāsis tik daudz naudas, mēs meklējām mežā jau nodotos sterus, lai rīkotos tāpat kā iepriekš. Kādu dienu viņš mūs izsekoja, nāca līdzi soli pa solim, noslēpies aiz krūmiem, lai noskaidrotu, vai zogam kokus. Tad viņš sevi atklāja:

—     Ak tā, tu zagt kokus un nemaksāt! Ja tu nedod man piecsimt franku, es tevi uzrādu!

Mēs domājām, ka tie ir tukši draudi, un atteicāmies. Nākamajā dienā viņš atgriezās.

—   Vai nu tu šovakar maksā, vai esi karcerī.

Vēlreiz atteicāmies. Pēcpusdienā viņš atgriezās kopā ar kruķiem. Tas bija kaut kas šausmīgs, Tauriņ! Vispirms mūs izģērba kailus, tad aizveda pie steriem, no kuriem bijām zaguši kokus, un, šo mežoņu vajātiem, arāba pātagai cērtot, mums vajadzēja izjaukt savas grēdas un papildināt visas tās, no kurām bijām kokus ņēmuši. Tāda «korida» turpinājās divas dienas, mums nedeva ne ēst, ne dzert. Bieži pakritām. Arābs cēla mūs augšā ar spērieniem un pātagas sitieniem. Galu galā nogūlāmies zemē, jo ilgāk vairs nejaudājām. Un vai vari iedomāties, kā viņš mūs piespieda piecelties? Viņš paņēma pūzni, tādu, kādā dzīvo lapsenes, bet kurā bija ugunsmušas. Viņš nocirta zaru ar tādu pūzni un to sašķaidīja virs mums. Aiz sāpēm vai prātu zaudējuši, mēs ne tikai piecēlāmies, bet arī skrējām kā ārprātīgi. Nemaz nav iespējams izstāstīt, kas tās bija par sāpēm. Tu zini, cik sāpīgs ir lapsenes dzēliens. Iedomājies piecdesmit vai sešdesmit dzēlienus. Un ugunsmušu kodieni dedzina vēl briesmīgāk nekā lapseņu dzēlieni.

Desmit dienas mūs noturēja karcerī pie maizes un ūdens, nesniedzot nekādu palīdzību. Kaut arī ieziedāmiesar urīnu, mēs trīs dienas degām vienās ugunīs. Es zaudēju kreiso aci, kur mušas bija dzēlušas bariem vien. Kad mūs atkal izlaida nometnē, citi notiesātie nolēma mums palīdzēt. Viņi deva katrs vienu cietā koka gabalu vajadzīgajā mērā. Tā ieguvām gandrīz steru, un tas mums daudz palīdzēja, jo mums par abiem bija vai rs jāsagatavo tikai viens sters. To paveicām ar mokām, tomēr paveicām. Pamazām atguvām spēkus. Daudz ēdām. Un gluži nejauši ienāca prātā doma atriebties arābam, izmantojot skudras. Meklēdami cieto koku, biezoknī atradām milzīgu plēsīgo skudru pūzni, kas tobrīd iznīcināja stirnu buku kazas lielumā.

Arābs joprojām klaiņoja pa cirsmu, un kādu dienu ar cirvja kātu tika apdullināts un aizvilkts pie skudru pūžņa. Mēs viņu izģērbām kailu un piesējām pie koka, noguldījuši uz zemes izliektu kā loku, resnām virvēm savalgotām rokām un kājām.

Ar cirvi vairākās vietās viņu ievainojām. Muti aizbāzām ar zāli, lai viņš nevarētu kliegt, un vēl ar vīšķi, tad sākām gaidīt. Skudras uzbruka tikai tad, kad iebāzām nūju pūznī un uzkratījām kukaiņus arābam virsū.

Tad drīz sākās. Pēc pusstundas skudras uzbruka veseliem tūkstošiem. Vai tu, Tauriņ, esi redzējis plēsīgās skudras?

—   Nē, nekad. Esmu redzējis tikai lielās melnās skudras.

—     Plēsīgās ir mazītiņas un sarkanas kā asinis. Tās izplēš sīciņus miesas gabaliņus un nes tos uz pūzni. Ja mums vajadzēja ciest no lapsenēm, iedomājies, kā cieta viņš, ko dzīvu saplosīja tūkstošiem skudru. Viņa agonija turpinājās divas pilnas dienas un vienu rītu. Pēc divdesmit četrām stundām viņam vairs nebija acu.

Es atzīstu, ka mēs savā atriebībā bijām nežēlīgi, bet nedrīkst aizmirst, ko darīja viņš pats. Tas ir brīnums, ka esam palikuši dzīvi. Protams, arābu meklēja visās malās gan citi arābu izpalīgi, gan kruķi, kas domāja, ka viņa pazušana ir mūsu roku darbs.

Citā biezoknī mēs katru dienu mazliet pārākām dobi, kur paslēpt atliekas. Viņi joprojām nebija uzgājuši arāba pēdas, kad viens no kruķiem pamanīja, ka tiek rakta bedre. Kad gājām pie darba, mūs slepus izsekoja, un tas mūs pazudināja.

Vienu rītu, tikko aizgājuši uz darbu, atraisījām arābu, kas vēl bija no vienas vietas aplipis ar skudrām, bet gandrīz jau skelets, un brīdī, kad to vilkām uz bedri nest nevarēja, tad skudras mūs sakostu līdz asinīm), mūs pārsteidza divi arābi un divi uzraugi. Viņi pacietīgi gaidīja, kamēr savu nodarījām — aprakām ģindeni.

Tā nu ir. Mēs oficiāli apgalvojām, ka vispirms arābu nogalinājām un tikai tad atdevām skudrām. Apsūdzība balstās uz tiesu ārsta ziņojumu: tajā teikts, ka līķim nav nevienas nāvīgas brūces un ka mēs esam atdevuši arābu skudrām dzīvu.

Kruķis, mūsu aizstāvis (te uzraugi pārvēršas par advokātiem), saka — ja pieņems mūsu apgalvojumu, mēs varbūt izglābsimies. Bet, atklāti sakot, mums ir maz cerību. Tāpēc mēs abi ar draugu tevi izraudzījāmies par mantinieku, tev neko nesakot.

—  Cerēsim, ka es nekļūšu par jūsu mantinieku, es to no visas sirds vēlētos.

Aizsmēķējam pa cigaretei, un es redzu, ka viņi skalās uz mani, it kā jautātu: «Kāds tad ir tavs spriedums?»

—   Klausieties, veči, es redzu, jūs gaidāt to, ko prasījāt pirms sava stāsta, — kā es spriežu par jūsu lietu kā cilvēks. Uzdošu vēl pēdējo jautājumu, kas nekādi neietekmēs manu spriedumu: ko domā vairākums šajā telpā ieslodzīto, un kāpēc jūs ne ar vienu nerunājat?

—   Vairākums domā, ka viņu vajadzēja nogalināt, bet neatdot skudrām dzīvu. Mēs nerunājam tāpēc, ka reiz bija iespēja aizliegt saceļoties, bet viņi to neizdarīja.

— Labi, veči, es pateikšu, ko domāju. Manuprāt, jūs rīkojāties pareizi, atmaksājot viņam simtkārtīgi — tas, ko viņš izdarīja ar lapsenēm vai ugunsmušām, nav piedodams. Ja jūs giljotinēs, pēdējā mirklī no visa spēka domājiet tikai vienu: «Man nocirtīs galvu, un tas ilgs trīsdesmit sekundes no brīža, kad mani piesies, ieliks galvu iedobumā un nolaidīs asmeni. Turpretī viņa agonija ilga sešdesmit stundas. Es tik un tā esmu guvis virsroku.» Bet, kas attiecas uz kameras iemītniekiem, es nezinu, vai jums ir taisnība, jo jūs gan domājāt, ka tajā dienā ir iespējams izbēgt visiem kopā, bet citi varbūt tā nedomāja. Turklāt sacelšanās brīdī vienmēr var notikt tā, ka ir jānonāvē, kaut arī tas iepriekš nav gribēts. Jo no visiem, kas te ir, manuprāt, ar savu galvu bijāt gatavi riskēt vienīgi jūs un brāļi Gravili. Ziniet, katra situācija noteikti izraisa atšķirīgas reakcijas.

Ar mūsu sarunu apmierināti, abi nelaimīgie aiziet un turpina dzīvot klusēšanā, ko viņi pārtraukuši vienīgi manis dēļ.

Cilvēkēdāju bēgšana

«Šie aprijuši koka kāju!» — «Koka kājas ragū!» Vai balss, kas atdarina sievietes balsi: «Es jūs lūdzu, saimniek, — gabaliņu labi nošmorēta veča bez pipariem!»

Tikai retumis nakts klusumā neatskan viens, divi vai pat trīs tādi izsaucieni.

Mēs ar Klusio prātojām, ko tie varētu nozīmēt un uz ko atliecas.

Šopēcpusdien noslēpums atklājas. Par notikumu man pastāsta viens no tā dalībniekiem, vārdā Mariuss no Siotatas, seifu speciālists. Uzzinājis, ka esmu pazinis viņa tēvu Titēnu, viņš vairs nebaidās runāt ar mani.

Kad esmu pastāstījis šo to par mūsu bēgšanu, jautāju viņam, par ko apsūdz viņu — tāds jautājums ir gluži dabisks.

— Nu, — viņš atbild, — es esmu ieķēpājies netīrā lietā. Baidos, ka parastas bēgšanas dēļ mani ietupinās uz pieeiem gadiem. Esmu piedalījies tā saucamajā cilvēkēdāju bēgšanā. Keizēm naktīs tu dzirdi, kā klaigā: «Šie aprijuši koka kāju!», «Koka kājas ragū!» un vēl citādi, — tas attiecas uz brāļiem Graviliem.

Mēs seši izbēgām no četrdesmit otrā kilometra nometnes. Starp mums bija Dedē un Zans Gravili, divi trīsdesmit divus gadus veci brāļi no Lionas, viens neapolietis no Marseļas, es no Siotatas un vēl viens vecis ar koka kāju no Anžeras kopā ar divdesmit trīs gadus vecu jaunuli, kurš viņam bija sievas vietā. No Maroni izkļuvām labi, bet jūrā nekādi nevarējām uzņemt pareizo kursu un pēc dažām stundām bijām izmesti holandiešu Gvajanas krastā.

Avārijā nevarējām izglābt neko — nedz pārtiku, nedz jelko citu. Un tā atradāmies džungļos, labi vēl, ka drēbes bija mugurā. Jāteic, ka lajā vietā nebija liedaga, jūra iesniedzās iekšā džungļos. Tur mūžamežs ir pilnīgi necaurejams, jo tajā kaudzēm sakrituši gan nolauzti, gan jūras izskaloti koki, kuru zari sapinušies briesmīgā mudžeklī.

Kad bijām nogājuši veselu dienu, atradām sausu zemi. Sadalījāmies trīs grupās: vienā abi brāļi Gravili, otrā mēs ar Gesepi, trešajā — Koka kāja ar savu draudziņu. Vārdu sakot, mēs devāmies katrs savā virzienā, un pēc divpadsmit dienām satikāmies gandrīz tajā pašā vietā, kur bijām izšķīrušies — Gravili, Mariuss un es. Šai vietai apkārt bija plūstošās smiltis, un mēs nekur neatradām izeju. Nemaz nav vērts aprakstīt, kādi izskatījāmies. Trīspadsmit dienas tik vien bijām ēduši kā pa kādai koka saknei vai atvasei. Izsalkuma un noguruma izmocīti, pilnīgā spēku izsīkumā nolēmām, ka mēs ar Mariusu saņemsimies un atgriezīsimies jūras malā, kur iespējami augstu kokā piesiesim kreklu, lai padotos pirmajam holandiešu krasta apsardzes kuģim, kam noteikti vajadzētu braukt garām. Graviliem uzdeva pēc dažu stundu atpūtas meklēt divu pārējo pēdas.

Tas nevarēja būt grūti, jo šķiroties bijām norunājuši, ka ikviena grupa atstās pēdas — aplauztus zarus.

Un drīz vien viņi ieraudzīja tuvojamies Koka kāju vienu pašu.

«Kur mazais?»

«Es viņu atstāju ļoti tālu, jo viņš vairs nespēja paiet.»

«Tu esi nelietis, viņu tā atstādams!»

«Viņš pats gribēja, lai griežos atpakaļ.»

Tai brīdī Dedē pamanīja, ka tipam vienīgajā kājā ir biedra apavs.

«Un pie visa tā tu viņu atstāji basām kājām, uzaudams viņa kurpi? Es tevi apsveicu! Un tu izskaties gluži brangs, nemaz neesi tā izkāmējis kā mēs. Tu esi ēdis, tas ir skaidrs!»

«Jā, es atradu lielu ievainotu pērtiķi.»

«Jo labāk tev!» Un Dedē piecēlās ar nazi rokā, jo domāja, ka ir visu sapratis, ieraudzīdams piebāzto somu.

«Atver somu! Kas tajā iekšā?»

Viņš atvēra somu, un nāca redzams gaļas gabals.

«Kas tas ir?»

«Gabals pērtiķa gaļas.»

«Nelieti, tu mazo esi nogalinājis un apēdis!»

«Nē, Dedē, es tev zvēru! Viņš nomira aiz noguruma, un es tikai mazlietiņ ieēdu. Piedod…»

Viņš nepaspēja pabeigt sakāmo, kad duncis jau bija vēderā. Tad, viņu pārmeklējot, atrada ādas etviju ar sērkociņiem un zēveli.

Niknums par to, ka šķiroties šis cilvēks nebija dalījies ar biedriem sērkociņos, izsalkums — vārdu sakot, viņi sakūra uguni un sāka līķi ēst.

Gesepi ieradās, kad dzīres jau gāja vaļā. Viņi uzaicināja Gesepi arī. Viņš atteicās. Jūras malā viņš bija ēdis krabjus un jēlas zivis. Un viņš noskatījās, pats nepiedalīdamies, kā Gravili salika uz oglēm citus gabalus un pat uzkūra uguni ar koka kāju. Vārdu sakot, Gesepi tajā un nākamajā dienā redzēja, kā Gravili ēd cilvēku, un pat ievēroja, kādas ķermeņa daļas viņi aprij: muguras gabalu, cisku un šķiņķi…

—      Es joprojām biju jūras malā, kad Gesepi atnāca man pakaļ, — Mariuss turpina. — Piepildījām cepuri ar sīkām zivtiņām un krabjiem un gājām tos izvārīt uz Gravilu uguns. Es līķi neredzēju. Bet es redzēju dažus gabalus pelnos netālu no uguns.

Pēc trīs dienām mūs pievāca kāds krasta apsardzes kuģis, kas mūs nodeva Senlorāndimaroni soda izciešanas iestādēm.

Gesepi neprata valdīt mēli. Visi, kas ir šajā kamerā, zina notikumu, pat kruķi zina. Es tev to stāstu tāpēc, ka tas nevienam nav noslēpums; tā kā Gravili pēc dabas ir nejauki, naktīs tu dzirdi, kā viņus kaitina.

Oficiāli mēs esam apsūdzēti par bēgšanu, un vainu padziļinošs apstāklis ir kanibālisms. Nelaime tā, ka, ja es gribu aizstāvēties, man jāapsūdz citi, un tas nav iespējams. Tiesā notikušo noliedz visi, arī Gesepi. Apgalvojam, ka divi biedri pazuduši džungļos. Tāds nu ir mans stāvoklis, Tauriņ.

—      Man tevis žēl, vecīt, jo tu tiešām nevari aizstāvēties, neapsūdzot citus.

Pēc mēneša Gesepi naktī tiek nogalināts, iedurot dunci tieši sirdī. Nav pat vajadzības jautāt, kas to izdarījis.

Tāds ir patiess stāsts par bēgļiem, kas apēduši cilvēku, to cepot uz paša koka kājas uguns, un kurš pats pirms tam apēdis savu draudziņu.

Šonakt es guļu pieķēdēts pie stieņa citā vietā. Iekārtojos tur, kur gulēja kāds, kas tagad ir prom, un Klusio, palūdzis visus pavirzīties par vienu vietu, nonāk man blakus.

No guļvietas, kaut arī kreisā kāja ar gredzenu piestiprināta pie stieņa, es, sēdus piecēlies, varu redzēt pagalmu.

Apsardze ir ļoti stingra, sargi staigā nepārtraukti. Nav noteikta ritma, kareivji soļo uz vienu vai otru pusi jebkurā brīdī.

Kājas jau ir veselas, tās smeldz tikai lietus laikā. Tātad es atkal varētu bēgt, — bet kā? Šai kamerai nav logu, tikai milzīgas vienlaidu restes visā platumā līdz pat jumtam. Tās pavērstas tā, ka telpā brīvi iekļūst ziemeļaustrumu vējš. Kaut arī vēroju veselu nedēļu, nevaru atrast apsardzē nevienu vāju vietu. Pirmo reizi esmu gandrīz spiests atzīt, ka viņiem izdosies ieslodzīt mani Senžozela salas cietumā.

Man stāstīts, ka tas ir briesmīgs. To dēvē par «Cilvēkēdāju». Un vēl: astoņdesmit gados, kopš šis cietums pastāv, no tā nav varējis izbēgt neviens vienīgs cilvēks.

Protams, tāds daļējs pieņēmums, ka esmu spēli zaudējis, mudina raudzīties nākotnē. Man ir divdesmit astoņi gadi, un kapteinis tiesnesis prasa piecus gadus ieslodzījuma. Man būs grūti likt cauri ar mazāku sodu. Tātad, kad iznākšu no cietuma, man būs trīsdesmit trīs gadi.

Kapsulā man ir vēl daudz naudas. Tātad, ja neaizbēgu, kas šķiet iespējams, ņemot vērā visu, ko zinu, man vismaz jāsaglabā laba veselība. Ir grūti piecus gadus izturēt pilnīgu nošķirtību no pasaules, nesajūkot prātā. Tāpēc domāju, ka, labi paēdis, no pirmās soda izciešanas dienas disciplinēšu savas smadzenes atbilstoši labi izstrādātai daudzveidīgai programmai. Cik vien iespējams, jāvairās no tukšas sapņošanas un gaisa piļu celšanas, it sevišķi no atriebības sapņiem. Tā es jau sāku darīt visu, lai kā uzvarētājs tiklu pāri drausmīgajam gaidāmajam sodam. Jā, to viņi par savām pūlēm dabūs. Kad iznākšu no apcietinājuma, būšu fiziski spēcīgs un joprojām pilnā mērā saglabājis garīgās spējas.

Man nāk par labu rīcības plāna izstrādāšana un mierīga raudzīšanās nākotnē. Vēsma, kas ieplūst kamerā, glāsta mani agrāk par visiem un tiešām sagādā baudu.

Klusio zina, ka nevēlos runāt. Tāpēc viņš ne reizi nepārtrauc manu klusēšanu un daudz smēķē, vairāk nekā. Pamanām dažas zvaigznes, un es jautāju:

—   Vai tu no savas vietas redzi zvaigznes?

—   Jā, — viņš saka, mazliet noliekdamies. — Es labāk uz tām neskatos, jo tās man pārāk atgādina zvaigznes liegšanas laikā.

—     Neīgņojies, gan atkal redzēsim tūkstošiem citreiz, kad bēgsim.

—   Kad? Vai pēc pieciem gadiem?

—     Klusio, kā tu domā — vai tas gads, visi mūsu piedzīvojumi, cilvēki, kurus iepazinām, nav piecu ieslodzījuma gadu vērts? Vai tev liekas, ka labāk būtu, ja mēs nebūtu bēguši un tu Initu nometināts uz salām kopš ierašanās? Vai, domājot par to, kas mūs gaida un kas tiešām nav nekāda medusmaize, tu nožēlo savu bēgšanu? Atbildi vaļsirdīgi — vai tu nožēlo vai ne?

—   Tauriņ, tu aizmirsti, ko es neesmu piedzīvojis: tos septiņus mēnešus, kurus tu pavadīji pie indiāņiem. Ja es būtu bijis kopā ar tevi, es domātu tāpat kā tu, bet es taču biju cietumā!

—   Piedod, es to aizmirsu, es muldu.

—   Nē, tu nemuldi vis, un, par spīti visam, esmu ļoti apmierināts ar mūsu bēgšanu, jo arī es piedzīvoju neaizmirstamus brīžus. Tikai man bail no tā, kas mūs gaida «Cilvēkēdājā». Piecus gadus tur izturēt gandrīz nav iespējams.

Tad es viņam izstāstu, ko esmu nolēmis darīt, un jūtu, ka viņš man pilnīgi piekrīt. Priecājos, redzot draugu sev blakus atgūstam drosmi. Pēc divām nedēļām vajadzēs stāties tribunāla priekšā. Kā var secināt no baumām, komandants, kas būs tribunāla priekšsēdētājs, ir pazīstams kā bargs, bet, liekas, taisnīgs cilvēks. Viņš nemēdzot viegli noticēt administrācijas runām. Tātad tas ir drīzāk labs jaunums.

Mēs ar Klusio — Matirets kopš mūsu ierašanās ievietots viennīcā — noraidām uzraugu, ko grib norīkot mums par aizstāvi. Nolemjam, ka es runāšu visu triju vietā un pats būšu mūsu aizstāvis.

Tribunāla spriedums

Šorīt, noskūti un nocirptiem matiem, ieģērbti jaunās sarkansvītrotās katordznieku drēbēs, tupelēm kājās pagalmā gaidām brīdi, kad stāsimies tribunāla priekšā. Klusio ģipsis noņemts pirms divām nedēļām. Viņš iet normāli, nav kļuvis klibs.

Kara tiesa sākās pirmdien. Tagad ir sestdienas rīts, tātad piecas dienas notikušas dažādas prāvas: par skudru vīriem tiesa sprieda veselu dienu. Abi notiesāti uz nāvi, es viņus vairs neesmu redzējis. Brāļi Gravili dabū tikai četrus gadus (par cilvēka apēšanu nav pierādījumu). Viņu lieta aizņēma pusi dienas. Pārējās ir slepkavības, par tām piespriež piecus vai četrus gadus.

Visumā četrpadsmit prāvās piespriestie sodi ir bargi, bet pieņemami, tajos nav pārspīlējumu.

Tribunāla sēde sākas pusastoņos. Mēs jau esam zālē, kad ienāk pulkvedis Āfrikas karavīra formas apģērbā un viņam līdzi — divi piesēdētāji — vecs kājnieku kapteinis un leitnants. Tribunālam pa labi ir kāds tresots uzraugs, kapteinis, kas pārstāv administrāciju — uztur apsūdzību.

Šarjēra, Klusio un Matireta lieta.

Mēs atrodamies apmēram četru metru attālumā no tribunāla. Man pietiek laika apskatīt četrdesmit līdz četrdesmit piecus gadus vecā pulkveža tuksneša saules un vēja nobrūnināto seju, viņa matus ar sirmumu pie deniņiem. Zem biezām uzacīm brīnišķīgas melnas acis veras mūsos tiešu skatienu. Tas ir īsts karavīrs. Viņa skatienā nav nekāda ļaunuma. Viņš mūs apskata un novērtē dažās sekundēs. Es lūkojos viņam tieši acīs, tad pats pēc savas gribas novēršos.

Apsūdzības uzturētājs kapteinis uzbrūk pārspīlēti naidīgi, un tieši tāpēc paliks zaudētājos. Uzraugu apdullināšanu viņš nosauc par slepkavības mēģinājumu. Runājot par arābu, viņš apgalvo, ka tikai brīnuma dēļ tas palicis dzīvs, kaut saņēmis no mums daudzus sitienus. Otru kļūdu viņš pieļauj, apgalvodams, ka mēs esam katordznieki, kuri kopš katorgas pastāvēšanas iznesuši vistālāk ārzemēs Francijas kaunu. «Līdz pat Kolumbijai! Šie cilvēki, tiesas priekšsēdētāja kungs, ir nobraukuši divtūkstoš piecsimt kilometru. Trinidada, Kurasao, Kolumbija — tur visur viņi droši vien ir stāstījuši melus par Francijas soda izciešanas iestāžu administrāciju.

Es pieprasu divus sodus, tos neapvienojot: piecus gadus par slepkavības mēģinājumu, no vienas puses, un trīs gadus par bēgšanu, kopā — astoņus gadus. To prasu Šarjēram un Klusio. Matiretam es pieprasu tikai trīs gadus par bēgšanu, jo izmeklēšanā atklājies, ka slepkavības mēģinājumā viņš nav piedalījies.»

Priekšsēdētājs: — Tribunālam vajadzētu noklausīties šīs garās odisejas iespējami īsu atstāstījumu.

Es stāstu, izlaižot to, kas notika uz Maroni upes, par mūsu ceļojumu pa jūru līdz Trinidadai. Attēloju Bovenu ģimeni un tās laipnību. Atkārtoju Trinidadas policijas priekšnieka vārdus: «Mums nav jātiesā franču tiesu iestādes, bet mēs nepiekrītam tam, ka tā savus cietumniekus sūta uz Cvajanu, tāpēc mēs jums palīdzam.» Stāstu par Kurasao, tēvu Irenē de Brijnu, starpgadījumu ar florīnu maisiņu, pēc tam par Kolumbiju, kā un kāpēc mēs tur nonācām. Pavisam īsi runāju par savu dzīvi pie indiāņiem. Pulkvedis klausās, mani nepārtraukdams. Viņš vienīgi sīkāk pajautā par uzturēšanos pie indiāņiem, kas viņu ārkārtīgi interesē. Pēc tam — Kolumbijas cietumi, Santamartas pazemes karceris.

—    Paldies, jūsu stāsts tiesu ieinteresēja un reizē arī radīja skaidrību. Tagad būs piecpadsmit minūšu pārtraukums. Es neredzu jūsu aizstāvjus, kur viņi ir?

—   Mums to nav. Es gribētu lūgt, lai man atļauj aizstāvēt sevi un biedrus.

—  To jūs varat darīt, reglaments to pieļauj.

—   Paldies!

Pēc stundas ceturkšņa tiesas sēde atsākas.

—    Šarjēr, tribunāls jums uztic sevis un savu biedru aizstāvību, — saka priekšsēdētājs. — Tomēr jūs tiekat brīdināts, ka tribunāls jums liegs vārdu, ja jūs necienīgi izturēsieties pret administrācijas pārstāvi. Jūs varat brīvi aizstāvēties, bet tikai pieklājīgi izsakoties. Dodu jums vārdu.

—     Es lūdzu, lai tribunāls pilnīgi noraida apsūdzību slepkavības mēģinājumā. Tā ir patiesībai neatbilstoša, un es to pierādīšu. Pirms gada man bija divdesmit septiņi gadi, Klusio — trīsdesmit. Mēs bijām spēka pilni, tikko atbraukuši no Francijas. Māsu augums ir metrs septiņdesmit četri un metrs septiņdesmit pieci centimetri. Mēs iesitām arābam un uzraugiem ar savu dzelzs gultu kāju. Tātad esam viņiem situši ļoti piesardzīgi, tikai lai viņus apdullinātu un nodarītu iespējami mazāku ļaunumu. Uzraugs — apsūdzības uzturētājs aizmirsa pasacīt, ka dzelzs gabali bija ietīti lupatās, lai nejauši kādu nenogalinātu. Tribunāls, kas sastāv no profesionāliem karavīriem, ļoti labi zina, ko spēcīgs vīrietis var izdarīt, sitot kādam pa galvu pat ar plakanisku durkli. Tad iedomājieties, ko var izdarīt ar dzelzs gultas kāju. Gribu atgādināt tribunālam, ka neviena no četrām personām, kurām mēs uzbrukām, netika ievietota hospitālī.

Esam notiesāti mūža katorgā, un, manuprāt, bēgšana tādam cilvēkam ir mazāk smags pārkāpums nekā tam, kurš notiesāts uz neilgu laiku. Māsu gados ir ļoti grūti samierināties ar domu, ka nekad nebūs iespējams sākt jaunu dzīvi. Es lūdzu mūsu triju vārdā tribunāla žēlsirdību.

Pulkvedis sačukstas ar abiem piesēdētājiem, tad uzsit ar veserīti pa galdu.

—  Apsūdzētie, piecelieties!

Mēs visi trīs, stīvi kā mieti, gaidām.

Priekšsēdētājs: — Tribunāls noraida apsūdzību slepkavības mēģinājumā un šajā sakarā nepieņem nekādu spriedumu, pat ne attaisnojošu.

Bēgšanā esat atzīti par vainīgiem otrajā pakāpē. Par šo pārkāpumu tribunāls jums piespriež divus gadus ieslodzījuma.

—    Paldies, pulkvedi, — mēs visi kopā sakām, un es piebilstu: — Paldies tribunālam!

Uzraugi, kas piedalījās prāvā, zālē nav atgriezušies.

Kad atkal nonākam ēkā pie saviem biedriem, visi ir apmierināti ar jauno ziņu, neviens nav kļuvis skaudīgs. Tieši pretēji — pat tie, kuri dabūjuši bargu sodu, apsveic mūs par veiksmi.

Fransuā Sjcra ierodas mani apkampt. Viņš priecājas kā neprātīgs.

Sestā burtnīca Pestīšanas salas

Ierašanās salās

Nākamajā dienā mums jādodas uz Pestīšanas salām. Par spīti visai manai cīņai, šoreiz es pēc dažām stundām būšu tur nometināts uz mūžu. Vispirms es pavadīšu divus gadus Senžozefa salas katorgas cietumā. Es ceru, ka pierādīšu — tie, kas cietumu sauc par «Cilvēkēdāju», manā gadījumā ir maldījušies.

Spēli esmu zaudējis, bet mans gars nav uzvarēts.

Man jāpriecājas, ka šajā cietuma cietumā vajadzēs pavadīt tikai divus gadus. Kā esmu sev apsolījis, es neļaušos aizklīst sapņošanā, kas pilnīgi nošķir no ārpasaules. Man ir līdzeklis, kā no tā izvairīties. Pirmām kārtām man jāraugās uz sevi kā uz brīvu, veselu un fiziski spēcīgu cilvēku, normālu salu katordznieku. Kad atstāšu cietumu, man būs trīsdesmit gadu.

Es zinu, ka no salām bēg ļoti reti. Pēc diviem gadiem es no salām aizbēgšu — tā atkārtoju Klusio, kas sēž man blakus.

—     Mīļo Tauriņ, nav gan viegli tevi sakaut, un es tevi apskaužu par tavu pārliecību, ka reiz būsi brīvs. Nu jau veselu gadu tu bez mitas rīko bēgšanas un ne reizi neesi no tās atteicies. Tikko nav izdevusies viena bēgšana, tu jau gatavo otru. Es brīnos, ka tu nemēģini to darīt arī te.

—    Te, draudziņ, ir tikai viens līdzeklis — sarīkot dumpi. Taču tam man pietrūka laika, kāds vajadzīgs, lai saņemtu rokā visus šos grūti valdāmos vīrus. Man būtu vajadzējis dumpi izraisīt, bet es baidos, ka tas aprītu mani pašu. Visi šie četrdesmit vīri, kas ir uz kuģa, ir veci katordznieki. Pagrimšanas

ceļš viņus jau ievilcis savā dūkstī, viņi reaģē citādi nekā mēs. Piemēri: «cilvēkēdāji», «veči ar skudrām», tas, kurš piebēra zupai indi un, lai nogalinātu vienu cilvēku, nevilcinādamies bija gatavs nonāvēt vēl septiņus citus, kas nekad neko ļaunu viņam nebija darījuši.

—   Salās būs tādi paši cilvēki.

—     Jā, bet es no salām aizbēgšu, neizmantojot neviena palīdzību. Es došos prom viens vai, augstākais, kopā ar vienu biedru. Vai tu smaidi, Klusio? Kāpēc?

—     Es smaidu tāpēc, ka tu nekad neatzīsi sevi par galīgi uzvarētu. Uguns, kas deg tavās iekšās un mudina tevi uz Parīzi, lai tur pieprasītu norēķinus trim draugiem, tev ir tik spēcīgs dzinējs, ka tu nevari pieņemt pat domu par sakāvi — ja tu kaut ko tik ļoti vēlies, tu no tā nevari atsacīties.

—   Ar labu nakti, Klusio, līdz rītam! Jā, brauksim gan uz tām nolāpītajām Pestīšanas salām. Vispirms vajadzētu jautāt: kāpēc tādu pazudināšanas vietu sauc par pestīšanas vietu?

Un, pagriezies muguru Klusio, es pagriežu seju pretī nakts brīzei.

Otrā rītā ļoti agri kāpjam uz kuģa, lai dotos uz salām. Divdesmit seši vīri uz četrsimt tonnu siles — piekrastes liellaivas, ko sauc «Tunon» un kas uztur satiksmi starp Kajenu, salām un Scnlorānu. Esam saķēdēti pa divi gan ar kāju gredzeniem, gan roku dzelžiem. Priekšā ir divas katordznieku grupas, katrā pa astoņi cilvēki, kuras uzrauga četri karabīnēm bruņoti kruķi. Pakaļgalā novietota desmit ieslodzīto grupa ar sešiem kruķiem un diviem eskorta komandieriem. Visi šie ļaudis sakāpuši uz vecas siles, kas vētras laikā kuru katru brīdi var nogrimt.

Nolēmis pārbraucienā nedomāt, es gribu izklaidēties. Tāpēc vienīgi aiz vēlēšanās runāt pretī es skaļā balsī saku uzraugam, kas man ir vistuvāk un izskatās pēc bērinieka:

—    Jūs mūs esat saķēdējuši tā, ka gadījumā, ja šis satrunējušais kuģelis nogrims, kas viegli var notikt šādā nejaukā laikā, mēs nevarēsim izglābties.

Kruķis, būdams sliktā omā un zaudējis modrību, atbild tieši tā, kā esmu gaidījis:

—    Slīkstiet nost, kas mums par daļu! Mums ir pavēle jūs saķēdēt, tas ir viss. Atbildēs tie, kas tādas pavēles dod. Katrā ziņā mums par to nekas nebūs.

—   Jums noteikti ir taisnība, uzrauga kungs! Ja šis zārks pa ceļam sašķīdīs, noiesim dibenā visi — gan tie, kam ķēdes, gan tie bez ķēdēm.

—    Nu, ziniet, — muļķais uzraugs atbild, — šis kuģītis jau sen braukā pa šo maršrutu un tam nekad nekas ļauns nav atgadījies.

—   Tā ir gan, bet kuģclis acīmredzot kalpo jau pārāk ilgi, tāpēc ar to tagad kaut kas var atgadīties kuru katru brīdi.

Man ir izdevies panākt gribēto — izbeigt kopīgo klusēšanu, kas man krīt uz nerviem. Jautājumu sāk pārrunāt gan uzraugi, gan katordznieki.

—   Jā, šī sile ir bīstama, turklāt mūs vēl saķēdē. Bez ķēdēm tomēr vēl ir kādas izredzes.

—    Nu, tam nav nekādas nozīmes. Arī mēs ar uniformām, zābakiem un karabīnēm neesam nekādi vieglie.

—    Karabīne neskaitās, avārijas gadījumā no tās var uzreiz atbrīvoties, — cits saka.

Kedzēdams, ka viņi uzķērušies uz āķa, pametu jaunu ēsmu.

—   Kur ir glābšanas laivas? Es redzu tikai vienu, ļoti mazu, tajā var iekāpt, augstākais, astoņi vīri. Tur pietiktu vietas vienīgi komandai un priekšniekam, pārējie — aiziet, jūriņā!

Nu saruna kļūst vēl dzīvāka.

—    Tiesa, nav galīgi nekā, un kuģītis tādā stāvoklī, ka ir pilnīgi bezatbildīgi sūtīt ģimenes tēvus tādās briesmās, pavadot šos neģēļus.

Tā kā esmu grupā, kas novietota kuģīša pakaļgalā, kopā ar mums atrodas abi konvoja komandieri. Viens no viņiem paskatās uz mani un jautā.

—   Vai tu esi Tauriņš, kas atgriezies no Kolumbijas?

-Jā.

—    Es nemaz nebrīnos, ka esi tik tālu ticis, izskatās, ka tev par kuģošanu ir kāda jēga.

—  Jā, liela.

Tas viņu atvēsina. Turklāt no tiltiņa nokāpj kapteinis, jo tagad, kad izbrauksim no Maroni grīvas, kas ir visbīstamākā vieta, stūre viņam jātur pašam. Pagaidām viņš to uzticējis citam. Tātad šis kapteinis, melnais no Tombuktu, mazs resnītis ar diezgan jaunu seju, apjautājas, kuri ir tie puiši, kas aizkļuvuši līdz Kolumbijas mūžamežiem.

—     Šitais, šitais un tas tur malā, — konvoja priekšnieks atbild.

—   Kurš bija kapteinis?

—   Es, cienītais kungs.

—     Nu, zini, puis, kā jūrnieks es tevi apsveicu. Tu neesi parasts cilvēks. Ņem! — Viņš iebāž roku žaketes kabatā. — Pieņem šo tabaku un papīru. Smēķē uz manu veselību!

—    Paldies, kapteini! Bet man arī jūs jāapsveic par drosmi, ar kādu jūs kuģojat uz šī zārka — droši vien pāris reižu nedēļā.

Viņš skaļi smejas par lielu nepatiku cilvēkiem, kuriem gribu sariebt.

—    Tev taisnība, — viņš saka. — Šo sili jau sen vajadzēja sūtīt uz kuģu kapsētu, bet kompānija gaida, kad tā nogrims, lai dabūtu apdrošināšanas maksu.

—   Laimīgā kārtā jums un apkalpei ir glābšanas laiva, — es pabeidzu ar labi mērķētu cirtienu.

—     Laimīgā kārtā, — viņš nedomādams atbild un pazūd kāpnēs.

Šis apspriežamais jautājums, ko esmu labprātīgi iekustinājis, izklaidē mani visas četras ceļojuma stundas. Katram te sakāms savs vārds, un saruna nezin kādā veidā pārsviežas arī uz kuģīša priekšgalu.

Šorīt ap desmitiem jūra nav vētraina, bet vējš nav ceļojumam labvēlīgs. Mēs kuģojam uz ziemeļaustrumiem, tātad pret vilni un vēju, tāpēc kuģītis, protams, šūpojas šķērseniski un gareniski stiprāk nekā parasti. Vairāki uzraugi un katordznieki saslimst ar jūras slimību. Par laimi, tas, kas saķēdēts kopā ar mani, ir krietns jūrasbraucējs,o nekas nav nepatīkamāk kā noskatīties kādu blakus vemjam. Sis puisis ir īsts Parīzes zēns. Katorgā viņš nonācis 1927. gadā. Tātad viņš salās ir pavadījis septiņus gadus. Viņš ir samērā jauns — trīsdesmit astoņi gadi.

—   Mani sauc Titī Belote, jo man tev, draudziņ, jāsaka — šī kāršu spēle ir mana stiprā puse. Turklāt salās es no tās dzīvoju. Cauru nakti spēlēju beloti par diviem frankiem punktā. Ar sākuma likmi tā var tikt tālu. Ja par diviem simtiem vinnē ar kalpu, vecītis tev maksā četrsimt balles un dažas spalvas par citiem punktiem.

—  Tad jau iznāk, ka uz salām ir daudz naudas?

—  Nu, protams, mīļo Tauriņ! Salas pilnas ar naudu piebāztu kapsulu. Vieni atbrauc ar tām vēderā, citi, maksādami pusi uz pusi, saņem naudu ar veiklu uzraugu starpniecību. Redzams, ka tu neko nezini, draudziņ! Tu laikam esi gluži jauns?

—  Nē, par salām es nezinu gluži neko. Vienīgi to, ka no tām ir grūti aizbēgt.

—   Aizbēgt? — Titī pārjautā. — Par to nav vērts pat runāt! Es dzīvoju uz salām jau septiņus gadus, pa to laiku notikušas divas bēgšanas, rezultāts — trīs līķi un divi apcietinātie. Nevienam nav veicies. Tāpēc arī nav daudz tādu, kas gribētu izmēģināt laimi.

—   Kāpēc tu brauci uz Lielo zemi?

—   Bija vajadzīga rentgena pārbaude, lai uzzinātu, vai man nav čūla.

—   Un tu nemēģināji no hospitāļa izbēgt?

—    Un tu vēl runā! Tieši tu, Tauriņ, visus biji satracinājis. Turklāt man palaimējās nonākt tieši tajā pašā palātā, no kuras tu biji izbēdzis. Tad nu tu vari iedomāties, cik pamatīgi mūs uzraudzīja! Ik reizi, kad cilvēks tuvojās logam, lai ieelpotu svaigu gaisu, viņu dzina prom. Un, ja pajautāja, kāpēc tā dara, atbilde bija tāda: «Gadījumam, ja tev ienāktu prātā rīkoties kā Tauriņam.»

—   Klausies, Titī, kas ir tas lielais puisietis, kas sēž blakus konvoja priekšniekam? Vai tas ir iztapoņa?

—   Vai tu esi traks? To tipu visi ciena ļoti augstu. Viņš ir no nejaušajiem, bet izturas kā īsts profesionālis — nekādu sakaru ar kruķiem, nekādu atvieglojumu katordznieka stāvoklī, laba stāja. Vārdot labu padomu, krietns biedrs, atturīgs pret špikiem. Viņu savā labā nav varējuši izmantot pat kirē un doktors. Šis nejaušais, kas izturas kā īsts profesionālis, ir Luija XV pēctecis.

Jā, draudziņ, tas ir grāfs, īsts grāfs, viņu sauc par Zanu de Beraku. Tomēr, kad viņš ieradās, pagāja ilgs laiks, līdz viņš iemantoja vīru cieņu, jo pie niknajiem viņš nonācis briesmīgi pretīga nodarījuma dēļ.

—   Ko tad viņš izdarījis?

—  Nu, viņš iemetis pats savu sīko no li Ita upē, un, tā kā sīkais iekritis vietā, kur ūdens bijis ļoti sekls, viņam pieticis dūšas nokāpt lejā, paņemt to un iemest dziļākā vietā.

—    Kā, tad jau iznāk, ka viņš divreiz nogalinājis pats savu sīko!

—   Kā stāsta viens mans draugs, kas strādā par rēķinvedi un ir redzējis viņa lietu, iznāk, ka viņu terorizējuši aristokrāti. Un viņa māte kā tādu kuci izmetusi uz ielas bērna māti, kura kalpojusi viņas pilī. Kā stāsta mans draugs, pār šo cilvēku valdījusi uzpūtīga un pedantiska māte, kura viņu tā pazemojusi par to, ka viņam, grāfam, bijis sakars ar vienkāršu skuķi, ka viņš vairs nezinājis, kur dēties, un iemetis bērnu upē, paziņojis mātei, ka aiznesis sīko labdarības dienestam.

—   Uz cik gadiem viņš notiesāts?

—   Tikai uz desmit. Tu jau nu, Tauriņ, vari iedomāties, ka viņš nav tāds pats kā mēs. Grāfiene, mājas goda sargātāja, droši vien iestāstījusi tiesu ierēdņiem, ka kalpones bērna nogalināšana nemaz nav tik liels noziegums, ja to izdarījis grāfs, kas gril»ējis glābt savas dzimtas godu.

—  Secinājums?

—   Nu, es, necils Parīzes zēns, spriežu tā: šis grāfs Zans de Beraks, kad bija brīvs un bez nepatikšanām, bija uzpūtīgs muižnieks, audzināts tā, ka nekam nav nekādas nozīmes, izņemot dižciltību, pārējais nav to vērts, lai par to vispār lauzītu galvu. Citi bija ja nu ne gluži vergi, tad katrā ziņā radījumi, kuriem nav jāveltī nekāda uzmanība. Egoisma un uzpūtības briesmone, viņa māte, viņu raustīja un terorizēja tik traki, ka viņš kļuva tai līdzīgs. Šis senjors, kurš senāk domāja, ka viņam pieder pirmās nakts tiesības, tieši katorgā ir kļuvis par īstu dižciltīgo — šī vārda cildenā nozīmē. Tas izklausās ačgārni, bet tikai tagad viņš tiešām ir grāfs Zans de Beraks.

Pestīšanas salas, šis nezināmais, pēc dažām stundām tādas vairs nebūs. Es saprotu, ka no tām aizbēgi ir ļoti grūti. Taču nav neiespējami. Un, ar baudu ieelpodams jūras gaisu, es domāju: «Kad šis pretvējš pārvērtīsies par liegšanas vēju?»

Esam klāt. Te nu ir tās salas. Tās veido trīsstūri. Tā pamatne — Bojāta un Senžozefa sala. Sātana sala ir virsotne. Jau pie apvāršņa noslīdējusī saule tās apspīd visā spožumā, kāds iespējams tikai tropos. Tāpēc salas var izpētīt pēc sirds patikas. Visapkārt Rojālai stiepjas plakana dzega, kas ieskauj vairāk nekā divsimt metru augstu pauguru. Tā virsotne ir plakana. Viss kopā ļoti atgādina jūrā iemestu meksikāņa platmali, kam nocirsta augša. Visur — ļoti garas un arī ļoti zaļas kokospalmas. Mazi namiņi ar sarkaniem jumtiem padara salu sevišķi pievilcīgu, un cilvēks, kas nezinātu, kas uz tās īstenībā notiek, gribētu tur dzīvot visu mūžu. Uz plato slienas bāka, kas naktī droši vien deg, lai vētrā kuģi neuzskrietu uz klintīm. Tagad, kad esam piebraukuši tuvāk, varu saskatīt piecas lielas un garas celtnes. No Titī esmu uzzinājis, ka tur ir divas milzīgas barakas, kur mīt četrsimt katordznieki. Vēl ir soda nodaļa ar viennīcām un karceriem, ap to — balts mūris. Ceturtā ēka ir katordznieku hospitālis un piektā — uzraugu slimnīca. Nogāzēs izkaisīti mazi namiņi ar sārtu dakstiņu jumtiem, tajos dzīvo uzraugi. Tālāk no mums, liet ļoti tuvu Bojālas zemesragam ir Senžozefa sala. Tur redz mazāk kokospalmu, mazāk lapotņu un augšā uz plato — no jūras ļoti skaidri saskatāma milzu būve. Vēlāk saprotu: tas ir cietums, un Titī Belote apstiprina manu minējumu. Viņš rāda, ka zemāk atrodas nometnes ēkas, kur dzīvo katordznieki, kas izcieš parasto sodu. Ļoti skaidri iezīmējas sargtornīši ar dzegām. Un atkal — piemīlīgas baltas mājiņas sarkaniem jumtiem.

Kuģis no dienvidiem iebrauc Rojālasostā, un tagad mēs vairs neredzam vismazāko no salām — Sātana salu. Cik varēju saskatīt iepriekš, tā ir milzu klints, uz kuras aug kokospalmas un nav ievērojamu celtņu. Jūras malā — dažas dzeltenas mājas ar sodrēju melniem jumtiem. Vēlāk uzzināšu, ka tur dzīvo politiskie nometinātie.

Pašlaik iebraucam Rojālas ostā, ko lieliski aizsargā no lieliem akmens bluķiem uzbūvēts pamatīgs muliņš. To ceļot, droši vien daudzi katordznieki zaudējuši dzīvību.

Pēc trim sirēnas kaucieniem «Tanon» izmet enkuru apmēram divsimt piecdesmit metru no krastmalas. Tā, uzbūvēta no cementa un lieliem oļiem, paceļas virs jūras līmeņa vairāk nekā trīs metrus. Gar krastmalu ar atkāpi sabūvētas balti krāsotas ēkas. Lasu baltā fonā melniem burtiem uzvilktus uzrakstus: «Sardzes postenis», «Laivu dienests», «Maiznīca», «Ostas administrācija».

Redzam katordzniekus, kas skatās uz kuģi. Viņi nav ģērbušies svītrainajās drēbēs, visiem mugurā baltas bikses un jakas. Titī Belote man stāsta, ka tie, kam uz salām ir nauda, liek no miltu maisiem, kuriem nodzēsti uzraksti, šūt pēc mēra ļoti tīkamus apģērbus, kuriem netrūkst zināmas elegances. Kā viņš saka, gandrīz neviens nevalkā katordznieka drēbes.

«Tanon» tuvojas laiva. Viens uzraugs tai ir pie stūres, divi, karabīnēm bruņoti, labajā un kreisajā pusē. Aizmugurē viņiem blakus ar milzu airiem iras seši katordznieki baltās biksēs un kailu ķermeņa augšdaļu. Viņi ātri pārvar attālumu. Aiz viņiem velkonis velk lielu tukšu laivu, kas atgādina glābšanas laivu. Tās pietauvojas. Vispirms izkāpj konvoja priekšnieki, kas apsēžas aizmugurē. Pēc tam divi uzraugi ar karabīnēm novietojas priekšgalā. Mums atbrīvo kājas, taču rokas paliek saslēgtas, un mēs iekāpjam laivā pa divi: vispirms desmit no manas grupas, pēc tam — astoņi no tiem, kas bija kuģīša priekšgalā. Airētāji atraujas no kuģīša. Pārējos viņi izvedīs krastā nākamajā braucienā. Izceļamies krastmalā un, nostājušies ierindā pie ēkas ar uzrakstu «Ostas administrācija», gaidām. Nevienam no mums nav nekādu mantu. No piecu līdz sešu metru attāluma pārvietotie ar mums sarunājas skaļā balsī, neliekoties ne zinis par kruķiem. Vairāki pārvietotie no mana ešelona mani draudzīgi sveicina. Cesari un Esari, divi korsikāņu bandīti, kurus pazinu Senmartēnā, stāsta, ka esot laivinieki ostas dienestā. Tai brīdī parādās Šapārs, kas notiesāts par biržas lietu Marseļā un ko es pazinu brīvībā Francijā. Neslēpdamies no kruķiem, viņš man saka:

—   Nebēdā, Tauriņ, paļaujies uz draugiem, un cietumā tev netrūks nekā. Cik tev iegrieza?

—   Divus gadus.

—   Nu, tie paies ātri, tu pārnāksi pie mums un redzēsi, ka te nemaz tik ļauni nav.

—   Paldies, Šapār. Un kā ar Degā?

—  Viņš tur augšā ir rēķinvedis, un es brīnos, kāpēc viņš nav atnācis. Viņš nožēlos, ka nav tevi saticis.

Tai brīdī parādās Galgani. Viņš nāk man klāt, sargs grib viņu aizturēt, tomēr viņš tiek garām, sacīdams:

—  Jūs taču neliegsiet man noskūpstīt brāli! — Un viņš mani noskūpsta, sacīdams: — Paļaujies uz mani. — Pēc tam viņš iet prom.

—   Ko tu dari?

—   Es esmu pastnieks.

—   Kā ir?

—   Es esmu mierīgs.

Krastā izkāpuši pēdējie, tie mums pievienojas. Visiem noņem roku dzelžus. Titī Belote, de Beraks un svešie atiet sānis no mūsu grupas. Uzraugs viņiem saka:

—   Iesim uz nometni!

Viņiem ir katordznieku maisi. Visi pārmet tos pār plecu un dodas prom uz ceļu, kas acīmredzot ved salas iekšienē. Parādās salas komandants sešu uzraugu pavadībā. Mēs tiekam izsaukti pēc vārdiem. Visi ir uz vietas. Mūsu eskorts aiziet.

—   Kur rēķinvedis? — komandants jautā.

—   Viņš jau nāk, šef!

Redzu nākam Degā, viņš ģērbies baltā uzvalkā, žaketē ar pogām, un viņam līdzi ir uzraugs; abi nes padusē pa lielai grāmatai. Viņi atbraukušos citu pēc cita izsauc no ierindas, ievērojot jauno klasifikāciju: «Jūs, ieslodzītais tāds un tāds, pārvietotā matrikula X, tagad būsiet ieslodzītais ar matrikulu Y.

—   Cik?

—   X gadu.

Kad pienāk mana kārta, Degā mani vairākkārt noskūpsta. Pienāk komandants.

—   Vai tas ir Tauriņš?

—  Jā, pulkveža kungs, — Degā atbild.

—   Cietumā uzvedieties labi! Divi gadi paiet ātri.

Cietums

Laiva sagatavota. No deviņpadsmit cietumniekiem desmit brauc ar pirmo laivu. Mani izsauc. Degā augstprātīgi saka:

—   Nē, šis brauks ar pēdējo laivu!

Kopš ierašanās nevaru vien nobrīnīties par to, kā runā katordznieki. No disciplīnas nav ne jausmas, un šķiet, ka par kruķiem viņi neliekas nezinis. Sarunājos ar Degā, kurš nostājies man blakus. Viņš zina visu, kas ar mani atgadījies, zina, ko esmu piedzīvojis bēgot. Cilvēki, ar kuriem kopā biju Senlorānā, atgriezušies salā un viņam visu izstāstījuši. Viņš izsaka savu vissirsnīgāko pārliecību:

—    Tu esi pelnījis veiksmi, draudziņ! Nākamreiz tu to piedzīvosi.

Viņš pat nenovēl man drosmi — zina, ka tās man netrūkst.

—    Es esmu galvenais rēķinvedis un ļoti labās attiecībās ar komandantu. Turies cietumā labi. Es tev sūtīšu tabaku un ēdamo. Tev netrūks nekā.

—  Tauriņ, braucam!

Pienākusi mana kārta.

—   Uz redzēšanos! Paldies par labiem vārdiem!

Un es iekāpju laivā. Pēc divdesmit minūtēm tā piestāj Senžozefā. Man pietiek laika pamanīt, ka laivā uz sešiem katordzniekiem airētājiem un desmit ieslodzītajiem ir tikai trīs bruņoti uzraugi. Sarīkot šīs laivas nolaupīšanu būtu tīrais nieks. Senžozefā mūs sagaida uzņemšanas komiteja. Iepazīstamies ar diviem komandantiem — salas soda nometnes komandantu un cietuma komandantu. Uzraugu ielenktus, mūs kājām ved pa ceļu uz cietumu. Nesastopam nevienu katordznieku. Ieejot pa lielajiem dzelzs vārtiem, uz kuriem ir uzraksts «Disciplinārais cietums», uzreiz saprotam, cik dzelžaina ir šī iestāde. Vārti un četri augstie mūri, kas tos ietver, slēpj nelielu namiņu ar uzrakstu «Administrācija — direkcija» un vēl trīs ēkas — A, B un C. Mūs ieved direkcijas ēkā. Auksta telpa. Kad mēs visi deviņpadsmit esam nostājušies divās rindās, cietuma komandants saka:

—    Ieslodzītie, kā jūs jau zināt, te ir pārmācības nams tiem, kas, jau nonākuši katorgā, izdarījuši pārkāpumus. Te nemēģina jūs pāraudzināt. Mēs zinām, ka tas ir veltīgi. Taču te mēģina jūs savaldīt. Te ir tikai viens reglaments: turiet muti! Pilnīgs klusums. Telegrafēšana ir ļoti bīstama, ja jūs pieķers, sods būs izcili bargs. Ja neesat nopietni slimi, neprasiet, lai jūs ved pie ārsta, jo par nepamatotiem ārsta izsaukumiem tiksiet sodīti. Nekas cits man nav jums sakāms. Jā, smēķēt ir kategoriski aizliegts. Uzraugi, pārmeklējiet viņus pamatīgi un vediet uz kamerām! Šarjērs, Klusio un Matirels nedrīkst atrasties vienā ēkā. Par to parūpējieties jūs pats, Santori kungs!

Pēc desmit minūtēm esmu ieslodzīts A korpusa 234. kamerā. Klusio ir B korpusā un Malirets — C korpusā. Ar skatienu atvadāmies cits no cita. Te ienākot, uzreiz kļūst skaidrs — ja cilvēks grib dzīvē no šejienes izkļūt, viņam jāpakļaujas necilvēciskajam reglamentam. Noskatos, kā aiziet tik ilgās bēgšanas biedri, lepni un drosmīgi biedri, kas mani pavadīja palīdzēdami un nekad nesūdzējās, nedz arī nožēloja to, ko bija darījuši kopā ar mani. Mana sirds sažņaudzas, jo pēc četrpadsmit mēnešu kopīgas cīņas par brīvību mūs uz visiem laikiem saista visciešākā draudzība.

Pētu kameru, kur tieku ievests. Nekad es nebūtu varējis pieņemt vai iedomāties, ka tāda zeme kā mana dzimtene Francija, brīvības māte, zeme, kur dzimušas cilvēka un pilsoņa tiesības, kaut vai Franču Gvajanā tālā Atlantijas okeāna saliņā, kas nav lielāka par mutautu, var ierīkot kaut ko tik barbarisku kā Senžozefas katorgas cietums. Iedomājieties citu citai blakus simt piecdesmit kameru, kas saskaras ar dibensienām, iedomājieties to četras ļoti biezās sienas, kurās ir vienīgi mazas dzelzs durtiņas ar lodziņu. Virs lodziņa uz durvīm rakstīts: «Durvis bez augstākas amatpersonas pavēles aizliegts atvērt.» Pa kreisi — lāviņa ar koka pagalvi — tāpat kā Beljē cietumā: lāviņa tiek pacelta un pieāķēta pie sienas; sega, tālākajā stūrī — cementa bloks sēdēšanai, slotiņa, kareivja krūzīte, koka karote, vertikāla dzelzs plāksne, kas slēpj metāla trauku, pie kura ir pievienota ar ķēdi. (To var izvilkt no ārpuses, lai iztukšotu, un ievilkt iekšā, lai lietotu.) Trīs metrus augsti griesti. Tos veido milzīgas dzelzs restes, resnas kā tramvaja sliedes, sakrustotas tā, ka cauri tām nevar izdabūt gandrīz neko. Vēl augstāk — gandrīz septiņu metru augstumā ir ēkas īstais jumts. Virs kamerām, kuras izvietotas siena pret sienu, pāri klājas sardzes ceļš — apmēram metru plats, norobežots ar dzelzs margām. Divi uzraugi nepārtraukti staigā no viena gala līdz vidum, tur satiekas un griežas atpakaļ. Iespaids ir briesmīgs. Pie kāpnēm ir diezgan gaišs, bet kameras dibenā pat dienā grūti ko saredzēt. Tā es uzreiz sāku staigāt, gaidot kādu svilpienu vai citu signālu, kas ļaus nolaist guļvietu. Lai nerastos ne mazākais troksnītis, gan rietumnieki, gan sargi apauti čībās. Uzreiz iedomājos: «Te, 234. kamerā, mēģini dzīvot, nesajūkot prātā, Šarjēr, to tev saka Tauriņš, kas notiesāts uz diviem gadiem, tātad septiņsimt trīsdesmit dienām. Tev jāpierāda, ka šis cietums nepamatoti nosaukts par «Cilvēkēdāju».»

Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens. Uzraugs nupat pagājis garām manam jumtam. Es nedzirdēju viņu tuvojamies, es viņu ieraudzīju. Zviks! Iedegas gaisma, liet ļoti augstu, spuldze piekārta pie ārējā jumta — vairāk nekāsešu metru attālumā. Sargu ceļš ir apgaismots, kameras paliek ēnā. Es staigāju, svārsts atkal darbojas. Guliet mierīgi, zvērinātie «sieri», jo man liekas — ja jūs zinātu, uz kurieni esat mani atsūtījuši, jums neviļus gribētos norobežoties no tāda soda. Būs ļoti grūti izvairīties no iztēles klejojumiem. Gandrīz neiespējami. Man šķiet, vieglāk tos virzīt uz lietām, kas nav pārāk nomācošas, nekā pilnīgi apspiest.

Tiešām, atskan svilpiens, kas ir signāls — atļauts nolaist lāviņas. Dzirdu rupju balsi sakām:

— Lai jaunatnācēji zina, ka no šī brīža jūs, ja vēlaties, drīkstat nolaist lāviņu un gulēt.

Es atceros tikai divus vārdus: «ja vēlaties». Tāpēc turpinu staigāt, mirklis ir pārāk dramatisks, lai varētu gulēt. Man jāpierod pie šī krātiņa ar vaļēju jumtu.

Viens, divi, trīs, četri, pieci — uzreiz'esmu ieguvis svārsta rit tiu: galva noliekta, rokas uz muguras, soļu garums tieši tāds, kādam jābūt — gluži kā svārsts, kā mēnessērdzīgais, es staigāju turp un atpakaļ bez mitas. Ik pēc pieciem noietiem soļiem es pat neredzu sienu, es tai pieskaros pagriezienā — neatlaidīgā maratonā, kas nekur neved, kam nav noteikts beigu laiks.

Jā, Tauriņ, šis «Cilvēkēdājs» nav nekāds joks. Un drausma izskatās kruķa ēna uz sienas. Ja uz viņu paskatās, paceļot galvu, iespaids ir vēl nomācošāks — cilvēks jūtas kā leopards bedrē, kur to no augšas novēro mednieks, kas to tūlīt sagūstīs. Iespaids ir Itaisms, un paiet mēneši, līdz pie tā pierodu.

Katram gadam ir trīssimt sešdesmit piecas dienas; divos gados — septiņsimt trīsdesmit dienas, ja pa starpām nepagadās garais gads. Man jāpasmaida, to iedomājoties. Tu taču zini, — septiņsimt trīsdesmit dienas vai septiņsimt trīsdesmit viena diena — tas ir viens un tas pats. Kāpēc viens un tas pats? Nē, tas nav viens un tas pats. Viena diena vairāk — tās ir divdesmit četras stundas vairāk. Un divdesmit četras stundas ir daudz. Septiņsimt trīsdesmit dienas un divdesmit četras stundas ir daudz vairāk. Cik stundas tur iznāk? Vai es to varu izrēķināt galvā? Kā lai to izdara, tas nav iespējams. Kāpēc ne? Jā, tas ir izdarāms. Simt dienu ir divtūkstoš četrsimt stundu. Reizināt ar septiņi — tas ir ļoti vienkārši, iznāk sešpadsmit tūkstoši astoņsimt stundu plus trīsdesmit dienu reiz divdesmit četras stundas, kas ir septiņsimt divdesmit. Kopā, ja neesmu kļūdījies, septiņpadsmittūkstoš piecsimt divdesmit stundu. Dārgais Tauriņa kungs, jums jānosit septiņpadsmittūkstoš piecsimt divdesmit stundu šajā krātiņā ar gludām sienām, kas uzbūvēts tieši mežonīgiem zvēriem. Cik minūtes es te jau esmu pavadījis? Nepārspīlēsim! Kāpēc ne sekundes? Vai nu tas ir svarīgi, vai nav, mani tas sevišķi neinteresē. Vienam pašam, tikai savā sabiedrībā, man šīs dienas, stundas un minūtes ir ar kaut ko jāaizpilda. Kas varētu būt man pa labi? Un pa kreisi? Aiz muguras? Šie trīs cilvēki, ja kameras nav tukšas, arī droši vien prāto, kas ievests 234. kamerā.

Kamerā man aiz muguras kaut kas nokrīt ar dobju būkšķi. Kas gan tas varētu būt? Vai mans kaimiņš būtu tik veikls, ka pārmetis kaut ko pāri režģim? Mēģinu saskatīt, kas tas ir. Ieraugu garu un šauru priekšmetu. Brīdī, kad gribu to paņemt, priekšmets, ko pustumsā es drīzāk nojaušu nekā redzu, sāk kustēties un ātri pārvietojas uz sienas pusi. Līdzko tas sakustas, es neviļus atkāpjos. Nonācis pie sienas, tas mēģina rāpties augšup, bet nokrīt. Siena ir tik gluda, ka priekšmetam nav, kur pieķerties, lai tiktu tālāk. Ļauju tam trīsreiz mēģināt rāpot, bet ceturto reizi, kad tas atkal nokrīt, es to saminu. Zem čības sajūtu kaut ko mīkstu. Kas gan tas varētu būt? Ceļos nometies, apskatu lo lik tuvu, cik vien iespējams, un galu galā saprotu: tas ir milzīgs simtkājis, garumā tas pārsniedz divdesmit centimetrus un ir divtik resns kā pirksts. Mani pārņem tāds pretīgums, ka nespēju mūdzi aiznest uz spaini. Ar kāju pastumju zem lāviņas. Gan |iiu rīt, dienas gaismā, redzēšu. Man vēl pietiks laika apskatīt simtkājus; tie krit lejā no augstā jumta. Es iemācīšos ļaut tiem staigāt pa kailu ķermeni, tos netvarstot un netraucējot, ja esmu apgūlies. Man radīsies arī iespēja uzzināt, cik lielas ciešanas var sagādāt taktiska kļūda pret simtkāji, kas uzrāpies uz ķermeņa. Šī derdzīgā radījuma dzēliens rada vairāk nekā divpadsmit stundu drausmīgu drudzi un sešas stundas skaudri dedzina.

Lai nu kā, tā būs izklaidēšanās, kas novērš no uzmācīgām domām. Ja, man nomodā esot, kamerā iekritīs simtkājis, es iespējami ilgi mocīšu to ar slotiņu vai rotaļāšos ar to, ļaujot tam noslēpties un pēc neilga laika mēģinot sameklēt.

Viens, divi, trīs, četri, pieci… Pilnīgs klusums. Vai tad te neviens nekrāc? Neviens neklepo? Tiesa, karstums ir smacējošs. Turklāt naktī! Kā tad būs dienā? Man lemts dzīvot kopā ar simtkājiem. Kad ūdens ieplūda Santamartas cietuma pazemē, tie saradās lielā daudzumā, tiesa, tie bija mazāki, tomēr no tās pašas sugas. Santamartā katru dienu gan vajadzēja piedzīvot plūdus, bet tur cilvēki runāja, kliedza, tur varēja klausīties dziedāšanā vai bļāvienos un galīgi vai uz laiku sajukušu cilvēku muldēšanā. Te ir pavisam citādi. Ja vajadzētu izvēlēties, es izvēlētos Santamartu. Tavas runas nav loģiskas, Tauriņ! Tur pastāvēja vienprātīgs uzskats, ka Santamartas karceros cilvēks nevar palikt dzīvs ilgāk par pusgadu. Bet te daudzi ir izturējuši četrus un piecus gadus vai pat vēl vairāk. Viena lieta ir tā, ka viņiem piespriež tādu laiku, bet tas, kā viņi to iztur — pavisam cita. Cik te ir pašnāvību? Nevaru iedomāties, kā cilvēks te varētu izdarīt pašnāvību. Jā, tas ir gan iespējams. Viegli nebūtu, liet pakārties te var. No biksēm var izgatavot auklu. Ja vienu tās galu piesien pie slotiņas un pakāpjas uz lāviņas, droši vien var izbāzt virvi cauri režģiem. Un, līdzko tas izdarīts, vari mesties tukšumā. Kad uzraugs atgriežas, katordznieks jau ir pagalam.

Turklāt sargs droši vien nesteidzas kāpt zemē, atvērt kameru un izņemt cilvēku no cilpas. Atvērt kameru? Viņš to nemaz nedrīkst darīt! Uz durvīm taču rakstīts: «Aizliegts atvērt durvis bez augstākas instances pavēles.» Tāpēc nebaidies — cilvēkam, kas gribēs pakārties, pilnīgi pietiks laika, cik vajadzīgs, līdz viņu «pēc augstākas instances pavēles» izņems no cilpas.

Viss šis apraksts varbūt nav interesants tiem, kam patīk cīniņi un darbība. Ja viņiem garlaicīgi, viņi var izlaist šīs lappuses. Tomēr man šķiet, ka vajag iespējami sīki aprakstīt pirmos iespaidus, pirmās domas, kas drūzmējās man galvā, kad nonācu jaunajā kamerā, ka jāattēlo, kā jutos pirmajās stundās, nonācis kapā.

Nu jau es staigāju ļoti ilgi. Tumsā saklausu murmināšanu — mainās sardze. Pirmais uzraugs bija garš un kalsns, šis ir mazs un resns. Viņš šļūkā savās čībās. Šļūkāšana ir sadzirdama divas kameras uz vienu un divas kameras uz otru pusi. Viņš nav tik pilnīgi kluss kā biedrs. Turpinu staigāt. Droši vien ir vēls. Cik ' varētu būt pulkstenis? Rīt man jau būs iespējams mērīt laiku. Katru dienu četras reizes jāatveras lodziņam, un tad es aptuveni nojautīšu, cik pulkstenis. Naktī, zinot stundu, kad stājas sardzē pirmais uzraugs un dežūras ilgumu, man būs skaidrs laika mērs: pirmā, otrā, trešā sardze utt.

Viens, divi, trīs, četri, pieci… Bezgalīgā pastaiga kļūst automātiska un, nogurumam piepalīdzot, es viegli aizlidoju pagātnē. Droši vien, alkstot pretstata kameras tumsai, atrodos spožā saulē savas cilts pludmalē. Laiva, ar kuru Iili brauc zvejā, šūpojas divsimt metru attālumā opāla zaļajā, neaprakstāmi skaistajā jūrā. Ar pēdām kašu smiltis. Zoraīma atnes lielu, uz oglēm ceptu zivi un pēc manas sejas noprot, cik labi man garšo tik smalks ēdiens.

Es vairs neesmu kamerā. Es pat vairs nepazīstu nedz katorgas cietumu, nedz Scnžozefu, nedz salas. Vāļājos pludmalē, tīrīdams rokas miltu smalkajās koraļļu smiltīs. Tad eju uz jūras malu izskalot muti svaigajā un sāļajā ūdenī. Paņemu ūdeni saujās un apslaku ar to seju. Berzējot kaklu, pamanu, ka mati izauguši gari. Kad atgriezīsies Lali, likšu viņai matus pakausī apcirpt. Visu nakti pavadu kopā ar savu cilti. Pludmalē noraisu zoraīmas gurnu apsēju un tur, smiltīs un spožā saulē, vēja un Itlras glāstīts, iegūstu viņu. Viņa maigi kunkst kā aizvien, kad liii baudu. Varbūt vējš šo mīlas mūziku aiznes līdz Lali. Katrā ziņā Lali nevar mūs neredzēt, nevar nepamanīt, ka esam apkampušies, viņa ir pārāk tuvu, lai nenoprastu, ka nododamies mīlestībai. Jā, viņā tiešām mūs redz, jo laiva pagriežas uz krasta pusi. Viņa smaidīdama izkāpj no tās. Paceļam viņa ir atraisījusi bizes un ar garajiem pirkstiem izsukājusi slapjos matus, kas brīnišķīgās dienas vējā un saulē sākuši žūt. Eju viņai pretī. Viņa apvij man savu labo roku un bīda pa liedagu uz mūsu būdas pusi. Visu ceļu viņa bez mitas liek saprast: «Un tagad es, tagad es!» Būdā ieejot, viņa mani nogāž uz salocītas guļamsegas, un es viņā aizmirstu visu pasauli. Zoraīma ir ļoti gudra, viņa nav gribējusi atgriezties, pirms beidzies mūsu cīniņš. Viņa ierodas, kad, no mīlestības noguruši, mēs vēl gluži kaili guļam uz segas. Viņa apsēžas mums blakus, viegli pliķē māsas vaigus, visu laiku atkārtojot vienu vārdu, kas acīmredzot nozīmē apmēram «gardēde». Pēc tam viņa tikli sakārto manu un bali gurnu apsēju, pieskaroties mums kautri un maigi. Visu nakti es pavadu pie guahiro indiāņiem. Es neesmu gulējis ne mirkli. Es pat neesmu atlaidies guļvietā, lai aizvērtām acīm skatītu pagātnes ainas. Tādā kā hipnozē bez mitas staigādams, es bez kādas piespiešanās no jauna dzīvoju neizsakāmi skaistajā dienā, ko esmu pieredzējis pirms gandrīz sešiem mēnešiem.

Elektrība tiek izslēgta, un var manīt, ka aust diena, kas iezogas kameras tumsā, padzen tādu kā peldošu miglu, kura ietin visu pie zemes, ap mani. Svilpiens. Dzirdu, kā pret sienu atsitas lāviņas, dzirdu pat, kā kaimiņš kamerā pa labi iekabina āķi sienā iemūrētajā gredzenā. Mans kaimiņš klepo, un es dzirdu šļakstam ūdeni. Kā te mazgājas?

—   Uzrauga kungs, kā te mazgājas?

—   Ieslodzītais, es piedodu jūsu nezināšanu. Ar uzraugu, kas stāv sardzē, nedrīkst sarunāties, par to draud bargs sods. Ii nomazgātos, jūs nostājaties pie spaiņa un lejat ūdeni no krūzes, turot to vienā rokā. Ar otru roku jūs mazgājaties. Vai segu neesat atlocījis?

-       Nē.

—  Tajā jābūt audekla dvielim.

Kaut kas traks! Vai tiešām nedrīkst sarunāties ar uzraugu, kas stāv sardzē? Un nekādā gadījumā? Bet ja nu kaut kāda iemesla dēļ jācieš pārāk briesmīgas sāpes? Vai jābeidzas nost? Ja nu gadās sirdslēkme, ja iekaisusi aklā zarna, ja sākusies neizturama astmas lēkme? Vai te ir aizliegts saukt palīgā pat nāves briesmās? Tas nu ir kalngals! Nē, tas ir tikai normāli. Te būtu pārāk viegli sarīkot traci, ja nervi vairs neizturētu un sāktos lēkme. Lai tikai dzirdētu balsis, lai kāds kaut ko sacītu, kaut vai tādus vārdus: «Sprāgsti nost, bet turi muti!» Bet tas notiktu divdesmit reižu dienā, un piecdesmit no divsimt ieslodzītajiem, kas te mīt, izraisītu vienalga kādu strīdu, lai kaut jel kā pa vaļā atrautu ventili atbrīvotos no pārliecīga spiediena smadzenēs!

Tas, kam ienācis prātā ierīkot tādus lauvu būrus, nevarētu būt psihiatrs: ārsts sevi tik briesmīgi neapkaunotu. Arī reglamentu nevar būt noteicis ārsts. Bet tie divi, kas šo ansambli izveidojuši, kas sīki jo sīki pārsprieduši visas soda izciešanas detaļas, — gan arhitekts, gan ierēdnis, ir divi pretīgi briesmoņi, ļauni un grēcīgi psihologi, kas sadistiski ienīst notiesātos.

No Boljē centrālcietuma Kānā, no tā karceriem, lai arī tie atrodas divus slāvus pazemē, atklātībā izkļuva mokas un necilvēciska apiešanās, ko vērsa pret kādu no ieslodzītajiem.

Par to liecina fakts, ka brīdī, kad man noņēma roku un pirkstu dzelžus, es sargu sejās ieraudzīja īstas bailes — bez šaubām, viņi baidījās, ka piedzīvos nepatikšanas.

Turpretī te, šajā katorgas cietumā, kur var ienākt tikai administrācijas ierēdņi, viņam ne par ko nav jāuztraucas — viņiem nevar atgadīties nekas.

Klak, klak, klak — tiek atvērti visi lodziņi. Pieeju pie sava, iedrošinos pamest ārā pa to vienu mirkli, tad mazliet pabāžu

P.itlvu un beigās izbāžu visu galvu koridorā un pa labi un pa lin isi ieraugu daudz galvu. Tā, kas man pa labi, veras manī pilnīgi neizteiksmīgi. Bālā, tuklā seja atgādina gaismu neredzējuša idiota viepli. Droši vien masturbāciju notrulināts cilvēks. Tas, kas man pa kreisi, ātri jautā:

-Cik?

—   Divi gadi.

—   Man — četri. Vienu esmu nosēdējis. Vārds?

—  Tauriņš.

—   Es esmu Zoržs, Zožo Overņietis. Kur iekriti?

—   Parīzē, un tu?

Viņš nepaspēj atbildēt — kafija kopā ar diviem klaipiņiem maizes tiek pasniegta divus lodziņus pirms mums. Viņš ievelk galvu atpakaļ, es sekoju viņa piemēram. Pasniedzu krūzi, to piepilda ar kafiju, pēc tam man iedod maizes kukulīti. Tā kā ar lo nerīkojos pietiekami veikli, lodziņam aizcērtoties, kukulītis nokrīt zemē. Pēc nepilna stundas ceturkšņa atkal valda klusums. Vajadzētu būt divām ēdienu dalīšanām, katrā gaitenī suvai, jo temps liekas pārāk ātrs. Pusdienās saņemam zupu ar gabalu vārītas gaļas. Vakarā — makaronu ēdienu. Divu gadu laikā ēdienkarte mainās tikai vakaros — makaroni, sarkanās pupas, šķeltie zirņi, veseli zirņi, baltās pupas un rīsi ar laukiem. Pusdienu maltīte pastāvīgi ir vienāda.

Katru otro dienu visi izbāž galvas pa lodziņiem un katordznieks ar malu dzenamo mašīnu noskuj mums bārdu.

Nu jau esmu te trīs dienas. Mani nodarbina kāda doma. Kojālas salā draugi teica, ka sūtīs ēdienu un smēķus. Vēl neesmu saņēmis neko un prātoju, kā viņi varētu izdarīt lādu brīnumu. Tāpēc nejūlos sevišķi pārsteigts, ka joprojām neko neesmu saņēmis. Smēķēšana droši vien ir ļoti bīstama, turklāt lā jau ir greznība. Ēdamais gan būtu svarīgs, jo pusdienu zupa ir tikai tāds siltens ūdentiņš ar dažām zaļumu lapām un apmēram simt gramu smags gaļas gabaliņš. Vakarā — bļodiņa ūdens, kur peld dažas pupas un citas kaltētas saknes. Atklāti sakot, es mazāk turu aizdomās administrāciju par to, ka tā

nepiešķir mums pietiekamu ēdiena devu, kā cietumniekus, kuri ēdienu izdala vai gatavo. Tas man ienāk prātā vakarā, kad saknes dala maza auguma marseļietis. Viņa kausiņš sniedzas līdz trauka dibenam, un, kad lej viņš, es saņemu vairāk dārzeņu nekā ūdens. Citi turpretī kausu neiegremdē, tie viru tikai drusku pasmalsta un ielej no virsas. Tāpēc dabūju daudz šķidruma, maz sakņu. Slikts uzturs ir ārkārtīgi bīstams. Lai nezaudētu gribasspēku, ir vajadzīgs zināms fizisks spēks.

Gaitenī slauka, un man šķiet, ka pie manas kameras rosās sevišķi ilgi. Pie durvīm paskrabinās ar salmu. Uzmanīgi skatoties, pamanu savā pusē izlīdušu balta papīra stūrīti. Saprotu, ka man kaut kas pabāzts zem durvīm, liet nav bijis iespējams iestumt dziļāk. Slaucītājs gaida, lai es sūtījumu izvelku, pirms viņš iet tālāk. Paņemu papīru un atloku to. Zīmīte rakstīta ar fosforescējošu tinti. Pagaidu, līdz kruķis paiet garām, un lasu:

«Tauriņ, no rītdienas tu katru dienu spainī atradīsi piecas cigaretes un kokosriekstu. Kad to ēd, labi sakošļā, ja gribi, lai tas iet labumā. Norij mīkstumu. Smēķē no rīta, kad iztukšo spaiņus. Nekad nesmēķē pēc brokastu kafijas, smēķē pusdienu zupas laikā, līdzko esi paēdis, un vakariņās pēc dārzeņiem. Pievienojam zīmuļa grafīta gabaliņu un papīra strēmelīti. Ik reizi, kad tev ko vajag, uzraksti zīmīti. Kad slaucītājs berzē slotu gar lavām durvīm, ar pirkstiem piegrabini pie tām. Ja viņš arī piegrabina, padod zīmīti. Nekad neslidini ārā zīmīti, pirms viņš atbildējis uz tavu grabināšanu. Papīru iebāz ausī, lai pastāvīgi nav jāņem ārā kapsula, bet grafītu noglabā kaut kur uz grīdas pie kameras sienas. Nezaudē drosmi! Skūpstām tevi. Ignass un

Šo zīmīti atsūtījuši Galgani un Degā. Man kļūst silti ap sirdi — aizkustina draugu uzticība un pašaizliedzība. Un ar vēl lielāku ticību nākotnei, pārliecināts, ka no šī kapa iziešu dzīvs, es braši un priecīgi atsāku staigāšanu: viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens utt. Staigādams domāju par abu šo cilvēku cildenumu, par viņu vēlēšanos darīt labu. Viņi noteikti ļoti riskē, varbūt viens var zaudēt savu rēķinveža un otrs — pastnieka vietu. Tas, ko viņi manā labā dara, tiešām ir kaut kas neaprēķināms, nemaz jau nerunājot par to, ka tas noteikti maksā ļoti dārgi. Cik daudzi viņiem jāuzpērk, lai no Rojālas piekļūtu manai «Cilvēkēdāja» kamerai.

Lasītāj, jums jāsaprot, ka kaltēts kokosrieksts ir eļļas pilns. Tā baltais, cietais kodols tā piesātināts ar eļļu, ka, sarīvējot sešus riekstus un iemērcot tos siltā ūdenī, nākamajā dienā no virsas var nosmelt veselu litru eļļas. Tā ir ne tikai taukviela, kuras visvairāk trūkst mūsu ēdienā, bet arī vitamīnu avots. Katru dienu apēdot pa kokosriekstam, gandrīz droši var saglabāt veselību. Katrā ziņā tad cilvēks nevar dehidratizēties vai nomirt no fiziska spēku izsīkuma. Šodien ir jau pagājuši divi mēneši, kopš bez kādiem starpgadījumiem saņemu ēdienu un cigaretes. Smēķēju ļoti uzmanīgi — dziļi jo dziļi ievelku dūmus un pēc tam izlaižu tos pa mazai drusciņai, vicinot labo plaukstu ieplestiem pirkstiem tā, ka dūmus izkliedēju.

Vakar piedzīvoju kaut ko neparastu. Es nezinu, vai rīkojos pareizi vai nepareizi. Kāds uzraugs sardzes laikā atspiedās pret sardzes ceļa reliņiem un skatījās iekšā manā kamerā. Viņš aizsmēķēja cigareti, ievilka dažus dūmus un ļāva lai iekrist manā kamerā. Pēc tam viņš aizgāja. Pagaidīju, kad viņš atgriezīsies, un enerģiski nodzēsu cigareti, uzmīdams tai ar kāju. Viņš apstājās tikai īsu brīdi — sapratis manu rīcību, viņš aizgāja. Vai viņam bija žēl manis vai kauns par administrāciju, pie kuras pats pieder? Vai varbūt tas bija slazds? Es nezinu, un tas man kremt. Kad cilvēks cieš, viņš kļūst pārjūtīgs. Man negribētos ar nicīgo žestu uzraugu sarūgtināt, ja viņš kādu mirkli •ibējis būt labs.

Nu es tiešām esmu te jau vairāk nekā divus mēnešus. Manuprāt, šis katorgas cietums ir vienīgā vieta, kur nav nekā ko mācīties. Jo nav iespējamas nekādas kombinācijas. Esmu lieliski ietrenējies dubultoties. Lai aizrautīgi ceļotu zvaigžņu telpā, lai bez pūlēm izsauktu iztēlē dažādus dēkainās dzīves posmus vai bērnību, vai celtu apbrīnojami spilgtas gaisa pilis, man vispirms sevi pamatīgi jānokausē. Stundām ilgi jāstaigā nemitīgi, neapsēžoties, domājot par vienalga ko. Pēc tam kad, burtiski, brūku kopā, es noguļos uz lāviņas, pusi segas palieku pagalvī un otru pusi pārlieku pāri sejai. Tādējādi kameras jau tā nepilnvērtīgais gaiss sasniedz muti un degunu ar grūtībām, tam jātiek cauri segai. Plaušās laikam rodas tāda kā saindēšanās, galva sāk degt vienās ugunīs. Es slāpstu aiz karstuma un gaisa trūkuma un tad piepeši aizlidoju. Kādas gan neaprakstāmas izjūtas man ir devuši šie dvēseles lidojumi! Man ir bijušas mīlas naktis — neapšaubāmi aizrautīgākas par tām, ko piedzīvoju brīvībā, ar smalkākām izjūtām nekā īstenībā, nekā patiesi izjustās. Jā, šī spēja klejot telpā dod man iespēju sēdēt blakus mātei, kas mirusi pirms septiņpadsmit gadiem. Els rotaļājos ar viņas kleitu, viņa man glāsta cirtas, ko viņa man piecu gadu vecumā audzēja garas, it kā es būtu maza meitene. Es glaudu viņas slaidos, smalkos pirkstus, kuru āda ir maiga kā zīds. Kopā ar mani viņa smejas par manu pārdrošo vēlēšanos nirt upē, kā pastaigas laikā esmu redzējis nirstam lielos zēnus. Es pilnīgi skaidri redzu viņas matu sasukājumu, viņas skaidro un dzirkstošo acu starojošo maigumu, dzirdu viņas mīļos un neaizmirstamos vārdus: «Esi prātīgs, esi pavisam prātīgs, mīļo Rirī, lai māmiņa var tevi mīlēt no visas sirds. Vēlāk, kad paaugsies, tu arī leksi upē no liela, liela augstuma. Pagaidām lu, dārgumiņ, vēl esi pārāk mazs. Pacieties, laiks paies ātri, pat par daudz ātri, un pienāks brīdis, kad būsi liels zēns.»

Un roku rokā mēs gar upes krastu atgriežamies mājās. Es tiešām atkal esmu savas bērnības mājā. Es tur esmu tik ļoti reāli, ka uzlieku māmiņai uz acīm abas plaukstas, lai viņa neredzētu notis, tomēr turpinātu man spēlēt klavieres. Es tur esmu patiešām, tā nav tikai iztēle. Es esmu kopā ar viņu, uzkāpis uz krēsla aiz grozāmsoliņa, uz kura viņa sēž, un no visa spēka spiežu roķeles pie viņas lielajām acīm. Viņas veiklie pirksti turpina slīdēt pa taustiņiem, lai es līdz galam noklausītos «Jautro atraitni».

Ne tu, necilvēciskais prokuror, ne jūs, policisti ar apšaubāmu godu, ne Poleins, nožēlojamais radījums, kas pircis savu brīvību par viltus liecību, nedz divpadsmit «sieri», kuri bijuši pietiekami kretīniski, lai sekotu apsūdzības uzskatam un tās viedoklim notikumu skaidrojumā, nedz katorgas cietuma kruķi, cienīgi «Cilvēkēdāja» sabiedrotie, — neviens, itin neviens, pat ne biezie mūri, ne attālums līdz šai salai Atlantijas okeāna plašumos, nekas, pilnīgi nekas nespēs aizliegt manus svētlaimības rožaini ietonētos ceļojumus, kad aizlidoju zvaigžņu telpā.

Es kļūdījos, kad, rēķinot laiku, kas jāpavada vienam pašam, ņēmu vērā tikai stundas. Tie ir maldi. Ir brīži, kas jāmērī minūtēs. Tā, piemēram, ir pēc kafijas un maizes izdalīšanas, kad sākas spaiņu iztukšošana — apmēram stundu pēc brokastīm. Kad atgriezīsies iztukšotais spainis, es tajā atradīšu kokosriekstu, piecas cigaretes un reizēm — fosforescējošu zīmīti. Ne vienmēr, bet bieži es tajās reizēs skaitu minūtes. To izdarīt nav grūti, jo ik sekundi speru vienu soli un, šūpojot augumu kā svārstu, pēc katriem pieciem soļiem, izdarot pagriezienu, domās saku: «Viens.» Kad sasniedzu divpadsmit, ir pagājusi minūte. Tikai nekādā gadījumā neiedomājieties, ka es bažīgi gaidu, vai man atsūtīs kokosriekstu, kurš visumā man nozīmē dzīvību, vai man būs cigaretes, kaut arī ir neaprakstāma bauda tās smēķēt šajā kapā desmit reizes divdesmit četrās stundās, jo katru cigareti es smēķēju divos paņēmienos. Nē, kafijas dalīšanas laikā mani reizēm pārņem tādas kā bailes, un tad bez īpaša iemesla esmu nobažījies, vai kaut kas nav atgadījies cilvēkiem, kas, riskējot ar savu mieru, tik augstsirdīgi man palīdz. Tādās reizēs es gaidu un jūtos atvieglots vienīgi tad, kad ieraugu kokosriekstu. Tas ir atsūtīts, tātad ar viņiem nekas nav noticis.

Gausi, ļoti gausi paiet stundas, dienas, nedēļas un mēneši. Nu esmu te pavadījis jau gandrīz gadu. Ir pagājuši tieši vienpadsmit mēneši un divdesmit dienas, kopš neesmu ne ar vienu sarunājies ilgāk nekā četrdesmit sekundes, turklāt aprautiem vārdiem, drīzāk murminot nekā runājot. Tomēr esmu arī pārmijis vārdus skaļā balsī. Biju saaukstējies un stipri klepoju. Pieņemdams, ka tas būs pietiekams iemesls, lai izietu no kameras un dotos pie ārsta, pateicu, ka esmu slims.

Atnāk ārsts. Man par lieliem brīnumiem, atveras lodziņš. Caurumā parādās galva.

—    Kas jums kaiš? Par ko sūdzaties? Bronhi? Pagriezieties, klepojiet!

Nē, bet tas ir kaut kas traks! Vai viņš dzen jokus? Un tomēr tā ir tīra patiesība. Koloniju pārvaldē atrasts ārsts, kas mani izmeklē pa lodziņu, liek man griezties metra attālumā no durvīm, pabāzis galvu kamerā, lai mani izklausītu. Pēc tam viņš saka:

—   Izbāziet ārā roku!

Es jau grasos to darīt, kad aiz tādas kā cieņas pret sevi saku dīvainajam dakterim:

—    Paldies, doktor, neapgrūtiniet sevi! Nav vērts pārliecīgi pūlēties!

Man vismaz pietiek gribas likt viņam saprast, ka tādu izmeklēšanu neņemu par pilnu.

—    Kā vēlaties, — viņam pietiek cinisma atbildēt. Un viņš iet prom. Labi gan, jo esmu jau gatavs aiz dusmām eksplodēt.

Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens. Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens. Es soļoju un soļoju bez mitas neapstājoties, šodien soļoju nikni, kāju muskuļi sasprindzināti, nevis atslābināti kā parasti. Tā vien šķiet, ka pēc notikušā man vajag kaut ko samīt. Ko es ar savām kājām varu samīt? Zem tām ir tikai cements. Nē, tā staigādams, es minu kājām daudz ko. Es minu kājām šī daktērētāja nekrietnību, kurš, izpatikdams administrācijai, ir ar mieru darīt kaut ko tik pretīgu. Es minu kājām vienas cilvēku šķiras vienaldzību pret otras cilvēku šķiras ciešanām. Es minu kājām franču tautas ignoranci un tās intereses Irūkumu par to, uz kurieni dodas un kā tiek aprūpētas cilvēku kravas, kas ik otro gadu tiek aizvestas no Senmartēnderē. Es minu kājām žurnālistus, kuri, uzrakstījuši skandalozus rakstus par cilvēku, kas izdarījis noteiktu noziegumu, pēc dažiem mēnešiem pat neatceras, ka tas ir eksistējis. Es minu kājām katoļu priesterus, kuri ir uzklausījuši grēksūdzes, kuri jau nu gan zina, kas notiek franču katorgā, bet kuri klusē. Es minu kājām liesas procesu, kas pārvēršas par vārdu kauju starp apsūdzību un aizstāvību. Es minu kājām Cilvēku un pilsoņu tiesību līgu, kas nepaceļ balsi un nesaka: «Apturiet savu giljotīnu, izbeidziet kolektīvo sadismu, kas valda administrācijas ierēdņu vidū!» Es minu kājām faktu, ka neviena organizācija vai asociācija nekad nejautā tiem, kas atbildīgi par šo sistēmu, kādā veidā un kāpēc pagrimšanas ceļā ik pēc gada iet bojā astoņdesmit procenti notiesāto. Es minu kājām oficiālos miršanas ziņojumus — pašnāvība, fizioloģisks spēku izsīkums, ilgstoša nepietiekama uztura sekas, skorbuts, tuberkuloze, agresīvs ārprāts, plānprātība. Vai es pats zinu, ko visu vēl minu kājām? Bet katrā ziņā pēc notikušā es nestaigāju kā parasti, es kaut ko saminu.

Viens, divi, trīs, četri, pieci… un stundas ritot ar nogurumu lēnām atvēsina manu mēmo sacelšanos.

Vēl desmit dienas, un es būšu izcietis tieši pusi ieslodzījuma laika. Tas tiešām ir skaists un svinams notikums, jo, ja neņem vērā stipro gripu, esmu pie labas veselības. Neesmu sajucis prātā un man arī nedraud sajukšana. Esmu pārliecināts, pat simtprocentīgi pārliecināts, ka vēl pēc gada, kurš tūlīt sāksies, es cietumu atstāšu dzīvs un garīgi līdzsvarots.

Mani pamodina slāpētas balsis.

—    Viņš ir pilnīgi izkaltis, Dirāna kungs. Kā jūs to agrāk nepamanījāt?

—     Es nezinu, priekšniek. Tā kā viņš pakāries stūrī zem apgaitas tiltiņa, es daudzreiz esmu gājis garām, viņu neredzēdams.

—   Tas nav svarīgi, taču atzīstiet, ka tas nav loģiski — jums vajadzēja viņu redzēt.

Mans kaimiņš pa kreisi ir izdarījis pašnāvību. Tik daudz es saprotu. Viņi to aiznes. Durvis aizveras. Beglaments ievērots stingri, jo durvis ir atvērtas un aizvērtas «augstākas instances klātbūtnē» — tur klāt bijis katorgas cietuma komandants, kura balsi pazinu. Tas ir piektais, kas pazūd pēdējo desmit nedēļu laikā.

Ir pienācis gadadienas rīts. Spainī atrodu kārbu kondensēta piena. Mani draugi ir gluži neprātīgi. Tāda garduma sameklēšana noteikti maksājusi bargu naudu un vajadzējis uzņemties lielu risku, lai to atgādātu man. Tātad šodien varu svinēt uzvaru pār pretinieku. Tāpēc apsolos sev nelidināties nekur prom. Esmu katorgas cietumā. Ir pagājis gads, kopš esmu te ieslodzīts, un jūtos spējīgs bēgt kaut rīt, ja vien būtu izdevība. Tas ir apsveicams rezultāts, un es ar to lepojos.

Pēcpusdienas slaucītājs man atnes — tas ir kas nedzirdēts! — zīmīti no draugiem: «Nezaudē dūšu. Tev jāiztur vēl tikai viens gads. Zinām, ka esi pie labas veselības. Ar mums viss kārtībā. Skūpstām. Luijs — (gnass. Ja vari, atsūti dažus vārdus ar to pašu, kurš tev iedeva šo zīmīti.»

Uz zīmītei pievienota balta papīra gabaliņa es rakstu: «Paldies par visu! Es esmu stiprs un, pateicoties jums, ceru tāds būt arī pēc gada. Vai varat uzrakstīt, kā klājas Klusio un Matiretam?»

Slaucītājs tiešām atnāk un piegrabina pie durvīm. Atri pabāžu zem tām papīru, kas uzreiz pazūd. Visu šodienu un daļu nakts es cieši stāvu uz zemes un stāvoklī, kādu sev esmu vairākkārt apsolījis. Paies viens gads, un mani nometinās uz kādas no salām. Uz Rojālas vai Senžozefas? Es runāšu, cik vien vēlēšos, smēķēšu un tūlīt sākšu domāt par bēgšanu.

Nākamajā rītā iesāku pirmo no trīssimt sešdesmit piecām atlikušajām dienām, uzticēdamies liktenim. Nākamie astoņi mēneši šo uzticēšanos attaisnos. Bet devītajā mēnesī stāvoklis sarežģās. No rīta, kad tiek iztukšots spainis, kokosrieksta atnesējs tiek pieķerts brīdī, kad pastumj spaini uz kameras pusi, tas ir, kad viņš tajā jau ielicis kokosriekstu un piecas cigaretes.

Starpgadījums ir tik nopietns, ka uz brīdi viņi aizmirst klusuma reglamentu. Ļoti skaidri sadzirdami sitieni, ko saņem nelaimīgais. Pēc tam atskan nāvīgi ievainota cilvēka gārdziens. Mans lodziņš alveras un tajā parādās sarga pārvērstā seja. Viņš kliedz:

—  Tu gaidīdams neko nezaudēsi!

—    Esmu tavā rīcībā, nelieti! — es atbildu sasprindzis kā loka stiegra, jo esmu dzirdējis, kā viņi apietas ar nabaga kalordznieku.

Tas notika septiņos. Taču tikai vienpadsmitos pēc manis ierodas delegācija katorgas cietuma otrā komandanta vadībā. Tiek atvērtas durvis, kas bijušas aizslēgtas divdesmit mēnešus un nekad nav tikušas atdarītas. Es stāvu kameras dziļumā aizsardzības pozīcijā ar krūzi rokā, cieši apņēmies sist pēc iespējas pamatīgāk divu iemeslu dēļ: pirmkārt, lai sargi nesistu mani nesodīti, otrkārt, lai mani apdullinātu iespējami ātrāk. Bet nekas tāds nenotiek.

—   Ieslodzītais, nāciet ārā!

—  Ja saucat mani, lai sistu, ņemiet vērā, ka es aizstāvēšos, tātad man nav iemesla iet ārā, kur man uzbruks no visām pusēm. Labāk es palieku te, kur varu pataisīt mīkstu katru, kas man pieskarsies.

—   Sarjēr, jūs neviens nesitīs.

—   Kas man to garantēs?

—   Es, katorgas cietuma otrais komandants.

—   Vai jūsu vārdam var ticēt?

—   Nelād ieties, tas nelīdzēs. Goda vārds, es jums apsolu, ka netiksiet sists. Nāciet ārā!

Paturu krūzi rokā.

—  Jūs varat to paturēt, jums tā nebūs jālieto.

—   Nu labi.

Izeju no kameras un sešu uzraugu un otrā komandanta pavadībā soļoju cauri visam gaitenim. Kad nonāku pagalmā, man noreibst galva un gaisma liekas tik spoža, ka jāaizver acis. Beidzot ieraugu namiņu, kur mūs ieveda, kad atbraucām. Tur ir kāds ducis uzraugu. Mani negrūstot ielaiž telpā, uz kuras durvīm rakstīts «Administrācija». Uz asinīm notašķītas grīdas vaid cilvēks. Ieraudzīdams sienas pulksteni, kas rāda vienpadsmit, es nodomāju: «So nabaga nelaimīgo viņi moka jau četras stundas.» Komandants sēž pie rakstāmgalda, otrais komandants apsēžas viņam blakus.

—  Šarjēr, cik ilgi jūs saņemat ēdamo un cigaretes?

—   Viņš jums droši vien to pasacīja.

—   Mēs jautājam jums.

—  Man ir atmiņas zudums, es nezinu pat to, kas noticis vakar.

—   Vai jūs par mani ņirgājaties?

—   Nē, bet es brīnos, kā tas nav ierakstīts manā lietā. Es zaudēju atmiņu pēc tam, kad dabūju sitienu pa galvu.

Tāda atbilde komandantu pārsteidz tik ļoti, ka viņš saka:

—   Pajautājiet Kojālā, vai kaut kas tāds par viņu zināms.

Kamēr tiek zvanīts, viņš turpina:

—   Vai to jūs atceraties, ka jūs sauc par Šarjēru?

—   To es atceros. — Un, lai viņu vēl vairāk samulsinātu, es skaitu kā automāts: — Mani sauc par Šarjēru, esmu dzimis 1906. gadā Ardcšas departamentā un Parīzē, Sēnas departamentā man piespriesta mūža katorga.

Viņš iepleš platas acis, un es jūtu, ka esmu viņu tiešām daļēji pārliecinājis.

—   Vai šorīt jūs dabūjāt kafiju un maizi?

—  Jā.

—   Kādus dārzeņus jums deva vakar vakarā?

—   Es nezinu.

—  Tad iznāk, ka jūs itin neko neatceraties?

—    No tā, kas notiek, neatceros galīgi neko. Atceros sejas. Piemēram, es zinu, ka jūs bijāt tas, kas mani reiz pieņēma. Kad? Es nezinu.

—   Vai tad jūs nezināt, cik ilgi jums vēl jācieš sods?

—   Vai mūža katorga? Jādomā — līdz es nomiršu.

—   Nē jel, ieslodzījums katorgas cietumā.

—   Vai tad esmu ieslodzīts katorgas cietumā? Kāpēc?

—   Nu, tas ir kas nedzirdēts! Velns ar ārā! Tu taču nemēģināsi man iestāstīt, ka nezini, ka tev piespriesti divi gadi par bēgšanu, to tu neiestāstīsi!

Tad es dodu pēdējo triecienu:

—     Man — par bēgšanu? Komandant, es esmu nopietns cilvēks un atbildu par sevi. Atnāciet līdzi uz manu kameru un paskatieties, vai esmu izbēdzis.

Šai brīdī uzraugs saka:

—   Pie tālruņa Kojāla, komandant!

Viņš paņem klausuli.

—    Nekā tāda nav? Dīvaini, viņš apgalvo, ka cieš no atmiņas zuduma… Iemesls? Sitiens pa galvu… Skaidrs, tas ir simulants. Ej nu sazini… Labi, piedodiet, komandanta kungs, es pārbaudīšu. Uz redzēšanos! Jā, es jums ziņošu.

—    Parādi galvu, kumēdiņu taisītāj! Jā, ir gan diezgan gara rēta. Bet pasaki man tagad, kā tu zini, ka esi zaudējis atmiņu pēc šī sitiena? Kā tu to izskaidro?

—    Es neizskaidroju, es zinu, ka mans vārds ir Šarjērs, ka esmu saņēmis sitienu un vēl šo to.

—   Ko jūs galu galā gribat sacīt vai darīt?

—     Par to jau te strīdas. Jūs man jautājat, cik ilgi man sūta ēdamo un smēķus. Mana galīgā atbilde ir tāda: es nezinu, vai šī bija pirmā vai tūkstošā reize. Atmiņas zuduma dēļ es nevaru jums atbildēt. Tas ir viss, dariet, ko gribat.

—   Tas, ko es gribu, ir gaužām vienkāršs. Tu jau sen ēd par daudz, nu, tagad tu varēsi nokristies svarā. Vakara maltītes nebūs līdz ieslodzījuma beigām.

Tajā pašā dienā otrās slaucīšanas laikā saņēmu zīmīti. Nelaimīgā kārtā es nevaru to izlasīt, tā nav fosforescējoša. Naktī aizsmēķēju vienīgo atlikušo cigareti, kas paglābusies no kratīšanas, tik labi es to esmu noslēpis lāviņā. To smēķēdams izburtoju: «Spaiņu iztukšotājs nav padevies. Viņš teicis, ka nesis tev ēdamo pats pēc savas gribas un darījis to tāpēc, ka pazinis tevi Francijā. Kojālā nevienu neaiztiek. Nezaudē dūšu!»

Tā man vairs nav kokosriekstu, cigarešu un jaunumu no draugiem Bojālā. Turklāt man nedod vakariņas. Es biju pieradis neciest izsalkumu, un desmit smēķēšanas reizes palīdzēja pavadīt dienu un daļu nakts. Es domāju ne tikai par sevi, es domāju par nabaga vīru, kas tika piekauts manis dēj. Cerēsim, ka viņš netiks pārāk bargi sodīts.

Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens… Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens. Tu nevarēsi tik viegli izturēt šo jauno režīmu, un varbūt tāpēc, ka būs tik maz ēdamā, vajadzētu mainīt taktiku? Piemēram, palikt guļus, cik vien ilgi iespējams, lai neizšķiestu enerģiju. Jo mazāk es kustos, jo mazāk kaloriju patērēju. Dienā ilgas stundas sēdēt. Tas ir pavisam jauns dzīvesveids, kas man vēl jāiemācās. Četri mēneši — tās ir simt divdesmit nodzīvojamas dienas. Cik ilgs laiks paies jaunajā režīmā, līdz kļūšu mazasinīgs? Vismaz divi mēneši. Tātad man priekšā ir divi svarīgākie mēneši. Kad kļūšu pārāk vājš, slimībām būs brīnumviegli mani pievārēt. Nolemju paliki guļus no sešiem vakarā līdz sešiem no rīta. Es staigāšu no kafijas izdalīšanas laika līdz spaiņa iztukšošanai un vēl mazliet, tātad apmēram divas stundas. Pusdienlaikā pēc zupas arī apmēram divas stundas. Kopā — četras stundas pastaigas. Pārējā laikā jāsēž vai jāguļ.

Man būs grūti doties iztēles ceļojumos, ja nebūšu noguris. Un tomēr centīšos to darīt.

Šodien pēc ilgām pārdomām par draugiem un nelaimīgo, pret kuru tik nežēlīgi vērsās, sāku pieradināties pie jaunās disciplīnas. Man tas izdodas diezgan labi, kaut arī stundas šķiet garākas un kājas, kas netiek stundām ilgi nodarbinātas, tirpst.

Šāds režīms ilgst nu jau desmil dienas. Tagad nemitīgi jūtos izsalcis. Jau māc tāds kā pastāvīgs pagurums. Kokosrieksta man briesmīgi pietrūkst, mazliet pietrūkst arī cigarešu. Liekos gulēt ļoti agri un iztēlē aizbēgu no kameras. Vakar biju Parīzē, «Beigtajā žurkā», kur dzēru šampanieti kopā ar draugiem — ar Antonio Londonieti, kas dzimis Baleāru salās, bet franciski runā kā īsts parīzietis un angliski — kā īsts anglis. Nākamajā dienā viņš Kastanī, Klišī bulvārī, ar pieciem revolvera šāvieniem nogalināja vienu no saviem draugiem. Profesionāļu vidē draudzība viegli pārvēršas par nāvīgu ienaidu. Jā, vakar biju Parīzē, akordeona mūzikas pavadībā dejoju Ptīžardēna ballē Scntuena bulvārī, kur visi viesi bija korsikāņi vai marseļieši. Draugi šajā iedomu ceļojumā man blakus ir tik dzīvi, ka es neapšaubu nedz viņu klātbūtni, nedz savu atrašanos visās vietās, kur esmu pavadījis tik skaistas naktis.

Tātad, ja arī pārāk ilgi nestaigāju, patērējot ļoti maz uztura, nonāku pie tāda paša rezultāta, kādu sasniedzu, meklēdams nogurumu. Pagātnes tēli mani izrauj no kameras ar tādu spēku, ka es tiešām piedzīvoju vairāk brīvības stundu nekā cietuma stundu.

Vēl jāiztur vairāk nekā mēnesis. Nu jau trīs mēnešus es pārtieku no klaipiņa maizes un siltas zupas bez neviena miltumiņa pusdienās, kad apēdu arī gabaliņu vārītas gaļas. Nepārtrauktā izsalkuma dēļ es bieži vien, līdzko saņemu zupu, rūpīgi apskatu gaļas gabaliņu, vai tā vietā nav ielikta tikai āda, kā bieži gadās.

Esmu stipri novājējis un tagad saprotu, cik svarīgs veselības un garīgā līdzsvara saglabāšanai drausmīgajā ieslodzījumā bijis kokosrieksts, ko laimīgā kārtā saņēmu divdesmit mēnešus.

Šorīt, kafiju iedzēris, jūtos ārkārtīgi nervozs. Ļaujos izsalkumam un apēdu pusi maizes devas, ko nekad nedaru. Parasti sadalu to četrās puslīdz vienādās daļās un ēdu sešos, pusdienlaikā, sešos vakarā un gabaliņu — naktī. «Kāpēc tu tā izdarīji?» es pats ar sevi rājos. «Vai tiešām pašās beigās tu pieļauj tik nopietnas sakāves?» — «Man gribas ēst, jūtos pilnīgi bezspēcīgs.» — «Nekļūsti iedomīgs. Kur gan tev varētu rasties spēks? Vai ēdot tādu rijamo, kādu te dod? Galvenais — un šai ziņā tu esi uzvarētājs — ir tas, ka tu esi vesels, kaut arī novārdzis. Ja vien veiksme tevi nepametīs pilnīgi, «Cilvēkēdājs», gluži loģiski, paliks zaudētājos.» Pēc divu stundu pastaigas esmu apsēdies uz cementa kluča, kas man ir sēdekļa vietā. Vēl atlikušas trīsdesmit dienas, tātad septiņsimt divdesmit stundu, tud durvis atvērsies un man teiks: «Ieslodzītais Šarjēr, nāciet ārā! Divi jūsu ieslodzījuma gadi ir beigušies.» Un ko es sacīšu? Es teikšu tā: «Jā, divi moku gadi ir beigušies. Tomēr nē, tā taču nevarēs! Ja tas būs komandants, kuram tu tēloji atmiņas zudumu, tev vēsu prātu jāturpina. Tu viņam teiksi: «Jā, vai tiešām esmu apžēlots un atgriezīšos Francijā? Vai mūža katorga beigusies?» Tas jādara tikai tāpēc, lai redzētu, kādu ģīmi viņš rādīs, un lai viņu pārliecinātu, ka gavēnis, ko viņš man piespriedis, ir tīrā netaisnība. — «Goda vārds, es nesaprotu, kas ar tevi notiek! » Vai nu tā ir netaisnība, vai nav, komandantam ir pilnīgi vienalga, vai viņš ir vai nav kļūdījies. Kāda gan gar to var būt daļa cilvēkam ar tādu domāšanu? Tu taču nebūsi tik pašlepns, ka pieņemsi — viņu moka sirdsapziņas pārmetumi netaisni piespriesta soda dēļ? Es tev uz visiem laikiem aizliedzu pieņemt, ka cietumsargs var būt normāls cilvēks. Pie šīs korporācijas nevar piederēt neviens, kas ir cilvēka vārda cienīgs. Var pierast pie visa, pat pie tā, ka visu darba mūžu cilvēks ir neģēlis. Varbūt vienīgi kapa malā tāds cietumsargs, ja viņš ir reliģiozs, aiz bailēm no Dieva kļūs gļēvs un nožēlos grēkus. Nē, viņam nebūs īstu sirdsapziņas pārmetumu par cūcībām, ko viņš pastrādājis, bet tikai bailes no Dieva, kurš varētu tiesāt viņu pašu.

Un tā, izkļūstot brīvībā uz salas, lai cik laimīgs tu justos, nekad un nemūžam neielaidies nekādā kompromisā ar šiem ļaudīm. Jūs atrodaties katrs savā pilnīgi noteiktas robežas pusē. Vienā ir nelietība, pedantiska, bezdvēseliska vara, instinktīvs , sadisms, kas izpaužas katrā darbībā. Otrā pusē esmu es un man līdzīgie, kuri, bez šaubām, ir izdarījuši smagus noziegumus, bet kuros ciešanas attīstījušas izcilas īpašības — žēlsirdību, labestību, pašuzupurēšanos, dvēseles cildenumu un vīrišķību.

Es ar visdziļāko pārliecību varu apgalvot, ka labprātāk esmu katordznieks nekā cietumsargs.

Vairāk nekā divdesmit dienas. Esmu pamanījis, ka mans klaipiņš vienmēr ir no mazākajiem. Kurš gan kļuvis tik zemisks, ka pal īpaši izraugās manu maizes klaipiņu? Jau vairākas dienas manā zupā ir tikai silts ūdens un gaļas gabala vietā — kauls ar dažām cīpslām vai ādu. Baidos saslimt. Tā ir tīrā apsēstība. Esmu tik vārgs, ka man nemaz vairs nav jāpiepūlas, lai pilnīgā nomodā sapņotu par vienalga ko. Mani uztrauc milzīgais nogurums, ko pavada tiešām dziļa depresija. Es mēģinu pretoties un ar pūlēm nodzīvoju katras diennakts divdesmit četras stundas. Pie manām durvīm piegrabina. Ātri satveru zīmīti. To sūta Degā un Calgani. Es lasu: «Vēl 19 dienas. Esam ļoti nobažījušies par lavu veselību. Atsūti kādu ziņu. Nezaudē dūšu! — Luijs, Ignass.»

Zīmītei pievienota balta papīra strēmelīte un grafīta galiņš. Es rakstu: «Pūlos izturēt, jūtos ļoti vārgs. Paldies! Tauriņš.»

Un, kad slota atkal berzējas gar manām durvīm, zīmīti aizsūtu. Vēstulīte, kaut nav cigarešu un kokosrieksta, man nozīmē vairāk nekā viss pārējais. Tik brīnišķīgi uzticīgas draudzības apliecinājums dod nepieciešamo uzmundrinājumu. Tur ārā zina, kur esmu, un, ja saslimšu, pie ārsta droši vien aizies mani draugi, kas piespiedīs viņu mani ārstēt kārtīgi. Viņiem taisnība: vairs tikai deviņpadsmit dienas, mokošais cīniņš pret nāvi un ārprātu drīz beigsies. Es nesaslimšu. Tagad mans uzdevums ir kustēties iespējami mazāk, tērēt tikai pilnīgi nepieciešamās kalorijas. Vairs nestaigāšu nedz divas stundas no rīta, nedz divas pēcpusdienā. Tā ir vienīgā iespēja izturēt. Un tā visu nakti — divpadsmit stundas — es guļu un otras divpadsmit nekustīgi sēžu uz cementa bluķa. Laiku pa laikam pieceļos, palokos, pavingrinu kājas un rokas un atkal apsēžos. Tā turpinās vairāk nekā desmit dienas.

Patlaban pastaigājos pa Trinidadu, mani aijā javiešu vienstīgas vijoļu skumīgās melodijas, kad drausmīgs, necilvēcisks kliedziens iegrūž mani atkal īstenībā. Kliedz kamerā aiz mana būra vai citur ļoti tuvu.

—   Nelieti, kāp lejā manā bedrē! Vai neesi noguris, mani tur augšā sargājot? Vai neredzi, ka zaudē pusi izrādes jaukumu, jo šajā caurumā ir tik maz gaismas?

—   Klusējiet, vai arī tiksiet bargi sodīts! — kruķis atbild.

—    Ak tā! Man jāsmejas, neģēli tāds! Vai tad tu vari iedomāties bargāku sodu par klusumu? Sodi mani, cik vien gribi, sit mani, ja tas tev sagādā prieku, pretīgais bende, bet nekad tu neatradīsi neko tādu, ko iespējams salīdzināt ar klusumu, kādā man jādzīvo. Nē, nē, nē! Es vairs negribu, es nespēju ilgāk nerunāt! Jau trīs gadus man vajadzēja tev teikt: sūds! Nelietīgais muļķis! Es biju pārlieku dumjš, gaidīdams trīsdesmit sešus mēnešus un neizkliegdams savu pretīgumu aiz bailēm no soda! Cik jūs man esat pretīgi, tu un tev līdzīgie, cietumsargi, puvekļi lādi!

Pēc brīža atveras durvis un es dzirdu:

—   Nē, tā ne! Velciet to otrādi, tā būs iedarbīgāk!

Un nelaimīgais cietumnieks kliedz:

—   Velc, kā gribi, to trakokreklu, puvekli! Kaut vai uz kreiso pusi! Spied mani ar saviem ceļgaliem, līdz nosmoku, savelc cilpas! Tik un tā es tev pateikšu, ka tava māte ir bijusi cūka un tāpēc varējusi laist pasaulē tikai mēslu čupu!

Droši vien viņam iebāzts mutē vīšķis, jo es vairs nedzirdu neko. Durvis aizveras. Jauno sargu šī aina acīmredzot satraukuši, jo pēc dažām minūtēm viņš apstājas pie manas kameras un saka:

—   Viņš laikam sajucis prātā.

—   Vai jums tā liekas? Tomēr viss, ko viņš sacīja, bija gluži saprātīgs.

Mana atbilde kruķi satriec, un promiedams viņš saka:

—   Nu, tad jau jūs esat tāds pats!

Šis starpgadījums mani atrauj no krietnu cilvēku apdzīvotas salas, no vijolēm, indiešu krūtīm, no Portofspainas ostas un iegrūž ieslodzījuma bēdīgajā īstenībā.

Vēl jāiztur desmit dienas, tātad divsimt četrdesmit stundas.

Nekustība nes augļus, vismaz dienas rit rāmi vai arī tam par iemeslu ir manu draugu zīmīte. Manuprāt, jūtos stiprāks tāpēc, ka salīdzinu: es esmu divsimt četrdesmit stundas no atbrīvošanas, esmu vājš, bet manas smadzenes nav skartas, manai enerģijai vajadzīgs tikai mazliet fiziska spēka, lai atgūtu pilnīgu spēju darboties. Turpretī tepat man aiz muguras, divu metru attālumā aiz sienas kāds nelaimīgais nonācis ārprāta pirmajā studijā un varbūt no Jaunākās puses — trakošanas. Viņš vairs ilgi nedzīvos, jo dumpis dod iespēju vērst pret viņu neskaitāmus sodus, kas rūpīgi izpētīti, lai cilvēku nogalinātu pēc iespējas zinātniskāk. Es pārmetu sev, ka jūtos stiprāks tāpēc, ka otrs ir salauzts. Jautāju sev, vai es arī piederu pie tiem egoistiem, kuri ziemā, silti apāvušies, cimdiem rokā un kažoku mugurā, noskatās, kā garām uz darbu iet neskaitāmi pārsaluši, slikti ģērbušies cilvēki, kam vismaz rokas ir rīta aukstumā nozilējušas, un kuri, salīdzinot sevi ar pūli, kas steidzas uz pirmo metro vai autobusu, jūtas jo siltāk un omulīgāk, un kažoks tiem šķiet tīkamāks nekā citkārt. Dzīvē bieži vien viss ir atkarīgs no salīdzinājuma. Tiesa, man piespriesti desmit gadi katorgas, bet Tauriņam — mūža katorga. Tiesa, man piespriesta mūža katorga, bet man ir divdesmit astoņi gadi, turpretī viņam, kam jāizcieš tikai piecpadsmit gadi, pašam jau uz pleciem ir piecdesmit.

Vārdu sakot, mans sods tuvojas beigām, un es tiešām ceru, ka pēc pusgada būšu pilnīgi vesels gan fiziski, gan garīgi, pilnīgi atguvis enerģiju un spēšu sarīkot žilbinošu bēgšanu. Par pirmo daudz runāja, otrā tiks iegravēta kāda katorgas mūra akmeņos. Man nav iemesla šaubām. Es noteikti aizbēgšu, iekams būs aizritējuši seši mēneši.

Šī ir pēdējā nakts, ko pavadu katorgas cietumā. 234. kamerā es ienācu pirms septiņpadsmittūkstoš piecsimt astoņām stundām. Kameras durvis atvērtas vienu vienīgu reizi, kad mani aizveda pie komandanta, lai piespriestu sodu. Ja neskaita kaimiņu, ar kuru dienā dažas sekundes pārmiju kādu vārdu, ar mani ir runāts četras reizes. Vienreiz — lai pateiktu, ka pēc svilpes jānolaiž lāviņa, — tas bija pirmajā dienā. Vienreiz dakteris sacīja: «Pagriezieties, klepojiet!» Garāka un uztraucošāka bija saruna ar komandantu. Un vēl — pavisam īss dialogs ar cietumsargu, ko bija satriecis nabaga ārprātīgais. 'Tās nu nav nekādas pārspīlētās izklaides! Mierīgi aizmiegu, domājot tikai par vienu: rоt šīs durvis atvērsies pilnīgi. Rīt es redzēšu sauli un, ja mani aizsūtīs uz Rojālas salu, elpošu jūras gaisu. Rīt es būšu brīvs. Sāku skaļi smieties. Vai tiešām brīvs? Rīt tu oficiāli sāksi izciest sodu — iet spaidu darlios, kas tev būtu jādara visu mūžu. Un to tu sauc par brīvību? Es zinu, es zinu, taču tāda dzīve nav salīdzināma ar to, ko dzīvoju pašlaik. Kādus es ieraudzīšu Matirelu un Klusio?

Sešos no rīta man iedod kafiju un maizi. Gribu sacīt: «Bet es šodien tieku izlaists no cietuma, jūs kļūdāties!» Taču uzreiz iedomājos savu «atmiņas zudumu», un, ja atzīšos, ka esmu ņirgājies par komandantu, viņš vēl var man iegriezt mēnesi karcera, lai mani uz vietas nomaitātu. Jo tā vai citādi — tas atbilst likumam — no ieslodzījuma Senžozefa viennīcu cietumā man jāiznāk šodien — 1936. gada 26. jūnijā. Pēc četriem mēnešiem man būs trīsdesmit gadu.

Pulkstenis astoņi. Esmu apēdis visu maizes klaipiņu. Gan ēdamo atradīšu nometnē. Tiek atvērtas durvis. Tajās parādās otrais komandants un divi uzraugi.

—   Šarjēr, jūsu soda laiks beidzies, šodien ir 1936. gada 26. jūnijs. Sekojiet mums!

Izeju no kameras. Kad nonāku pagalmā, saule jau ir tik spoža, ka mani žilbina. Jūtu vārgumu. Kājas šķiet ļenganas, un acu priekšā dejo melni plankumi. Tomēr man jānoiet tikai piecdesmit metru, no tiem trīsdesmit — saulē.

Nonākot pie administrācijas namiņa, ieraugu Matiretu un Klusio. Matirets izskatās pēc īsta skeleta — vaigi iekrituši, acis iedubušas. Klusio noguldīts uz nestuvēm. Viņš ir ļoti bāls un jau ož pēc miroņa. Es domāju: «Cik briesmīgi gan izskatās mani draugi! Diezin kāds paskats ir man?» Ļoti gribētos palūkoties spogulī. Es viņiem jautāju:

—   Nu, kā klājas?

Viņi neatbild. Es atkārtoju:

—   Kā klājas?

—   Nekas, — Matirets klusām atbild.

Man gribas viņam atgādināt, ka ieslodzījums beidzies un mums ir tiesības sarunāties. Noskūpstu Klusio uz vaiga. Viņš skatās manī mirdzošām acīm un smaida.

—   Ardievu, Tauriņ! — viņš saka.

—   Nē, tā ne!

—  Tā nu ir, ar mani viss cauri.

Pēc dažām dienām viņš nomirs Rojālas hospitālī. Viņam bija trīsdesmit divi gadi, kad viņš nonāca katorgā par velosipēda zādzību, kurā nebija vainīgs. Bet ierodas komandants.

—   Vediet viņus iekšā! Jūs, Matiret, un jūs, Klusio, uzvedāties labi. Tāpēc jūsu kartītē ierakstīšu: «Laba uzvedība.» Bet, tā kā jūs, Šarjēr, izdarījāt nopietnu pārkāpumu, es jums ierakstīšu to, ko esat pelnījis: «Slikta uzvedība.»

—   Piedodiet, komandant, bet ko tad es izdarīju?

—   Vai tiešām neatceraties, ka jūsu kamerā atradām kokosriekstu un cigaretes?

—   Tiešām neatceros.

—    Nu tad pasakiet, kāds bija jūsu režīms pēdējos četrus mēnešus?

—   No kāda viedokļa? Vai no ēšanas viedokļa? Tāds pats kā sākumā.

—   Nu, tas jau ir kalngals! Ko jūs ēdāt vakar vakarā?

—     Kā vienmēr — to, ko man deva. Kā lai es zinu? Es neatceros. Varbūt pupas vai rīsus ar taukiem, vai kādus dārzeņus.

—   Vai tad jūs vakar vakarā ēdāt?

—   Bet kā gan citādi! Vai jūs varbūt iedomājaties, ka es savu bļodiņu aizmetu prom?

—    Nē, to nu gan es nedomāju. 1.abi, es nerakstīšu «slikta uzvedība». Sagatavojiet citu izlaišanas kartīti, X kungs! Es ierakstīšu «laba uzvedība», vai būsiet apmierināts?

—   Tas būs taisnīgi. Es neesmu izdarījis neko tādu, lai man rakstītu ko citu.

Līdz ar to mēs atstājam kabinetu.

Katorgas cietuma lielie vārti atveras un izlaiž mūs. Viena vienīga uzrauga pavadībā mēs lēnām dodamies lejup pa ceļu, kas ved uz nometni. Pār visu valda mirdzoša, putu izraibināta jūra. Bojāla mums pretī ir zaļa, tajā spīd sarkani jumti. Sātana sala šķiet skarba un mežonīga. Lūdzu uzraugam atļauju dažas minūtes pasēdēt. Viņš atļauj. Mēs apsēžamies katrs savā pusē Klusio nestuvēm un, paši nemanīdami, sadodamies rokās. Pieskāriens mūs dīvaini saviļņo, un mēs klusējot saskūpstāmies. Uzraugs saka:

— Celieties, puiši! Jāiet tālāk!

Un lēnām, ļoti lēnām mēs aizvelkamies līdz nometnei, kur ieejam abi blakus, joprojām rokās sadevušies, un mums no muguras iet divi nesēji ar mirstošo draugu nestuvēs.

Dzīve Rojālas salā

Līdzko nonākam nometnes pagalmā, mūs ielenc labvēlīgi un ziņkāri katordznieki. Atkal redzu Trako Pjero, Žanu Sartrū, Kolondini un Čisilju. Uzraugs saka — mums visiem trim jāiet uz ambulanci. Un, kad šķērsojam pagalmu, lai uz turieni dotos, mums seko kādi divdesmit vīri. Dažās minūtēs mums ar Matiretu saliek priekšā duci cigarešu un tabakas paciņu, sniedz ļoti karstu kafiju ar pienu, tīru šokolādi. Ikviens grib mums kaut ko iedot. Slimniekkopējs iešļircina Klusio kampareļļu un adrenalīnu sirdsdarbības uzlabošanai. Kāds ļoti kārns nēģeris saka:

—   Feldšeri, manus vitamīnus dod viņam, viņam tie ir vairāk vajadzīgi.

Tādi vienoti sirsnības apliecinājumi ir tiešām aizkustinoši.

Pjērs no Bordo jautā:

—   Vai tev vajadzīga nauda? Pirms tevi aizsūtīs uz Bojālu, es varu paspēt savākt ziedojumus.

—    Nē, liels paldies, man nauda ir. Bet vai tu zini, ka mani sūtīs uz Bojālu?

—  Jā, tā mums teica rēķinvedis. Jūs sūtīs visus trīs. Man pat šķiet, ka jūs visus ieliks hospitālī.

Slimnickkopējs ir kāds korsikāņu bandīts, vārdā Esari. Vēlāk iepazīšos ar viņu daudz tuvāk, tad izstāstīšu viņa dzīvesstāstu, kas tiešām ir interesants. Divas stundas ambulancē paiet ļoti ātri. Varam labi paēst un labi padzerties. Atpūtušies un apmierināti dodamies uz Kojālu. Klusio gandrīz visu laiku guļ aizvērtām acīm, viņš tās atver vienīgi brīžos, kad pieeju klāt un uzlieku roku viņam uz pieres.

—   Mīļo Tauriņ, mēs esam īsti draugi.

—   Vēl vairāk, mēs esam brāļi, — es atbildu.

Mēs turpinām ceļu joprojām viena paša uzrauga pavadībā. Vidū — nestuves ar Klusio, mēs ar Matiretu katrs savā pusē. Pie nometnes vārtiem visi katordznieki no mums atvadās un novēl labu veiksmi. Mēs viņiem pateicamies, kaut viņi protestē. Trakais Pjero man uzlicis kaklā somu, kas piekrauta ar tabaku, cigaretēm, šokolādi un kondensētā piena kārbām. Arī Matiretam ir tāda pali soma. Viņš nezina, kurš to iedevis. Uz krastmalu mūs pavada tikai sanitārs Fernandess un viens uzraugs. Katram iedod kartīti Rojālas hospitālim. Es saprotu — katordznieki sanitāri Esari un Fernandess, neapspriežoties ar dakteri, mūs sūta uz hospitāli. Laiva ir klāt. Seši airētāji, divi karabīnēm bruņoti uzraugi aizmugurē un viens — pie stūres. Viens no airētājiem irŠapārs, kas iekritis Marseļas biržas lietā. Dodamies ceļā. Irkļi iegrimst jūrā, un, nepārtraucot airēt, Šapārs man jautā:

—    Kā klājas, Tauriņ? Vai kokosriekstus saņēmi visu laiku?

—   Nē, pēdējos četrus mēnešus nesaņēmu.

—  Es zinu, bija starpgadījums. Tas vecais uzvedās labi. Viņš pazina vienīgi mani, bet nenodeva.

—   Kas ar viņu noticis?

—   Viņš ir miris.

—   Nevar būt, no kā?

—    Kā stāsta viens sanitārs, viņam ar zābaka spērienu pārsista akna.

Izkāpjam Bojālā, kas ir ievērojamākā no trim Pestīšanas salām. Maiznīcas pulkstenis rāda trīs. Pēcpusdienas saule tiešām ir pārāk spoža, tā mani žilbina un pārlieku karsē. Uzraugs pieprasa nesējus. Divi spēcīgi, nevainojami baltās drēbēs ģērbušies katordznieki ar melnu ādas saiti ap plaukstas locītavu paccj Klusio kā spalviņu, un mēs abi ar Matiretu viņiem sekojam. Mums nopakaļ iet uzraugs ar kaut kādiem dokumentiem rokā.

Vairāk nekā četrus metrus platais ceļš bruģēts oļiem. Ir grūti iet pa to kalnup. Laimīgā kārtā abi nesēji ik pa brīdim apstājas un gaida, kad viņus panāksim. Tad apsēžos uz nestuvju roktura pie Klusio galvas un maigi uzlieku viņam roku uz pieres un pakauša. Ik reizi viņš atver acis, uzsmaida un saka:

—   Ak tu, veco Tauriņ!

Matirets saņem viņa plaukstu.

—   Vai tu tas esi, mazais? — Klusio čukst.

Jūtot mūs sev blakus, viņš liekas neizsakāmi laimīgs. Kādā atpūtas reizē netālu no hospitāļa satiekam katordznieku grupu, kas dodas uz darbu. Gandrīz visi ir no mana ešelona. Garām ejot, ikviens pasaka kādu laipnu vārdu. Nonākot uz plato, ieraugām pie baltas kubveida ēkas ēnā sēžam augstākos salas varas pārstāvjus. Tuvojamies komandantam Barro, ko dēvē par Sauso Kokosriekstu, un citiem soda izciešanas vietas priekšniekiem. Nepieceļoties un pavisam neoficiāli komandants mums saka:

—    Redziet nu, cietumā nemaz tik briesmīgi nebija. Un kas tas tāds, kas guļ nestuvēs?

—  Tas ir Klusio.

Viņš paskatās uz Klusio, tad saka:

—    Vediet viņus uz hospitāli. Kad viņi nāks ārā, atgādiniet, es gribu viņus redzēt pirms nosūtīšanas uz nometni.

Hospitālī kādā ļoti gaišā, lielā palātā mūs nogulda brīnum tīrās gultās ar palagiem un spilveniem. Pirmais sanitārs, ko ieraugu, ir Šatāls, tas pats, kurš kopa slimniekus stingri apsargājamā palātā Senlorāndimaroni slimnīcā. Viņš tūlīt pievēršas Klusio un liek kādam uzraugam pasaukt ārstu. Tas ierodas ap pieciem. Pēc ilgas un pamatīgas izmeklēšanas redzu, ka viņš neapmierināts purina galvu. Dakteris uzraksta recepti un tad pienāk pie manis.

—   Mēs ar Tauriņu neesam nekādi labie draugi, — viņš saka Šatālam.

—     Man par to jābrīnās, doktor, jo viņš ir krietns puisis.

—     Var jau būt, bet viņš ir spītīgs.

—     Kāpēc?

—     Viņš nevar piedot manu apmeklējumu katorgas cietumā.

—    Doktor, — es viņam saku, — vai jūs to saucat par ārsta vizīti — izmeklēt slimnieku pa lodziņu durvīs?

—   Administrācija aizliedz atvērt ieslodzītā kameras durvis.

—     Ļoti labi, doktor, bet es ceru, ka jūs tikai izpalīdzat administrācijai un neesat tās sastāvdaļa.

—     Par to parunāsim citā reizē. Es mēģināšu jūs un jūsu draugu dabūt uz kājām. Bet par trešo baidos — varbūt jau ir par vēlu.

Šatāls man stāsta, ka viņš turēts aizdomās par gatavošanos bēgšanai un tāpēc nometināts salās. Tāpat viņš pastāsta, ka Jēzu, kas bēgšanas laikā mani piekrāpa, nogalinājis kāds spitālīgais. Viņš nezina tā vārdu, un es prātoju, vai nonāvētājs nav bijis viens to tiem, kas mums bēgot tik augstsirdīgi palīdzēja.

Katordznieku dzīve Pestīšanas salās pilnīgi atšķiras no visa, ko var iedomāties. Lielākā daļa no viņiem ir ārkārtīgi bīstami vīri dažādā nozīmē. Visi te ēd ļoti labi, jo kontrabandas ceļā tiek ievests daudz kas: alkohols, cigaretes, kafija, šokolāde, cukurs, gaļa, svaigi dārzeņi, zivis, gliemji, kokosrieksti utt. Tātad viņi šajā ļoti labvēlīgajā klimatā ir pilnīgi veseli. Vienīgi tie, kuri notiesāti uz noteiktu laiku, var cerēt uz atbrīvošanu, bet pārējiem vairs nav nekā, ko zaudēt, tāpēc viņi ir ļoti bīstami. Ikdienas kontrabandā piedalās gan katordznieki, gan uzraugi. Tas ir grūti saprotams sajaukums. Uzraugu sievas izraugās jaunus katordzniekus mājas darbu veikšanai un bieži izmanto tos par mīļākajiem. Tos dēvē par «ģimenes zēniem». Daži ir dārznieki, citi — pavāri. Šīs kategorijas pārvietotie kļūst par saikni starp nometni un sargu mājām. Citi katordznieki pret «ģimenes zēniem» izturas labvēlīgi, jo, pateicoties tiem, var ievest visu. Taču uz viņiem neraugās kā uz godavīriem. Neviens no īstajiem profesionāļiem tiktāl nepazemojas, ka būtu ar mieru darīt mājas darbus. Viņi nav ar mieru būt nedz uzraugu palīgi, nedz arī kalpotāji uzraugu mājās. Tieši pretēji, viņi maksā ļoti dārgi, lai dabūtu darbu, kur nav saskarsmes ar kruķiem: ateju tīrītāju, nobirušo lapu savācēju, vēršu dzinēju, malkas cirtēju, maiznieku, airētāju, pastnieku, bākas uzraugu darbu. Visus tos dara tikai īsti niknie. īsts niknais nekad nelabo nometnes mūrus, ceļus, kāpnes, nestāda kokospalmas, vārdu sakot, nedara to, kas jādara karstā saulē un uzraugu kontrolē. Darba laiks ir no septiņiem līdz divpadsmitiem un no diviem līdz sešiem. Tas rada zināmu kopības ilūziju šo ļoti atšķirīgo cilvēku pulkam, kuri dzīvo kopā, — gan sargi, gan gūstekņi, gluži kā mazāciemā, kur viss tiek pārrunāts, viss apspriests, kur visi cits citu redz un novēro.

Degā un Galvani atnākuši uz hospitāli pavadīt kopā ar mani svētdienu. Mēs ēdam ejoli ar zivi, zivju zupu, kartupeļus, sieru, dzeram kafiju un baltvīnu. Maltīti sagatavojam Šatāla istabā, kur esam viņš, Degā, Calgani, Matirets, Grandē un es. Viņi lūdz, lai stāstu par mūsu bēgšanu visos sīkumos. Degā nolēmis vairs nedarīt neko, lai aizbēgtu. Viņš gaida no Francijas apžēlošanu, kas saīsinātu soda termiņu par pieciem gadiem, pieskaitot trīs Francijā izciestos un trīs te pavadītos gadus, tad viņam te būtu jāpaliek vairs tikai četri gadi. Viņš nolēmis tos izturēt. Calgani domā, ka ar viņa likteni nodarltosies kāds korsikāņu senators.

Tad ir mana kārta runāt. Es jautāju, kādas vietas te būtu visvairāk piemērotas bēgšanai. Degā tādas domas nav pat prātā nākušas, ar Calgani ir tāpat. Šatāls no savas puses pieņem, ka dārzs būtu vispiemērotākā vieta plosta būvei. Bet Crandē pastāsta, ka viņš ir kalējs. Viņš strādā darbnīcās, kur sapulcināti visu arodu pārstāvji — galdnieki, kalēji, mūrnieki, skārdnieki — gandrīz simt divdesmit vīru. Viņi uztur kārtībā administrācijas ēkas. Degā ir galvenais rēķinvedis un sagādās man tādu darbu, kādu vien es vēlos. Man tikai jāizdomā, ko gribu. Grandē piedāvā pusi savas vietas — spēļu turētāja amatu, un tā, no spēlmaņiem pelnot, es varētu dzīvot un netērēt naudu no kapsulas. Vēlāk es redzēšu, ka tas ir ļoti interesanti, bet ārkārtīgi bīstami.

Svētdiena paiet pārsteidzoši ātri.

—  Ir jau pieci, — saka Degā, kuram ir skaists pulkstenis, — jāatgriežas nometnē.

Aizejot Degā man iedod piecsimt franku pokera spēlei, jo reizēm mūsu palātā gadās skaistas partijas. Crandē uzdāvina lielisku nazi arasmeņa fiksētāju, kura tēraudu viņš pats rūdījis. Tas ir bīstams ierocis.

—   Esi apbruņots vienmēr — dienu un nakti.

—   Un kratīšana?

—  To lielākoties dara arābu palīgi. Ja kāds vīrs tiek uzskatīts par bīstamu, viņa ieroci nekad neatrod, pat ja tas nāk viņu rokās.

—  Satiksimies nometnē, — Grandē atvadās.

Pirms aiziešanas Calgani saka, ka esot pataupījis man vietu savā kaktā un ka mums būs gurbī (viena gurbī locekļi ēd kopā, un arī nauda viņiem ir kopīga). Degā guļ nevis nometnē, bet kādā telpā administrācijas ēkā.

Mēs te esam jau trīs dienas, bet, tā kā naktis pavadu pie Klusio, es vēl lāgā nepazīstu dzīvi hospitāļa palātā, kur mūsu ir vairāk nekā sešdesmit. Vēlāk, kad Klusio kļūst pavisam slikti, viņu ievieto istabā, kur jau guļ viens smags slimnieks. Šatāls viņam sadevis daudz morfija. Viņš baidās, ka Klusio vairs ne• pārcietīs nakti.

Palātā ir sešdesmit gultas, pa trīsdesmit katrā puse trīs metrus platai ejai, un gandrīz visas — aizņemtas. Telpu apgaismo divas petrolejas lampas. Matirets man saka:

—   Tur tālāk spēlē pokeru.

Pieeju pie spēlētājiem.

—   Vai varu piedalīties kā piektais?

—    Jā, sēdies! Mazākā likme — simt franku. Spēlei vajadzīgas trīs likmes, tātad trīssimt franku. Te ir žetoni par trīssimt frankiem.

Divus simtus iedodu paglabāt Matiretam. Kāds parīzietis, vārdā Dipons, man paskaidro:

—   Mēs spēlējam pēc angļu noteikumiem — bez džokera. Vai tu proti?

—  Jā.

—   Nu, tad ņem kārtis!

Šie cilvēki spēlē neiedomājamā tempā. Gājienam jābūt ļoti ātram, citādi spēles turētājs saka: «Nokavēts gājiens!», un vainīgajam jāizstājas. Te atklāju jaunu katordznieku šķiru — spēlmaņus. Viņi dzīvo no spēles, spēlei un spēlē. Viņi ne par ko citu neinteresējas, tikai par spēli. Viņi aizmirst visu — kas bijuši, kāds sods piespriests, ko darīt, lai mainītu dzīvi. Vai partneris ir krietns puisis vai ne — tas viņiem vienalga, lai tikai viņš spēlē.

Spēlējam visu nakti. Spēli pārtraucam, kad atnes kafiju. Esmu vinnējis tūkstoš trīssimt franku. Eju uz savu gultu, kad man pievienojas Paulo un lūdz, lai aizdodu divsimt franku, ar ko turpināt beloti divatā. Viņam vajadzīgi divsimt franki, bet ir tikai simts.

-Še, te ir trīssimt franku. Likme uz pusēm.

—   Paldies, Tauriņ, tu tiešām esi tāds, kā par tevi runā. Būsim draugi! — Viņš sniedz man roku, es to paspiežu, un viņš priecīgs aiziet.

Šorit nomirst Klusio. Iepriekšējā dienā kādā apskaidrības brīdī viņš teicis Satālam, lai vairs nedod morfiju:

—    Es gribu nomirt pie skaidras saprašanas, sēdēdams savā gultā ar draugiem blakus.

Ir stingri aizliegts ieiet mirēju istabā, bet Satāls uzņemas atbildību, un draugs var nomirt mūsu rokās. Es viņam aizspiežu acis. Matirets aiz bēdām ir gluži sabrucis.

—    Mūsu skaisto piedzīvojumu biedrs ir miris. Viņš atdots haizivīm.

Dzirdot vārdus «viņš atdots haizivīm», man sastingst asinis dzīslās. Tiešām, Pestīšanas salās katordzniekiem nav kapu. Ja kāds no tiem nomirst, sešos vakarā, kad riet saule, viņu iemet jūrā starp Senžozefa un Rojālas salām vietā, kur čum un mudž haizivis.

Drauga nāve padara man uzturēšanos hospitālī neciešamu. Es lūdzu pateikt Degā, ka aiznākamā dienā slimnīcu atstāšu.

Viņš man atsūta zīmīti: «Palūdz Satālam, lai viņš tev izkārto divas nedēļas atpūtas nometnē, tad tu varēsi izvēlēties darbu, kāds patīk.» Matirets vēl kādu laiku paliks. Varbūt Šatāls ņems viņu par sanitāra palīgu.

Līdzko atstāju hospitāli, mani aizved uz administrācijas ēku pie komandanta Barro jeb Kaltētā Kokosrieksta.

—   Tauriņ, — viņš saka, — pirms nosūtu jūs uz nometni, es gribu ar jums mazliet aprunāties. Jums te ir ļoti labs draugs, mans galvenais rēķinvedis Degā. Viņš apgalvo, ka no Francijas atsūtītie jūsu raksturojumi neatbilstot patiesībai un ka jūsu pastāvīgie protesti esot gluži saprotami, jo jūs sevi uzskatot par nepatiesi notiesātu. Es viņam šai ziņā īsti nepiekrītu. Taču man gribētos zināt, ko jūs domājat patlaban.

—    Vispirms, komandanta kungs, lai es jums atbildētu, man jāzina, kas rakstīts manā lietā.

—    Izlasiet pats! — Un viņš man pasniedz dzeltenu kartīti, kur rakstīts apmēram tā:

«Anrī Šarjērs, iesauka «Tauriņš», dzimis 1906. gada 16. novembrī Ardašā, notiesāts mūža katorgā Sēnas departamenta zvērināto tiesā par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Visādā ziņā bīstams, stingri uzraugāms. Nevajadzētu dot izdevīgus darbus.

Kānas centrālcietums. Nelabojams ieslodzītais. Tiek turēts aizdomās par dumpja organizēšanu un vadīšanu. Jāpatur pastāvīgā uzraudzībā.

Senmartēndcrē. Disciplinēts, bet neapšaubāmi bauda lielu ietekmi biedru vidū. Mēģinās izbēgt no jebkura ieslodzījuma.

Senlorāndimaroni. Izdarījis mežonīgu uzbrukumu trim uzraugiem un vienam uzrauga palīgam, lai izbēgtu no hospitāļa. Atgriezies no Kolumbijas. labi uzvedies iepriekšējā ieslodzījuma cietumā. Piespriests viegls sods — divi gadi katorgas cietumā.

Senžozefas katorgas cietums. Laba uzvedība līdz pat atbrīvošanai.»

—    To visu zinot, — komandants saka, kad atdodu viņam kartīti, — nav sevišķi mierīgs prāts, uzņemot jūs par pansionāru. Vai gribai noslēgt ar mani līgumu?

—   Kāpēc ne? Tas atkarīgs no līguma.

—     Jūs esat cilvēks, kas, bez šaubām, mēģinās aizbēgt no salām, par spīli lielajām grūtībām. Varbūt jums tas pat izdosies. Bet man vēl piecus mēnešus jāpārvalda Pestīšanas salas. Vai jūs zināt, ko jūsu bēgšana maksā salu komandantam? Vienu gadu parastas algas — tātad pilnīgu koloniālo piemaksu zaudējumu; par pusgadu novilcinātu un par trim mēnešiem saīsinātu atvaļinājumu. Un saskaņā ar komisijas slēdzieniem, ja konstatēta paviršība, iespējams zaudēt vienu zīmotni. Kā redzat, tas ir nopietni. Ja daru savu darbu godīgi, man nav tiesības ieslodzīt jūs viennīcā vai karcerī tikai tāpēc, ka turu aizdomās par iespējamu bēgšanu. Tad man vajadzētu izdomāt jums pārkāpumus. Un to es negribu darīt. Tātad es vēlētos, lai jūs man apsolāt nemēģināt aizbēgt no salām, kamēr neesmu aizbraucis. Piecus mēnešus.

—    Komandant, dodu godavārdu, ka nebēgšu no salām, kamēr jūs būsiet te, ja šis laiks nebūs ilgāks par pusgadu.

—   Es braukšu prom pēc nepilniem pieciem mēnešiem. Tas ir pilnīgi droši.

—   Ļoti labi, pajautājiet Degā, viņš pateiks, ka es solījumus pildu.

—   Es jums ticu.

—   Bet es savukārt arī kaut ko lūgšu.

—   Ko?

—    Ka piecos mēnešos, kamēr būšu te, varēšu strādāt darbus, kuros man būs iespējams palikt vēlāk un varbūt pat mainīt salu.

—   Labi, norunāts! Bet lai tas paliek tikai starp mums.

—  Jā, komandanta kungs!

Viņš pasauc Degā, kas viņu pārliecina, ka mana vieta ir kopā nevis ar prātīgajiem, bet ar profesionāļiem bīstamo barakā, kur jau dzīvo visi mani draugi. Man atdod maisu ar katordznieka drēbēm, un komandants liek tām pievienot dažas drēbnieka šūtas baltas bikses un jakas.

Un tā, saņēmis divas nevainojami baltas un gluži jaunas bikses un trīs jakas, kā arī rīsu salmiņu cepuri, es kruķa pavadībā dodos uz centrālo nometni. Lai no administrācijas namiņa nonāktu nometnē, jāšķērso viss plato. Car četrus metrus augsto mūri, kas ietver soda izciešanas iestādes teritoriju, paejam garām uzraugu slimnīcas ēkai. Kad esam apgājuši apkārt gandrīz visam milzīgajam četrstūrim, nonākam pie galvenajiem vārtiem. «Salu soda izciešanas iestāde — Rojālas nodaļa». Iespaidīgie koka vārti stāv līdz galam vaļā. To augstums varētu būt apmēram seši metri. Divi sardzes posteņi, katrā seši uzraugi. Viens, ar zīmotnēm, sēž uz krēsla. Karabīņu nav — te visi apbruņojušies ar revolveriem. Redzu arī piecus vai sešus arābus — uzraugu palīgus.

Kad nonāku vārtos, visi sargi atstāj posteņus. Komandieris, kāds korsikānis, saka:

—   Re, jaunais, un kāds vēl!

Palīgi gatavojas mani pārmeklēt, liet viņš tos apsauc:

—    Nesamaitā viņam atgriešanās prieku! Ej vien, Tauriņ! īpašajā barakā tev droši vien ir daudz draugu, kas tevi gaida. Labu veiksmi uz salām!

—   Paldies, priekšniek!

Un es ieeju milzīgā pagalmā, kur paceļas trīs lielas ēkas. Sekoju uzraugam, kurš mani ved uz vienu no tām. Virs durvīm — uzraksts: «A ēka. Speciālā grupa.» Pie plaši atvērtajām durvīm uzraugs sauc:

—   Barakas dieninieku!

Parādās vecs katordznieks.

—  Te ir viens jauns, — priekšnieks saka un iet prom.

Ieeju ļoti lielā četrstūrainā telpā, kur dzīvo simt divdesmit

vīru. Tāpat kā pirmajā barakā Senlorānā, gar abām garākajām sienām stiepjas dzelzs stienis, kas izbeidzas tikai pie durvīm, un to režģus aizver vienīgi naktī. Starp sienu un šo stieni ļoti stingri nostiepti audekla gabali, ko dēvē par guļamtīkliem, bet kas tādi īstenībā nav. Šie guļamtīkli ir ļoti ērti un higiēniski. Virs katra no tiem piestiprināti divi dēļi, kur var nolikt mantas — viens veļai, otrs pārtikai, bļodiņām uti. Starp guļvietu rindām paliek trīs metrus piala eja. Arī le vīri dzīvo mazās kopienās, gurbī. Dažas no tām veido tikai divi, bet ir tādas, kurās piedalās desmit vīri.

Līdzko ieeju telpā, no visām pusēm man tuvojas kalordznieki baltās drēbēs.

—  Tauriņ, nāc pie mums!

—   Nē, nāc pie mums!

Crandē paņem manu maisu un Saka:

—   Viņš būs vienā gurbī ar mani.

Es viņam sekoju. Labi nostiepts guļamaudekls būs mana vieta.

—   Kau, te ir vistu dūnu spilvens, vecīt, — Grandē saka.

Sastopu draugus. Daudz ir korsikāņu un marseļiešu, daži

parīzieši, visi — draugi no Francijas laikiem vai arī vīri, ar kuriem esmu iepazinies Santē, Konsjeržerī vai ešelonā. Bet es brīnos, ka viņi ir barakā.

—   Vai tad jūs šajā laikā neesat darbā?

Visi uzjautrinās.

—    Nu, tu strādāsi tāpat kā mēs! Sajā ēkā nekad neviens nestrādā vairāk kā stundu dienā. Pēc tam visi atgriežas gurbī.

Mani uzņem tiešām sirsnīgi. Cerēsim, ka tā turpināsies, liet ļoti drīz pamanu kaut ko neparedzētu: lai arī dažas dienas esmu pavadījis hospitālī, man no jauna jāmācās dzīvot kolektīvā.

Vēroju pilnīgi neticamu skatu. Barakā ienāk baltās drēbēs ģērbies vīrs ar paplāti, kas pārsegta ar nevainojami baltu drānu. Viņš sauc:

—   Bifšteki, bifšteki, kas vēlas bifštekus?

Pamazām viņš mums tuvojas, apstājas, paceļ drānu un atsedz glīti sarindotus bifštekus — gluži kā Francijas skārnī, liedzams, ka Grandē viņam ir parasts klients, viņš nejautā, vai tas vēlas bifšteku, bet jautā, cik tas vēlas.

—   Piecus.

—   Vai no fileja gabala vai pleca?

—    No fileja. Cik jāmaksā? Iedod man rēķinu, jo tagad, kad esam par vienu vairāk, maksa būs citāda.

Bifšteku pārdevējs izvelk no kabatas piezīmju grāmatiņu un sāk rēķināt.

—   Kopā iznāk trīsdesmit pieci franki.

—   Samaksā, un sāksim no nulles.

Kad vīrs ir aizgājis, Grandē man saka:

—   Te ir tā: ja cilvēkam nav naudas, viņš var nomirt badā. Bet te pastāv sistēma, ko sauc par izkulšanos, un, pateicoties tai, nauda ir vienmēr.

Pie niknajiem «izkulties» nozīmē sadabūt naudu. Nometnes pavārs pārdod bifštekos gaļu, kas paredzēta ieslodzīto uzturam. Kad viņš to virtuvē saņem, gandrīz pusi patur sev. No tās viņš sagatavo gabalus bifštekam, ragū un buljonam. Viena daļa tiek pārdota uzraugiem ar sievu starpniecību, otra — katordzniekiem, kuriem pietiek naudas, lai to nopirktu. Protams, daļu peļņas pavārs atdod uzraugam, kam jākontrolē virtuve. Pirmā vieta, kur pavārs iegriežas ar savu preci, vienmēr ir mūsējā — speciālās grupas A baraka.

Vārdu sakot, izkulšanās nozīmē, ka pavārs pārdod gaļu un taukus; maiznieks pārdod labāko maizi un baltos klaipiņus, kas paredzēti uzraugiem; sanitārs pārdod injekcijas; rēķinvedis ņem naudu par to, lai ierādītu katordzniekam to vai citu darbu vai vienkārši par to, lai šo darbu nenoņemtu; dārznieks pārdod svaigus dārzeņus un augļus; katordznieks, ko izmanto laBoratorijā, pārdod viltotus analīžu rezultātus un pat rada viltus diloņslimniekus, viltus spitālīgos, enterīta slimniekus uti.; zagšanas speciālisti uzraugu pagalmos zog vistu olas, Marseļas ziepes un tās pārdod; «ģimenes zēni» sadarbojas ar māju saimniecēm un pienes visu, ko viņiem prasa: sviestu, kondensēto pienu vai piena pulveri, tunču un sardīņu konservus, sieru un, protams, alkoholu (tā manā gurbī vienmēr ir kāda pudele «Ričarda» un angļu vai amerikāņu cigaretes); tāpat tie, kuriem ir tiesības zvejot, pārdod noķertās zivis un gliemjus.

Bet vislabākā «izkulšanās», kaut arī visbīstamākā, ir spēļu turētāja amats. Saskaņā ar noteikumiem, barakā ar simt divdesmit iemītniekiem nedrīkst būt vairāk nekā trīs vai četri spēļu turētāji. Tas, kurš nolēmis par tādu kļūt, naktī, spēles laikā ierodas un saka: «Es gribu spēļu turētāja vietu.» Viņam atbild: «Nē.»

—   Vai visi saka nē?

—   Visi.

—  Tad izvēlos tādu un tādu, lai ieņemtu vina vietu.

Tas, kuru nosauc, saprot, ko tas nozīmē. Viņš pieceļas, iziet telpas vidū, un abi cīnās ar nažiem. Par spēļu turētāju kļūst uzvarētājs. Turētājs saņem piecus procentus no katra vinnesta.

Spēle dod arī citas sīkākas izkulšanās iespējas. Ir cilvēks, kas sagatavo uz grīdas rūpīgi nostieptas segas, tāds, kas izīrē mazītiņus ķeblīšus tiem, kuri nevar nosēdēt krusteniski saliktām kājām, cigarešu pārdevējs. Tas noliek uz segas vairākas tukšas cigāru kārbas, kurās saliktas franču, angļu, amerikāņu un pat paštaisītas cigaretes. Katrai ir sava cena, un spēlmaņi paši tās ņem, rūpīgi ieliekot kārbā norādīto naudas summu. Ir arī tādi, kas sagatavo petrolejas lampas un uzmana, lai tās pārāk nekūpētu. lampas taisītas no kondensētā piena kārbām, kuru augšējam vākam izsists caurums, pa to ielaista dakts, tā mirkst petrolejā un ir bieži jāapgriež. Nesmēķētājiem piedāvā konfektes un kūkas, ko izgatavojuši speciālisti. Katrai barakai ir viens vai divi kafijas vārītāji. Viņi sagatavoto arābu kafiju saglabā siltu visu nakti zem diviem džutas maisiem. Laiku pa laikam kafijas vārītājs apstaigā telpu un piedāvā kafiju vai kakao, ko glabā siltu pašdarinātā termosa podā.

Un vēl ir sīktirdzniecība. Savā ziņā tā ir pelnīšanās ar amatniecības izstrādājumiem. Daži par materiālu izmanto bruņurupuču bruņas, ko dabū no zvejniekiem. Viena bruņurupuča hruņas no trīspadsmit plāksnītēm var svērt pat divus kilogramus. Amatnieks no tām darina rokassprādzes, auskarus, krelles, cigarešu iemutes, ķemmes un suku virsas. Esmu redzējis pat tiešām izcili skaistu gaišu bruņurupuču bruņu lādīti. Ir tādi, kas izgriež statuetes no bifeļu ragiem, no kokosriekstiem un čūskveidīgiem salas kokiem. Citi nodarbojas ar ārkārtīgi precīzu kokgriešanu, viņu darinātajos izstrādājumos nav nevienas naglas. Visveiklākie apstrādā bronzu. Un nav jāaizmirst arī gleznotāji.

Reizēm viena priekšmeta izgatavošanai tiek apvienoti vairāki talanti. Piemēram, zvejnieks noķer haizivi. Viņš izpreparē tās atvērtos žokļus ar rūpīgi nopulētiem taisniem zobiem. Kokgriezējs izgatavo aptuvenu enkura modeli no gluda un cieta koka. Žokļus nostiprina uz šī enkura, uz kura gleznotājs uzglezno Pestīšanas salas un jūru. Visbiežāk izmantojamais sižets ir tāds: redzams Rojālas salas gals, šaurums un Senžozefa sala. Saulriets ietonē zilo ūdeni visās varavīksnes krāsās. Jūrā redzama laiva ar sešiem stāvošiem katordzniekiem kailām krūtīm, kuri tur paceltus airus, un aizmugurē — trīs sargi ar ložmetējiem. Priekšgalā divi vīri pacēluši zārku, no kura slīd ārā miltu maisos ietīts miruša katordznieka līķis. Tuvu pie līmeņa redzamas haizivis atplestām rīklēm, kuras gaida laupījumu.

Gleznas apakšējā labajā stūrī rakstīts «Apbedīšana Bojalas salā» un datums.

Visi lādi un līdzīgi darinājumi tiek pārdoti uzraugu mājās. Visskaistākos priekšmetus nopērk jau iepriekš vai arī izgatavo pēc pasūtījuma. Pārējos iztirgo uz kuģiem, kas piestāj salās. Tas ir airētāju darbalauks. Ir arī jokdari, lādi, kas ņem vecu, sadauzītu skārda krūzi un iegravē tajā: «Sī krūze piederējusi Dreifūsam. Sātana sala. Dalums.» Tāpat rīkojas ar bļodiņām vai karotēm. Bretoņu jūrniekus var nekļūdīgi iekārdināt ar jebkuru priekšmetu, uz kura rakstīts Sezeneka vārds.

Sī nemitīgā nelegālā tirdzniecība ieplūdina salās daudz naudas, un uzraugi nav ieinteresēti to aizliegt. Cilvēki, kas nodevušies tādām kombinācijām, ir vieglāk valdāmi un veido sev jaunu dzīvi.

Pederastija kļūst oficiāla. Visi, ieskaitot komandantu, zina, ka tāds un tāds ir sieva tādam un tādam, un, ja vienu aizsūta uz citu salu, otru drīz vien arī ved uz turieni, ja nav izdevies abus aizsūtīt reizē.

No visiem šiem cilvēkiem ne trīs procenti nedomā par to, kā aizbēgt. Pat tie ne, kuriem piespriesta mūža katorga. Vienīgais veids, kā padarīt bēgšanu iespējamu, ir visiem spēkiem pūlēties panākt, lai nometināšana tiktu atcelta un katordznieku no jauna nosūtītu uz Lielo zemi, uz Senlorānu, Kuru vai Kajenu. Bet tāda iespēja pastāv vienīgi uz laiku nometinātajiem. Tie, kuri nometināti salās uz mūžu, var tikt prom, vienīgi izdarot slepkavību. Tiešām, ja cilvēks kādu nogalina, viņu sūta uz Senlorānu, kur tiesā tribunāls. Bet, pirms tur nonāk, jāizcieš izmeklēšana, un cilvēks riskē ar pieciem gadiem katorgas cietuma par slepkavību, nezinot, vai izdosies izbēgi, īsu laiku — augstākais, Iris mēnešus — uzturoties Senlorānas disciplinārajā nodaļā.

Var mēģināt arī aizkļūt prom nosalām veselības stāvokļa dēļ. Ja cilvēkam ir dilonis, viņu aizsūta uz tuberkulozes nomelni, ko dēvē par Jauno nometni un kas atrodas astoņdesmit kilometru no Senlorānas.

Vēl iespējama lepra vai hronisks dizentērisks enlerīts. Tādu rezultātu sasniegt ir diezgan viegli, bet tajā slēpjas lielas briesmas: divus gadus jādzīvo izolētā ēkā kopā ar īstiem slimniekiem. Un bieži gadās, ka tas, kas simulē lepru, tiešām kļūst spitālīgs, tas, kurš tēlo diloņslimu, saķer īstu tuberkulozi. Un dizentērijas barakā no aplipšanas izvairīties ir jo grūtāk.

Tātad esmu iekārtojies A barakā kopā ar simt divdesmit biedriem. Ir jāiemācās dzīvot šajā kopībā, kur cilvēks ļoti ātri tiek novērtēts. Pirmām kārtām katram ir jāzina, ka jums nevar uzbrukt, nesaslopoties ar briesmām. Ja bailes iedzītas, jāiemanto cieņa ar izturēšanos pret kruķiem, neuzņemoties zināmus amatus, atsakoties darīt noteiktus darbus, nekad neatzīstot uzraugu palīgu autoritāti, tiem nepakļauties nekad, pat ja draud sadursme ar uzraugu. Ja cilvēks ir spēlējis visu nakti, viņš neatstāj baraku pat pārbaudes laikā. Tad barakas dieninieks sauc: «Slimnieks guļ!» Divās pārējās barakās uzraugi reizēm iet pakaļ pieteiktajam «slimniekam» un piespiež to piedalīties pārbaudē, bet bīstamo katordznieku barakā to nedara nekad. Vārdu sakot, uzraugi vienmēr, gan svarīgajā, gan mazsvarīgajā, pūlas panākt tikai vienu — lai katorgā valdītu miers.

Mans draugs Crandē, ar kuru esmu vienā gurbī, ir trīsdesmit piecus gadus vecs marseļietis. Viņš ir ļoti gara auguma, bet ārkārtīgi kalsns, izskatās pēc naglas, taču apveltīts ar lielu fizisku spēku. Mēs esam draugi kopš Francijas laikiem, Bieži tikāmies gan Tulonā, gan Marseļā un Parīzē.

Grandē ir slavens seifu uzlauzējs. Parasti labsirdīgs, bet var kļūt ļoti bīstams. Šodien milzīgajā telpā esmu gandrīz vai viens. Barakas dieninieks slauka un mazgā cementa grīdu. Bedzu cilvēku, kas labo pulksteni, ielicis kreisajā acī kaut kādu koka daiktu. Virs viņa guļvietas piesists dēlis, pie kura piestiprināti apmēram trīsdesmit pulksteņi. Pēc izskata šim puisim varētu būt gadu trīsdesmit, bet viņš ir pilnīgi sirms. Pieeju viņam klāt, vēroju, kā viņš strādā, un mēģinu uzsākt sarunu. Viņš pat nepaceļ galvu un neatbild ne pušplēsta vārda. Mazliet aizvainots atkāpjos un izeju pagalmā apsēsties pie mazgātavas. Tur ieraugu

Titī Beloti, kas vingrinās ar gluži jaunu kāršu kavu. Viņa pirksti ar neredzētu veiklību jauc trīsdesmit divas kārtis. Joprojām darbodamies gluži kā iluzionists, viņš man saka:

—   Nu, draudziņ, kā klājas? Vai Rojālā esi iejuties?

—  Jā, bet šodien jūtos nelāgi. Man vajadzēs ķerties pie kāda darbiņa, tad tikšu ārā no nometnes. Gribēju aprunāties ar tipu, kas izliekas par pulksteņmeistaru, bet tas man pat neatbildēja.

—    Nu, protams, Tauriņ, tas tips neliekas ne zinis ne par vienu. Viņu interesē tikai pulksteņi. Pārējais — bijis nebijis. Tiesa gan, pēc tā, kas ar viņu noticis, viņam ir tiesības būt mazliet jukušam. Nemaz nav tik daudz jāpārdzīvo, lai nojūgtos. Iedomājies, šis jauneklis — viņu tā var saukt, viņam vēl nav trīsdesmit gadu, — tika notiesāts uz nāvi, jo it kā izvarojis viena kruķa sievu. Tīrais bleķis! Viņš jau sen bija mīļākais savai saimniecei, kāda bretoņa — vecākā uzrauga likumīgajai sievai. Puisis strādāja pie viņiem par «ģimenes zēnu» un ik reizi, kad bretonis devās savās darba gaitās, pulksteņmeistars mīlēja sievišķi. Taču viņi pieļāva kļūdu: sieva vairs neļāvusi viņam mazgāt un gludināt veļu. To viņa darījusi pali, un ragnesim vīram, zinot, cik sieva laiska, tas šķitis dīvaini un radījis aizdomas. Taču viņam trūcis liecību par savu negodu. Tad viņš izdomājis, kā pieķert abus nozieguma vietā un nogalināt. Bet viņš nav ņēmis vērā dāmas iespējamo reakciju. Kādu dienu viņš atstājis sardzi divas stundas pēc tās sākuma un palūdzis uzraugu pavadīt viņu uz mājām, stāstīdams, ka grib tam uzdāvināt šķiņķi, ko saņēmis no lauku īpašuma. Viņš klusām iegājis pa durvīm, bet, līdzko spēris kāju priekšnamā, papagailis kā vienmēr, kad kruķis pārradies mājās, ņēmies pilnā kaklā ķērkt: «Saimnieks mājās!» Sieva tajā pašā brīdī sākusi kliegt: «Izvaro! Palīgā!» Abi kruķi iegājuši guļamistabā brīdī, kad sieva atraisījusies no kalordznieka skavām, tas pārsteigts izlēcis pa logu, bet ragnesis šāvis viņam nopakaļ. Katordznieks ievainots plecā, bet sievišķis saskrāpējis sev krūtis un vaigu un saplēsis peņuāru. Pulksteņmeistars pakritis un mirklī, kad bretonis taisījies to piebeigt, otrs kruķis viņu atbruņojis. Jāteic, ka otrais kruķis bijis korsikānis un uzreiz sapratis, ka priekšnieks pūtis viņam pīlītes un ka no izvarošanas te nav ne vēsts. Pulksteņmeistaram piesprieda nāvessodu. Līdz šim brīdim, draudziņ, vēl nekā sevišķa nav. Interesantākais tikai sekos.

Rojālas salas disciplinārajā nodaļā ir giljotīna — katra tās sastāvdaļa tiek rūpīgi nolikta noteiktā vietā. Pagalmā ir piecas labi sacementētas un līdzenas plāksnes, uz kurām to uzstāda. Ik nedēļu bende un divi viņa palīgi katordznieki uzstāda giljotīnu ar visu asmeni un pārējām apriktēm un pārcērt vienu vai divus banānkoku stumbrus. Tā viņi pārliecinās, ka giljotīna ir labā kārtībā.

Vārdu sakot, pulksteņmeistars 110 Savojas tika ieslodzīts nāvinieku kamerā kopā ar vēl četriem uz nāvi notiesātajiem — trīs arābiem un vienu sicīlicti. Visi pieci gaidīja atbildi uz apžēlošanas lūgumu, ko bija aizsūtījuši uzraugi — viņu aizstāvji.

Kādu rītu uzstādīja giljotīnu un piepeši atrāva vaļā savojieša kameras durvis. Bendes metās viņam virsū, ar virvi sasēja kājas un rokas. Ar šķērēm nogrieza apkakli, un sīkiem solīšiem viņš rīta puskrēslā nogāja divdesmit metru. Tev, Tauriņ, jāzina — kad nonāc pie giljotīnas, atrodies tieši pretī stateniski noliktam dēlim, pie kura tevi piesien ar siksnām. Vārdu sakot, savojietis licis piesiets, bendes jau grasījušies nolaist slīpi dēli, kura galam galva karājas pāri, kad ieradies pašreizējais komandants — Kaltētais Kokosrieksts, kuram obligāti jābūt klāt soda izpildīšanā. Viņam rokā bijis liels lukturis, un, apgaismojot ar to notiekošo, viņš pamanījis, ka stulbie kruķi kļūdījušies: tie gatavojušies nocirst galvu pulksteņmeistaram, kuram todien nevajadzēja būt nekādā sakarā ar šo ceremoniju.

«Stāt! Stāt!» Barro kliedzis.

Viņš tā uztraucies, ka, šķiet, vairāk nespējis izteikt ne vārda. Viņš nometis lukturi, izgrūstījis visus — gan kruķus, gan bendes un pats atsprādzējis savojieša siksnas. Beidzot viņš spējis izteikt pavēli:

«Vediet viņu uz kameru, sunitār! Gādājiet par viņu, palieciet pie viņa, iedodiet rumu! Un jūs, kretīni lādi, žigli atvediet Kankasū — šodien nāvessods tiek izpildīts viņam un nevienam citam!»

Nākamajā dienā savojieša mali bija pilnīgi sirmi — tādi, kādus tu redzēji šodien. Viņa advokāts — uzraugs no Kalvī — aizsūtīja tieslietu ministram jaunu apžēlošanas lūgumu, kurā aprakstīja notikušo. Pulksteņmeistaru apžēloja un piesprieda viņam mūža katorgu. Kopš tā laika vienīgā viņa nodarbošanās ir kruķu pulksteņu labošana. Tā ir viņa kaislība. Viņš ilgi tos pārbauda, tāpēc pie dēļa sakārli tik daudzi. Vai tagad tu saproti vai ne, ka šim tipam ir tiesības būt mazliet jukušam?

—    Katrā ziņā, Titī, pēc tāda pārdzīvojuma viņam tiešām nevar nemt ļaunā zināmu nesabiedriskumu. Man vina no sirds žēl.

Ik dienu uzzinu ko jaunu par dzīvi šajā salā. A baraka tiešām ir bīstamu cilvēku sakopojums — viņi ir bīstami gan iepriekšējās dzīves, gan ikdienas notikumu uztveres veida dēļ. Es joprojām nestrādāju — gaidu ateju tīrītāju vietu, tad pēc trīsceturtdaļstundas ilga darba varēšu brīvi staigāt pa salu un man būs tiesības makšķerēt.

Šod ien, kad cilvēki tiek norīkoti kokospalmu stādīšanā, rīkojumu saņem arī Zans Kastelli. Viņš iziet no ierindas un jautā:

—   Ko tas nozīmē? Vai tiešām mani sūta darbā?

—   Jā, tiešām jūs, — atbild darbu uzraugs. — Ņemiet kapli!

Kastelli viņu nomēri saltu skatienu:

—    Klausies, overņieli, vai tiešām tu nesaproti, ka cilvēkam jānāk no tava lāču kakta, lai rīkotos ar šo dīvaino daiktu? Es esmu korsikānis no Marseļas. Korsikā darbarīkus met pa gaisu, lx-t Marscļā pat nezina, ka lādi vispār ir pasaulē. Paturi savu kapli un atstāj mani mierā!

Jaunais kruķis, kurš vēl lāgā neizprot stāvokli, kā es vēlāk uzzināšu, paceļ pret Kastelli kapli ar kātu uz augšu. Simt divdesmit vīri vienā balsī iesaucas:

—   Neaiztiec viņu, maitu rijēj, vai arī tu mirsi!

—   Izjaukt ierindu! — Grandē iesaucas un, neievērojot uzbrukuma pozīciju, ko ieņēmuši visi kruķi, katordznieki atgriežas barakā.

8 baraka ierindā dodas uz darbu. C baraka tāpat. Kāds ducis kruķu atgriežas un aizver režģu durvis, kas reti tiek darīts. Pēc stundas katrā durvju pusē nostājas automātiem bruņojušies uzraugi. Sanākuši visi — komandanta palīgs, sardzes priekšnieks, uzraugu priekšnieks, uzraugi, nav vienīgi komandanta, kas jau pirms starpgadījuma sešos no rīta ir aizbraucis inspekcijā uz Sātana salu.

Komandanta palīgs saka:

—   Dasclli, izsauciet vīrus pa vienam!

—   Grandē!

—   Šeit!

—   Nāciet ārā!

Viņš iziet no barakas un nonāk starp četrdesmit kruķiem. Daselli viņam saka:

—   Ejiet pie sava darba!

—   Es nevaru!

—   Vai jūs atsakāties?

—   Nē, es neatsakos, es esmu slims.

—   Kopš kura laika? Pirmajā pārbaudē jūs nepieteicāties kā slims.

—   No rīta es vēl biju vesels, bet tagad esmu slims.

Pirmie sešdesmit izsauktie cits pēc cita atbild vārds vārdā

tāpat. Viens vienīgs atļaujas atsacīties. Acīmredzot viņš grib tikt uz Senlorānu un stāties tribunāla priekšā. Kad viņam jautā:

—   Vai atsakāties? — viņš atbild:

—  Jā, es atsakos, turklāt trīskārtīgi.

—  Trīskārtīgi? Kāpēc?

—     Tāpēc, ka jūs man esat apriebušies līdz kaklam. Es kategoriski atsakos strādāt tādiem stulbeņiem, kādi esat jūs!

Valda milzīgs saspīlējums. Kruķi, it īpaši jaunie, nevar paciest, ka katordznieki viņus tā pazemo. Viņi gaida kaut vienu draudīgu kustību, kas ļautu ķerties pie karabīnēm, kuru stobri pagaidām ir pavērsti pret zemi.

—  Visiem izsauktajiem izģērbties! Un — marš uz kamerām!

Apģērbiem krītot zemē, reizēm pret pagalma asfaltu nošķind

nazis. Šai brīdī ierodas ārsts.

—   Labi, pārtraukt! Te ir ārsts. Vai jūs, doktor, varētu izmeklēt šos cilvēkus? Tie, kurus neatzīs par slimiem, tiks ieslodzīti karcerī. Pārējie paliks barakā.

—   Vai saslimuši sešdesmit vīri?

—  Jā, doktor, vesels ir vienīgi šis, kurš atsakās strādāt.

—  Sāksim, — doktors saka. — Kas jums kaiš, Grandē?

—    Mans kuņģis neņem pretī sargus, doktor! Mēs visi esam notiesāti uz ilgiem gadiem vai pat uz mūžu, doktor. Uz salām nav bēgšanas iespēju. Tāpēc dzīve ir izturama vienīgi tad, ja režīms zināmā mērā ir elastīgs un valda saprātīga iecietība. Bet šorīt viens no uzraugiem atļāvās ierindas priekšā pacelt kapļa kātu pret visu cienītu biedru un draudēt tam. Tā nebija aizsargāšanās, jo šis cilvēks nevienam nedraudēja. Viņš tikai pateica, ka negrib strādāt ar kapli. Tas tad ir mūsu kolektīvās slimības iemesls. Spriediet pats!

Doktors noliec galvu, labu brīdi domā un beidzot saka:

—     Sanitār, rakstiet: «Sakarā ar kolektīvu saindēšanos ar pārtikas vielām sanitārais uzraugs tāds un tāds veiks visu nepieciešamo, lai ar divdesmit gramiem nātrija sulfāta iztīrītu kuņģi visiem pārvietotajiem, kas šodien pieteikušies par slimiem. Bet pārvietoto X ievietojiet hospitālī novērošanai, lai mēs varētu konstatēt, vai viņš atteicies no darba, būdams pie pilnas saprašanas.»

Viņš pagriež mums muguru un aiziet.

—  Visiem atgriezties barakā! — komandanta palīgs uzsauc. — Pievāciet savas mantas un neaizmirstiet nažus!

Tajā dienā visi paliek barakā. No tās nevar iziet neviens, arī maizes nesējs ne. Ap pusdienlaiku uzraugs sanitārs divu katordznieku sanitāru pavadībā ierodas ar koka spaini, pilnu nātrija sulfāta. Dzira jāiedzer tikai trim. Ceturtais uzkrīt virsū spainim un, lieliski simulējot epilepsijas lēkmi, izlej dziru, aizmetot prom gan spaini, gan smeļamo. Tā starpgadījums beidzas, tikai barakas dieniniekam ar lupatu jāuzslauka izšļakstītais šķidrums.

Visu pēcpusdienu nopļāpāju ar Žanu Kastelli. Viņš ierodas pusdienot pie mums. Viņš saimnieko kopā ar tulūzieli Luiju Gravonu, kas notiesāts par kažokādu zādzību. Kad ierunājos par bēgšanu, viņa acis iemirdzas. Viņš man pastāsta:

— Pērngad gribēju bēgt, bet man neizdevās. Es jau nojautu, ka tu neesi tas cilvēks, kas te mierīgi dzīvos. Tikai ņem vērā — salās runāt par bēgšanu ir tikpat kā runāt ķīniešu valodā. Turklāt esmu pamanījis, ka tu vēl nesaproti salās nometinātos katordzniekus. No tiem, ko tu te redzi, astoņdesmit procenti jūtas gluži laimīgi. Neviens tevi nenodos, lai ko tu darītu. Reizēm kāds tiek nogalināts, bet liecinieku nav nekad. Ja ko nozog — tas pats. Lai ko kāds izdarītu, mēs kopīgiem spēkiem viņu aizstāvam. Salās nometinātie katordznieki baidās tikai no viena — no veiksmīgas bēgšanas. Jo tad samērā mierīgā dzīve tiek pilnīgi izjaukta: nemitīgi notiek kratīšanas, nav vairs nedz kāršu spēles, nedz mūzikas — kratīšanu laikā instrumenti tiek sabojāti —, nedz vairs šaha, nedz dambretes, nedz grāmatu — nekā! Nav arī sīko veikalu. Viss, pilnīgi viss tiek aizliegts. Kratīšana pēc kratīšanas. Pazūd cukurs, eļļa, sviests, bifšteki. Bēgļus, kam izdevies likt prom no salām, ikreiz aiztur Lielajā zemē Kuru apkaimē. Bet salās bēgšana ir izdevusies: katordznieki no salām likuši prom. Tāpēc kruķi liek sodīti, un viņi pēc lam atriebjas visiem.

Klausos ar abām ausīm. Nespēju vien attapties. No tāda viedokļa nekad vēl neesmu domājis.

—    No tā secināms, — Kastelli turpina, — kad nolem bēgt, rīkojies prātīgi. Desmitreiz apsver, pirms sāc runāt ar kādu, kurš nav tavs sirdsdraugs.

Zans Kastelli, profesionāls dzīvokļu aplaupītājs, ir apveltīts ar neparastu gribu un prātu. Viņu dēvē par Antīko. Viņš, piemēram, mazgājas tikai ar Marscļas ziepēm, un, ja esmu mazgājies ar palmolīvu, viņš man saka: «Goda vārds, tu od pēc pedcrasta! Tu esi mazgājies ar palaistuves ziepēm!» Diemžēl viņam ir piecdesmit divi gadi, bet prieks vērot viņa dzelzs enerģiju. Viņš saka:

—   Tauriņ, tu varētu būt mans dēls. Dzīve salās tevi neinteresē. Tu labi ēd, jo gribi turēties formā, bet nekad tu neizlemsi apmesties salās uz visiem laikiem. Es par to tevi apsveicu. No visiem katordzniekiem mēs, kas tā domā, esam tikai kāds pusducis. Galvenais — par bēgšanu. Tiesa, ir diezgan daudz tādu, kas maksā veselu bagātību, lai viņus pārceltu uz Lielo zemi, kur varētu sarīkot bēgšanu. Bet te neviens bēgšanai netic.

Vecais Kastelli dod man padomus: mācīties angļu valodu un ik reizi, kad vien iespējams, runāt spāniski ar kādu spānieti. Viņš man aizdod grāmatu, kurā ir astoņdesmit spāņu valodas lekciju, un franču-angļu vārdnīcu. Viņam ir ļoti draudzīgas attiecības ar kādu marseļieti — Gardē, kas šo to zina par bēgšanu. Viņš izbēdzis divreiz, pirmo reizi — no portugāļu katorgas, otrreiz — no Lielās zemes. Viņam ir savs viedoklis par bēgšanu no salām, Zanam Kastelli arī. Tāpat savs viedoklis ir tulonictim Gravonam. Neviens no šiem spriedumiem nesaskan. Tajā dienā izlemju tikt skaidrībā par visu pats un ne ar vienu vairs nerunāt.

Tas ir grūti, bet citādi nevar. Viņi ir vienis prātis tikai par to, ka šī spēlīte ir laba tikai tiktāl, ka var nopelnīt naudu, bet tā ir ļoti bīstama. Kuru katru brīdi var rasties nepieciešamība ar nazi kauties ar pirmo plātīzeri, kāds pagadās pa ceļam. Visi trīs ir darbības cilvēki un saviem gadiem tiešām apbrīnojami: Luī Gravonam ir četrdesmit pieci un Gardē — gandrīz piecdesmit gadu.

Vakar vakarā man radās iespēja pierādīt gandrīz visai barakai savu domāšanas un darbības veidu. Kāds nimietis izaicina dunču cīņā maza auguma tulūzieti. Mazo tulūzieti sauc par Sardīni, plecīgo nimieti — par Jēru. Līdz jostasvietai kailais Jērs stāv ejas vidū ar nazi rokā.

—    Vai nu tu man maksāsi divdesmit piecus frankus par pokera partiju, vai arī tu nespēlēsi!

—   Nekad neviens nav kādam maksājis par pokera spēli, — Sardīne atbild. — Kāpēc tu piesienies man, nevis spēles turētājiem kā Marseļā?

—    Tā nav tava darīšana. Vai nu tu maksā, vai nespēlē, vai cīnies.

—   Nē, es necīnīšos.

—   Vai tu esi mazdūšīgs?

—  Jā. Tāpēc, ka es negribu riskēt un saņemt dunča dūrienu vai nāvi no tāda plātīzera kā tu, kas nekad nav bēdzis no katorgas. Rct es esmu no tiem, kuri bēguši, un es te ncatrodos tāpēc, lai nogalinātu vai tiktu nogalināts.

Mēs visi gaidām, kas notiks. Grandē saka:

—    Tiesa, mazais ir drosmīgs vīrs, viņš ir bēdzis. Žēl, ka nedrīkst iejaukties.

Atvāžu nazi un palieku to zem ciskas. Sēžu Grandē guļvietā.

—   Nu, gļēvuli, vai tu maksāsi vai izbeigsi spēli? Atbildi!

Viņš pasper soli uz Sardīnes pusi. Tad es skaļā balsī

saku:

—   Aizveries, Jēr, un liec to tipu mierā!

—   Vai tu esi jucis, Tauriņ? — Grandē man jautā.

Neizkustoties no vietas, ar atvāztu nazi zem kreisās kājas,

roku uz spala es saku:

—    Nē, es neesmu jucis, un paklausieties visi, ko es jums teikšu. Jēr, pirms cīnos ar tevi, jo es to darīšu, ja tu gribēsi arī pēc tam, kad būsi mani uzklausījis, ļauj man pateikt tev un visiem, ka kopš ierašanās šajā barakā, kur esam vairāk nekā simt vīru, visi profesionāļi, es ar kaunu esmu pamanījis, ka te netiek turēta cieņā visskaistākā, visvērtīgākā, vienīgā īstā lieta — bēgšana. Jo katrs cilvēks, kas pierādījis, ka viņš ir no tiem, kuri iedrošinās bēgt, ka viņam ir pietiekami drosmes, lai bēgot riskētu ar dzīvību, ir jāciena neatkarīgi no visa cita. Kurš saka pretējo? (Klusums.) Visos jūsu likumos trūkst viena — vissvarīgākā: likuma, ka ikvienam ir ne tikai jāciena, bet arī jāatbalsta vīri, kas bēguši, jāpalīdz viņiem. Nevienam nav obligāti jābēg, un es pieņemu, ka jūs gandrīz visi esat nolēmuši nodzīvot mūžu tepat. Bet, ja jums pietrūkst vīrišķības sākt dzīvi no jauna, vismaz pienācīgi cieniet tos, kuri brīvības dēļ riskē. Un, ja kāds aizmirsīs šo cilvēku likumu, lai tas rēķinās ar bīstamām sekām. Nu, Jēr, ja tu vēl gribi cīnīties, — uz priekšu!

Ar nazi rokā izlecu telpas vidū. Jērs nomet nazi un saka:

—    Tev taisnība, Tauriņ, tāpēc negribu ar tevi cīnīties ar nažiem, tikai ar dūrēm, lai pierādītu, ka neesmu gļēvulis.

Atstāju nazi Crandē. Apmēram divdesmit minūtes plēšamies kā suņi. Galu galā ar laimīgu sitienu esmu viņu pievārējis. Atejā abi mazgājam asiņainās sejas. Jērs man saka:

—    Tiesa, te salās cilvēks notrulinās. Es te esmu jau piecpadsmit gadu un neesmu iztērējis pat tūkstoš franku, lai tiklu uz Lielo zemi. Tā ir kauna lieta.

Kad atgriežos gurbī, Grandē un Galgani ņemas mani strostēt.

—   Vai tu esi pie pilna prāta, tā izaicinādams un apvainodams visus pēc kārtas? Es tiešām brīnos, kā neviens neizgāja plānvidū ar nazi, lai cīnīlos ar tevi.

—   Nē, draugi, tur nav ko brīnīties. Ikviens no mūsējiem atzīst taisnību, ja tā tiek pierādīta.

—   Labi, — Galgani saka, — tomēr pārlieku nerotaļājies ar uguni!

Visu vakaru vīri nāk ar mani runāties. Viņi tuvojas it kā nejauši, patērzē par šo un par to, tad promejot saka:

—   Es tev piekrītu, Tauriņ!

Šis starpgadījums nostiprināja manu stāvokli barakā.

No tā brīža biedri mani, bez šaubām, uzskata par vienu no savējiem, bet par lādu, kurš bez domāšanas neko nepieņem, kurš visu apsver un pārrunā. Pamanu — kad spēli vadu es, strīdu ir mazāk, un, kad pavēlu, man ļoti ātri pakļaujas.

Spēles turētājs, kā jau teicu, iegūst piecus procentus no katra vinnesta. Viņš sēž uz sola ar muguru pret sienu, lai pasargātos no vienmēr iespējama slepkavas. Uz ceļgaliem izklāta sega, kas slēpj atvāztu dunci. Ap viņu lokā sasēdušies trīsdesmit, četrdesmit, reizēm pat piecdesmit spēlētāji no visiem Francijas novadiem, daudz ir arī ārzemnieku, ieskaitot arābus. Spēle ir ļoti vienkārša. Ir bankas turētājs, un ir kāršu dalītājs. Ik reizi, kad bankas turētājs zaudē, viņš atdod kārtis kaimiņam. Tiek spēlēts ar piecdesmit divām kārtīm. Dalītājs izdala kārtis un patur vienu noslēptu. Baņķieris paņem vienu kārti un apgriež to. Tad visiem pēe kārtas pienākas pa gājienam. Spēlē vai nu par dalītāju, vai par banku. Kad visi nolikuši kārtis mazās kaudzītēs, tās sāk vilkt citu pēc citas. Kārts, kurai ir tāda pati vērtība kā vienai no tām, kas stāv apgrieztas uz galda, zaudē. Piemēram, dalītājs ir paturējis dāmu, un bankas turētājs apgriezis piecnieku. Ja viņš paceļ dāmu pirms piecnieka, dalītājs zaudē. Ja notiek otrādi, ja viņš izvelk piecnieku, zaudē banka. Spēles turētājam ir jāzina katras likmes lielums un jāatceras, kurš ir dalītājs un kurš — baņķieris, lai zinātu, kam pienākas nauda. Tas nav viegli. Vājie jāaizstāv pret spēcīgajiem, kuri vienmēr grib ļaunprātīgi izmantot savu prestižu. Ja spēļu turētājs pieņem lēmumu strīdīgā gadījumā, tam jāpakļaujas nekurnot.

Šonakt noslepkavots itālietis, vārdā Karlīno. Viņš dzīvoja kopā ar jauneklīti, kurš viņam bija sievas vietā. Abi strādāja kādā dārzā. Acīmredzot viņš zināja, ka dzīvībai draud briesmas, jo, kamēr Karlīno gulēja, jauneklītis bija nomodā un otrādi. Zem guļvietas audekla viņi bija salikuši tukšas konservu kārbas, lai neviens nevarētu pielavīties bez trokšņa. Un tomēr viņš tika nogalināts no apakšas. Viņa kliedzienam uzreiz sekoja drausmīgs troksnis — šķindēja slepkavas izspārdītās konservu kārbas.

Grandē vadīja «marseljēzes» partiju, ap viņu bija vairāk nekā trīsdesmit spēlmaņu. Es turpat netālu stāvēju un tērzēju.

Kliedziens un tukšo kārbu rīboņa pārtrauca spēli. Ikviens piecēlās un jautāja, kas noticis. Karlīno draudziņš neko nebija redzējis, un Karlīno vairs neelpoja. Barakas pārzinis jautāja, vai nevajadzētu atsaukt uzraugu. Nē. Rīt pārbaudes laikā paspēs viņu brīdināt. Ja jau Karlīno ir miris, viņam neko vairs nevar līdzēt. Crandē saka:

—   Neviens neko nav redzējis. Arī tu, mazais, neko nezini, — viņš piekodina Karlīno draugam. — Rīt no rīta pamostoties tu ieraudzīsi, ka viņš miris.

Un tas ir viss! Spēle atsākas. Spēlmaņi, it kā nekas nebūtu noticis, klaigā: «Dalītājs! Nē, baņķieris!» utt.

Nepacietīgi gaidu, kas notiks, kad sargi atklās slepkavību. Pussešos atskan pirmais zvans. Sešos — otrais zvans, liek pasniegta kafija. Pusseptiņos — trešais zvans un iziešana uz pārbaudi kā katru dienu. Bet šoreiz ir citādi. Pēc otrā zvana barakas dieninieks saka kruķim, kas pavada kafijas nesēju:

—   Priekšniek, viens cilvēks noslepkavots.

—   Kurš?

—   Karlīno.

—   Labs ir.

Pēc desmit minūtēm ierodas seši kruki.

—   Kur līķis?

—  Tur.

Viņi ierauga dunci, kas iedurts Karlīno mugurā cauri audeklam. To izvelk.

—   Nesēji, lieciet viņu uz nestuvēm un stiepiet prom!

Divi vīri aizvāc līķi. Sāk aust diena. Atskan trešais zvans. Sardzes priekšnieks, joprojām turēdams rokā asiņaino dunci, pavēl:

—     Visiem iet ārā un nostāties pārbaudei. Šodien netiks pieņemts neviens guļoša slimnieka pieteikums.

Visi iziet ārā. Rīta pārbaudē vienmēr ir klāt komandanti un sardzes priekšnieki. Visi pēc kārtas tiek izsaukti. Kad nonāk pie Karlīno vārda, barakas pārzinis atbild:

—  Šonakt miris, aiznests uz morgu.

—     Labi, — saka kruķis, kas vada pārbaudi. Kad visi ir atsaukušies, nometnes priekšnieks paceļ gaisā nazi un jautā:

—   Vai kāds šo nazi pazīst?

Neviens neatbild.

—   Vai kāds ir redzējis slepkavu?

Pilnīgs klusums.

—   Tātad neviens nekā nezina — kā jau parasti. Izstieptām rokām cits aiz cita noejiet man garām, un pēc tam lai katrs ķeras pie sava darba. — Mūžīgi viens un tas pats, komandanta kungs, nekādi nevar uzzināt, kas bijis slepkava.

—     Viss skaidrs, — komandants saka. — Paturiet nazi, piesieniet pie tā kartīti un atzīmējiet, ka ar to nonāvēts Karlīno.

Un tas ir viss. Atgriežos barakā un liekos nosnausties, jo visu nakti neesmu ne acu aizdarījis, laižoties miegā, nospriežu: katordzniekam gan nav nekādas vērtības. Pat tad, ja tas gļēvi noslepkavots, neviens negrib papūlēties un gadījumu noskaidrot. Administrācijai tas ir tīrais nieks — tikai katordznieks. Mazāk vērtīgs nekā suns.

Esmu nolēmis pirmdien sākt savu darbu — tīrīt atejas. Puspiecos kopā ar vēl vienu katordznieku došos tīrīt A barakas — mūsu ēkas kublus. Pēc reglamenta tie ir jānoved lejā piejūras un jāizlej tur. Bet, ja samaksā vēršu dzinējam, viņš mūs sagaida vietā uz plato, kur šaurs cementēts kanāls ved uz jūru. Tad pavisam ātri — divdesmit minūtēs visi kubli tiek iegāzti kanālā un, lai netīrumus aizskalotu, izgāž trīstūkstoš litru jūras ūdens, ko atved milzu mucā. Par ūdens vešanu katru dienu maksā divdesmit franku vēršu dzinējam — patīkamam Martinikas melnajam. Visu vēl aizmēž ar ļoti cietu slotu. Pirmajā dienā kublu nešana ar diviem kokiem nogurdina rokas, bet es pie šī darba drīz pieradīšu.

Mans jaunais biedrs ir ļoti pakalpīgs, tomēr Calgani saka — viņš esot ārkārtīgi bīstams. Šķiet, viņš salās izdarījis septiņas slepkavības. Viņa veikaliņš ir mēslu pārdošana. Katram dārzniekam ir vajadzīgs mēslojums. Šajā nolūkā tas izrok bedri un piepilda to ar sausām lapām un zāli, un mans martinikictis slepeni aiznes uz paredzēto dārzu pāris kublu atejas. Protams, viņš to nevar izdarīt viens, tāpēc esmu spiests viņam palīdzēt. Taču zinu, ka tas ir ļoti smags pārkāpums, jo ar dārzeņiem var izplatīt dizentēriju gan uzraugu, gan pārvietoto vidū. Nolemju, ka tad, kad būšu viņu labāk iepazinis, aizliegšu to darīt. Protams, samaksāšu tik, cik viņš zaudēs, pārtraucot veikalu. Turklāt viņš vēl gravē vēršu ragus. Viņš saka — par makšķerēšanu viņš man nevarot pasacīt neko, bet jūras malā palīdzēšot Sapārs vai kāds cits.

Tā esmu kļuvis par ateju tīrītāju. Kad darbs pabeigts, kārtīgi nomazgājos dušā, uzvelku šortus un katru dienu eju makšķerēt, kur vien iepatīkas. Man jāievēro tikai viens noteikums: pusdienlaikājāierodas nometnē. Pateicoties Sapāram, man netrūkst nedz makšķerkātu, nedz āķu. Kad, uzvēris aiz žaunām jūras asarus uz stieples, atgriežos nometnē, tikai retu reizi mani neuzrunā uzraugu sievas savos namiņos. Viņas zina, kā mani sauc.

—  Tauriņ, pārdodiet man pāris kilogramu jūras asaru!

—   Vai jūs esat slima?

—   Nē.

—   Vai jums mājās kāds slims bērns?

—   Nē.

— Tad es jums zivis nepārdošu.

es samakšķerēju krietnus lomus, ko atdodu draugiem nometnē. Es tās iemainu pret maizes klaipiem, dārzeņiem vai augļiem. Manā gurbī zivis ēd vismaz reizi dienā. Kādu dienu, saķēris duci lielu langustu un septiņus vai astoņus kilogramus jūras asaru, eju garām komandanta Barro mājai. Diezgan kupla sieviete man saka:

—   Jums, Tauriņ, ir krietns loms. Taču jūra ir nemierīga un neviens cits neko nenoķer. Nu jau vismaz divas nedēļas neesmu ne reizi ēdusi zivis. Žēl, ka jūs tās nepārdodat. No vīra zinu, ka atsakāties tās pārdot uzraugu sievām.

—  Tas tiesa, kundze. Bet ar jums varbūt būtu citādi.

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka esat korpulenta un gaļa jums varbūt nenāk par labu.

—  Tas tiesa. Man teica, lai ēdu dārzeņus un sutinātu zivi, bet te tas nav iespējams.

—   Lūdzu, kundze, ņemiet šos langustus un asarus.

Iedodu viņai gandrīz divus kilogramus zivju.

No tās dienas ik reizi, kad man ķēries labs loms, es viņai iedodu zivis, lai viņa varētu ieturēt pareizu diētu. Viņa, zinādama, ka salās liek pirkts un pārdots viss, vienmēr pasaka man tikai paldies. Viņa rīkojas pareizi, jo jūt — ja piedāvās naudu, es apvainošos. Taču viņa bieži ieaicina mani iekšā un pali pasniedz man kādu pastisu vai glāzi ballvīna. Ja viņa no Korsikas ir saņēmusi vīģes, viņa mani ar tām pacienā. Harro kundze nekad neiztaujā par pagātni. Tikai vienu vienīgu reizi viņa ieminas par katorgu:

—   Tas tiesa, ka no salām aizbēgt nav iespējams, bet labāk uzturēties te, veselīgā klimatā, nekā lopiski nonīkt Lielajā zemē.

Tā bija viņa, kas man izskaidroja Pestīšanas salu nosaukuma izcelšanos. Kad Kajenā plosījusies dzeltenā drudža epidēmija, baltie tēvi un kāda klostera māsas te patvērušies un visi izglābušies. Tāpēc tās nosauktas par Pestīšanas salām.

Makšķerēšanas dēļ varu staigāt visur. Jau trīs mēnešus esmu ateju tīrītājs un salu pazīstu labāk nekā jebkurš. Vēroju, kas notiek dārzos, aizbildinoties, ka gribu mainīt zivis pret dārzeņiem vai augļiem. Vienā no dārziem, kas atrodas blakus uzraugu kapsētai, par dārznieku strādā Matjū Karbonjēri, ar kuru esmu vienā gurbī. Viņš darbojas viens, un es nospriežu, ka vēlāk tur varētu aprakt vai izgatavot plostu. Pēc diviem mēnešiem komandants brauks prom. Tad varēšu rīkoties brīvi.

Savu dzīvi esmu nokārtojis: skaitos ateju tīrītājs un katru rītu eju darbā, it kā tiešām tīrītu atejas, bet manā vielā, protams, pret samaksu, to dara martinikietis. Esmu sadraudzējies ar diviem mūža katordzniekiem — svaiņiem Nariku un Kenjē. Viņus sauc par tačkas svaiņiem. Stāsta, ka viņi apsūdzēti par kāda pašu noslepkavota inkasatora pārvēršanu par cementa bluķi. Liecinieki viņus redzējuši stumjam tačku ar cementa bluķi, ko viņi iegāzuši Marnā vai Sēnā. Izmeklēšanā konstatēts, ka inkasators gājis pie viņiem pēc ieņēmuma un pēc tam vairs nav redzēts. Slepkavību viņi noliedz visu mūžu. Pat katorgā viņi apgalvo, ka nav vainīgi. Tomēr, ja arī ķermenis nekad nav atrasts, ir uzieta lakatiņā ietīta galva. Un, kā apgalvo eksperti, svaiņiem mājās ir tieši tāda paša auduma lakatiņi. Taču advokāti un viņi paši pierāda, ka tūkstošiem metru tāda auduma pārvērsti par lakatiņiem. Tādi pieder kuram katram. Galu galā abi svaiņi liek notiesāti mūža katorgā un viena sieva, otra māsa — uz divdesmit gadiem cietuma.

Man izdodas uzņemt ar brāļiem sakarus. Viņi ir mūrnieki, tāpēc var ieiet darbnīcā un iziet no tās. Varbūt viņi pa gabaliņam varētu iznest materiālus, no kā uzbūvēt plostu. Atliek vienīgi abus pierunāt.

Vakar sastapu doktoru. Nesu vismaz divdesmit kilogramus smagu zivi — īstu delikatesi, ko sauc par merū. Mēs abi reizē kāpām augšā plato. Pusceļā apsēdāmies uz zema mūra. Viņš man teica, ka no šīs zivs galvas varot izvārīt brīnumgardu zupu. Es viņam to iedevu ar krietnu miesas gabalu piedevām. Viņš brīnījās par manu rīcību un teica:

—  Jūs nepieminat ļaunu, Tauriņ.

—     liedziet, doktor, es tā nerīkojos sevis dēļ. Esmu jūsu parādnieks, jo mana drauga Klusio labā jūs darījāt visu iespējamo.

Mazliet parunājamies, tad viņš saka:

—   Tu jau nu gan gribētu aizbēgt, vai ne? Tu neesi nekāds katordznieks. Šķiet, tu esi pavisam cita kaluma cilvēks.

—  Jums taisnība, doktor, — es atbildu. — Es nepiederu pie katorgas, es te tikai viesojos.

Viņš smejas. Es dodos uzbrukumā:

—   Doktor, vai jūs neticat cilvēka pārdzimšanai?

—  Ticu.

—  Vai esat ar mieru pieņemt, ka es varētu kalpot sabiedrībai, nekļūstot tai bīstams, un izveidoties par godīgu pilsoni?

—   Es tam tiešām ticu.

—   Kāpēc tad jūs negribat man palīdzēt, lai es to sasniegtu?

—   Kādā veidā?

—   Liekot mani pārcelt uz Lielo zemi kā diloņslimnieku.

Tad viņš man uztic kaut ko tādu, par ko jau esmu dzirdējis runājam.

—   Tas nav iespējams, un es tev iesaku nekad neķerties pie tādiem līdzekļiem. Tas ir pārāk bīstami. Administrācija nesūta cilvēku prom slimības dēļ, pirms viņš nav vismaz gadu pavadījis ar atbilstošo kaiti saslimušajiem paredzētā ēkā.

—   Kāpēc?

—    Mazliet kauns gan sacīt, liet, manuprāt, tāpēc, lai cilvēks, ja viņš ir simulants, zinātu, ka viņam ir visas iespējas saslimt tiešām, dzīvojot kopā ar īstiem slimniekiem, un viņš arī saslimst. Tālab es neko nevaru darīt tavā labā.

No tās dienas mēs ar dakteri esam tīri labi draugi. Līdz dienai, kad viņš gandrīz kļuva par iemeslu mana drauga Matjū Karbonjēri nogalināšanai. Tiešām, Matjū Karbonjēri pēc norunas ar mani bija ar mieru kļūt par vecāko uzraugu kopgalda pavāru. Viņa uzdevums bija izpētīt, vai iespējams nozagi trīs vīna, eļļas un etiķa muciņas un sasiet tās kopā, lai dolos jūrā. Protams, tikai tad, kad Barro būs prom. Grūtības būtu lielas, jo vienā naktī vajadzētu mucas nozagt, slepus aizgādāt līdz jūrai, un ar trosēm sasiet kopā. Tas varētu izdoties vienīgi negaisa naktī, kad ir vējš un lietus. Bet vējainā un lietainā laikā būtu arī grūtāk ielaist plostu jūrā, kas noteikti būtu satrakota.

Vārdu sakot, Karbonjēri kļūst par pavāru. Kopgalda priekšnieks iedod viņam trīs trušus, lai tos sagatavotu svētdienas maltītei. Vienu trusi Karbonjēri aizsūta savam brālim uz krastmalu un divus mums, par laimi, tos iepriekš nodīrājot. Pēc tam viņš nokauj trīs resnus runčus un izvāra varenu ragū.

Viņam par nelaimi, nākamajā dienā uz maltīti tiek uzaicināts doktors un, ēdot ragū, saka:

—    Filidori kungs, es jūs apsveicu par lielisku ēdienu, šis kaķis ir teicami pagatavots.

—     Nezobojieties par mani, doktor, mēs ēdam trīs izcilus trušus!

—   Nē, — doktors atbild, ietiepīgs kā mūlis. — Tas ir kaķis. Vai redzat ribiņas manā šķīvi? Tās ir plakanas, bet truša ribas ir apaļas. Tātad kļūdīties nav iespējams: mēs ēdam kaķi.

—    Deviņi pērkoni! — iesaucas korsikānis. — Man vēderā ir kakis!

Viņš aizdrāžas uz virtuvi, pieliek revolveri Matjū pie deguna un saka:

—   Lai arī tu esi tāds pats Napoleona piekritējs kā es, es tevi nošaušu, jo tu esi man iešmugulējis kaķa ragū!

Acis viņam deg kā ārprātīgajam, un Karbonjēri, nezinādams, kā uzraugs ticis viņam uz pēdām, saka:

—   Ja jūs saucat par kaķiem dzīvniekus, kurus man iedevāt, tā nav mana vaina.

—   Es tev iedevu trušus!

—    Nu, un tos es arī sagatavoju. Paskatieties, te vēl ir ādas un galvas.

Apmulsušais kruķis skatās uz trušu ādām un galvām.

—   Vai tad dakteris nezina, ko runā?

—  Ak to teica doktors? — Karbonjēri uzelpodams jautā. — Viņš pārjums zobojas. Pasakiet viņam, ka tie ir muļķīgi joki.

Apmierinājies un pārliecināts Filidori atgriežas ēdamtelpā un saka doktoram:

—    Runājiet, cik vien gribai, dakter! Jums tikai vīns sakāpis galvā. Lai ribas ir plakanas vai apaļas, es tik un tā zinu, ka esmu ēdis trusi. Nupat redzēju to trīs kažokus un trīs galvas.

Matjū laimīgi izkūlās no nepatikšanām. Taču pēc dažām dienām viņš atsacījās strādāt par pavāru.

Tuvojas laiks, kad varēšu rīkoties. Vēl tikai dažas nedēļas, un Barro brauks prom. Vakar apciemoju viņa tuklo sievu, kas, starp citu, ēdot sutinātas zivis un svaigus dārzeņus, ir krietni nokritusies svarā. Jaukā sieviete uzaicina mani pie sevis un pasniedz pudeli kinkinas. Telpā stāv lādes, kas patlaban tiek piekrautas. Komandantiene — tā visi viņu sauc — saka:

—    Tauriņ, es nezinu, kā lai jums pateicos par uzmanību, ko jūs man pēdējos mēnešus veltījāt. Es zinu, ka dažudien, kad zivis maz kodās, jūs man atdevāt visu lomu. Es no sirds par to pateicos. Ar jūsu palīdzību es jūtos daudz labāk un esmu zaudējusi četrpadsmit kilogramu. Ko darīt, lai apliecinātu jums savu pateicību?

—   Kaut ko ļoti grūtu, kundze. Dabūt priekš manis kompasu. Precīzu, bet mazu.

—  Tas, ko jūs man lūdzat, Tauriņ, nav nekas sevišķs un tomēr — ļoti daudz. Un to izdarīt trīs nedēļās man tiešām nebūs viegli.

Nedēļu pirms aizbraukšanas šī cildenā sieviete, nobēdājusies, ka nevar sameklēt labu kompasu, uzkāpa uz piekrastes kuģa un aizbrauca uz Kajenu. Pēc četrām dienām viņa atgriezās un atveda brīnišķīgu antimagnētisku kompasu.

Komandants un komandantiene Barro šorīt aizbrauc. Vakar viņš nodeva komandēšanu uzraugam tādā pašā dienesta pakāpē kā viņš — Pruijē, dzimušam tunisietim. Iaba ziņa: jaunais komandants apstiprinājis Degā galvenā rēķinveža darbā. Tas ir ļoti svarīgi visiem un man it īpaši. Spriežot pēc uzrunas katordzniekiem, kas sapulcināti lielajā pagalmā, jaunais komandants ir ļoti enerģisks, bet gudrs cilvēks. Starp citu, viņš mums saka:

—   No šīs dienas es esmu Pestīšanas salu komandants. Esmu konstatējis, ka mana priekšgājēja metodes devušas labus rezultātus, tāpēc neuzskatu par vajadzīgu kaut ko grozīt. Es nemainīšu jūsu dzīvesveidu, ja jūs paši ar savu rīcību nepiespiedīsiet mani to darīt.

Ar viegli izskaidrojamu prieku uzņemu komandantienes un viņas vīra aizbraukšanu, kaut arī pieci piespiedu gaidīšanas mēneši aizritēja nedzirdēti ātri. Šķietamā brīvība, ko bauda gandrīz visi salās nometinātie katordznieki, spēles, makšķerēšana, sarunas, iepazīšanās, strīdi un kautiņi ir lieliski izklaidēšanās līdzekļi, un cilvēkam neatliek laika garlaikoties.

Tomēr pa īstam neiekļaujos šajā vidē. Ik reizi, kad iegūstu jaunu draugu, es sev jautāju: «Vai viņš varētu kļūt par liegšanas biedru? Vai viņš vismaz būtu ar mieru palīdzēt otram sagatavot liegšanu, ja pats negrib tajā piedalīties?»

Manai dzīvei ir tikai viens mērķis: aizbēgt, aizbēgt vienam vai kopā ar kādu, bet katrā ziņā aizbēgt. Tā ir mana uzmācīgā ideja, par kuru ne ar vienu nerunāju, sekojot Žana Kastelli padomam, bet kura mani nepamet ne brīdi. Un es īstenošu savu nodomu — aizbēgšu!

Septītā burtnīca Pestīšanas salas

Plosts kapā

Piecos mēnešos esmu izpētījis katru salas stūrīti. Šobrīd šķiet, ka dārzs pie kapsētas, kur strādāja mans draugs Karbonjēri, — tagad viņš tur vairs nestrādā — plosta būvei ir visdrošākā vieta. Tāpēc lūdzu, lai Karbonjēri atkal kļūst tur par dārznieku bez palīga. Viņš ir ar mieru. Ar Dcgā palīdzību viņš šo darbu dabū no jauna.

Šorīt, kad eju garām jaunā komandanta mājai, nesot krietni daudz stieplē savērtu jūras asaru, es dzirdu, kā jauns katordznieks — «ģimenes zēns» — saka jaunai sievietei:

—   Komandantien, šis ir tas, kurš Barro kundzei katru dienu nesa zivis.

Un jauna, skaista, saulē iedegusi tumšmate, kas izskatās pēc alžīrietes, viņam jautā:

—   Ak tad tas ir Tauriņš? — Un vina uzrunā mani: — Barro kundze mani ir cienājusi ar brīnišķīgiem jūsu noķertiem langustiem. Ienāciet iekšā! Jūs taču iedzersiet glāzi vīna un piekodīsiet kazas sieru, ko nupat esmu saņēmusi no Francijas.

—   Nē, paldies, kundze!

—    Kāpēc? Jūs labi sapratātics ar Barro kundzi, kāpēc jūs nevarētu saprasties ar mani?

—   Viņas vīrs man atļāva ieiet savā mājā.

—   Tauriņ, mans vīrs komandē nometnē, es pavēlu mājās. Nāciet iekšā droši!

Jūtu, ka enerģiskā, skaistā tumšmate varbūt vai nu noderīga, vai bīstama. Es ieeju.

Ēdamistabā viņa man pasniedz šķīvi kūpināta šķiņķa un siera. Viņa bez klīrēšanās apsēžas man pretī, piedāvā vīnu, pēc tam — kafiju un lielisko Jamaikas rumu.

—   Tauriņ, — viņa saka, — Barro kundzei, par spīti jūklim, ko radīja viņas aizbraukšana un mūsu ierašanās, pietika laika pastāstīt pārjums. Es zinu, ka viņa bija vienīgā sieviete visā salā, kas dabūja nojums zivis. Es ceru, ka jūs pret mani izturēsieties tikpat laipni.

—     Viņa bija slima, bet jūs, kā varu spriest pēc izskata, jūtaties lieliski.

—    Es neprotu melot, Tauriņ! Jā, es esmu vesela, bet esmu dzimusi ostas pilsētā, un man ārkārtīgi garšo zivis. Esmu no Orānas. Mani mulsina tikai tas, ka es zinu — jūs savas zivis nepārdodat. Tas tiešām ir nepatīkami.

Vārdu sakot, mēs norunājam, ka es viņai nesīšu zivis.

Esmu viņai iedevis trīs krietnus kilogramus jūras asaru un sešus langustus un patlaban smēķēju cigareti, kad ierodas komandants.

Viņš ierauga mani un saka:

—   Ziljeta, es taču tev piekodināju, ka neviens pārvietotais nedrīkst ienākt mājā, izņēmums ir vienīgi «ģimenes zēns».

Es pieceļos, bet viņa atbild:

—     Sēdiet vien! Šis pārvietotais ir cilvēks, ko pirms aizbraukšanas man ieteica Barro kundze. Tātad tev tur nav ko iebilst. Te ienāks vienīgi viņš un neviens cits. Turklāt viņš man atnesīs zivis, kad būs vajadzīgs.

—   Nu labi, — komandants piekrīt. — Kājūs sauc?

Es gatavojos piecelties, lai atbildētu, bet Ziljeta uzliek man roku uz pleca un piespiež atkal apsēsties.

—   Te, — viņa saka, — ir mana māja. Komandants te vairs nav komandants, viņš ir mans vīrs Pruijē kungs.

—   Paldies, kundze! Mani sauc par Tauriņu.

—    Ak tā, esmu dzirdējis par jums un par jūsu bēgšanu no Senlorāndimaroni hospitāļa pirms trim gadiem. Starp citu, viens no uzraugiem, ko jūs bēgšanas laikā apdullinājāt, ir mans un jūsu aizstāves radinieks.

Tad Ziljeta iesmejas jautri kā jauna meitene un saka:

—     Ak tad jūs esat tas, kurš apdullināja Gastonu? Mūsu attiecības tālab nemainīsies.

Joprojām stāvēdams, komandants saka:

—   Salās ik gadu ir neticami daudz nonāvēšanas gadījumu un slepkavību. Daudz vairāk nekā uz Lielās zemes. Kā jūs to izskaidrotu, Tauriņ?

—   Šeit, komandanta kungs, cilvēki nevar aizbēgt, tāpēc viņi kļūst ķildīgi. Gadiem ilgi viņi dzīvo cits citam uz galvas, tāpēc nav nekāds brīnums, ka veidojas nesatricināma draudzība un neizdzēšams naids. Turklāt netiek atklāti ne pieci procenti slepkavu, tāpēc nonāvētājs vai slepkava jūtas gandrīz pilnīgi drošs, ka paliks nesodīts.

—  Jūsu izskaidrojums ir loģisks. Cik sen jūs jau makšķerējat un kādu darbu darāt, ka esat ieguvis tādus tiesības?

—    Esmu ateju tīrītājs. Darbu pabeidzu sešos no rīta, tāpēc man atliek laiks makšķerēšanai.

—   Visu atlikušo dienu? — Ziljeta jautā.

—    Nē, pusdienlaikā man jāatgriežus nometnē, pēc tam es varu uzturēties ārpus tās no trijiem līdz sešiem vakarā. Tas ir ļoti apgrūtinoši, jo paisuma dēj es reizēm zaudēju lomu.

—   Tu taču viņam dosi speciālu atļauju, vai ne, dārgumiņ? — Ziljeta saka vīram. — No sešiem rītā līdz sešiem vakarā, tad viņš varēs makšķerēt pēc sirds patikšanas.

—   Norunāts, — viņš atbild.

Atstāju māju, pats sevi apsveikdams, ka esmu rīkojies pareizi, jo trīs stundas — no divpadsmitiem līdz trim dienā ir ļoti vērtīgas. Tas ir diendusas laiks, kad gandrīz visi uzraugi guļ un apsardze mēdz būt vājāka.

Ziljeta mani un manus lomus ir pilnīgi pārņēmusi savā ziņā. Reizēm viņa pat sūta «ģimenes zēnu» mani sameklēt, kur makšķerēju, un paņemt zivis. Daudzkārt viņš saka:

—   Komandantiene grib visu, ko esi sazvejojis, jo ir ielūgusi viesus un grib pagatavot sutinātas zivis Provansas gaumē.

Vārdu sakot, mans loms ir viņas rīcībā, un viņa pat liek man ķert langustus. Tas stipri apgrūtina zivju sagādāšanu gurbī galdam, bet, no otras puses, man ir tāds aizstāvis kā nevienam. Viņa pret mani ir arī uzmanīga:

—  Tauriņ, vai paisums ir vienos?

—  Jā, kundze.

—     Nāciet, paēdīsiet pusdienas pie mums, tad jums nevajadzēs iet atpakaļ uz nometni.

Un es pusdienoju pie viņas, turklāt nekad ne virtuvē, vienmēr — ēdamistabā. Apsēdusies man pretī, viņa mani apkalpo un ielej dzērienus. Viņa nav tik smalkjūtīga kā Barro kundze. Bieži viņa diezgan uzbāzīgi iztaujā par pagātni. Aizvien izvairos stāstīt par to, kas viņu interesē visvairāk, — dzīvi Monmartrā, toties runāju par bērnību un jaunību. Komandants pa to laiku guļ savā istabā.

Kādu rītu pēc veiksmīgas zvejas es, noķēris apmēram sešdesmit langustu, ļoti agri — pulksten desmitos — ierodos pie komandantienes. Viņa sēž, ģērbusies baltā peņuārā, aiz muguras stāv jauna sieviete, kas kārto viņai matus. Es pasveicinu un piedāvāju duci langustu.

—   Nē, — viņa saka, — dod man visus. Cik tev to ir?

—  Sešdesmit.

—    Lieliski, es tevi lūdzu — atstāj tos man. Cik zivju vajag taviem draugiem un tev?

—   Astoņas.

—   Nu, tad paņem astoņas un pārējās atdod zēnam, lai noliek aukstumā.

Es nezinu, ko sacīt. Nekad vēl viņa nav uzrunājusi mani ar «tu», it īpaši citas sievietes klātbūtnē — tā noteikti par to pastāstīs citām. Ļoti noskaities grasos iet prom, bet viņa neatlaižas:

—   Paliec mierīgs, apsēdies un izdzer kādu pastisu! Tev droši vien ir karsti.

Valdonīgā dāma mani samulsina tā, ka es apsēžos. Lēnām dzeru pastisu, smēķēju eigareti un skatos uz jauno sievieti, kas laiku pa laikam uzmet man skatienu. Komandanliene ar spoguli rokā to pamana un jautā:

—   Vai mans sirdsāķītis nav glīts, Simona? Jūs visas esat uz mani greizsirdīgas viņa dēļ, vai ne?

Un viņas smejas. Es vairs nezinu, kur dēties. Muļķīgi saku:

—     Laimīgā kārtā jūsu sirdsāķītis, kā jūs to saucat, nav sevišķi bīstams un ir tādā stāvoklī, ka nevar būt nevienai sirdsāķītis.

—    Tu nu gan nevari sacīt, ka neesi mans sirdsāķītis, — alžīriete ķircinās. — Neviena nevar pieradināt tādu lauvu kā tu, bet es ar tevi daru, ko gribu. Tas taču nevar būt gluži bez iemesla, vai ne, Simona?

—     Es iemeslu nezinu, — Simona atbild, — bet viens ir skaidrs — jūs, Tauriņ, esat gatavais mežonis pret visiem, tikai pret komandantiem ne. Pat tiktāl, ka pagājušonedēļ jums bijuši vairāk nekā piecpadsmit kilogrami zivju, kā man stāstīja uzraugu priekšnieka sieva, un jūs neesat gribējis pārdot viņai divas nabaga zivtiņas, kuras viņai briesmīgi kārojies, jo skārnī nav gaļas.

—   Nu, to tu man vēl nebiji stāstījusi, Simona!

—  Vai zini, ko viņš nesen teicis Kargerē kundzei? — Simona turpina. — Viņa redzējusi Tauriņu nesam langustus un lielu murēnu. Vina teikusi: «Pārdodiet, Taurin, man šo murēnu vai vismaz pusi. Ziniet, mēs, bretoņi, protam to ļoti labi sagatavot.» — «Ne jau tikai bretoņi prot murēnu pienācīgi novērtēt, kundze! Ļoti daudzi, arī ardešieši, kopš romiešu laikiem zina, ka tas ir smalks ēdiens.» Un viņš aizgājis savu ceļu, neko viņai nepārdevis.

Abas smejas locīdamās.

Nometnē atgriežos pārskaities un vakarā visu izstāstu gurbī.

—   Tas ir ļoti nopietni, — Karbonjēri spriež. — Sis sievišķis ieķēpās tevi nepatikšanās. Ej pie viņas, cik vien reti iespējams, un tikai tad, kad zini — komandants ir mājās.

Visi viņam piekrīt. Es nolemju rīkoties tieši tā.

Iepazīstos ar kādu galdnieku no Valensas. Tas ir gandrīz mans novadnieks. Viņš nogalinājis kādu mežu un ūdeņu sargu. Viņš ir kaislīgs spēlmanis, vienmēr iestidzis parādos: dienu viņš centīgi darina koka priekšmetus, bet nakti zaudē visu, ko nopelna. Bieži vien viņam jāatdod kāda paša izgatavota lietiņa, lai atlīdzinātu kreditoram. Tādās reizēs viņam jācieš zaudējumi: par rožkoka lādīti, kas maksā trīssimt franku, viņam dod tikai simt piecdesmit vai divsimt franku. Nolemju doties uzbrukumā.

Kādu dienu es mazgātavā viņam saku:

—  Šonakt gribu ar tevi aprunāties, es tevi gaidīšu atejā. Došu tev zīmi.

Naktī esam divi vien un varam mierīgi patērzēt. Es saku:

—   Bursē, vai zini, ka mēs esam novadnieki?

—   Nē! Kā tad tā?

—   Vai tad tu neesi no Valensas?

—  Jā.

—   Es esmu no Ardešas, tātad no tā paša novada.

—   Un kas par to?

—    Tāpēc man nepatīk, ka tevi apceļ, kad esi parādā, un maksā tikai pusi cenas par priekšmetu, ko esi izgatavojis. Nes tos man, es maksāšu īsto cenu. Tas ir viss.

—   Paldies! — Bursē saka.

Es nešaubīdamies eju viņam palīgā. Viņam joprojām ir strīdi ar kreditoriem. Viss rit gludi līdz brīdim, kad viņš paliek parādā Visioli, korsikāņu bandītam, vienam no maniem labajiem biedriem. Es to uzzinu no Bursē, kas man pasaka — Visioli viņam draudot, jo viņš nespējot samaksāt septiņsimt franku. Šobrīd viņš esot gandrīz pabeidzis mazu sekretāru, bet nevarot zināt, kad tas būs gatavs, jo jāstrādājot slepenībā. Tiešām, nav atļauts izgatavot pārāk lielas mēbeles, jo tām vajag ļoti daudz koka. Atbildu, ka palūkošos, kā viņam palīdzēt. Un saziņā ar Visioli es notēloju mazu komēdiju.

Visioli vajag izdarīt uz Bursē spiedienu un pat nopietni piedraudēt. Es ieradīšos kā glābējs. Tā arī notiek. Pēc šī manis paša sacerētā nolikuma Bursē nenolaiž no manis ne acu un akli man uzticas. Pirmo reizi savā katordznicka mūžā viņš var mierīgi uzelpot. Tagad nolemju riskēt.

Kādu vakaru saku viņam:

—   Man ir divtūkstoš franku, kurus dabūsi, ja izgatavosi to, ko lev lūgšu, — divvietīgu plostu, kas salikts no atsevišķiem gabaliem.

—    Klausies, Tauriņ, to es nedarītu nevienam, bet tevis dēļ esmu ar mieru riskēt ar diviem gadiem ieslodzījuma, ja mani pieķer. Man ir tikai viens noteikums: es nevaru iznest no darbnīcas kaut cik lielus koka gabalus.

—   Man tur ir, kas to izdarīs.

—   Kas?

—   Veči ar tačku, Nariks un Kenjē. Kā tu domā to darīt?

—   Vispirms jāizstrādā projekts mērogā, lad gabali jāuztaisa cits pēc cita, tiem jābūt ar ierobiem, kas precīzi saskan. Grūtākais ir atrast peldošu koku, jo salās ir tikai cietie koki, kuri nepeld.

—   Kad tu man dosi atbildi?

—   Pēc trim dienām.

—   Vai gribi bēgt kopā ar mani?

—   Nē.

—   Kāpēc?

—   Man bail no haizivīm, un es negribu noslīkt.

—   Vai tu apsoli man palīdzēt, cik spēj?

—   Es zvēru pie saviem bērniem! Vienīgā nelaime ir tā, ka tas vilksies ilgi.

—     Paklausies labi uzmanīgi: no šī brīža es gatavošu tev aizstāvību gadījumam, ja iekrītam. Uz burtnīcas lapas es pats pārzīmēšu plānu. Zem tā uzrakstīšu: «Bursē, ja negribi, lai tevi nogalina, izgatavo te uzzīmēto plostu.» Vēlāk es tev rakstiski pavēlēšu izgatavot ikvienu daļu. Katru gatavo gabalu tu noliksi manis norādītā vietā. To aizvāks. Nemēģini uzzināt, kas un kad to izdarīs (šķiet, šī doma viņu stipri nomierina). Tā tevi nespīdzinās, ja tiksi notverts, un tu riskē ar mazāko termiņu — sešiem mēnešiem.

—   Un ja pieķers tevi?

—  Tad noliks pretējais. Es atzīšos, ka esmu rakstījis zīmītes. Protams, rakstītās pavēles tev jāsaglabā. Vai piekrīti?

-Jā.

—   Vai tu nebaidies?

—   Nē, man vairs nav bail, un man patīk tev palīdzēt.

Joprojām nevienam neesmu nekā teicis. Vispirms gaidu Bursē atbildi. Tikai pēc garas, nebeidzamas nedēļas es varu ar viņu parunāt divatā — bibliotēkā. Pagalmā zem mazgātavas pilnā sparā rit spēle. Spēlmaņu ir gandrīz divdesmit četri un tikpat daudz — skatītāju.

Bursē iepriecina mani ar pirmajiem vārdiem.

—     Lielākās rūpes bija uzzināt, vai iespējams pietiekamā daudzumā dabūt vieglu un sausu koku. Arto tiku galā, izgudrojot tādu kā koka karkasu, ko piepildīsim ar kaltētiem kokosriekstiem — protams, ar visu čaumalu un šķiedrām. Nekas nav vieglāks par šīm šķiedrām, un tās ir pilnīgi ūdensnecaurlaidīgas. Līdz plosts būs gatavs, tev jāsakrāj pietiekams daudzums kokosriekstu, ko tajā sabērt. Tātad rīt taisu pirmo gabalu. Tas man aizņems gandrīz trīs dienas. No ceturtdienas pirmajā izdevīgajā gadījumā kāds no svaiņiem to varēs iznest ārā. Jaunu gabalu es nekad nesākšu, iekams iepriekšējais nebūs ārā no darbnīcas. Te ir plāns, ko esmu tev izgatavojis, pārzīmē to un uzraksti solīto vēstuli. Vai ar ķerras večiem jau esi runājis?

—   Nē, vēl ne, es gaidīju tavu atbildi.

—   Nu, tad tagad tev tā ir — jā.

—    Paldies, Bursē, es nemaz nezinu, kā lai tev pateicos. Te tev ir piecsimt franku.

Tad viņš, skatīdamies man tieši sejā, atbild:

—    Nē, paturi savu naudu pats. Ja nonāksi Lielajā zemē, tā tev būs vajadzīga, lai sagatavotu nākamo bēgšanu. No šīs dienas es vairs nespēlēšu, līdz tu būsi prom. Ar šādiem tādiem darbiem es vienmēr varu nopelnīt cigaretēm un bifštekam.

—   Kāpēc tu atsakies?

—   Tāpēc, ka es to nedarītu pat par desmittūkstoš frankiem. Kisks ir pārāk liels, pat ja ņem vērā ievēroto piesardzību. To var darīt tikai par velti. Tu palīdzēji, tu esi vienīgais, kas pasniedza man roku. Pat ja baidos, esmu laimīgs, ka varu tev palīdzēt tikt atkal brīvībā.

Pārzīmējot projektu uz burtnīcas lapas, man ir kauns no Hursē naivā cildenuma. Viņam pat nav ienācis prātā, ka mana rīcība attiecībā pret viņu ir bijusi aprēķināta un savtīga. Lai mazliet atgūtu cildenumu pats savās acīs, man sev jāatkārto, ka man vajag aizbēgi katrā ziņā, kaut arī tas reizēm mani nostādītu grūtās un visai nepatīkamās situācijās. Naktī aprunājos ar Nariku, kuru dēvē par Bonbuju, un tam mūsu noruna jāpastāsta svainim. Viņš bez vilcināšanās saka:

—   Vari rēķināties ar mani — es iznesīšu plosta gabalus no darbnīcas. Tikai nesteidzies, jo tos varēs dabūt ārā tikai tad, kad nesīs lielāku daudzumu materiālu mūrēšanai uz salas. Katrā ziņā varu apsolīt, ka nelaidīšu garām izdevīgu gadījumu.

labi. Man atliek runāt ar Maljū Karbonjēri, jo bēgt gribu kopā ar viņu. Viņš piekrīt par simt procentiem.

—   Matjū, esmu atradis vīru, kas man būvē plostu, un to, kurš iznesīs gabalus no darbnīcas. Tev savā dārzā jāatrod vieta, kur plostu aprakt.

—   Dārzeņu dobē aprakt būtu bīstami, jo naktī kruķi, kas nāk zagt saknes, varētu uzkāpt tam virsū un pamanīt, ka apakšā ir bedre, un tad būtu ziepes. Ks uztaisīšu slēptuvi mūrī, izņemšu no tā lielu akmeni, izveidojot tādu kā alu. Tad, līdzko dabūšu kādu plosta gabalu, pacelšu akmeni, noslēpšu koku un akmeni atkal aiztikšu priekšā.

—   Vai plosta daļas vajadzētu nest tieši uz tavu dārzu?

—    Nē, tas būtu pārāk bīstami. Ķerras večiem nav nekā, ko darīt manā dārzā, lat>āk būtu, ja viņi tās noliks katrreiz citā vietā, kas nebūtu pārāk tālu no dārza.

—   Norunāts.

Liekas, viss apsvērts. Atliek kokosrieksti. Man jāizdomā, kā los sagādāt pieliekamā daudzumā, nepievēršot sev uzmanību.

Nu atkal jūlu, ka dzīvoju. Vēl tikai jāaprunājas arGalgani un Grandē. Man nav tiesību klusēt, jo viņus var apsūdzēt par līdzdalību. Būtu pareizi, ja oficiāli šķirtos no viņiem un dzīvotu viens. Kad pasaku viņiem, ka gatavojos bēgt un tāpēc man no viņiem jāšķiras, abi mani norāj un kategoriski alsakās:

— Bēdz, eik ātri iespējams! Gan jau mēs tiksim galā. Pagaidām paliec kopā ar mums, vai tad lik vien esam pieredzējuši!

Nu jau vairāk nekā mēnesi darbojos bēgšanas labā. Esmu dabūjis septiņus plosta gabalus, divi no tiem ir lieli. Esmu apskatījis mūri, kur Maljū izracis slēptuvi. Nav redzams, ka akmens būtu kustināts, jo viņš ir uzmanīgs un apliek apkārt sūnas. Slēptuve ir lieliska, bet man bedre šķiet par mazu, lai tajā saliktu visu. Taču galu galā pagaidām tur vielas pietiek.

Apziņa, ka gatavojos bēgšanai, mani lieliski pacilā. Es ēdu tik labi kā vēl nekad, un makšķerēšana mani uztur labā fiziskā formā. Turklāt ik rītu klintīs divas stundas nodarbojos ar fizkultūru. Sevišķi vingrinu kājas, jo rokas jau vingrinās makšķerējot. Kājām esmu atradis brīnišķīgu paņēmienu: iebrienu jūrā tālāk, nekā nepieciešams makšķerēšanai, un viļņi sitas pret lieliem un ciskām. Lai tos uztvertu un noturētos līdzsvarā, sasprindzinu muskuļus. Rezultāts ir lielisks.

Komandantienc Ziljcta vienmēr izturas pret mani laipni, bet ir pamanījusi, ka iekšā eju vienīgi tad, kad komandants mājās. Viņa man to atklāti pasaka un, lai mani iedrošinātu, stāsta, ka dienā, kad frizējusies, ir tikai jokojusi. Tomēr jaunā sieviete, kas viņai veidoja frizūru, bieži mani novēro, kad atgriežos no makšķerēšanas, vienmēr pasaka kādu laipnu vārdu par manu veselību un garastāvokli. Tātad viss ir labākajā kārtībā. Bursē nepalaiž neizmantotu nevienu izdevību izgatavot kādu plosta detaļu. Nu jau pagājuši divarpus mēneši, kopš viņš iesācis.

Slēptuve ir pilna, kā es jau paredzēju. Vēl trūkst tikai divu gabalu, visgarāko — viens ir divus un otrs pusotra metra garš. Tie nav ieliekami bedrē.

Skatīdamies uz kapsētas pusi, pamanu svaigu kopiņu — tas ir kāda uzrauga sievas kaps; viņa nomira pagājušajā nedēļā. Uz kopiņas uzlikts nožēlojams izbalējušu puķu pušķis. Kapsētas sargs ir vecs pusakls katordznieks, ko dēvē par Papuci. Viņš visu dienu pavada, sēdēdams kokos palmas ēnā kapsētas pretējā stūrī un no savas vielas nevar redzēt nedz kapu, nedz kādu, kas tam tuvojas. Tad iedomājos izmantot šo kapu, lai saliktu kopā plostu un īpašā tilpnē iekrautu iespējami daudz kokosriekstu. Tajā pietiek vietas apmēram trīsdesmit līdz trīsdesmit četriem riekstiem, kas ir daudz mazāk, nekā bija paredzēts. Dažādās vielās esmu noslēpis pāri par piecdesmit riekstu. Kāds ducis atrodas Žiljctas pagalmā. «Čimenes zēns» ir pārliecināts, ka es tos glabāju līdz dienai, kad nolemšu spiest eļļu.

Uzzinājis, ka mirušās vīrs aizbraucis uz Lielo zemi, nolemju kapu atrakt līdz zārkam.

Matjū Karbonjēri sēž sardzē uz mūra. Galvā viņam balts mutauts ar mezgliem visos stūros. Rlakus — sarkans mutauts ar tādiem pašiem mezgliem. Kamēr viss mierīgi, galvā ir baltais lakatiņš, bet, līdzko kāds parādās, lai kas arī tas būtu, viņš balto nomaina pret sarkano.

Sis darbs ir ļoti bīstams un aizņem pēcpusdienu un vienu nakti. Man nevajag zemi izrakt līdz zārkam, jo bedre jāpaplašina, lai tā sasniegtu plosta platumu — metru divdesmit centimetru plus mazliet uzlaidei. Stundas man šķiet bezgalīgas, vairākas reizes parādās sarkanais mutauts. Beidzot šorīt esmu iecerēto padarījis. Bedre pārsegta ar sapītām kokospalmu lapām, kas izveido diezgan izturīgu pamatu. Tam virsū — plāna kārtiņa zemes. Gandrīz nekas nav pamanāms. Esmu sanerv 'ējies līdz pēdējam.

Jau trīs mēnešus gatavojos bēgšanai. Visi koki, sasieti un sanumurēti, ir izvilku no slēptuves. Tie sakrauti uz lāga sievietes zārka, rūpīgi paslēpti zem zemes, kas uzbērta uz pīteņa. Mūra dobumā ielikti trīs maisi miltu un divus metrus gara virve burai, pudele, pilna sērkociņu un aizdedzināmo plāksnīšu,ducis piena kārbu — tas ir viss.

Bursē uztraucas aizvien vairāk un vairāk. Gandrīz šķiet, ka bēdzējs būs viņš, nevis es. Nariks nožēlo, ka sākumā nav piekritis. Viņš būtu aprēķinājis plostu nevis diviem, bet trim.

Pašlaik ir lielus periods, līst katru dienu un tas atvieglo manus gājienus uz bedri, kur gandrīz esmu beidzis montēt plostu. Trūkst vairs tikai divu rāmja malu. Pamazām nesu kokosriekstus tuvāk drauga dārzam. Tos viegli un bez riska var paņemt vaļējā vēršu kūtī. Draugi nekad nejautā, kur esmu. 1.aiku pa laikam tikai apvaicājas:

—   Kā klājas?

—   Ibi, viss kārtībā.

—   Vai tev neliekas, ka tas turpinās diezgan ilgi?

—   Bez liela riska ātrāk nevar.

Un viss. Kad ņemu Ziljetas pagalmā noliktos kokosriekstus, viņa to pamana un mani briesmīgi nobiedē.

—    Klausies, Tauriņ, vai tiešām tu spied kokoseļļu? Kāpēc tu to nedari tepat pagalmā? Tc ir lauznītis, ar ko riekstus atvērt, un es tev aizdolu lielu katlu, kur salikt mīkstumu.

—   Man labāk patīk to darīt nometnē.

—   Dīvaini gan, nometnē tas nevarētu būt sevišķi ērti.

Tad, mirkli padomājusi, viņa turpina:

—    Vai zini, ko es tev teikšu? Es gan neticu, ka tu spiedīsi kokoseļļu.

Es šausmās sastingstu. Viņa turpina:

—    Pirmām kārtām, kāpēc tev tas būtu jādara, ja no manis vari dabūt olīveļļu, cik vien sirds vēlas? Šie kokosrieksti ir paredzēti kam citam, vai ne?

Man izspiežas lielas sviedru lāses, jau no sākuma gaidu, kad viņa pieminēs bēgšanu. Elpa aizžņaudzas. Saku viņai:

—     Kundze, tas ir noslēpums, bet redzu, ka esat tā ieinteresējusies, ka sabojāsiet pārsteigumu, ko jums gatavoju. Bet es pateikšu vienīgi to, ka šie lielie kokosrieksti ir savākti, lai 110 čaulām, kad mīkstums būs izņemts, izgatavotu kaut ko ļoti skaistu, ko gribēju jums uzdāvināt. Tāda ir patiesība.

Esmu vinnējis, jo viņa atbild:

—  Tauriņ, nepūlies manis dēļ, galvenais — es aizliedzu tev izdot naudu, lai man izgatavotu kaut ko sevišķu. Es no sirds tev pateieos par nodomu, liet lūdzu — nedari to!

—   labi, es padomāšu.

Uf! Aiz uztraukumiem palūdzu viņai pastisu, ko nekad nemēdzu darīt. Laimīgā kārtā viņa manu uzbudinājumu nepamana. Dievs man palīdz.

Līst katru dienu, sevišķi pievakarēs un naktīs. Baidos, ka lietus var aizskalot plāno zemes kārtiņu un atsegt pīlēni. Matjū nemitīgi ber virsū zemi, kas tiek skalota nost. Bedre droši vien ir pilna ūdens. Ar Matjū palīdzību pavelku nost pīlēni: ūdens gandrīz pārklājis zārku. Tas ir bīstams brīdis. Netālu atrodas divu ļoti sen mirušu bērnu kapliča. Kādu dienu atlaužam plāksni, es iekāpju bedrē un ar īsu dobu stieni sāku dauzīt cementu tajā pusē, kur ir kaps ar plostu. Kad cements sadrupināts, pietiek iedurt stieni smiltīs, kad izšaujas spēcīga ūdens strūkla. Ūdens plūst ārā no kapa ar plostu un tek iekšā bedrē. Kāpju ārā, kad tas man sniedzas līdz ceļgaliem. Uzliekam plāksni atpakaļ un malas aizziežam ar baltu tepi, ko iedevis Nariks. Tā uz pusi esam samazinājuši ūdens daudzumu mūsu slēptuvē. Vakarā Karbonjēri saka:

—  Sī bēgšana sagādā nepatikšanas pēc nepatikšanām.

—   Nu jau esam gandrīz galā, Matjū.

Mēs tiešām jūtamies kā uz karstām oglēm.

No rīta noeju krastmalā. Palūdzu Šapāru, lai viņš man pārdod divus kilogramus zivju, pusdienlaikā atnākšu tām pakaļ. Viņš ir ar mieru. Dodos augšup uz Karbonjēri dārzu. Tam tuvojoties, ieraugu trīs baltas ķiveres. Kāpēc dārzā ir trīs kruķi? Vai viņi tur izdara kratīšanu? Tas ir neparasti. Nekad neesmu redzējis trīs uzraugus reizē pie Karbonjēri. Gaidu vairāk nekā stundu, lx:t ilgāk nevaru nociesties. Nolemju iet tālāk, lai redzētu, kas īsti notiek. Lēnā solī slāju pa ceļu, kas ved uz dārzu. Kruķi noskatās, kā tuvojos. Ziņkārības mocīts, esmu nonācis apmēram divdesmit metru attālumā no viņiem, kad Matjū uzliek uz galvas balto mutautu. Beidzot uzelpoju un vēl paspēju attapties, pirms nonāku pie viņu grupas.

—    Labdien, uzraugu kungi! I,abdien, Matjū! Es atnācu pēc papaijas, ko tu man apsolīji.

—   Man ļoti žēl, Tauriņ, bet to man šorīt nozaga, kad aizgāju pēc maikstīm vīteņpupām. Bet pēc četrām piecām dienām atkal būs gatavi augļi, tie jau ir iedzelteni. Nu, uzraugu kungi, vai negribat dažus salātus, tomātus un redīsus savām sievām?

—  Tavs dārzs ir labi apkopts, es tevi par to apsveicu, — viens no viņiem saka.

Viņi pieņem tomātus, redīsus un salātus un atvadās. Es stūrgalvīgi eju prom mazliet pirms viņiem, paņēmis divas galviņas salātu.

Eju cauri kapsētai. Lietus kapu pa pusei izskalojis, atstājot kailu pīteni. To ieraugu jau no desmit soļu attāluma. Dievs tiešām būtu stāvējis mums klāt, ja mēs nebūtu atklāti. Katru nakti vējš ar velnišķīgu spēku pūš pār plato, nikni gaudojot, šausta to, bieži — lietus pavadībā. Cerēsim, ka tā turpināsies. Bēgšanai tādi laika apstākļi ir lieliski, slēptuvei — nepavisam ne.

Vislielākais koka gabals — tas, kam garums sasniedz divus metrus, laimīgi nogādāts pie vietas. Tas pievienojies citām plosta daļām. Es to pat piemontēju: robi iegulst cits citā bez kādām pūlēm. Bursē atdrāžas uz nometni skriešiem vien, lai uzzinātu, vai esmu dabūjis šo ļoti svarīgo, liet pārlieku neērto detaļu. Viņš priecājas, kas viss veicies labi. Izskatās, it kā viņš par to nebūtu bijis drošs. Es jautāju:

—    Vai tev ir kādas šaubas? Vai domā — kāds zina, kas notiek? Vai ar kādu par to esi runājis? Atbildi!

—   Nē, nē un nē!

—  Tomēr man šķiet, ka tevi kaut kas nomāc. Runā!

—    Man atstāja nepatīkamu iespaidu kāds Belx:rs Seljē, kura skatiens ir pārāk ziņkārs. Man radās iespaids, ka viņš pamanīja, kā Nariks paņēma koku no galdapakšas un ielika to kaļķu mucā, pēc tam iznesa ārā. Viņš noskatījās Narikam pakaļ līdz pat darbnīcas durvīm. Abi svaiņi gāja balsināt ēku. Tāpēc es baidījos.

Jautāju Crandē:

—   Sis Bebērs Seljē iemitināts mūsu barakā, viņš taču nevar būt uzrādītājs?

—    Šis cilvēks, — Crandē atbild, — mūžīgi ir bijis spaidu darbos. Palūkojies vien: Āfrikas bataljons, soda bataljons, viņš ir viens no tiem nevaldāmajiem kareivjiem, kas izsēdējušies visos Marokas un Alžīrijas cietumos, kauslis, bīstams ar nazi rokā, kaislīgs pedcrasts un spēlmanis. Nekad nav dzīvojis civilista dzīvi. Secinājums: galīga niecība, ārkārtīgi bīstams. Katorga ir viņa dzīve. Ja tev radušās lielas šaubas, rīkojies negaidot, nogalini viņu šonakt, tad viņam nebūs laika tevi nodot, ja viņš nodomājis to darīt.

—   Nav nekādu pierādījumu, ka viņš būtu uzrādītājs.

—   Tas tiesa, — Galgani piekrīt, — liet nekas nepierāda arī to, ka viņš būtu krietns cilvēks. Tu zini, ka šāda tipa katordzniekiem bēgšana nepatīk. Tā pārāk satrauc viņu mazo, labi iekārtoto dzīvīti. Pilnīgi nevienā citā gadījumā viņš nekļūtu par uzrādītāju, bet, kas attiecas uz bēgšanu — to vēl nevar zināt.

Aprunājos ar Matjū Karbonjēri. Viņaprāt, Seljē jānogalina tajā pašā naktī. Viņš pats grib to izdarīt. Esmu tik dumjš, ka viņam to aizliedzu. Man riebjas kādu nogalināt vai likt nonāvēt tikai aizdomu dēļ vien. Un, ja nu Bursē visu, ko runā, ir safantazējis? Bailes viņam var uzkurināt iztēli. Izjautāju Nariku.

—     Bonbuj, vai tu esi kaut ko pamanījis no Bebēra Seljē puses?

—     Es pats nē. Es gāju ārā, turēdams kublu uz pleca, lai uzrauga palīgs nevarētu tajā ieskatīties. Saskaņā ar norunu, man vajadzēja stāvēt tieši blakus uzraugu palīgiem ar mucu uz plcca un gaidīt, kad atnāks svainis. Tas tāpēc, lai arābs skaidri redzētu, ka nesteidzos, un tā viņam nerastos nekādas aizdomas un neienāktu prātā pārlūkot mucu. Bet pēc tam svainis sacīja, ka, viņaprāt, Bebērs Seljē mūs uzmanīgi vērojis.

—   Ko tu domā?

—     Manuprāt, svainis arī nervozēja un bija nobijies, jo šis gabals biju ļoti svarīgs, turklāt uzreiz varēja redzēt, ka tas paredzēts plostam.

—     Man arī tā liekas. Nerunāsim par to vairāk. Bet, kad nesīsiet ārā pēdējo gabalu, pavērojiet, kur atrodas Bebērs Seljē. Attiecībā pret viņu esiet tikpat uzmanīgi kā pret kruķi.

Visu nakti pavadu, spēlējot marseļiešu elles spēli. Esmu vinnējis septiņtūkstoš franku. Jo atraisītāk spēlēju, jo vairāk laimēju. Puspiecos es it kā eju darīt savu darbu. Ļauju, lai to paveic martinikietis. Lietus ir pārstājis, un es pa vēl ļoti melnu tumsu aizeju līdz kapsētai. Saraušu zemi ar kājām, jo nevaru atrast lāpstu, bet ar kurpēm to var izdarīt gandrīz tikpat labi. Septiņos, kad dodos uz krastu zvejot, jau spīd brīnumspoža saule. Dodos uz Rojālas salas dienvidu smaili, kur esmu iecerējis nolaist plostu ūdenī. Jūra ir nikna, viļņi augsti. Es nezinu, vai nekļūdos, bet man šķiet, ka būs grūti ar plostu atrauties no salas, jo vilnis viegli var uztriekt to klintīs. Ķēros pie makšķeres un īsā laikā izvelku daudz jūras asaru. To ir vairāk nekā pieci kilogrami. Notīru zivis jūras ūdenī un pārstāju makšķerēt. Esmu ļoti noraizējies, un pagājušās nakts trakā kāršu spēle mani nogurdinājusi. Sēžu ēnā un atgūstos, prātodams, ka sasprindzinājums, kādā dzīvoju vairāk nekā trīs mēnešus, drīz beigsies un, domājot par Seljē, secinu, ka man nav tiesību viņu nogalināt.

Eju pie Matjū. No viņa dārza mūra var labi redzēt kapsētu. Alejā manāmas smiltis. Pusdienlaikā Karbonjēri ies tās saslaucīt. Iegriežos pie Ziljetas un atdodu viņai pusi zivju. Viņa saka:

—    Tauriņ, es redzēju sliktu sapni — tu biji asiņains un sakalts ķēdēs. Nedari muļķības, man būs pārāk bēdīgi, ja ar tevi kas atgadīsies. Sapnis mani tā uztrauca, ka neesmu nedz nomazgājusies, nedz sasukājusies. Ar tālskati mēģināju saskatīt, kur tu makšķerē, bet neko neredzēju. Kur tu makšķerēji?

—  Salas otrā pusē. Tāpēc jūs mani neredzējāt.

—   Kāpēc tu ej tik tālu, ka es nevaru tevi ieraudzīt tālskatī? Un ja nu tevi aizskalo vilnis? Neviens tevi neredzēs un nepalīdzēs izkļūt dzīvam no haizivju vietas.

—   Ak, jel nepārspīlējiet!

—    Vai tev tā liekas? Es tev aizliedzu makšķerēt salas otrā pusē, un, ja tu mani neklausīsi, es likšu, lai tev atņem atļauju.

—    Esiet taču prātīga, kundze! Lai jums izpatiktu, es jūsu virtuves zēnam aizvien pateikšu, uz kurieni eju makšķerēt.

—   Labi. Bet kāpēc tu izskaties tik noguris?

—  Jā, kundze, es esmu noguris un iešu uz nometni gulēt.

—     Labi, bet četros es tevi gaidīšu, nāc dzert kafiju! Vai nāksi?

—  Jā, kundze. Uz redzēšanos!

Tā tikai manam mieram vēl pietrūka — Ziljctas sapņa! It kā man jau tāpat nepietiktu reālu problēmu, nu man jānoņemas vēl ar murgiem!

Bursē apgalvo, ka, viņaprāt, viņu tiešām novēro. Nu jau divas nedēļas mēs gaidām pēdējo, pusotra metra garo detaļu. Nariks un Kenjē apgalvo, ka nekā neparasta nemanot, bet Bursē paliek pie sava un koku netaisa. Tieši tas satur visas piecas plosta daļas. Ja tam nebūtu vajadzīgi pieci robi, kas iestrādāti ar milimetra precizitāti, Matjū to izgatavotu savā dārzā. Narikam un Kanjē jāremontē kapela, un viņi darbnīcā nes iekšā un no tās ārā daudz materiālu. Vēl vairāk — reizēm viņi lielo mazus ratiņus, ko velk vērsis. Šis apstāklis jāizmanto.

Mūsu mudināts, Bursē pret savu gribu detaļu uztaisa. Kādu dienu viņš apgalvo — esot pārliecināts, ka tad, kad ir izgājis no darbnīcas, kāds detaļu aizticis un nolicis atkal vietā. Vēl jāiegriež tikai viens malējais robs. Nolemjam, ka viņš to izdarīs, bet pēc tam noliks zem sava darbgalda dēļa. Virsū piestiprinās matiņu, lai redzētu, vai kāds detaļu aizskāris. Viņš iegriež robu, un sešos pēdējais iziet no darbnīcas, pārliecinājies, ka tur paliek vienīgi kruķis. Detaļa ir paredzētajā vielā, tai pievienots mats. Pusdienlaikā esmu nometnē un gaidu, kad ieradīsies tie, kas strādā darbnīcā, — astoņdesmit vīri. Nariks un Kenjē starp tiem ir, bet Bursē nav. Pie manis pienāk kāds vācietis un nodod labi salocītu un aizlīmētu zīmīti. Bedzu, ka to neviens nav atvēris. Lasu: «Mata vairs nav, tātad detaļa ir aiztikta. Palūdzu kruķi, lai viņš ļauj man palikt darbnīcā un pastrādāt, ka gribu palieigt rožkoka šķirstiņu, ko patlaban darinu. Viņš atļāva. Es detaļu paņemšu un nolikšu tur, kur stāv Narika darbarīki. Brīdini viņus. Trijos viņiem tūlīt jāiziet no darbnīcas un jāaiznes detaļa. Varbūt iespējams apsteigt to, kurš detaļu uzmana.»

Nariks un Kenjē piekrīt. Viņi nostāsies darbnīcas strādnieku pirmajā rindā. Pirms visi ieies ēkā, divi vīri pie durvīm brītiņu kausies. To lūdz izdarīt divus Karbonjēri novadniekus, divus Monmartras korsikāņus — Masani un Santini. Viņi nejautā par iemeslu, un tas ir ļoti labi. Narikam un Kenjē tas jāizmanto, lai izietu ārā ar vienalga kādiem materiāliem, it kā viņi steigtos uz savu darba vietu un starpgadījums viņus neinteresētu. Mēs visi esam vienis prātis, ka pēdējā izdevība vēl ir atlikusi. Ja izdosies, man jāpaliek rāmam vienu vai divus mēnešus, jo irskaidrs: kāds vai kādi zina — liek izgatavots plosts. 1.ai tad viņi prāto, kurš to dara un kur plosts noslēpts.

Beidzot pulkstenis ir pustrīs, vīri gatavojas doties ceļā. Starplaiks starp pārbaudi un gājienu uz darbu ilgst pusstundu. Viņi aiziet. BebērsSeljē irgandrīz kolonnas vidū, un tajā irdivdesmit rindas pa četriem vīriem katrā.

Nariks un Kenjē iet pirmajā rindā, Masani un Santini — divpadsmitajā, Bebērs Seljē — desmitajā. Manuprāt, tā ir labi, jo brīdī, kad Nariks paķers kokus, bruses un detaļu, citi vēl nebūs paspējuši darbnīcā ieiet. Bebērs būs gandrīz pie darbnīcas durvīm vai, iespējams, mazliet tālāk priekšā. Kad izcelsies kautiņš, viņi lamāsies kā traki un visi, arī Bebērs, gluži neviļus pagriezīsies, lai redzētu, kas tur notiek. Pulksten četros viss ir laimīgi garām, detaļa nolikta zem materiālu kaudzes baznīcā. Viņiem nav izdevies to iznest no kapelas, liet tur tā nolikta pa rokai.

Aizeju pie Žiljctas, viņas nav mājās. Atpakaļceļā šķērsoju laukumu, kur atrodas administrācijas ēka. Enā redzu slāvam

Masani un Žanu Santini, kuri gaida, kad tiks aizvesti uz karceri. Tas bija zināms jau iepriekš. Kju viņiem garām un pajautāju:

—  Cik?

—   Astoņas dienas, — Santini atbild.

—   Žēl noskatīties, kā kaujas divi novadnieki! — saka kāds krukis no Korsikas.

Atgriežos nometnē. Sešos Bursē ierodas starojošs:

—   Ap dūšu ir tā, it kā man būtu bijis vēzis un dakteris pēc tam būtu pateicis, ka viņš kļūdījies un ka esmu vesels.

Karbonjēri un mani draugi jūtas kā uzvarētāji un apsveic mani par to, kā esmu noorganizējis operāciju. Arī Kenjē un Nariks ir apmierināti. Guļu visu nakti, kaut arī spēlmaņi vakarā atnāk un aicina mani uz partiju. Izliekos, ka briesmīgi sāp galva. Īstenībā es tiešām vai beidzos nost aiz miega bada, taču esmu gandarīts un laimīgs, ka veiksme ir pavisam tuvu. Visgrūtākais jau paveikts.

No rīta Matjū uz laiku noglabā detaļu mūra caurumā. Tiešām — kapsētas sargs tīra celiņus kapa-slēptuves pusē. Tagad nebūtu prātīgi tam tuvoties. Katru dienu rītausmā es drāžos ar koka lāpstu sakārtot zemi uz kapa. Ar slotu notīru celiņu, tad tikpat ātri vienmēr ierodos izvest alejas, atstājot kublu stūrī slotu un lāpstu.

Nu pagājuši tieši četri mēneši, kopš rīkojamies bēgšanai un deviņas dienas, kopš beidzot esam dabūjuši pēdējo plosta detaļu. Lietus vairs nelīst katru dienu un reizēm debesis paliek skaidras visu nakti. Esmu sakopojis spēkus, gatavojoties divām izšķirīgām stundām: vispirms — iznest no Matjū dārza detaļu un iemontēt to plostā, rūpīgi iestiprinot katru uzrobi. To iespējams darīt tikai dienā. Pēc tam — bēgšana. Tūlīt tā nav iespējama, jo, kad plosts būs ūdenī, tajā jāiekrauj kokosrieksti un pārtika.

Vakar visu izstāstīju Žanam Kastolli un pateicu, cik tālu esmu ticis. Viņš priecājas par manu veiksmi, par to, ka sagatavošanās tuvojas beigām.

—   Mēness ir augošs, pirmajā ceturksnī, — viņš saka.

—     Es zinu, bet pusnaktī tas netraucē. Bēgums sākas desmitos, īstais brīdis nolaist plostu ūdenī būs no vieniem līdz diviem naktī.

Mēs ar Karbonjēri esam nolēmuši pasteidzināt nolikumu gailu. Rīt no rīta deviņos jāiemontē pēdējā detaļa. Naktī — bēgšana.

Nākamajā rītā, labi saskaņojuši rīcību, mēs ķeramies pie darba — es caur dārzu aizeju uz kapsētu un lāpstu rokā pārlēcu pār mūri. Kamēr novācu zemi no pīteņiem, Matjū noveļ akmeni un atnāk pie manis ar detaļu. Kopā noceļam pīteņus un noliekam tos sānis. Ieraugām plostu savā vietā un lieliskā stāvoklī. Aplipis ārzemēm, bet labs. Paņemam to un noliekam uz sāna, ieķīlējam piecus uzrobjus, katru precīzi savā vietā. Uti tos iedabūtu iekšā, mums jāsit ar akmeni. Kad beidzol esam ar darbu galā un grasāmies plostu nolikt atpakaļ. Parādās uzraugs ar karabīni rokā.

—   Nekustēties vai šaušu!

Palaižam plostu vaļā un paceļam rokas. Šo kruķi pazīstu — tas ir darbnīcas galvenais uzraugs.

—    Nedariet muļķības un nepretojieties, jūs esat apcietināti. Pieņemiet to un vismaz izglābjiet savu ādu, kas jau tāpal karājas diedziņā — man tā gribas to izcaurumol ar mašīnpistoli. Nu, uz priekšu, rokas joprojām gaisā! Uz komandantūru!

Ejot ārā pa kapsētas vārtiem, saliekam arābu — uzrauga palīgu. Kruķis viņam saka:

—    Muhamed, pateicos par pakalpojumu! Rīt no rīta ienāc pie manis, es tev iedošu, ko esmu solījis.

—   Paldies, — «āzis» atbild. — Es, protams, aiziešu. Lai man samaksā arī Bebērs Seljē, vai ne?

—   Es jums to neesmu teicis.

—  Tas nekas, ka tikai zinu.

Mēs joprojām stāvam karabīnes stobra galā, un kruķis saka:

—   Muhamed, pārmeklē viņus!

Arābs izvelk no jostas manu nazi un Matjū nazi. Es viņam jautāju:

—   Muhamed, tu esi viltīgs. Kā tu mūs atklāji?

—     Katru dienu rāpos kokospalmā, lai redzētu, kur esat noglabājuši plostu.

—   Kas tev lika to darīt?

—   Vispirms — Bebērs Seljē, pēe tam uzraugs Briē.

—    Ejam tālāk, — kruķis mudina, — jūs par daudz pļāpājat. Tagad varat nolaist rokas un iet ātrāk.

Četrsimt metru, kas mums jānosoļo līdz komandantūrai, man liekas garākais ceļš mūžā. Jūtos iznīcināts. Tik ilgi pūlēties, lai iesēstos mēslos kā pēdīgie muļķi! Ak Dievs, cik bargs tu esi pret mani! Mūsu ierašanās komandantūrā ir īsts skandāls. Pa ceļam satiekam citus uzraugus, kuri pievienojas tam, kurš joprojām mums draud ar karabīni. Kad nonākam galā, mums aiz muguras ir septiņi vai astoņi kruķi.

Arābs, kas aizskrēja pa priekšu, ir brīdinājis komandantu, kurš stāv uz administrācijas ēkas sliekšņa tāpat kā Degāun pieci vecākie uzraugi.

—   Kas te notiek, Briē kungs? — komandants jautā.

—    Notiek tas, ka esmu pieķēris nozieguma vietā šos divus vīrus, kas patlaban grasījās noslēpt plostu, kuru, manuprāt, viņi ir pabeiguši.

—   Ko jūs teiksiet, Tauriņ?

—   Neko, es runāšu liesā.

—   Lieciet viņus karcerī!

Mani ieved karcerī, kura aiznaglotais logs ir komandantūras ieejas pusē. Karcerī tumsa, bet dzirdu cilvēkus sarunājamies komandantūras pagalmā.

Notikumi rit strauji. Trijos mūs izved ārā un uzliek roku

dzelžus.

Zālē sapulcējies tāds kā tribunāls: komandants, komandanta palīgs, vecākais uzraugs. Viens no kruķiem ir liesas sekretāra vietā. Degā sēž sānis pie maza galdiņa ar zīmuli rokā, viņam acīmredzot jāpieraksta liecības.

—     Šarjēr un Karbonjēri, noklausieties ziņojumu, ko Briē kungs pret jums uzrakstījis: «Es, Ogists Briē, vecākais uzraugs, .,,. 371

Pestīšanas salu darbnīcas vadītājs, apsūdzu divus katordzniekus — Šarjēru un Karbonjēri valstij piederošu materiālu zādzībā. Līdzzināšanā es apsūdzu galdnieku Bursē. Manuprāt, līdzzināšanā vainojami arī Nariks un Kenjē. Piebildīšu, ka Šarjēru un Karbonjēri es notvēru brīdī, kad viņi apgānīja I'rivā kundzes kapu, ko izmantoja par slēptuvi savam plostam.»

—   Kas jums sakāms? — komandants jautā.

—   Vispirms tas, ka šajā lietā Karbonjēri nav nekādas daļas. Plosts ir aprēķināts vienam pašam cilvēkam — man. Es tikai viņu piespiedu palīdzēt noņemt pīlēnus no kapa — tas ir darbs, ko viens cilvēks nevar izdarīt. Tātad Karbonjēri nav vainojams valstij piederošu materiālu zagšanā, nedz arī līdzdalībā bēgšanā, jo bēgšana nav notikusi. Bursē ir nabaga cilvēks, kas rīkojies, nāves draudu piespiests. Nariku un Kenjē gandrīz nemaz nepazīstu. Apgalvoju, ka viņiem ar to visu nav nekā kopīga.

—   Mans informators gan tā nesaka, — kruķis iebilst.

—   Bebērs Seljē, kas jūs informējis, varēja lieliski izmantot šo lietu, lai atriebtos kādam, to nepatiesi apsūdzot. Kurš gan var uzticēties uzrādītājam?

—   Vārdu sakot, — komandants secina, — jūs tiekat oficiāli apsūdzēts valstij piederošu materiālu zagšanā un izšķērdēšanā, kapa apgānīšanā un bēgšanas mēģinājumā. Lūdzu, parakstiet aktu!

—  Es parakstīšu tikai tad, ja tam pievienos manu paziņojumu attiecībā uz Karbonjēri, Bursē un svaiņiem Nariku un Kenjē.

—   Es piekrītu. Sagatavojiet dokumentu.

Es parakstu. Es nevaru skaidri izteikt visu, kas manī norisinās kopš pēdējā brīdī piemeklējušās neveiksmes. Karcerī jūtos kā prātu zaudējis, gandrīz neko neēdu, nestaigāju, tikai smēķēju un smēķēju — cigareti pēc cigaretes. Laimīgā kārtā Dcgā man piegādā tabaku pieliekamā daudzumā. Ik dienu no rītapastaigājos saulē disciplinārās nodaļas kameru pagalmā.

Šorīt nic manis ieradies komandants. Dīvainā kārtā viņš, kam būtu vislielākās nepatikšanas gadījumā, ja bēgšana izdotos, uz mani niknojas vismazāk.

Viņš saka — sieva esot apgalvojusi, ka cilvēks, kas nav pārvērties par lopu, rīkojas gluži normāli, gribēdams aizbēgt. Viņš ļoti veikli mēģina panākt, lai es apliecinu Karbonjēri līdzdalību. Man paliek iepaids, ka esmu viņu pārliecinājis, pierādīdams, ka Karbonjēri īstenībā nemaz nevarēja atteikties palīdzēt man īsu brīdi tikt galā ar pīteņiem.

Bursē ir parādījis manis pārzīmēto plānu un zīmīti ar draudiem. Kas attiecas uz viņu, komandants ir pilnīgi pārliecināts, ka viss tā tiešām noticis. Jautāju, cik ilgs ieslodzījums, pēc viņa dotnām, var draudēt par materiālu zagšanu.

— Ne ilgāks par astoņpadsmit mēnešiem, — viņš atbild.

Vārdu sakot, es lēnītiņām rāpjos ārā no bedres, kurā esmu iegāzies. Esmu saņēmis zīmīti no sanitāra Šatāla. Viņš mani brīdina, ka Bcbērs Seljē ievietots atsevišķā palātā un gaida aizbraukšanu no salas ar neparastu diagnozi — audzējs aknās. Droši vien tā ir vienošanās starp administrāciju un doktoru, lai uzrādītāju paglābtu no atriebības.

Ne reizi nepārmeklē nedz karceri, nedz mani pašu. Es to izmantoju, palūdzot, lai man iesūta nazi. Saku Narikam un Kenjē, lai viņi pieprasa konfrontāciju starp darbnīcu uzraugu, Bcbēru Seljē, galdnieku un mani, lūdzot komandantu, lai pēc šīs konfrontācijas viņš lemj par taisnīgu sodu: ievietošanu iepriekšējā ieslodzījumā, disciplināru sodu vai tūlītēju atbrīvošanu.

Šodienas pastaigā Nariks man saka — komandants piekritis. Konfrontācija notiks rīt pulksten desmitos. Tajā piedalīsies vecākais uzraugs, kas būs instruktora vielā. Visu nakti pūlos nomierināties, jo esmu nodomājis nogalināt Bebēru Seljē. Man neizdodas. Nē, tas būs pārāk netaisni, ja šis cilvēks tiks aizvests no salas par tādu pakalpojumu un vēlāk no Lielās zemes aizbēgs, tā saņemot algu par to, ka vienu bēgšanu ir aizkavējis. Jā, bet tad tevi var sodīt ar nāvi, jo Bcbēra nogalināšanu var uzskatīt par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Vienalga! Tāds ir mans spriedums, tik izmisis jūtos. Četri mēneši cerību, prieka, baiļu iekrist, tik daudz izdomas, lai nekrietna uzrādītāja dēļ galu galā piedzīvotu lādas nožēlojamas beigas! Lai notiek kas notikdams, rīt es mēģināšu Seljē nogalināt!

Vienīgais līdzeklis, kas mani paglābtu no nāves sprieduma, būtu panākt, lai viņš izvelk savu nazi. Sai nolūkā man viņam neatlaidīgi jārāda, ka manējais atvāzts. Tad, bez šaubām, viņš izvilks arī savu. To vajadzētu izdarīt vai nu mazliet pirms, vai uzreiz pēe konfrontācijas, jo var gadīties, ka uzraugs man iešauj ar revolveri. Lieku cerības uz kruķu mūžīgo nevīžību.

Visu nakti cīnos pret šo domu. Es nespēju to pievārēt. Dzīvē tiešām gadās nepiedodamas lietas. Es zinu, ka cilvēks nedrīkst tiesāt pats, bet tas attiecas uz citas sabiedrības šķiras ļaudīm. Kā lai pieņem, ka var nedomāt par tik neģēlīga indivīda sodīšanu? Es šim kazarmu trakajam neesmu nodarījis nc mazāko ļaunumu, viņš mani pat nepazīst. Tātad viņš man piespriedis X gadus ieslodzījuma, nevarēdams pārmest neko. Viņš ir darījis visu, lai mani apraktu un uz tā rēķina atsāktu dzīvi. Nē, nē un vēlreiz nē! Es nedrīkstu pieļaut, ka viņš gūst labumu no savas neģēlības. Tas nav iespējams. Jūtos pazudināts. Ja jau pazudināts, tad pazudināts, lai tad ar viņu notiek tas pats un vēl vairāk! Un ja tev piespriež nāvessodu? Cik muļķīgi būtu mirt tāda neģēļa dēļ! Spēju sev iestāstīt vienīgi to: ja viņš ncizvilks nazi, es viņam neuzbrukšu.

Visu nakti neesmu gulējis, esmu izsmēķējis veselu paciņu pelēkās tabakas. Man atlikušas divas cigaretes, kad sešos no rīla atnes kafiju. Esmu tik sasprindzis, ka uzrauga klātbūtnē, kaut arī tas aizliegts, saku kafijas dalītājam:

—   Vai tu vari man iedot dažas cigareles vai mazliet tabakas, ja priekšnieks atļauj. Es vairāk nejaudāju, Anlartaglija kungs!

—    Labi, iedod, ja tev ir. Es pats nesmēķēju. Man no sirds tevis žēl, Tauriņ. Es, korsikānis, mīlu cilvēkus un ienīstu nelietības.

Bez ceturkšņa desmitos esmu pagalmā un gaidu, kad mani ievedīs zālē. Tur ir arī Nariks, Kenjē, Bursē un Karbonjēri. Mūs uzrauga Anlartaglija, kas pārzina kafijas dalīšanu. Ar Karbonjēri viņš runā korsikāņu valodā. Saprotu, ka viņš nožēlo notikušo un saka — Karbonjēri draud trīs gadi ieslodzījuma. Tai brīdī durvis atveras un pagalmā ienāk arābs, kas sēdēja kokospalmā, arābs, kurš sargāja darbnīcas durvis un Bebērs Seljē. Mani ieraudzījis, pēdējais raujas atpakaļ, liet sargs, kas viņus pavada,

saka:

—   Ejiet uz priekšu un nostājieties attālāk, te pa labi! Antartaglija, neļauj viņiem savā starpā sarunāties!

Mēs esam nepilnu divu metru attālumā viens no otra. Antartaglija saka:

—   Abām grupām aizliegts savā starpā sarunāties!

Karbonjēri joprojām korsikāniski tērzē ar savu novadnieku,

kas uzmana abas grupas. Kruķis sasien kurpes auklu. Dodu Matjū zīmi paiet mazliet uz priekšu. Viņš uzreiz saprot, paskatās uz Bebēru Seljē un nospļaujas uz tā pusi. Kad uzraugs izslienas, Karbonjēri runā ar viņu bez mitas un piesaista uzmanību tā, ka es nepamanīts varu paspert soli uz priekšu. Ļauju nazim ieslīdēt delnā. To var pamanīt vienīgi Seljē, un viņš negaidīti strauji satver nazi, kas atvāzts noglabāts biksēs, un pamatīgi iedur man labās rokas muskulī. Es esmu kreilis, un ar vienu triecienu iegrūžu nazi viņam krūtīs līdz pat spalam. Viņš ierēcas kā dzīvnieks un smagi nogāžas. Bevolveri rokā, Antartaglija man saka:

—   Atkāpies, mazais, atkāpies! Nesit viņam gulošam, jo tad man vajadzēs uz tevi šaut, bet to es negribu darīt.

Karbonjēri pieiet pie Seljē un ar kāju pakustina tā galvu. Viņš pasaka pāris vārdu korsikāniski. Saprotu — viņš apgalvo, ka Seljē miris. Sargs atkārto:

—   Dod man nazi, mazais!

Es viņam to atdodu, viņš iebāž revolveri atpakaļ makstī, pieiet pie dzelzs durvīm un pieklauvē. Kāds kruķis atver, un Antartaglija saka:

—   Atsūti nestuves, jāaiznes līķis.

—   Kas miris?

—   Bebērs Seljē.

—   Ak tā! Tad jau vainīgs Tauriņš.

Mūs ieved atpakaļ karcerī. Konfrontācija atlikta. Pirms ieejam koridorā, Karlx>njēri man saka:

—   Nabaga Tauriņ, nu tev ir ziepes.

—  Jā, bet es esmu dzīvs un viņš — beigts.

Kruķis atgriežas viens, atver durvis un, joprojām vēl ļoti satraukts, klusītiņām saka:

—     Klauvē pie durvīm, pasaki, ka esi ievainots. Pirmais uzbruka viņš, es redzēju.

Un viņš piesardzīgi aizver durvis.

Kruķi korsikāņi ir apbrīnojami — vai nu pavisam ļauni, vai pavisam labi. Es silu pie durvīm un kliedzu:

—     Esmu ievainots, gribu, lai mani aizved uz hospitāli un pārsien!

Kruķis atgriežas kopā ar disciplinārās nodaļas vecāko uzraugu.

—   Kas tev lēcies? Kāpēc tā trokšņo?

—   Es, priekšniek, esmu ievainots.

—    Ak tu esi ievainots? Man gan likās, ka viņš tev nepieskārās, kad uzbruki.

—   Labās rokas muskulis ir pušu.

—   Atveriet! — saka otrs kruķis.

Durvis atveras, es izeju ārā. Muskulis tiešām ir pārgriezts.

—    Uzlieciet viņam roku dzelžus un aizvediet uz hospitāli. Nekādā gadījumā neatstājiet viņu tur. Vediet atpakaļ, likko ievainojums būs apkopts.

Kad ejam ārā, satiekam vairāk nekā desmit kruķus un komandantu. Darbnīcas uzraugs man saka:

—   Slepkava!

Pirms paspēju atbildēt, komandants viņu apsauc:

—   Klusējiet, Briē! Tauriņam uzbruka.

—  Tas neizklausās pēc patiesības, — Briē atbild.

—   Es to redzēju un esmu liecinieks, — Antartaglija saka. — Un ņemiet vērā, Briē kungs, ka korsikānis nekad nemelo.

Hospitālī Šatāls pasauc doktoru. Viņš sašuj brūci bez jebkādas anestēzijas, pat bez iešļircinājuma, pēc tam uzliek astoņas šuves, nesakol man ne vārda. Es ļauju viņam rīkoties un nesūdzos. Pēc tam dakteris saka:

—     Ks nevarēju tev izdarīt vietējo narkozi, man vairs nav injekciju, — un piemetina: — Tas, ko tu izdarīji, nebija labi darīts.

—     Nu, ziniet, viņam tik un tā nebija atlicis ilgs mūžs — ja jau aknās bija audzējs.

Mana negaidītā atbilde viņu apstulbina.

Izmeklēšana turpinās. Bursē atbildība tiek pilnīgi noliegta. Tiek pieņemts, ka viņš ticis terorizēts, un es esmu darījis visu, lai tādai versijai noticētu. Sodīti netiek arī Nariks un Kenjē — pierādījumu trūkuma dēļ. Paliekam mēs ar Karbonjēri. Karbonjēri vairs neapsūdz valsts materiālu zagšanā un izsaimniekošanā. Viņam paliek apsūdzība par līdzdalību bēgšanas mēģinājumā. Viņam nevar piespriest vairāk kā sešus mēnešus. Bet man lietas sarežģās. Par spīti visām liecībām man par labu, izmeklēšana negrib atzīt aizstāvēšanās nepieciešamību. Dcgā, kas redzējis visu lietu, apgalvo, ka, lai cik neiecietīgs ir izmeklētājs, mani nevar notiesāt uz nāvi, jo es esmu ievainots. Apsūdzība balstās uz divu arābu liecībām — tie apgalvo, ka nazi esmu izvilcis pirmais.

Izmeklēšana beigusies. Gaidu, kad mani vedīs uz Scnlorānu, kur būs kara tribunāls. Es tikai smēķēju, gandrīz nemaz vairs nestaigāju. Man piešķir otru pastaigu — vienu stundu pēcpusdienā. Nedz komandants, nedz uzraugi, atskaitot to, kas pārzina darbnīcas, un izmeklētāju, neizrāda man naidīgumu. Visi sarunājas ar mani laipni un ļauj man piegādāt tabaku, cik vien vēlos.

Man jādodas ceļā piektdien, ir trešdiena. Ceturtdienas rītā desmitos, kad esmu pavadījis pagalmā gandrīz divas stundas, mani pasauc komandants:

—   Nāc man līdzi!

Bez apsardzes sekoju viņam. Jautāju, uz kurieni ejam, viņš turpina ceļu uz savu māju. Viņš saka:

—   Sieva vēlas tevi redzēt, pirms dodies prom. Es negribēju viņu satriekt, lickqt tevi pavadīt bruņotam sargam. Es ecru, ka tu uzvedīsies labi.

—  Jā, komandanta kungs.

Nonākam vina mājā.

—   Ziljeta,es atvedu tavu aizbildināmo, kā jau solīju. Tu zini, ka viņš jāaizved atpakaļ pirms pusdienām. Vari ar viņu tērzēt gandrīz stundu.

Un viņš smalkjūtīgi aiziet.

Ziljeta pienāk man klāt un uzliek roku uz pleca, skatoties tieši acīs. Viņas melnās acis mirdz jo vairāk tāpēc, ka ir pilnas asaru, kurām viņa laimīgā kārtā neļauj birt.

—    Tu esi traks, mans draugs! Ja tu man būtu pateicis, ka gribi bēgt, es laikam spētu tev bēgšanu atvieglot. Lūdzu vīru, lai viņš tev palīdz, cik vien iespējams, bet viņš man atbildēja, ka tas diemžēl nav viņa spēkos. Vispirms es lūdzu tevi atvest, lai redzētu, kāds izskaties. Es tevi apsveicu par vīrišķību* tu esi labāks, nekā man likās. Un vēl — es gribu tev samaksāt par zivīm, ko tu daudzus mēnešus man tik augstsirdīgi devi. Te ir tūkstoš franku, tas ir viss, ko varu tev iedot. Man žēl, ka neko vairāk tavā labā nespēju darīt.

—     Klausieties, kundze, man nauda nav vajadzīga. Es jūs lūdzu, saprotiet, ka nevaru to pieņemt — manās acīs tas nozīmētu aptraipīt mūsu draudzību. — Es atstumju divas piccsimtfranku naudaszīmes, kas man liek augstsirdīgi piedāvātas. — Es jūs lūdzu — neuzstājiet!

—    Kā vēlies, — viņa atbild. — Vai iedzersi mazliet viegla pastisa?

Un veselu stundu šī apbrīnojamā sieviete man runā laipnus vārdus. Viņa domā, ka mani droši vien attaisnos par tā nelieša nonāvēšanu un ka par pārējo piespriedīs astoņpadsmit mēnešus līdz divus gadus.

Kad eju prom, viņa ilgi spiež man roku un saka:

—   Uz redzēšanos, labu veiksmi! — Un sāk skaļi raudāt.

Komandants mani ved atpakaļ uz viennīcu nodaļu. Paceļam es viņam saku:

—   Komandant, jums ir viscildenākā sieva pasaulē.

—   Es to zinu, Tauriņ, viņa nav radīta, lai dzīvotu te, tas viņai ir pārāk grūti. Bet ko lai dara? Galu galā pēc četriem gadiem iešu pensijā.

—    Es izmantoju gadījumu, kad esam vieni, komandant, lai pateiktos par to, ka izturaties pret mani, cik labi vien iespējams, kaut arī es, ja bēgšana būtu izdevusies, sagādātu jums lielas nepatikšanas.

—   Jā, tu man sagādātu lielas galvassāpes. Un tomēr — vai gribi, lai es tev kaut ko pasaku? Tu esi pelnījis veiksmi. — l'ie disciplinārās nodaļas durvīm viņš atvadās:

—     Paliec sveiks, Tauriņ! Iai Dievs tev palīdz, tev viņa palīdzība būs vajadzīga.

—   Palieciet sveiks, komandant!

Jā, man būs vajadzīga Dieva palīdzība, jo kara tribunāls, kura priekšsēdētājs ir žandarmērijas komandants ar četrām uzšuvēm, paliek nelokāmi nežēlīgs. Trīs gadi par valstij piederošu materiālu zagšanu un izsaimniekošanu, kapa apgānīšanu un bēgšanas mēģinājumu un pieci gadi par Seljē slepkavību. Kopā astoņi gadi ieslodzījuma. Ja es nebūtu ievainots, mani noteikti notiesātu uz nāvi.

Šis pret mani tik bargais tribunāls bija iecietīgāks pret poli vārdā Dandoski, kas nogalinājis divus cilvēkus. Viņam piesprieda tikai piecus gadus, kaut gan nebija nekādu šaubu, ka tā bijusi slepkavība ar iepriekšēju nodomu.

Dandoskis bijis maiznieks, kas tikai sagatavojis ieraugu. Viņš strādājis vienīgi no trim līdz četriem no rīta. Tā kā maizes ceptuve bijusi krastmalā tieši piejūras, visas brīvās stundas viņš pavadījis makšķerējot. Viņš bijis rāms, slikti runājis franciski un nc ar vienu sevišķi nedraudzējies. Šis mūža katorgā notiesātais visu maigumu veltījis lieliskam melnam runcim ar zaļām acīm, kurš dzīvojis pie viņa. Viņi gulējuši viens otram blakus, kaķis viņam sekojis pa pēdām uz darbu kā suns. Vārdu sakot, poli un runci saistījusi liela mīlestība. Runcis viņu pavadījis arī makšķernieka gaitās, bet, ja bijis pārāk karsts un nekur nav bijis ēnas, dzīvnieks viens pats atgriezies maiznīcā un saritinājies drauga guļvietā. Kad pusdienlaikā atskanējis zvans, runcis gājis pretī savam poļu draugam un lecis pēc zivtiņām, ko Dandoskis dancinājis viņam pie deguna, līdz dzīvnieks tās noķēris.

Visi maiznieki dzīvojuši kopā vienā telpā blakus ceptuvei. Kādu dienu divi katordznieki — Korači un Andželo — uzaicinājuši Dandoski pusdienās — Korači pagatavojis truša ragū kā aizvien vismaz reizi nedēļā. Dandoskis ēdis kopā ar viņiem, liekot galdā vīna pudeli, ko piedzert klāt. Vakarā runcis nav pārradies. Polis veltīgi meklējis viņu visās malās. Pagājusi nedēļa, un runcis joprojām nav rādījies. Noskumis par biedra pazušanu, Dandoskis vairs nezinājis, ko iesākt. Viņš no sirds sērojis, ka vienīgā būtne, ko viņš mīlējis un kas viņam atmaksājusi ar to pašu, tik noslēpumaini pazudusi. Uzzinājusi par Dandoska ciešanām, kāda uzrauga sieva uzdāvinājusi viņam kaķēnu. Dandoskis to padzinis un sašutis jautājis sievietei, kā vina varot iedomāties, ka viņš iemīlētu citu kaki; viņš teicis, ka tā dziļi apvainotu dārgā pazudušā piemiņu.

Kādu dienu Korači iesitis maiznieka māceklim, kas bijis arī maizes dalītājs. Tas nav gulējis kopā ar maizniekiem, bet piederējis pie nometnes. Atriebības jūtu mudināts, māceklis uzmeklējis Dandoski un teicis tam:

—   Vai zini, ka trusis, kuru tu ēdi kopā ar Korači un Andželo, bija tavs runcis?

—    Pierādījumus! — polis iesaucies, sagrābjot mācekli pie rīkles.

—   Zem mango koka, kas aug gabaliņu aiz laivu novietnēm, aprakta tava runča āda — es redzēju, kā Korači to darīja.

Polis kā neprātā meties pie mango koka un tiešām atradis ādu. To, pussatrunējušu, ar pūstošu galvu, viņš savācis, izmazgājis jūras ūdenī, izklājissaulē izkaltēt, tad ietinis tīrā drānā un apglabājis sausā vietā, aprokot labi dziļi, lai skudras netiktu klāt. To viņš pats man pastāstīja.

Naktī Korači un Andželo vājā lampas gaismā sēdējuši viens otram blakus uz ļoti bieza sola maiznieku guļamtclpā un četratā spēlējuši bcloti. Dandoskis ir gadus četrdesmit vecs vidēja auguma vīrietis, bakurētains, masīviem pleciem, ļoti spēcīgs. Viņš pagatavojis resnu dzelzskoka nūju — tā, starp citu, ir tikpat smaga kā minētais metāls — un no mugurpuses, 11c vārda nesakot, pamatīgi iebelzis abiem pa pakausi. Galvaskausi pārplīsuši kā granātāboli, un smadzenes iztecējušas uz grīdas. Aiz niknuma vai prātu zaudējis, viņš neapmierinājies ar to, ka abus nogalinājis, viņš vēl ņēmis to smadzenes un metis pret telpas sienu. Viss bijis vienās asinīs un smadzenēs.

Ja arī mani žandarmērijas komandants — kara tribunāla priekšsēdētājs nesaprata, Dandoski, kas izdarījis divas slepkavības ar iepriekšēju nodomu, viņš laimīgā kārtā ir spējis saprast, un polim piespriesti tikai pieci gadi.

Otrais ieslodzījums

Salās izkāpju, saķēdēts kopā ar poli. Mums nevajadzēja nīkt Senlorānas karceros! Ieradāmies pirmdienā, ceturtdienā nolika tribunāla sēde, un piektdienas rītā kāpām kuģī, lai atgrieztos salās.

IJz salām dodamies sešpadsmit vīri, divpadsmit no tiem — cietumnieki. Ceļojuma laikā jūra ir ļoti nemierīga, ik pa brīdim klājam pāri veļas kāds sevišķi liels vilnis. Savā izmisumā vēlos, kaut vecā sile nogrimtu. Nc ar vienu nesarunājos, esmu noslēdzies sevī, mitrs vējš sitas sejā. Ks nemēģinu no tā paslēpties, tieši pretēji. Mīļuprāt ļauju aizlidot cepurei — man tā astoņus ieslodzījuma gadus nebūs vajadzīga. Pagriezis seju pret vēju, es elpoju līdz apdullumam gaisu, kas mani pātago. Pēc tam, kad esmu vēlējies kuģeļa bojāeju, attopos.

«Beliēru Seljē aprija haizivis; tev ir trīsdesmit gadi un jāiztur astoņi gadi ieslodzījuma.» liet vai iespējams astoņus gadus izturēt «Cilvēkēdāja» mūros?

Spriežot pēc savas pieredzes, man šķiet — tas ir neiespējami. Četri vai pieci gadi droši vien ir pēdējā iespējamās pretestības robeža. Ja es nebūtu nogalinājis Seljē, man .būtu jāizcieš tikai trīs gadi, varbūt pat divi, jo slepkavība visam, arī bēgšanai, ir vainu pastiprinošs apstāklis. Man nevajadzēja nogalināt šo neģēli. Mans cilvēka pienākums pret mani pašu ir nevis spriest tiesu, bet dzīvot, dzīvot, lai aizbēgtu. Kā es varēju pieļaut tādu kļūdu? Nemaz jau nerunājot par to, kaīstenībā mani nonāvē tieši viņš, tas atkritums. Manai vienīgajai domai vajadzēja būt un turpmāk jābūt — dzīvot, dzīvot, dzīvot!

Starp uzraugiem, kas pavada katordzniekus, ir sargs, ko pazinu ieslodzījumā. Es nezinu, kā viņu sauc, bet man uznāk nevaldāma vēlēšanās viņam kaut ko pajautāt.

—   Priekšniek, man gribētos jums kaut ko pajautāt.

Izbrīnījies viņš pienāk tuvāk un vaicā:

—   Ko?

—   Vai jūs esat pazinis kādu, kas spējis izturēt astoņus gadus ieslodzījuma?

Brīdi padomājis, viņš atbild:

—   Nē, bet esmu pazinis vairākus, kas izturējuši piecus gadus un viens — to es atceros ļoti labi — pat pēc sešiem gadiem bija vesels un līdzsvarots. Es biju ieslodzījuma vietā, kad viņu atbrīvoja.

—   Paldies!

—   Nav par ko. Manuprāt, tev jāizcieš astoņi gadi?

—  Jā, priekšniek.

—  Tu tiksi ārā vienīgi tad, ja ne reizi nebūsi sodīts.

Un viņš atiet nostāk.

Šis teikums ir ļoti svarīgs. Jā, es netikšu ārā dzīvs, ja kaut reizi būšu sodīts. Tiešām, sodu pamatā ir ēdiena devas samazināšana vai pilnīga badošanās zināmu laiku, un pēc tam, pat ja atgriežas normālā režīmā, cilvēks nemūžam vairs nevar atkopties. Daži stingrāki sodi liedz izturēt līdz galam, cilvēks nobeidzas agrāk. Secinājums: es nedrīkstu pieņemt nedz kokosriekstus, nedz cigaretes, nedrīkstu pat rakstīt vai saņemt zīmītes.

Visu atlikušo ceļojuma laiku bez mitas prātoju par šo lēmumu. Nekādu, pilnīgi nekādu sakaru nedz ārpus cietuma, nedz pašā cietumā. Tad man kaut kas ienāk prātā: vienīgais veids, kā iespējams bez riska man palīdzēt no ārienes, ir panākt, lai kāds maksā ēdiena dalītājiem, lai pusdienās tie man izvēlas vienu no lielākajiem un labākajiem gaļas gabaliem. To ir viegli izdarīt, jo viens ielej zupu, otrs, kas iet no muguras, paņem no paplātes un ieliek bļodiņā gabalu gaļas. Vajag, lai viņš nolaiž kausu līdz trauka dibenam un iesmeļ man iespējami vairāk dārzeņu. To izdomājis, nomierinos. Tiešām, ja šī kombinācija izdodas, es būšu pietiekami paēdis. Man atliek sapņot un pēc iespējas biežāk aizmaldīties iztēlē, izraugoties laimīgas domas, lai es nesajuktu prātā.

Nonākam salā. Pulkstenis ir trīs pēcpusdienā. Tikko izkāpis krastā, es ieraugu Žiljetu, kas gaišdzeltenā kleitā stāv blakus vīram. Pirms esam paspējuši nostāties ierindā, komandants ātri pienāk man klāt un jautā:

—  Cik?

—   Astoņi gadi.

Viņš atgriežas pie sievas un pasaka to viņai. Acīmredzot aiz saviļņojuma viņa apsēžas uz akmens. Pilnīgi sabrukusi. Vīrs paņem Žiljetu pie rokas, viņa pieceļas un, drūmi pavērusies manī savām milzīgajām acīm, kopā ar komandantu neatskatīdamās aiziet.

—  Tauriņ, cik? — Degā jautā.

—   Astoņi gadi ieslodzījuma.

Viņš nesaka neko un neiedrošinās paskatīties uz mani. Pienāk Galgani, un, pirms viņš man kaut ko saka, es pasteidzos priekšā:

—  Nesūti man neko, neraksti arī. Ja mans ieslodzījuma laiks ir tik ilgs, es nevaru riskēt un tikt sodīts.

—   Es'saprotu.

Klusām piebilstu:

—    Izdari tā, lai man pasniedz pēc iespējas labāku ēdienu pusdienās un vakarā. Ja tev izdosies to nokārtot, mēs varbūt kādreiz vēl redzēsimies. Paliec sveiks!

Brīvprātīgi dodos uz pirmo laivu, kurai mūs jāaizved uz Senžozefu. Visi noskatās uz mani tā, kā mēdz skatīties uz zārku, ko nolaiž kapā. Neviens nerunā. Īsā ceļojuma laikā atkārtoju Šapāram to pašu, ko teicu Galgani. Viņš atbild:

—  To, šķiet, iespējams izdarīt. Nezaudē dūšu,Tauriņ! — Pēc tam viņš man jautā: — Un Matjū Karbonjēri?

—    Piedod, ka aizmirsu. Kara tribunāla priekšsēdētājs lika ievākt par viņa gadījumu papildinformāciju, pirms tiek pieņemts lēmums. Vai tas ir labi vai slikti?

—   Manuprāt, labi.

Esmu pirmajā rindā divpadsmit cilvēku kolonnā, kas izkāpj krastā, lai dotos uz katorgas cietumu. Es eju ātri, dīvainā kārtā man gribas būt vienam savā kamerā. Es steidzos tā, ka kruķis man saka:

—   Lēnāk, Tauriņ, varētu domāt, ka jūs steidzaties atgriezties mājā, kuru tik nesen atstājāt.

Esam klāt.

—     Izģērbties! Iepazīstinu jūs ar katorgas cietuma komandantu.

—   Man žēl, ka esat atgriezies, Tauriņ, — viņš saka. Pēc tam: — Ieslodzītie, utt. — Tā ir viņa parastā runa. — Л ēka, 127. kamera. Tā ir vislabākā, Tauriņ, jo tu atradīsies pretī koridora durvīm, tāpēc tev būs vairāk gaismas un nekad netrūks gaisa. Ceru, ka uzvedīsies labi. Astoņi gadi ir ilgs laiks, bet, kas zina, varbūt, ja uzvedīsies priekšzīmīgi, dabūsi mazu apžēlošanu, soda laiku samazinās par vienu vai diviem gadiem. Es tev to novčflu, jo tu esi vīrišķīgs cilvēks.

'Tā nu esmu 127. kamerā. Tiešām, tā atrodas pretī lielām, režģotām durvīm, kas veras uz koridoru. Kaut arī ir jau gandrīz seši, vēl var redzēt diezgan labi. Kamerā nav arī tās trūdu garšas un smakas, kāda valdīja iepriekšējā. Tas mani mazliet iedrošina: «Tauriņ, vecīt, te nu ir četras sienas, kas noraudzīsies tavā dzīvē astoņus gadus. Nemēģini skaitīt mēnešus un stundas, tam nav nekādas jēgas. Ja gribi kaut cik pieņemamu mēru, skaiti sešus mēnešus. Pēc sešpadsm i trciz sešiem mēnešiem tu no jauna būsi brīvs. Katrā ziņā tev ir viena priekšrocība. Ja tu nobeigsies, tad, ja tas notiks dienā, varēsi sevi mierināt, ka mirsti gaismā. Tas ir ļoti svarīgi. Nevarētu būt sevišķi patīkami nobeigties tumsā. Ja saslimsi, te doktors vismaz redzēs tavu ģīmi. Tev nevajag sev pārmest, ka esi gribējis sākt jaunu dzīvi bēgot, un galu galā arī to, ka esi nogalinājis Seljē. Iedomājies, kas tās būtu par mokām — domāt, ka pa to laiku, kamēr tu nīksti te, viņš aizbēdzis. Laiks rādīs. Varbūt gadīsies karš, amnestija, zemestrīce, taifūns, kas iznīcinās šo cietoksni. Kāpēc nē? Varbūt gadīsies godīgs cilvēks, kas, atgriežoties Francijā, spēs aizkustināt frančus un tie piespiedīs soda izciešanas vietas administrāciju atcelt šo giljotinēšanas veidu bez giljotīnas. Varbūt kāds ārsts, kam tas viss būs apriebies, par notiekošo pastāstīs kādam žurnālistam vai kirē — ko var zināt? Bet Seljē katrā ziņā jau sen ir sagremojušas haizivis. Es esmu te un esmu sevis cienīgs, man no šīs kapličas jāiziet dzīvam.

Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens; viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens, es sāku staigāt, acumirklī atrodot pareizo galvas un roku stāvokli, īsto soļa garumu, kāds nepieciešams, lai svārsts kustētos bez vainas. Nolemju staigāt ne ilgāk kā divas stundas no rīta un divas pēcpusdienā līdz tam, kad uzzināšu, vai varu rēķināties ar lielāku pārtikas daudzumu. Pirmo dienu nervozitātē nesāksim nelietderīgi šķiest enerģiju.

Jā, ir nožēlojami ciest sakāvi pašās beigās. Tiesa gan, tā bija tikai bēgšanas pirmā daļa, vēl būtu vajadzīgs vairāk nekā simt piecdesmit kilometrus garš jūras brauciens uz nestabila plosta. Un atkarībā no tā, kur mēs sasniegtu Lielo zemi, būtu jābēg vēlreiz. Ja izbraukšana jūrā paveiktos, no trim miltu maisiem izgatavotā bura nestu plostu, augstākais, ar desmit kilometru ātrumu stundā. Pēc nepilnām piecpadsmit, bet varbūt divpadsmit stundām mēs būtu sasnieguši zemi. Protams, vienīgi tad, ja pa dienu lītu, jo tikai tādā gadījumā varētu iedrošināties uzvilkt buru. Man šķiet, es atceros, ka dienā, kad mūs ieslodzīja karcerī, lija. Bet pārliecināts par to neesmu. Mēģinu izsecināt, kādas kļūdas esmu pieļāvis. Atrodu tikai divas. Galdnieks bija gribējis izgatavot pārāk rūpīgi nostrādātu, pārāk drošu plostu, turklāt, lai tajā ietvertu kokosriekstus, bija jāizgatavo tāda kā kaste, tas ir, gandrīz plosts plostā. Tāpēc vajadzēja uztaisīt pārāk daudz detaļu un patērēt pārlieku ilgu laiku, ja gribēja to darīt piesardzīgi.

Otra — lielākā kļūda ir tāda: tiklīdz radās nopietnas aizdomas par Seljē, man viņu vajadzēja nonāvēt tajā pašā naktī. Ja es to būtu izdarījis, kas zina, kur tagad jau būtu! Pat tad, ja es būtu cietis avāriju pie Lielās zemes vai apcietināts brīdī, kad nolaistu plostu ūdenī, man piespriestu trīs nevis astoņus gadus un es varētu gūt apmierinājumu darbībā. Kur es būtu tagad, ja viss būtu noritējis, kā nākas, — salās vai Lielajā zemē? Kas lai zina. Varbūt tērzētu ar Boveniem Trinidadā vai būtu apmeties Kurasao bīskapa lrenē Brijna aizstāvībā. Un no turienes dotos prom tikai tad, kad būtu pārliecināts, ka tāda vai cita tauta mūs pieņems. Pretējā gadījumā man vienam būtu viegli mazā laiviņā atgriezties tieši pie guahiro indiāņiem, savā ciltī.

Aizmiegu ļoti vēlu, varu gulēt normālā miegā. Pirmā nakts nemaz tik nomācoša nav. Dzīvot, dzīvot, dzīvot! Tas man jāatkārto ik reizi, kad mācas virsū izmisums. Trīsreiz jāatkārto cerības vārds: «Kamēr pastāv dzīvība, pastāv arī cerība.»

Pagājusi nedēļa. Kopš vakardienas esmu pamanījis pārmaiņas ēdiena devās. Pusdienās — lielisks vārītas gaļas gabals, vakariņās — pilna bļodiņa lēcu gandrīz bez ūdens. Es iestāstu sev kā bērns: «bēcas satur dzelzi, tās ir ļoti veselīgas.»

Ja tā turpināsies, es varēšu staigāt desmit līdz divpadsmit stundas dienā un vakarā, krietni noguris, — ceļot zvaigžņu telpā. Nē, es neklejoju, es esmu uz zemes, cieši uz zemes, es pārdomāju visu salās pazīstamo katordznieku dzīvesstāstus. Apceru arī leģendas, ko stāsta salās. Viena no tām, kuru esmu nolēmis pārbaudīt, ja kādudien atkal būšu uz salas, ir leģenda par zvanu.

Kā jau teicu, katordznieki tiek nevis aprakti, bet iemesti jūrā starp Senžozcfa salu un Kojālas salu — vietā, kur čum un mudž haizivis. Līķi ietin miltu maisos, pie kājām piesien lielu akmeni.

Četrstūrainu kasli, vienmēr vienu un to pašu, novieto laivas priekšgalā. Nonākuši paredzētajā vietā, seši katordznieki airētāji paceļ airus līmeniski borta augstumā. Viens vīrs noliec kasli, otrs atver tādu kā lūku. Tad ķermenis ieslīd ūdenī. Ir skaidrs, par to nav nekādu šaubu, ka haizivis uzreiz pārkož virvi. Nekad neviens mironis nepaspēj nogrimt dziļumā. Tas uzpeld virspusē, un haizivis sāk plēsties ap gardo kumosu. Tie, kas to redzējuši, stāsta, ka ir tiešām baismi nolūkoties, kā liek apēsts cilvēks, jo tad, kad haizivju ir sevišķi daudz, tās dažkārt paceļ līķautu kopā ar saturu virs ūdens un, plosot maisus, izkampj lielus miroņa gabalus.

Tas notiek tieši tā, kā uzrakstīts, bet ir vēl kaut kas, ko neesmu varējis pārbaudīt. Visi notiesātie bez izņēmuma apgalvo, ka haizivis šajā vietā atvilina zvans, ko dimdina kapelā, kad kāds nomirst. Šķiet, reizēm, ja cilvēks atrodas Kojālas galā sešos vakarā, tur nav nevienas haizivs. Bet, līdzko iezvanās mazās kapelas zvans, vienā mirklī sarodas haizivju ka biezs, un tās gaida mironi, jo nav nekādu pierādījumu, ka tās citādi noteiktā laikā ierastos tieši šajā vietā. Atliek vienīgi vēlēties, lai es nekļūtu par Rojālas salas haizivju uzkodu tādos pašos apstākļos. Lai tās mani aprij dzīvu bēgot — jo ļaunāk, tas vismaz notiktu ceļā uz brīvību. Bet pēc nāves no slimības kamerā — nē, tas nedrīkst notiki!

Pateicoties draugiem, es saņemu pietiekamu uzturu un esmu pilnīgi vesels. Staigāju no septiņiem rītā līdz sešiem vakarā bez apstājas. Tāpēc vakara maltīte — pilna bļodiņa kaltētu sakņu, pupu, lēcu, zirņu vai rīsu ar taukiem — pazūd kā nebijusi. Es vienmēr izēdu visu un bez piespiešanās. Staigāšana nāk man par labu, tā rada veselīgu nogurumu, un esmu iemācījies staigājot dubultoties. Piemēram, vakar es visu dienu pavadīju Ardešas nostūra Favrā pļavās. Pēc mātes nāves es bieži ciemojos dažas nedēļas pie krustmātes, mālēs māsas, kas tur strādāja par skolotāju. Jā, vakarēs gandrīz kā īstenībā biju kaslaņkoku mežos, kur lasīju sēnes, un pēc tam dzirdēju, kā mans draudziņš — aitu gans izkliedz pavēles ganu sunim, kas priekšzīmīgi tās izpildīja, vai nu atdzenot atpakaļ nomaldījušos aitu, vai sodot pārlieku ziņkārīgu kazu. Vēl vairāk — es sajutu ne tikai avota ūdens dzelzs piegaršu, bet arī sīkos gaisa pūslīšus, kas kņudināja degunā. Vairāk nekā piecpadsmit gadu vecu pagātnes notikumu tik patiesīga uztvere, spēja tos tik intensīvi pārdzīvot ir sasniedzama vienīgi kamerā tālu no visiem trokšņiem, vispilnīgākajā klusumā.

Es pat redzu Utīnas tantes gaiši dzelteno kleitu. Dzirdu, kā vējš šalko kastaņās, dzirdu klaukšķi, kastanim nokrītot uz izkaltušas zemes, un dobju būkšķi, tam ieveļoties lapu klājienā. Milzīgs mežakuilis iznāk no bieziem kazenājiem un mani tik briesmīgi nobiedē, ka es bēgu kā neprātīgs, pa ceļam pazaudējot lielāko daļu salasīto sēņu. Jā, visu laiku staigādams, es augu dienu pavadīju Favrā kopā ar tanti un draudziņu Ziljēnu no Rāriņu aizstāvības biedrības. Neviens man nevar aizliegt ieritināties no jauna pārdzīvojamās, tik maigās un dzidrās atmiņās, gūt tajās mieru, kas tik nepieciešams manai saplosītajai dvēselei.

Sabiedrības uztverē es mītu vienā no daudzajām cietuma — «Cilvēkēdāja» kamerām. Īstenībā esmu lidinājies augu dienu, esmu to pavadījis Favrā pļavās, kastaņkoku mežos, esmu pat dzēris minerālūdeni no avota, ko dēvē par Firziķkoku.

Tā ir pagājuši pirmie seši mēneši. Esmu apņēmies skaitīt vienīgi pusgadus, tātad solījums izpildīts. Tikai šorīt sešpadsmit samazināju līdz piecpadsmit… Vairs atlikuši piecpadsmit reizes seši mēneši.

Novērtēsim tos. Šajos sešos mēnešos ar mani nav noticis neviens starpgadījums. Pastāvīgi viens un tas pats ēdiens, taču pilnīgi pietiekamā daudzumā, tāpēc veselība no tā necieš. Ap mani ir ļoti daudz pašnāvību un trakojošu ārprātīgo, kurus laimīgā kārtā diezgan ātri aizvāc. Ir nomācoši stundām un dienām klausīties kliedzienos, žēlabās vai kunkstos. Esmu atradis diezgan labu paņēmienu, tikai tas kaitē ausīm. Nogriežu divus gabaliņus ziepju un iebāžu tās ausīs, lai nedzirdētu dvēseli plosošos kliedzienus. Nelaimīgā kārtā ziepes rada ausīs iekaisumus un tās pēc tam vienu vai divas dienas tek.

Pirmo reizi, kopš esmu katorgā, esmu nolaidies tik zemu, ka lūdzu kaut ko kruķim. Uzraugs, kas nes zupu, ir no Montēti māras, kas nav tālu no Ardešas. Es ar viņu iepazinos Rojālā un nu lūdzu, lai viņš man atnes lodīti vaska, citādi nespēju izturēt ārprātīgo gaudas, pirms viņus aizved. Nākamajā dienā viņš man atnes vaska pikuci rieksta lielumā. Tas ir neticams atvieglojums — vairs nedzirdēt nelaimīgo vaimanas.

Tagad labi protu tikt galā ar lielajiem simtkājiem. Sešos mēnešos esmu sakosts tikai vienu reizi. Nezaudēju pašsavaldīšanos, kad pamostos un viens vai divi simtkāji ložņā pn manu kailo ķermeni. Cilvēks pierod pie visa, tas ir paškontroles jautājums, kaut arī kājiņu un taustekļu pieskaršanās ir ļoti nepatīkama. Taču, ja kukaini ķer nepareizi, tas iedzeļ. Pareizāk ir pagaidīt, kad tas norāpjas nost pats, un tikai pēc tam to sameklēt un nospiest. Uz cementa sēdekļa man vienmēr ir pāris gabaliņu maizes. Tās smarža insektus neatturami pievilina, un tie tuvojas ēsmai. Tad tos nositu.

Man jāatbrīvojas no uzmācīgas domas, kas mani vajā. Kāpēc es nenogalināju Bebēru Seljē tajā pašā dienā, kad radās aizdomas par viņa ļauno rīcību? Un tā es dienām strīdos pats ar sevi: kad cilvēkam ir tiesības nogalināt? Galu galā secinu: mērķis attaisno līdzekļus. Mans mērķis bija veiksmīga bēgšana, man bija iespējas sekmīgi pabeigt rūpīgi darinātu plostu, noslēpt to drošā vietā. Aizbēgšana bija vairs tikai dienu jautājums. Līdzko es uzzināju, cik ļoti Seljē apdraud priekšpēdējo detaļu, kas brīnumainā kārtā tika nogādāta īstajā vietā, man vajadzēja viņu bez vilcināšanās nogalināt. Bet ja nu es būtu kļūdījies, ja aizdomas būtu bijušas nepamatotas? Es būtu nogalinājis nevainīgu cilvēku. Kādas šausmas! Bet tas nav loģiski, ka tu, notiesātais mūža katorgā, vēl ļaunāk — ieslodzīts uz astoņiem gadiem katorgas cietumā, gribi atrisināt sirdsapziņas problēmu.

Ko gan tu iedomājies, pazudinātais atkritums, pret kuru izturas kā pret sabiedrības kaunu? Es gribētu zināt, vai tie divpadsmit «sieri» zvērinātie, kuri tevi notiesāja, ir kaut reizi sev pajautājuši, vai viņi pēe tīras sirdsapziņas ir darījuši labi, piespriežot tev tik briesmīgu sodu. Un vai prokurors — es joprojām neesmu izlēmis, ar ko izraušu viņam mēli — arī ir iedomājies, ka viņš savās prasībās varbūt tomēr bijis pārāk bargs. Pat mani advokāti mani droši vien ir aizmirsuši. Ar 1932. gada zvērinātajiem viņi, iespējams, runā vispārīgos vārdos par «nelaimīgo Tauriņa lietu»: «Ziniet, kolēģi, todien es īsti nebiju lormā, turklāt apsūdzības uzturētājs Pradels tieši toreiz bija izcilā formā. Tas neapšaubāmi ir augstas klases pretinieks.»

Es visu to dzirdu tā, it kā stāvētu blakus metram Kemonam lbēram, kad viņš sarunājas ar citiem advokātiem kādā saviesīgā saietā vai arī Tiesu pils kuluāros.

Droši vien tikai priekšsēdētājs Bevēns var runāt kā godīgs un saprātīgs ierēdnis. Viņš, objektīvs cilvēks, drīkst kolēģu vidū vai viesībās spriest, cik bīstami ir, ja apsūdzēto tiesā zvērinātie. Droši vien viņš izmeklētos vārdos runā par to, ka divpadsmit «sieri» — zvērinātie nav sagatavoti tādai atbildībai, ka viņus pārāk savaldzina vai nu apsūdzības uzturētāja, vai arī aizstāvja runa atkarībā no tā, kurš gūst virsroku šajā oratoru sacensībā; ka viņi pārāk ātri attaisno vai arī notiesā, lāgā neapzinoties, kā to izdara, atkarībā 110 pozitīvā vai negatīvā noskaņojuma, ko rada spēcīgākā no abām pusēm.

Prezidents un arī mana ģimene, jā, bet mana ģimene droši vien mazliet arī dusmojas par nepatikšanām, ko neapšaubāmi esmu tai sagādājis. Viens vienīgs — mans tēvs, mans nabaga tēvs droši vien nesūdzējās par krustu, ko dēls uzvēla viņam plecos, par to esmu pārliecināts. Viņš nes smago krustu, neapsūdzot savu bērnu, neko tam nepārmetot, kaut arī kā skolotājs viņš godā likumus un pat māca tos saprast un pieņemt. Esmu pārliecināts, ka sirds dzijumos viņš sauc: «Nelieši, jūs esat nogalinājuši manu bērnu, vēl ļaunāk — jūs esat nolēmuši viņu lēnai nāvei divdesmit piecu gadu vecumā.» Ja viņš zinātu, kur viņa puisītis ir, kas ar viņu izdarīts, viņš spētu kļūt par anarhistu.

Šonakt cietums «Cilvēkēdājs» attaisno savu nosaukumu kā vēl nekad. Saprotu, ka divi ir pakārušics un viens noslāpis, sabāžot lupatas mutē un nāsīs. 127. kamera atrodas netālu no vietas, kur mainās uzraugu sardzes, un reizēm es varu noklausīties viņu sarunas. Piemēram, šorīt viņi nerunāja pieliekami klusu, lai es nedzirdētu, kas tiek stāstīts pārnākts notikumiem.

Pagājuši vēl seši mēneši. Es pielieku vēl vienu punktu un uzrakstu uz sienas skaistu «14». Man ir nagla, ko lietoju tikai reizi sešos mēnešos. Es izdaru secinājumus — veselība joprojām ir laba un gars pavisam možs.

Pateicoties zvaigžņu ceļojumiem, ilgas izmisuma lēkmes mani piemeklē ļoti reti. Diezgan drīz es tās pārvaru un sīki jo sīki izplānoju reālu vai iedomātu ceļojumu, kas aizgaina sliktās domas. Seljē nāve man lielā mērā palīdz uzvarēt skaudros bezcerības mirkļus. Es saku sev: «Es esmu dzīvs, dzīvs, un man jādzīvo, jādzīvo, jādzīvo, lai kādu dienu kļūtu brīvs. Viņš liedza man aizlnlgt, viņš ir miris, viņš nekad nebūs brīvs, kāds reiz būšu es, tas ir skaidrs, par to nav šaubu. Lai kā, ja es tikšu ārā no cietuma trīsdesmit astoņu gadu vecumā, es vēl nebūšu vecs, un nākamā bēgšana izdosies, par to esmu pārliecināts.»

Viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens; viens, divi, trīs, četri, pieci, pagrieziens. Kopš dažām dienām kājas man nomelnējušas un smaganas asiņo. Vai es būtu saslimis? Ar rādītāju uzspiežu uz stilba pie potītes, iespiedums paliek. Izskatās, ka es būtu pilns ar ūdeni. Jau nedēļu es nespēju staigāt desmit vai divpadsmit stundas dienā, jūtos ļoti noguris, ja divos paņēmienos staigāju tikai sešas stundas. Kad mazgāju zobus, nevaru los vairs stingri berzēt ar saziepētu rupju dvieli — smaganas sāp un stipri asiņo. Vakar man pats no sevis izkrita augšējais acu zobs.

Nākamie seši mēneši licidzas ar īslu revolūciju. Tiešām, vakar mums visiem lika izbāzt galvu pa lodziņu, ārsts visiem pavēra lūpas. Un šorīt, kad esmu kamerā pavadījis astoņpadsmit mēnešus, durvis atveras un uzraugs saka:

—   Nāciet ārā, nostājieties pie sienas un gaidiet!

Durvju pusē esmu pirmais, koridorā izgājuši apmēram septiņdesmit vīri.

—   Uz kreiso!

Esmu pēdējais rindā, kas dodas uz ēkas pretējo galu un iziet pagalmā.

Pulkstenis deviņi. I'ie maza galdiņa pagalma vidū apsēdies jauns ārsts haki krāsas kreklā ar īsām piedurknēm. Viņam blakus ir divi sanitāri katordznieki un viens sanitārs uzraugs. Visi, ārstu ieskaitot, man sveši. Ceremoniju noslēdz desmit kruķi karabīnēm rokā. Turpat klusēdami stāv un noskatās komandants un vecākais uzraugs.

—   Visiem izģērbties! — sauc vecākais uzraugs. — Drēbes turiet padusē. Pirmais. Vārds?

—   X…

—    Atver muti, ieplet kājas. Izraujiet viņam šos trīs zobus. Vispirms joda pilienus, pēc tam mctilēnzilo, Košleāri sīrupu divreiz dienā pirms ēšanas.

Es stājos ārsta priekšā pēdējais.

—   Vārds?

—   Šarjērs.

—   Kaugi, tu esi vienīgais, kas pēc kaut kā izskatās. Vai nupat esi ieradies?

—   Nē.

—  Cik ilgi te esi?

—   Šodien paliek astoņpadsmit mēneši.

—   Kāpēc tu neesi tik vājš kā pārējie?

—   Nezinu.

—   Iabi, es tev pateikšu. Tāpēc, ka tu ēd labāk nekā citi vai arī mazāk nododies masturbācijām. Parādi muti, kājas. Divi citroni dienā — viens no rīta, otrs vakarā. Sūkā citronu, ar sulu apslapini smaganas — tev ir cinga.

Man iztīra smaganas ar joda šķīdumu spirtā, pēc tam nodezinficē ar mctilēnzilo. Pagrieziens, es esmu pēdējais rindā un atgriežos kamerā.

Tas, kas notiek tālāk, ir īsta revolūcija — vest ieslodzītos ārā pagalmā, ļaut viņiem ieraudzīt sauli, likt ārstam izmeklēt viņa tiešā tuvumā. Kas īsti notiek? Katorgas cietumā nekad nekas tāds nav pieredzēts. Vai tiešām beidzot kāds ārsts ir atsacījies mēmi kalpot bēdīgi slavenajam reglamentam? Šis dakteris, kas vēlāk kļūs mans draugs, saucas Zermēns Gibērs. Viņš miris Indoķīnā. Viņa sieva man rakstīja uz Makaribo, Venecuēlā daudzus gadus pēc šīs dienas.

Ik pēc desmit dienām mūs aizved pie ārsta saulē. Joprojām viena un tā pali recepte: joda šķīdinājums spirlā, metilēnzilais, divi citroni. Divas reizes es lūdzu Košleāri sīrupu, un ne reizi doktors man to neparakstīja, tāpēc sāku nervozēt, — joprojām nespēju staigāt ilgāk par sešām stundām dienā un kājas pie potītēm ir tādas pašas satūkušas un melnas.

Kādu dienu, gaidot, kad pienāks mana kārta stāties ārsta priekšā, pamanu, ka mazais rahītiskais kociņš, zem kura patveras, lai būtu kaut nedaudz ēnā, ir citronkoks bez citroniem. Norauju lapu un košļāju to, pēc tam, neko nedomādams, nogriežu pavisam mazu zara galiņu. Kad dakteris izsauc mani, es iespraužu zariņu dibenā un saku:

—   Doktor, es nezinu, vai tur vainīgi jūsu citroni, bet paskatieties, kas man aug ārā no dibena!

Un es pagriežos, rādīdams zariņu ar visām lapām, kas rotā manu pēcpusi.

Kruķi vispirms sāk smieties, tad vecākais uzraugs saka:

—  Tauriņ, jūs tiksiet sodīts par necieņu pret doktoru.

—     Nepavisam nē, — doktors iebilst. — Jūs šo cilvēku nedrīkstat sodīt, jo es nesūdzos. Vai tad tu negribi vairs citronus? Vai to tu vēlējies pateikt?

—  Jā, doktor, man citroni apriebušies, tie mani nedziedina. Es gribu pamēģināt Košleāri sīrupu.

—   Es negribēju tev to parakstīt, jo tā ir ļoti maz un es to taupu smagajiem slimniekiem. Tomēr vienu karoti dienā tu dabūsi un turpini sūkāt citronus.

—    Doktor, esmu redzējis, ka indiāņi ēd jūras aļģes, un pie Rojālas salas esmu manījis tādas pašas. Droši vien tādas ir arī Senžozefas piekrastē.

—   Tu man dod lielisku domu. Es jums katru dienu izdalīšu aļģes, kuras pats esmu redzējis piekrastē. Vai indiāņi tās ēd vārītas vai nevārītas?

—   Nevārītas.

—    Labi, paldies, un, galvenais, komandanta kungs, lai šis cilvēks netiek sodīts, es ceru uz jums.

—  Jā, kapteini.

Ir noticis brīnums. Katru nedēļu pavadīt di vas stundas saulē, vai nu gaidot savu kārtu pie ārsta, vai arī to, kad tiks izmeklēti pārējie, redzēt cilvēku sejas, nomurmināt dažus vārdus. Kas gan būtu varējis sapņot, ka iespējams kaut kas tik brīnumains? Visiem tā ir neiedomājama pārmaiņa: mirušie ceļas augšā un pastaigājas saules gaismā; dzīvi apraktie beidzot var pateikt dažus vārdus. Tas ir, it kā ikvienā no mums ievadītu veselu dzīvinoša skābekļa balonu.

Klak, klak — neskaitāmi klakšķi, atveroties visām kameru durvīm — tas notiek ceturtdienas rītā pulksten deviņos. Ikvienam jānostājas uz savas kameras sliekšņa.

—   Ieslodzītie, — kāda balss sauc, — gubernatora pārbaude!

I'iccu koloniālās pārvaldes virsnieku — viņi visi droši vien ir ārsti — pavadībā lēnām, apstājoties pie katras kameras, pa koridoru iet liela auguma elegants vīrietis sudrabaini iesirmiem matiem. Es dzirdu, kā tiek nosaukti gari soda termiņi un to pamatojumi. Pirms viņi nonāk pie manis, tiek piecelts cilvēks, kas nav spējis tik ilgi nostāvēt. Tas ir viens no cilvēkēdājiem — Cravils. Kāds no karavīriem saka:

—   Bet šis taēu ir staigājošs līķis!

Gubernators atbild:

—   Viņi visi ir nožēlojamā stāvoklī.

Komisija nonāk pie manis. Komandants saka:

—   Šim ir vislielākais sods visā katorgas cietumā.

—   Kā jūs sauc? — gubemators jautā.

—  Šarjērs.

—   Kāds ir jūsu soda termiņš?

—   Astoņi gadi par valstij piederošu materiālu zādzību utt., uri slepkavību — trīs un pieci gadi, soda termiņus neapvicnojot.

—  Cik tu esi nosēdējis?

—   Astoņpadsmit mēnešus.

—   Kā viņš uzvedas?

—   Labi, — komandants atbild.

—   Kāda ir tava veselīlta?

—   Ciešama, — ārsts saka.

—   Ko jūs gribētu sacīt?

—   Ka šis režīms ir necilvēcisks un franču tautas necienīgs.

—   Kāpēc?

—     Pilnīgs klusums, nav pastaigu, tās sākās tikai pēdējās dienās, nekādas aprūpes.

—   Turieties dūšīgi, varbūt saņemsiet apžēlošanu, ja es vēl būšu gubernators.

—   Paldies!

No tās dienas pēc gubernatora un galvenā ārsta pavēles — viņi ieradušies no Martinikas un Kajenas — katru dienu ir pastaiga un jūras pelde tādā kā baseinā, kur lieli akmens bluķi pasargā peldētājus no haizivīm.

Katru rītu deviņos simt vīru grupās pilnīgi kaili dodamies no cietuma peldēties. Sī saules stunda, pelde sāļajā ūdenī, iespēja katru dienu sarunāties ir pilnīgi pārvērtusi garīgi un fiziski slimo ieslodzīto baru.

Kādu dienu, pēc peldes atgriežoties cietumā, eju pēdējās rindās un piepeši izdzirdu izmisušu sievietes balsi kliedzam un divus revolvera šāvienus. Izšķiru vārdus:

—   Palīgā! Mana meitiņa slīkst!

Kliedzieni atskan no krastmalas, kas ir tikai cementēta nogāze, kura iesniedzas jūrā un kur piestāj laivas. Citi kliedz:

—   Haizivis!

Un atkal atskan divi revolvera šāvieni. Tā kā visi skatās uz to pusi, kurskan palīgā saucieni un šāvieni, es neapdomādamies pagrūžu sānis sargu un gluži kails drāžos uz krastmalu. Tur ieraugu divas izmisīgi kliedzošas sievietes, trīs uzraugus un arābus.

—    Metieties ūdenī! — sieviete sauc. — Viņa nav tālu! Es neprotu peldēt, citādi pati mestos ūdenī. Gļēvuļu bars!

—   Haizivis! — uzraugs saka. Un viņš šauj atkal.

Maza meitiņa zilibaltā kleitiņā, vājas straumes nesta, lēnām slīd uz jūras pusi. Viņa virzās tieši uz straumju satekas vietu, kur izmet katordznieku līķus, bet no turienes viņa vēl ir tālu. Kruķi nemitējas šaut un vairākām haizivīm tiešām ir trāpījuši, jo meitiņas tuvumā ūdens virsma virmo.

—   Nešaujiet! — es iesaucos.

Neko nedomādams, metos ūdenī. Straumei piepalīdzot, ļoti ātri tuvojos meitenei, kas, kleitas noturēta, joprojām peld pa ūdens virsu, un situ ar kājām, cik vien spēcīgi varu, lai aizbaidītu haizivis.

Esmu vairs tikai trīsdesmit vai četrdesmit metru attālumā no viņas, kad no Rojālas puses piesteidzas laiva, kas pa gabalu redzējusi notiekošo. Tā mazo sasniedz pirms manis, satver un nogādā drošībā. Es raudu aiz niknuma, pat nedomādams par haizivīm, kad arī mani ierauj laivā. Esmu riskējis ar dzīvību par baltu velti.

Man tā likās, bet pēc mēneša it kā pateicības vietā doktors Zermēns Gibērs panāk soda izciešanas pārtraukumu medicīnisku iemeslu dēļ.

Astotā burtnīca Atgriešanas Rojālā

Bifeli

Tā es gluži kā par brīnumu atgriežos Hojālā kā pēc parasta cietumsoda izciešanas. Salu atstāju, lai izciestu astoņus gadus ilgu ieslodzījumu un, pateicoties glābšanas mēģinājumam, pēc deviņpadsmit mēnešiem esmu atpakaļ.

Atkal sastopu savus draugus — Degā joprojām ir rēķinvedis, Galgani — pastnieks, Karbonjēri ir attaisnots manā Liegšanas lietā, tur ir arī Grande, galdnieks Bursē un tačkas vīri — Nariks un Kenjē, tāpat kā Šatāls no ambulances un manas pirmās bēgšanas biedrs Matirets, kas joprojām Rojālā ir sanitāra palīgs.

Korsikas bandīti te ir visi: Esari, Visioli, Cesari, Kazori, Fosko, Mosijērs un Šapārs, kas panāca Grifa giljotinēšanu Marseļas biržas lietā. Te ir visas 27. — 35. gada kriminālhronikas zvaigznes.

Marisno, Difrēna slepkava, iepriekšējā nedēļā nomiris spēku izsīkuma dēļ. Tajā dienā haizivīm bijusi sevišķi smalka maltīte. Tām pasniegts viens no visaugstāk vērtētajiem Parīzes dārgakmeņu ekspertiem.

Barrā, iesaukts par komedianti, — aktieris, tenisa čempions un Limožas miljonārs, kas noslepkavojis savu šoferi un intīmo, pārlieku intīmo draudziņu. Barrā ir Bojālas laboratorijas vadītājs un hospitāļa farmaceits. Viņš salā ir diloņslimnieks — kā teicis kāds jokdaris ārsts — šo privilēģiju viņš pircis par pirmās nakts tiesībām.

Vārdu sakot, mana ierašanās Rojālā ir tikpat kā lielgabala šāviens. Ir sestdienas rīts, kad atgriežos nikno barakā. Tur ir gandrīz visi tās iemītnieki, un visi bez izņēmuma mani sagaida ar sajūsmu un apliecina draudzību. Pat pulksteņmeistars, kas ne ar vienu nerunā kopš slavenā rīta, kad kļūdas dēļ viņu gandrīz giljotinēja, pieceļas no savas vietas un nāk ar mani sasveicināties.

—   Vai visiem klājas labi, draugi?

—  Jā, Tauriņ, lai arī tev labi klājas atnākot!

—  Tev joprojām ir tava vieta, — Crandēsaka. — Tā palikusi tukša kopš dienas, kad tevi aizveda.

—   Paldies visiem! Kas jauns?

—   Labs jaunums.

—   Kāds?

—   Šonakt telpā pretī rāmo barakai atrasts nonāvēts arābs, kas tevi nodeva, glūnēdams no kokospalmasgalotnes. Droši vien kāds tavs draugs nav gribējis, lai tu viņu saliec dzīvu, un tev šo darbiņu aiztaupījis.

—  Droši vien, es tikai gribētu zināt, kurš, lai viņam pateiktos.

—   Varbūt viņš kādreiz tev to pateiks. Arābu atrada no rīta pārbaudes laikā ar nazi sirdī. Neviens neko nav nedz redzējis, nedz dzirdējis.

—   Tā ir labāk. Un spēle?

—   Viss kārtībā, tava vieta ir.

—     Labi. Tātad atsākas dzīve mūža spaidu darbos. Kaut zinātu, kā un kad tas viss beigsies.

—   Tauriņ, visi bija tiešām satriekti, kad uzzināja, ka tev iegriezti astoņi gadi ķurķa. Manuprāt, salā nav neviena paša, kas tagad, kad esi te, varētu atteikties tev palīdzēt, lai ko tas maksātu un kādas briesmas draudētu.

—  Jūs aicina komandants, — kāds arābs saka.

Izeju no barakas kopā ar viņu. Sardzes postenī vairāki kruķi man veltī dažus laipnus vārdus. Sekoju arābam un nonāku pie komandanta Pruijē.

—   Kā klājas, Tauriņ?

—   Labi, komandant.

—   Es priecājos, ka tev piešķirta apžēlošana un apsveicu par vīrišķīgo rīcību attiecībā pret mana kolēģa meitiņu.

—   Paldies!

—     Es tevi norīkošu par bifeļu dzinēju, kamēr varēsi atgriezties savā aleju tīrītāja vielā ar tiesībām makšķerēt.

—  Jā, ja tas jums nesagādā nepatikšanas.

—   Tas attiecas uz mani. Darbnīcas vadītāja te vairs nav, un es pēc trim nedēļām braukšu uz Franciju. Labi, tad tu stāsies darbā rīt!

—   Es nezinu, kā jums pateikties, komandant!

—    Varbūt pagaidīsi mēnesi, pirms sāksi gatavoties jaunai bēgšanai? — viņš smiedamies jautā.

Barakā redzu tos pašus cilvēkus, kuri tur bija pirms manas aizbraukšanas, un viņu dzīve rit tādās pašās sliedēs. Spēlmaņi, īpaša kategorija, domā tikai par spēli un dzīvo tikai lai. Vīri, kuriem ir draudziņi, dzīvo, ēd un guļ kopā ar tiem. Tie ir īsti laulātie pāri, tiem kaislības un mīlestība vīriešu starpā aizņem visas domas dienu un nakti. Greizsirdības scēnas, nevaldāmas kaislības, kad «sieviete» un «vīrietis» viens otru izspiego un izraisa neizbēgamas slepkavības, ja vienam no pāra otrs ir apnicis un viņš meklē jaunu mīlestību.

Skaistās Sarlī (Barrā) dēļ melnādainais, vārdā Scmplons, pagājušajā nedēļā nogalinājis kādu tipu, vārdā Sidero. Tas ir jau trešais, ko Simplons nonāvē Sarlī dēļ.

Pagājušas tikai dažas stundas, kopš esmu nometnē, kad jau divi vīri ierodas pie manis.

—     Klausies, Tauriņ, es gribētu zināt, vai Matirets ir tavs mazulītis.

—   Kāpēc?

—  Tas man pašam zināms.

—    Klausies uzmanīgi. Matirets kopā ar mani ir bēdzis divtūkstoš piecsimt kilometru un vienmēr turējies kā īsts vīrs. Tas ir viss, ko varu tev pasacīt.

—   Es gribu zināt, vai viņš ir ar tevi?

—   Nē, es nepazīstu Matiretu no seksa viedokļa. Viņš man ir vērtīgs kā draugs, pārējais uz mani neattiecas, ja vien viņam nenodara ļaunu.

—   Bet ja nu reiz viņš kļūtu mana sieva?

—  Ja viņš ir ar mieru, es neiejaukšos. Bet, ja, mēģinot padarīt viņu par savu sirdsāķīti, tu draudēsi, tev būs darīšana ar mani.

Aktīvie un pasīvie pederasti ir vienādi, gan vieni, gan otri atdodas savai kaislībai, ne par ko citu nedomājot.

Satieku itālieti ar zelta kapsulu, ko iepazinu pārbraucicnā ar kuģi no F rancijas. Viņš atnācis ar mani sasveicināties. Es viņam saku:

—   Vai tu joprojām esi tc?

—     Esmu darījis visu iespējamo. Māte man atsūtīja divpadsmittūkstoš franku, kruķis paņēma sešus tūkstošus par starpniecību, iztērēju četrus tūkstošus, lai liktu prom no salas, izdevās nokļūt Kajenā uz rentgenu, un es neko nevarēju izdarīt. Pēc tam liku sevi apsūdzēt, ka esmu ievainojis draugu, tu viņu pazīsti — Bazori, korsikāņu bandīts.

—   Nu, un tad?

—  Ar viņa piekrišanu Bazori lika ievainots vēderā, mūs abus aizveda uz kara tribunālu — viņu kā apsūdzētāju, mani — kā vainīgo. Tur mēs nemaz neizkāpām krastā. Viss beidzās divās nedēļās. Man piesprieda sešus mēnešus, pērn es tos atsēdēju katorgas cietumā. Tu pat nezināji, ka es tur esmu. Tauriņ, es to vairs nevaru izturēt, man gribas nonāvēties!

—  Tad jau labāk mirt jūrā, bēgot, lad tu vismaz mirsi brīvs.

—  Esmu gatavs visam, lev taisnība. Ja tu kaut ko galavo, dod man zīmi.

—   Norunāts!

Un dzīve Bojālā atsākas. Nu es esmu bifeļu dzinējs. Manā rīcībā ir bifelis, ko sauc par Brutu. Tas sver divas tonnas un nonāvē citus bifeļus. Divus viņš jau nobeidzis.

—  Šī ir Brula pēdējā izdevība, — saka uzraugs Angosti, kas pārzina šo darbu. — Ja tas nonāvēs vēl vienu, to nokaus.

Šorīt iepazīstos ar Brutu. Martinikas nēģerim, kas vērsi vadā, jāpaliek kopā ar mani nedēļu, lai man iemācītu amatu. Es tūlīt sadraudzējos ar Brutu, uzčurājot viņam uz deguna: garajai mēlei ļoti patīk sāļums. Pēc tam palutinu lopu ar dažiem zaļiem mango augļiem, ko savācu hospitāļa dārzā. Dodos uz jūras pusi, vedot Brutu, kas gluži kā vērsis piesiets pie resnas dīseles un velk ratus, kuri varētu būt saglabājušies no seno karaļu laikiem, tik primitīvi tie darināti; uz ratiem nostiprināta muca trīstūkstoš litriem ūdens. Mans un mana drauga Bruta darbs ir nobraukt pie jūras, piepildīt mucu ar ūdeni, uzvest to augšā uz plato pa milzīgi stāvu nogāzi. Tur mucu atveru, un ūdens, plūstot kanālīšos, aizskalo visu, kas atlicis no rīta atejas kubliem. Darbu sāku sešos, un ap deviņiem esmu to beidzis.

Pēc trim dienām martinikietis paziņo, ka es varu tikt galā viens pats. Nepatīkami ir vienīgi tas, ka no rīta piecos man jāpeld pa purvu un jāmeklē Bruls, kurš slēpjas, jo tam nepatīk strādāt. Lopiņam ir jutīgas nāsis, tajās ievērts dzelzs riņķis, kurā pastāvīgi karājas pusmetru gara ķēde. Līdzko es bifeli atrodu, tas bēg prom, ienirst un uzpeld gabaliņu tālāk. Beizēm paiet vesela stunda, līdz es to dabūju rokā, peldot pa stāvošo purva ūdeni, kas pilns visādu radību un ūdensrožu. Vientulībā nikni lādos. «Nelieti tāds! Ietiepīgs kā bretonis! Vai tu nāksi ārā vai ne, mēsls tāds?» Uz Brutu iedarbojas vienīgi ķēde, kad es to satveru. Par lāstiem viņš neliekas ne zinis. Bet, kad beidzot ir ārā no purva, viņš kļūst mans draugs.

Man ir divas tukšas tauku kannas, kas piepildītas ar saldūdeni. Sāku ar to, ka krietni nomazgājos, lai atbrīvotos no purva rāvas. Kad esmu krietni noziepējies un noskalojies, man parasti paliek pāri puse kannas saldūdens, tad es nomazgāju Brutu, !>eržot ar kokosšķiedru vīkšķi. Es labi nolierzēju jutīgās ķermeņa daļas un mazgājot aplaistu. Tad Bruls trin galvu pret manām rokām un pals stājas pie ratu dīseles. Es nekad viņu nebakstu ar iesmu, kā dara martinikietis. Par to viņš ir pateicīgs, jo man viņš iet ātrāk nekā martinikietim.

Brutā iemīlējusies maza, glīta bifeliene, tā viņu pavada, ejot mums blakus. Es viņu netreneu prom kā citi bifeļu dzinēji, tieši pretēji. Es ļauju viņai bučot Brutu un sekot mums visur, kur ejam. Es, piemēram, netraucēju viņus, kad abi mīlinās, un Bruts par to ir man pateicīgs, jo trīstūkstoš litru ūdens uzvelk augšā neticamā ātrumā. Izskatās, ka viņš grib atgūt laiku, ko es zaudēju, kamēr viņi ar Margaritu laiza viens otru — bilelienes vārds ir Margarita.

Vakar rīta pārbaudē pulksten sešos Margaritas dēļ noliek mazs skandāls. Melnādainais no Martinikas, šķiet, mēdz uzkāpt uz zema mūra un tā katru dienu mīlināties ar bifclieni. Kāda uzrauga pārsteigts, viņš dabū trīsdesmit dienas karcera. Oficiālais iemesls — kopošanās ar dzīvnieku. Vakar pārbaudes laikā Margarita tika atvesta uz nometni, pagāja garām vairāk nekā sešdesmit cilvēkiem un, nonākusi pie nēģera, pagriezās ar dibenu pret to. Visi smējās kā kutināti, un nēģeris aiz kauna kļuva pelēks.

Man dienā jāuzved augšā trīs mucas ūdens. Visilgāko laiku aizņem mucas piepildīšana, ko dara divi vīri, bet arī tas sokas diezgan ātri. Deviņos esmu beidzis un dodos makšķerēt.

Esmu apvienojies ar Margaritu, lai dabūtu Brulu ārā no purva. Kad tai kasa aiz auss, tā icīdas gandrīz kā ķēve, kura meklējas. Tad Bruts iznāk no purva pats. Kaut arī man vairs nevajag mazgāties, es viņu beržu un skaloju jo centīgāk. Tīrs, bez pretīgās stāvošo ūdeņu smakas, kuros viņš pavada nakti, Bruts Margaritai patīk jo labāk un ir sevišķi sprauns.

Kraujajā jūras krastā ir mazliet lēzenāka vieta, kur man nolikts liels akmens. Bruts paradis tur piecas minūtes atvilkt elpu, es aizlieku aiz riteņa akmeni, un tad bifelis var labāk atpūsties. Bet šorīt, paslēpies aiz kokuskolas mazajām kokospalmiņām, kurām ir tikai lapas, mūs sagaida cits bifelis — Dantons, tikpat liels kā Bruts. Tas drāžas mums pretī un uzbrūk Brutam. Mans bifelis pasitas sānis un no sitiena izvairās. Nākamais trieciens ķer ratus. Viens rags icstrēgst mucā. Dantons ar milzīgu spēku cenšas atbrīvoties, es izjūdzu Brutu. Tad Bruts atkāpjas vismaz trīsdesmit metrus uz kalna pusi un auļiem brāžas virsū Dantonam. Vai nu aiz bailēm, vai aiz izmisuma tas, pirms mans bifelis pieauļo klāt, atbrīvojas no mucas, atstājot tajā gabalu raga, bet Bruts nevar nobremzēt un uzdrāžas virsū raliem, kuri apgāžas.

Tad es novēroju neparastu ainu. Bruts un Dantons saliek kopā pieres, viens otru tomēr negrūžot, vienīgi berzē milzīgos ragus. Izskatās, ka abi bifeļi sarunājas, taču viņi nebauro, tikai šņāc. Pēc tam bifeliene lēnām kāpj kalnā, un abi tēviņi tai seko, laiku pa laikam apstādamies, savīdami ragus un tos paberzēdami. Kad tas turpinās pārāk ilgi, Margarita alkaini icmaujas un turpina kāpienu. Abi mastodonti, joprojām turēdamies blakus, seko viņai. Trīsreiz apstājoties un izpildot to pašu ceremoniju, nonākam uz plato. Ceļš mūs izvedis pie bākas, kur ir apmēram trīssimt metru garš klajš laukums. Tā galā — kalordznieku nometne, pa labi un pa kreisi — pārvietoto un karavīru hospitāļu ēkas.

Dantons un Bruts joprojām seko bifeļmātei divdesmit soļu attālumā. Margarita mierīgi aiziet līdz laukuma centram un tur paliek stāvam. Abi pretinieki apstājas viņas tuvumā. Viņa laiku pa laikam stiepti un neapšaubāmi seksuāli iemaujas. Bifeļi no jauna saliek ragus kopā, bet šoreiz man šķiet, ka abi tiešām sarunājas, jo šņācieniem pievienojas skaņas, kurām vajadzētu kaut ko nozīmēt.

Pēc sarunas viens lēnā gaitā aiziet pa labi, otrs — pa kreisi. Katrs nostājas savā laukuma galā. Tātad starp viņiem ir apmēram trīssimt metru. Margarita joprojām stāv laukuma vidū un gaida. Es saprotu — sākas divkauja pēc visiem likumiem, ko abas puses pieņēmušas, un uzvarētāja balva būs jaunā bifeliene. Aritā noteikumiem piekrīt, lepojas, ka divi tēvaiņi cīnīsies viņas dēļ.

Kad Margarita iemaujas, viņi metas viens otram pretī. Nav nemaz jāizskaidro, ka veicamajā attālumā, kas ir apmēram simt piecdesmit metru katram, viņu divas tonnas svara ātruma ietekmē pamatīgi pieaug. Galvas sasitas kopā ar tādu sparu, ka bifeļi paliek nemaņā vairāk nekā piecas minūtes. Abi saļimst uz ceļgaliem. Pirmais attopas Bruts, kas šoreiz uz savu vietu drāžas auļiem. Cīniņš ilgst divas stundas. Uzraugi grib nogalināt Brutu, es pretojos, un šai brīdī Dantons salauž ragu, ko jau tika ievainojis, iedrāžoties mucā. Viņš aizbēg, Bruta vajāts. Cīniņš ilgst līdz nākamajai dienai. Visur, kur abi bifeļi ir brāzušies cauri — dārzos, kapsētā, veļas mazgātavā — valda postaža.

Tikai pēc veselu nakti ilgas cīņas nākamajā rītā ap septiņiem Brutam jūras malā izdodas piespiest Dantonu pie kautuves mūra un ietriekt visu ragu tam vēderā. Lai pa īstam piebeigtu pretinieku, Bruts to divreiz apvēlis apkārt, ar ragu izārdot Dantona vēderu, un tas izkritušām iekšām, asinīm šķīstot, nobeidzas.

Milžu cīniņš Brutu ir tā nomocījis, ka man jāatbrīvo rags, lai viņš varētu piecelties. Grīļīgiem soļiem bifelis aiziet pa jūras krastu, un Margarita iet viņam blakus, izslējusi resno kaklu un tolo galvu.

Es nebiju klāt viņu kāzu naktī, jo kruķis, kas atbildīgs par bifeļiem, apsūdz mani par to, ka esmu palaidis Brutu vaļā, un es zaudēju bifeļu dzinēja vietu.

Es lūdzu atļauju runāt ar komandantu par Brutu.

—    Tauriņ, kas ir nolicis? Bruts jākauj nost, tas ir pārāk bīstams. Tas jau nonāvējis trīs skaistus bifeļus.

—     Esmu atnācis tieši tāpēc, lai lūgtu jūs izglābt Brutu. Kruķis, kas atbild par bifeļiem, nekā nesaprot. Ļaujiet man jums izstāstīt, kāpēc Bruts ir rīkojies tikai likumīgas aizstāvēšanās robežās.

—   Es klausos, — komandants smaidīdams atbild.

—      … Tātad jūs saprotat, komandanta kungs, ka manam bifelim uzbruka, — es secinu, kad esmu visu izstāstījis. — Vēl vairāk — ja es viņu nepalaistu vaļā, Dantons viņu nogalinātu, jo Bruts, iejūgā un pie mucas piesiets, nevarētu aizstāvēties.

—  Tas tiesa, — komandants atbild.

Tai brīdī parādās par bifeļiem atbildīgais kruķis.

—    labdien, komandanti Es jūs, Tauriņ, meklēju, jo šorīt jūs esat izgājis salā, it kā ietu uz darbu, taču jums nekāda darba nav.

—  Es izgāju, Angosli kungs, lai mēģinātu apturēt cīniņu, bet bifeļi nelaimīgā kārtā bija pārāk satracināti.

—   Jā, tas iespējams, bet tagad jums nav jādzen bifelis, es jums jau teicu. Turklāt svētdienas rītā to nokaus, katordznickiem būs gaļa.

—  Jūs to nedarīsiet!

—  Jūs jau nu man to neaizliegsiet!

—  Es ne, bet komandants. Un, ja ar to nepietiek, arī doktors Zermēns Gibērs, kuru lūgšu iejaukties un izglābt Brutu.

—   Kāda jums tur daļa?

—   Tas attiecas uz mani. Bifelis bija manā pārziņā, un viņš bija mans draugs.

—  Jūsu draugs? Bifelis? Vai jūs par mani ņirgājaties?

—    Klausieties, Angosti kungs, vai jūs ļautu man mazliet runāt?

—   Ļaujiet viņam aizstāvēl savu bifeli, — komandants saka.

—   Labi, runājiet!

—   Kā jums liekas, Angosti kungs, vai dzīvnieki savā starpā sarunājas?

—   Kāpēc ne, ja jau tie saprotas.

—   Nu tad saprotiet, ka Bruts un Dantons cīnījās divkaujā pēc savstarpējas norunas.

Un es atkal izstāstu visu no sākuma līdz galam.

—  Jēziņ! — korsikānis izsaucas. — Jūs, Tauriņ, nu gan esat īsts jokupēteris. Tieciet galā ar Brutu, bet, ja tas vēlreiz kādu nogalinās, to neglābs neviens, pat komandants ne. Es ļauju jums atkal strādāt par bifeļa dzinēju. Rīkojieties tā, lai Bruls strādātu.

Pēc divām dienām, kad darbnīcas strādnieki ir salabojuši ratus, Bruts savas likumīgās draudzenes Margaritas pavadībā atsāk ūdens vešanu no jūras. Un tad, kad esam nonākuši viņa parastajā atpūtas vietā un bifelis atvelk elpu, U t ratus notur aiz riteņa aizliktais akmens, es saku:

—   Brut, kur Dantons?

Tad milzīgais nezvērs vienā rāvienā izkustina ratus un kā īsts uzvarētājs līksmā gaitā uzvelk mucu līdz pat plato.

Dumpis Senžozefā

Salas ir ārkārtīgi bīstamas, jo katordznicki tur bauda šķietamu brīvību. Man žēl noskatīties, kā visi iekārtojas, lai bez starpgadījumiem ērti vilktu savu dzīvīti. Vieni gaida soda termiņa beigas, otri — neko, tikai nododas saviem netikumiem.

Šonakt esmu atgūlies savā vietā, bet barakas dibenā iet vaļā tik velnišķīga spēle, ka tā jāvada abiem maniem draugiem — Karbonjēri un Grandē. Viens ar to netiktu galā. Es mēģinu atsaukt atmiņā pagātni. Tā nedodas rokā: varētu likties, ka zvērināto tiesas nekad nav bijis. 1.ai kā pūlos iztēloties tās liktenīgās dienas miglā tītās personas, man nevienu neizdodas ieraudzīt skaidri. Vienīgi prokurors parādās visā savā nežēlīgajā realitātē. Jods parāvis, man likās, ka esmu tevi galīgi uzvarējis dienā, kad atcerējos tevi pie Bovēniem Trinidadā. Kādu ļaunu burvību tu man esi uzlaidis, ja sešos bēgšanas mēģinājums man nav izdevies atgūt brīvību? Vai toreiz, kad es aizbēgu no niknajiem, tu, par to uzzinājis, varēji mierīgi gulēt? Man ļoti gribētos zināt, vai tev bija bail, vai arī tu tikai dusmojies, ka tavs upuris aizbēdzis no pagrimšanas ceļa, kurā tu to iegrūdi pirms četrdesmit trim dienām? Es salauzu krātiņu. Kāds liktenis mani vajāja, kad pēc vienpadsmit mēnešiem vajadzēja atgriezties katorgā? Varbūt Dievs mani sodīja par to, ka es nonicināju primitīvo, bet skaisto dzīvi, kādu būtu varējis dzīvot, cik vien ilgi gribētu?

lali un Zoraīma, manas divas mīlestības, cilts bez žandarmiem un ar vienu vienīgu likumu — vislielāko saprašanos starp tās locekļiem — jā, es te esmu pats savas vainas dēļ, liet drīkstu domāt tikai par vienu — bēgt, bēgt, bēgt — vai mirt. Jā, toreiz, kad tu uzzināji, ka esmu sagūstīts un atvests atpakaļ katorgā, tu maldījies, kad smaidīji savu zvērinātos uzvarošo smaidu un domāji: «Viss kārtībā, viņš atkal ir uz pagrimuma ceļa, kur esmu viņam ierādījis vietu.» Nekad mana dvēsele un prāts nav piederējuši šai degradējošajai dzīvei. Tev ir vara vienīgi pār manu miesu; tavi sargi, tava sodu sistēma ik dienu divas reizes konstatē, ka es te esmu, un ar to jums pietiek.

Sešos no rīta: «Tauriņš?» — «Seit!» Sešos vakarā: «Tauriņš?»

— «Šeit!» Viss kārtībā. Nu jau gandrīz sešus gadus mēs turam viņu savos nagos, viņam vajadzētu sākt trūdēt, un, ja vien paveiksies, drīz zvans aicinās haizivis, lai viņu saņemtu ar visiem pagodinājumiem, aicinās tās dienišķajās dzīrēs, ko tava cilvēku izdeldēšanas sistēma tām rīko.

Tu maldies, tavi aprēķini nav pareizi. Manai fiziskajai klātbūtnei nav nekāda sakara ar manu morālo klātbūtni. Vai gribi, lai es tev kaut ko pasaku? Es nepiederu pie katorgas, es nevienā lietā neesmu pieņēmis savu biedru katordznieku paradumus, pat savu vistuvāko draugu paradumus. Es esmu nemitīgs dīgšanas kandidāts. Es patlaban sarunājos ar savu apsūdzētāju zvērināto tiesā, kad pie manas guļvietas pienāk divi vīri.

—   Vai tu guli, Tauriņ?

—   Nē.

—   Vajadzētu parunāt.

—   Runā! Te neviena nav, un, ja runāsim klusu, neviens mūs nedzirdēs.

—   Kedzi, tiek gatavots dumpis.

—   Kāds ir jūsu plāns?

—   Nogalināt visus arābus, visus kruķus, visas kruķu sievas un bērnus, kas ir puvekļu dīgļi. Šajā nolūkā es — Arno un mans draugs Otēns, kuriem palīdzēs četri vīri, kas mums piekrīt, uzbruksim komandantūras ieroču noliktavai. Es tur strādāju, lai turētu ieročus labā kārtībā. Tur ir divdesmit trīs ložmetēji un vairāk nekā astoņdesmit šautenes, karabīnes un lebela šautenes. Akcija notiks…

—    Pagaidi, tālāk nestāsti! Es atsakos piedalīties. Es tev pateicos par uzticību, bet es nepiekrītu.

—  Mēs domājām, ka tu būsi ar mieru kļūt par dumpja vadoni. Ļauj izklāstīt visos sīkumos, ko esam izlēmuši, un tu redzēsi, ka neveiksme nav iespējama. Vairāk nekā piecdesmit vīru ir piekrituši.

—   Nenosauc nevienu vārdu, es atsakos kļūt par vadoni un pat piedalīties šajā pasākumā.

—  Kāpēc? Mēs esam tev uzticējušies un visu pateikuši, tāpēc tev mums jāpaskaidro sava atsacīšanās.

—   Es nelūdzu tevi izklāstīt plānus. Turklāt es dzīvē daru to, ko pats vēlos, nevis to, ko grib citi. Un vēl — es neesmu ķēdē piesiets slepkava. Es varu nogalināt kādu, kas man izdarījis lielu ļaunumu, bet nevis sievietes un bērnus, kuri man nav nodarījuši neko. Taču vissvarīgākais ir tas, ko jūs pat nespējat saskatīt, un to es jums pateikšu: jūs būsiet zaudētāji arī tad, ja dumpis izdosies.

—   Kāpēc?

—    Tāpēc, ka galvenais — aizbēgšana — nav iespējama. Pieņemsim, ka simt cilvēki pievienosies dumpim, — kā tad viņi tiks prom? Salās ir tikai divas laivas. Lai cik pārpildītas, tās abas nevar uzņemt vairāk par četrdesmit dumpiniekiem. Ko darīs sešdesmit pārējie?

—    Mēs jau nu būsim starp tiem četrdesmit, kas aizbēgs laivās.

—   Tev tā liekas, bet pārējie arī nav nekādi muļķi, viņi tāpat būs apbruņoti un, ja katram no viņiem ir kaut mazumiņš prāta, kad visi, kurus tu nosauci, būs nonāvēti, jūs šausietics savā starpā, lai iegūtu iespēju tikt vienā no laivām. Un vissvarīgākais ir tas, ka neviena zeme negribēs pieņemt šīs divas laivas, jo, pirms jūs kaut kur tiksiet, telegrammas būs sasniegušas visas zemes, kur vien jūs varētu piestāt krastā, un jo sevišķi tāpēc, ka jūs aiz sevis būsiet atstājuši veselu leģionu mirušo. Ikvienā vietā jūs apcietinās un izdos Francijai. Jūs zināt, ka es atgriežos no Kolumbijas, un es zinu, ko runāju. Es varu apgalvot, ka pēc tā, ko jūs būsiet izdarījuši, jūs izdos itin visur.

—   Labi. Tātad tu atsakies.

—  Jā.

—   Vai tas ir tavs pēdējais vārds?

—   Tas ir negrozāms lēmums.

—   Tad mums atliek tikai iet prom.

—   Vienu mirkli. Es prasu, lai par šo plānu jūs nerunātu ne ar vienu no maniem draugiem.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka es jau iepriekš zinu, — viņi atsacīsies, tātad nav vērts pūlēties.

—   Ļoti labi.

—   Vai jums liekas, ka nevarai atsacīties no šī plāna?

—   Atklāti sakot, Tauriņ, — nē.

—    Es nesaprotu, ko jūs gribat sasniegt, jo es jums tiešām vislielākajā nopietnībā izskaidroju, — pat gadījumā, ja dumpis izdotos, jūs nevarētu kļūt brīvi.

—    Galvenais — mēs gribam atriebties. Un tagad, kad tu mums esi ieskaidrojis, ka nav iespējams nonākt zemē, kas mūs pieņemtu, tad mēs dosimies džungļos un mūžamežā izveidosim bandu.

—   Dodu godavārdu, ka nevienam par to neminēšu ne vārda, pat ne savam labākajam draugam.

—   Par to mēs esam droši.

—     Labi. Un pēdējais: brīdiniet mani nedēļu pirms nolikumiem, lai es varētu pārcelties uz Senžozefu un nebūt Rojālā, kad viss ies vaļā.

—  Tu liksi brīdināts pieliekami agri, lai varētu mainīt salu.

—    Vai es neko nevaru darīt, lai grozītu jūsu prātus? Vai negribat kaut ko izdomāt kopā ar mani? Piemēram, nozagt četras karabīnes un kādu nakti uzbrukt postenim, kas apsargā laivas, liet nevienu nenonāvēt, paņemt laivu un kopā bēgt?

—     Nē, mēs esam pārāk ilgi cietuši. Galvenais mums ir atriebība, pat ja par to būtu jāsamaksā ar dzīvību.

—   Un bērni? Un sievietes?

—  Tā ir tā pali sēkla, tās pašas asinis, tiem visiem jāmirst.

—   Pietiks runāt.

—   Vai tu nenovēlēsi mums veiksmi?

—   Nē, es saku, — atsakieties, var darīt ko prātīgāku, nevis lādu cūcību.

—   Vai tu nepieņem, ka eilvēkam ir tiesības atriebties?

—  Jā, bet ne nevainīgiem.

—   Arlahunakti.

—   Arlahunakti. Mēs neko neesam runājuši, vai ne, Tauriņ?

—   Protams, veči!

Otāns un Arno aiziet. Kas tā par traku iedomu! Siem diviem nav viss mājās, turklāt ir vēl piecdesmit, kas piedalās šajā neprātībā, bet X stundā būs vesels simts! Kāds ārprātīgo gājiens! Neviens no maniem draugiem nav bildis ne vārda, tātad šie divi niknie acīmredzot ir runājuši tikai ar nejaušajiem. Nav iespējams, ka profesionāļi piedalītos tādā trakumā, lln tas ir vēl nopietnāk, jo nejaušo slepkavas ir īsti slepkavas, profesionāļi laikiem tikai nogalina, un tas ir kas cits.

Šonedēļ esmu ļoti uzmanīgi painteresējies par Arno un Otēnu. Arno piespriesta mūža katorga, šķiet, bezvainīgam, par nodarījumu, kas nebūtu pat desmit gadu vērts. Zvērinātie viņam piesprieduši tik bargu sodu tāpēc, ka pirms gada viņa brālis giljotinēts par uzrādītāja nogalināšanu. Tā kā prokurors, lai radītu naidīgu noskaņojumu, runājis vairāk par brāli nekā par viņu pašu, viņam piespriests tik briesmīgs sods. Apcietinājuma laikā viņš nežēlīgi spīdzināts — arī par to, ko izdarījis brālis.

Otēns nekad nav pazinis brīvību, viņš ir cietumā no deviņu gadu vecuma. Deviņpadsmit gadu vecumā neilgi pirms soda termiņa beigām pārmācības namā viņš nogalinājis cilvēku, kaut gan viņam vajadzējis likt brīvībā un iestāties kara flotē, kur viņu pēc lalx>šanas darbiem pieņemtu. Acīmredzot viņš nav īsti pie pilna prāta, jo viņa nodoms, šķiet, ir nokļūt Venecuēlā, strādāt zelta raktuvēs un saspridzināt sev kāju, lai saņemtu lielu sāpju naudu. Kāja viņam kļuvusi stīva no kaut kādas injekcijas, ko viņš labprātīgi izdarījis Senmartēnderē.

Gatavais teātris. Šorīt pārbaudes laikā tiek izsaukti Arno, Otēns un Zans Karbonjēri, mana drauga Maljū brālis. Zans ir maiznieks, tātad strādā krastmalā netālu no laivām.

Viņi tiek sūtīti uz Scnžozefu bez paskaidrojumiem un bez redzama iemesla. Mēģinu kaut ko noskaidrot. Nekādas ziņas neiegūstu, taču Arno četrus gadus ir nostrādājis ieroču noliktavā un Zans Karbonjēri piecus gadus bijis maiznieks. Tā nevar būt līkai sagadīšanās. Ir jābūt kādai informācijas noplūdei, liet kādai un cik lielā apmērā?

Nolemju runāt ar saviem trim tuvākajiem draugiem Matjū Karbonjēri, Grandē un Galgani. Neviens no trim nezina neko. Tātad Otēns un Arno ir vervējuši tikai slarp tiem katordzniekiem, kas nepieder pie profesionāļiem.

—   Kāpēc tādā gadījumā viņi runāja ar mani?

—  Tāpēc, ka visiem zināms — tu gribi aizbēgt, lai kas būtu par to jāmaksā.

—  Tomēr par tādu maksu nē.

—   Viņi nav spējuši saskatīt atšķirību.

—   Un tavs brālis Zans?

—   Kas lai zina, kāpēc viņš izdarījis lādu muļķību un gribējis piedalīties dumpī.

—     Varbūt uzrādītājs viņu tikai pieminējis kā iespējamo dumpinieku un īstenībā viņam ar to nav nekāda sakara.

Notikumu gaita kļūst aizvien straujāka. Šonakt noslepkavots Zirasolo brīdī, kad viņš gājis iekšā atejā. Atrastas asinis uz vēršu dzinēja martinikieša krekla. Pēc divām nedēļām, kad izdarīta pārlieku ātra izmeklēšana un cits nēģeris, kas ticis izolēts, nodevis liecību, īpašs tribunāls vecajam vēršu dzinējam piespriež nāvessodu.

Vecs niknais, vārdā Garvels jeb Savojietis, nāk ar mani runāt pagalmā pie mazgātavas.

—  Tauriņ, man ir lielas ziepes, jo Zirasolo nogalināju es. Man gribētos melno izglābt, liet baidos, ka tikšu giljotinēts. Par tādu maksu es nerunāšu. liet, ja es atrastu iespēju nosēdēt trīs vai piecus gadus, es pieteiktos.

—   Kāds spaidu darbu termiņš tev piespriests?

—   Divdesmit gadu.

—   Cik esi jau nolauzis?

—   Divpadsmit.

—   Mēģini atrast iespēju, lai tev piespriež mūža katorgu, tad tu nenonāksi cietumā.

—   Kā lai lo izdara?

—   Ļauj man padomāt, šonakt es tev pateikšu.

Pienāk vakars. Saku Carvelam:

—  Tu nedrīksti pieteikties un izklāstīt faktus.

—   Kāpēc?

—    Tevi var notiesāt uz nāvi. Vienīgais veids, kā tu vari izvairīties no katorgas cietuma, ir panākt, lai tev piespriež mūža katorgu. Ej un piesakies pats. Iemesls — sirdsapziņa tev neļauj noskatīties, kā giljotinē nevainīgu cilvēku. Par aizstāvi izraugies kādu kruķi korsikāni. Pateikšu tev viņa vārdu, kad būšu aprunājies. Jārīkojas nekavējoties. Viņiem nevajadzētu melno nonāvēt pārāk ātri. Pagaidi divas vai trīs dienas.

Es runāju ar uzraugu Kolonnu, kas man iesaka fantastisku plānu — lai es Garvclu aizvedu pie komandanta un pasaku, ka Garvels mani lūdzis par aizstāvi un vēlas, lai esmu klāt, kad viņš nodos liecību, ka esmu viņam apgalvojis — ja viņš rīkojas tik cildeni, nav iespējams, ka viņu notiesātu uz nāvi, bet ka viņa gadījums tomēr ir ļoti nopietns un ka viņam jābūt gatavam sagaidīt bargu sodu — mūža katorgu.

Viss norit, kā nākas. Garvels izglābj melnādaino, kuru tūlīt palaiž brīvībā. Nepatiesās liecības devējam piespriež gadu cietuma, Robēratn Garvclam — mūža katorgu.

Kopš šī notikuma pagājušas jau divas nedēļas. Pārējo Garvels man paskaidro tikai tagad, kad viss beidzies. Zirasolo bijis tas, kurš, zinādams visus sīkumus par dumpinieku sazvērestību, turklāt apsolījies lajā piedalīties, uzrādījis Arno, Otēnu un Zanu Karlx)njēri. Laimīgā kārtā neviens cits vārds viņam nebijis zināms.

Uzrādītāja ziņojums licies tik briesmīgs, ka kruķi tam nav noticējuši. Tomēr aiz piesardzības trīs nosauktos katordzniekus aizsūtīja uz Senžozcfu, viņus nedz nopratinot, nedz kaut ko viņiem paskaidrojot.

—   Kā lu, Garvcl, izskaidroji, kāpēc esi viņu nogalinājis?

—   Pateicu, ka viņš nozadzis manu kapsulu. Ka gulēju viņam pretī, kas ir taisnība, un ka naktī izņēmu kapsulu un paslēpu zem segas, ko lietoju spilvena vietā. Kādu nakti es aizgāju uz aleju un, kad atgriezos, kapsula bija pazudusi. Kruķi noticēja manam paskaidrojumam, viņi pat nerunāja par to, ka Zirasolo ziņojis par iespējamo dumpi.

—  Tauriņ, Tauriņ, uz pārbaudi! — pagalmā sauc.

—  Šeit! '

—  Savāciet savas mantas! Jābrauc uz Senžozefu!

—   Nu, pie joda!

Francijā tikko sācies karš. Tādēļ katorgā disciplīna kļuvusi daudz stingrāka: administrācijas pārstāvji, kas vainojami kalordznieka bēgšanā, tiek atcelti. Pārvietotajiem, kurus notver bēgšanas laikā, piespriež nāvi. Tos turpmāk uzskatīs par bēgļiem, kuri vēlējušies pievienoties brīvajiem franču spēkiem un nodot dzimteni. Pieciests tiek viss, tikai bēgšana ne.

Komandants Pruijē aizbraucis pirms vairāk nekā diviem mēnešiem. Jauno es nepazīstu. Neko nevar darīt. Atvados no draugiem. Astoņos dodos ceļā uz Senžozefu.

Lizetes tēva vairs vairs Senžozefas nometnē. Iepriekšējā nedēļā viņš kopā ar ģimeni aizbraucis uz Kajenu. Senžozefas komandantu sauc par Ditēnu, viņš ir no llavras. Mani pieņem viņš. Turklāt ierodos viens pats un krastā laivas vecākais uzraugs mani nodod dežurējošajam kruķim kopā ar dažiem dokumentiem, kas iedoti līdzi.

—   Vai jūs esat Tauriņš?

—  Jā, komandanta kungs.

—    Jūs esat interesants cilvēks, — viņš saka, šķirstīdams manus papīrus.

—   Kas manī tik interesants?

—     No vienas puses, jūs tiekat raksturots kā bīstams no visiem viedokļiem, ir kāda ar sarkanu tinti rakstīta piezīme: «Pastāvīgi gatavojas bēgšanai,» bet tālāk piebilde: «Ir mēģinājis izglābt Senžozefas komandanta bērnu haizivju pilnā jūrā.» Man, Tauriņ, ir divas meitiņas, — vai gribat tās redzēt?

Viņš atsauc trīs un piecus gadus vecas gaišmatainas meitenītes, kuras ienāk kabinetā jauna, baltās drānās ģērbta arāba un ļoti glītas tumšmatainas sievietes pavadībā.

—   Dārgā, redzi, šis cilvēks ir tas, kurš mēģināja izglābt tavu krustmeitu Lizeti.

—   Ļaujiet paspiest jums roku! — jaunā sieviete iesaucas.

Paspiest katordzniekam roku — tas ir lielākais gods, kādu viņam var parādīt. Nevienam katordzniekam nekad nedod roku Viņas spējā laipnība mani aizkustina.

—   Jā, es esmu Lizetes krustmāte. Mēs cieši draudzējamies ar Granduā. Ko tu darīsi viņa labā, dārgais?

—   Vispirms jāiet uz nometni, pēc tam tu man pasacīsi, kādu darbu gribi, lai tev ierāda.

—    Paldies, komandanta kungs, paldies, kundze. Vai jūs varat pasacīt, kāpēe esmu atsūtīts uz Scnžozefu? Tas ir gandrīz sods.

—  Manuprāt, nekāda iemesla nav. Tikai jaunais komandants baidās, ka tu varētu izbēgt.

—   Viņš nealojas.

—   Tagad pret tiem, kas atbildīgi par bēgšanu, vēršas daudz stingrāk. Pirms kara varēja zaudēt vienu zīmotni, tagad tas notiek bez vārda runas, nemaz nepieminot visu pārējo. Tāpēc tu esi atsūtīts uz šejieni, viņam labāk patiktu, ja tu aizbēgtu no Senžozefas, kur viņš nav atbildīgs par tevi, nevis no Rojālas, kur viņam vajadzētu uzņemties visas sekas.

—   Cik ilgi jums, komandant, te vēl jāpaliek?

—   Astoņpadsmit mēnešu.

— Tik ilgi es nevaru gaidīt, bet es atradīšu iespēju atgriezties Rojālā, lai jums nesagādātu nepatikšanas.

—   Paldies, — saka komandanta sieva. — Priecājos, ka esat tik godprātīgs. Ja jums kaut kas vajadzīgs, nāciet droši šurp. Tu, tēt, dosi nometnes sargpostenim rīkojumu, lai ļauj Tauriņam nākt pie manis, kad vien viņš vēlas.

—   Jā, dārgā! Muhamed, pavadi Tauriņu uz nometni, un tu izvēlies, kādā barakā gribi dzīvot.

—   Nu, man tur nav ilgi jāgudro: bīstamo barakā.

—   To viegli nokārtot, — komandants smiedamies saka un uzraksta dokumentu, ko iedod Muhamedam.

Izeju no mājas, kur komandants dzīvo un kur ir viņa kabinets, — Iii ir krastmalā un senāk tur mita Lizete — un jaunā arāba pavadībā ierodos nometnē.

Sargposteņa priekšnieks ir vecs korsikānis — ļoti nikns un pazīstams slepkavnieks. Viņu sauc par l'ilisari.

—     Ak tad tu esi ieradies, Tauriņ? Zini, es esmu vai nu pavisam labs, vai pavisam ļauns. Nemēģini pie manis izbēgt, jo ja tev tas neizdosies, es tevi nogalināšu kā trusi. Pēc diviem gadiem varēšu iet pensijā, tāpēc tagad esmu nepielūdzams.

—   Jūs zināt, ka esmu visu korsikāņu draugs. Es neteikšu, ka nedomāju bēgt, bet, ja bēgšu, iekārtošos tā, lai tas nenotiek jūsu dežūras laikā.

—   Tad viss kārtībā, Taurin. Tad mēs nebūsim ienaidnieki.

Saproti, jaunajiem nepatikšanas katordznieka bēgšanas dēļ nekas briesmīgs nav, bet man — to nu gan tu pats vari iedomāties! Manos gados un īsi pirms aiziešanas pensijā! Vārdu sakot, esam vienojušies. Ej uz baraku, kas tev ierādīta.

Tā nu esmu nometnē, tieši tādā pašā barakā, kādā dzīvoju Kojālā, lajā ir simt līdz simt divdesmit ieslodzīto. Satieku Trako Pjero, Otēnu, Arno un Zanu Karbonjēri. Patiesību sakot, man vajadzētu pievienoties Zanam, jo viņš ir Matjū brālis, bet Zans tālu atpaliek no sava brāļa un man ar viņu nav pa ceļam arī tāpēc, ka viņš draudzējas ar Otēnu un Arno. Tālab es viņa piedāvājumu noraidu un iekārtojos blakus Karjēram no Bordo, ki sauc par Trako Pjero.

Senžozefa sala ir mežonīgāka nekā Kojāla, drusku mazāka, bet šķiet lielāka, jo ir garāka. Salu veido divi nevienāda augstuma plato, un nometne ierīkota uz zemākā. Uz augstākā plato uzcelts baismais katorgas cietums. Gribu piemetināt, ka tajā ieslodzītie joprojām katru dienu vienu stundu peldas jūrā. Cerēsim, ka tā būs arī turpmāk.

Katru dienu pusdienlaikā arābs, kas strādā pie komandanta, atnes man trīs citu virs cita uzliktus kastrolīšus, kas sastiprināti ar plakanu dzelzs turekli, augšējam ir koka rokturis. Tos viņš atstāj un aiznes iepriekšējā dienā atgādātos, bizetes krustmāte man katru dienu atsūta tieši to pašu ēdienu, ko gatavojusi savai ģimenei.

Svētdienā aizeju viņai pateikties. Pavadu pēcpusdienu, sarunājoties ar viņu un rotaļājoties ar viņas meitiņām. Glāstot gaišmatainās galviņas, es prātoju, ka reizēm grūti pasacīt, kā vajadzētu rīkoties. Briesmas, kas draud šai ģimenei, ja abiem aptaurētajiem nodomi nav mainījušies, ir milzīgas. Zirasolo apgalvojumam kruķi nav noticējuši, tā ka viņi abus nav izšķīruši, tikai nosūtījuši uz Senžozefu, un, ja iebilstos, ka viņi jāizšķir, es apliecinātu, ka ziņotāja vārdi ir patiesi un tiešām ņemami nopietni. Un kurš gan var pasacīt, kā uzraugi rīkosies? Labāk turēt muti.

Barakā Arno un Otēns ar mani tikpat kā nerunā. Tā arī ir labāk, mūsu attiecības ir pieklājīgas, bet vēsas. Zans Karbonjēri ar mani nepārmij ne vārda, viņš dusmojas, ka neesmu pievienojies viņa gurbī. Mēs esam četri: Trakais Pjero, Marķēti — otro Romas prēmiju ieguvis vijolnieks, kas reizēm spēlē stundām ilgi un padara mani skumīgu, un Marsori — korsikānis no Sētas.

Es nevienam neko neesmu teicis, un man šķiet, ka par Bojālā gatavoto neveiksmīgo dumpi te nevienam nav ne jausmas. Vai viņi par to joprojām domā? Visi trīs strādā ārkārtīgi grūtu darbu. Viņiem gluži kā jūga lopiem jāvelk lieli akmeņi. No tiem būvē jūras peldbaseinu. Pamatīgu bluķi rūpīgi apņem ar ķēdēm, pievieno ļoti garu — piecpadsmit līdz divdesmit metru — ķēdi un katordznieki, aplikusi ap krūtīm un pleciem iejūgu un pieāķējušies katrs pie sava ķēdes posma abās pusēs, gluži kā vērši velk akmeni līdz pat būvvietai. Kveldējošā saulē darbs ir ļoti grūts un, galvenais, nomācošs.

No krastmalas puses atskan šauteņu, karabīņu un revolveru šāvieni. Saprotu, ka trakie sākuši rīkoties. Kas īsti notiek? Kurš uzvar? Sēžu barakā un nekustos. Visi niknie apgalvo: — Tas ir dumpis!

— Dumpis? Kāds dumpis? — es stūrgalvīgi izliekos, ka man nekas nav zināms.

Žans Karbonjēri, kas šodien nav gājis darbā, pienāk pie manis bāls kā nāve, kaut arī ir iededzis saulē. Dzirdu, kā viņš |'>li klusām saka:

—  Tauriņ, tas ir dumpis!

—   Kāds dumpis? — es ļoti salti viņam atbildu. — Es neko nezinu.

Karabīņu šāvieni turpinās. Telpā iedrāžas Trakais Pjero.

—   Tas ir dumpis, bet, manuprāt, viņi nav guvuši virsroku. Muļķu bars! Tauriņ, atvāz nazi! Pirms nāves mēģināsim vismaz nonāvēt iespējami vairāk!

—   Jā, — Karbonjēri atkārto, — mēģināsim nonāvēt iespējami vairāk!

Šisilija izvelk bārdasnazi. Katrs paņem rokā atvāztu nazi. Es saku:

—   Neesiet taēu muļķi! Cik mūsu ir?

—   Deviņi.

—     Lai septiņi nomet ieroci! Es nogalināšu pirmo, kas draudēs kruķim. Man ne prātā nenāk ļaut, lai mani šajā barakā nošauj kā trusi. Vai tu piederi pie dumpiniekiem?

—   Nē.

—   Un tu?

—   Arī nē.

—   Un tu?

—   Es nekā nezinu.

—    Labi. Mēs te visi esam profesionāļi, neviens nekā nezina par nejaušo dumpi. Vai sapratāt?

-Jā.

—  Tas, kurš tiks pratināts, lai zina — līdzko viņš atzīsies, ka ir kaut ko zinājis, tiks nogalināts. Tātad tas, kurš būs tik dumjš, ka gribēs runāt, neko neiegūs. Iemetiet savus ieročus atejas kublā, uzraugi tūlīt būs klāt.

—     Un ja nu uzvar niknie?

—     Ja uzvarēs niknie, lai viņi paši tiek galā un izdomā, kā savu uzvaru izmantot bēgšanai. Es par lādu cenu negribu bēgt.

Un jūs?

—   Mēs arī no, — visi astoņi, ieskaitot Žanu Karbonjēri, vienā balsī atbild.

Es neminu ne pušplēsta vārda par to, ko zinu, — tā kā šaudīšanās ir mitējusies, niknie ir zaudējuši. Tiešām, paredzamā slepkavošana vairs nav apturama.

Kruķi atdrāžas gluži kā neprātīgi, ar laidēm, mietiem un kāju spērieniem viņi dzen tos, kuri vilkuši akmeņus. Viņi tos sadzen blakus barakā — visus bez izšķirības. Čitāras, mandolīnas, šaha un dambretes spēles, lampas, ķeblīši, eļļas pudeles, cukurs, kafija, apakšveļa — viss tiek neganti samīdīts, saplēsts un izmests ārā. Kruķi atriebdamies iznīcina visu, kas nav paredzēts reglamentā.

Dzirdami divi šāvieni — liekas, šauj ar revolveri.

Nometnē ir astoņas ēkas, uzraugi visur rīkojas vienādi un gāž ar laidēm. Kāds kails vīrs skriešiem metas uz disciplinārās nodaļas kamerām — kruķi, kam uzdots ieslodzīt viņu karcerī, zvetē bez mitas.

Viņi ir bijuši barakās mums pretī un pa labi no mums. Šobrīd viņi atrodas septītajā barakā. Vēl ir atlikusi tikai mūsējā. Mēs, visi deviņi, sēžam katrs savā vietā. Neviens no tiem, kuri ārā strādāja, nav atgriezies. Katrs sastindzis savā guļvietā. Neviens nerunā. Man mute izkaltusi, un es prātoju: «Kaut tikai kāds no tiem stulbeņiem neizmanto gadījumu un nenonāvē mani nesodīts!»

—  Te nu viņi nāk, — bailēs pamirušais Karbonjēri saka.

Viņi iebrūk pie mums — gabalu divdesmit, visiem rokās karabīnes vai revolveri šaušanas gatavībā.

—     Ko tas nozīmē! — Filisari kliedz. — Jūs vēl neesat izģērbušies? Ko jūs vēl gaidāt, maitas gabali tādi! Tūlīt jūs visus nošaus! Čērbicties nost, nav nekādas patikas jūs izģērbt, kad jau būsiet līki!

—   Filisari kungs…

—   Aizveries, Tauriņ! Te vairs nav iespējams lūgt piedošanu. Tas, ko jūs esat sadomājuši, ir pārāk nopietni. Un te, bīstamo barakā, jūs noteikti visi esat sazvērnieki!

Acis viņam sprāgsi vai no pieres laukā, lās ir asinīm pieplūdušas un neapšaubāmi spīd asinskāro.

—   Mums ir tiesības, — Pjero saka.

Es nolemju spēlēt par visu banku.

—   Man tiešām jābrīnās, ka tāds napoleonists kā jūs grasāties, burtiski, noslepkavot nevainīgus cilvēkus. Vai jūs gribai šaut? labi, mēs nerunāsim, nevajag. Šaujiet, bet labi ālri, Dieva dēļ! Es tevi, veco Filisari, uzskatīju par cilvēku, par vecu napoIconistu, bet esmu maldījies. Jo ļaunāk. Redzi, es pat negribu skatīties, kā tu šausi, es pagriežu muguru. Pagrieziet visi šiem kruķiem muguru, lai viņi neapgalvo, ka esam gribējuši viņiem uzbrukt!

Un visi kā viens pagriež uzraugiem muguru. Mana rīcība kruķus apstulbina, jo vairāk tāpēc (to mēs uzzināsim vēlāk), ka Filisari cilās barakās nošāvis divus nelaimīgos.

—   Ko vēl tu gribi sacīt, Tauriņ?

Joprojām pagriezis viņam muguru, es atbildu:

—     Es neticu visādām blēņām, ko jūs runājat par dumpi. Kāpēc tas būtu vajadzīgs? Lai pēc tam aizbēgtu? Ret uz kurieni? Es esmu cilvēks, kas spējis izbēgt, esmu atgriezies no liela tāluma — no Kolumbijas. Es jautāju — kur ir tā zeme, kas pieņems izbēgušus slepkavas? Kā sauc šo zemi? Neesiet muļķi, neviens, kas ir cilvēka vārda cienīgs, tādā dumpī nepiedalītos.

—    Varbūt tu ne, bet Karbonjēri? Viņš bija līdzzinātājs, to es zinu skaidri, jo šorīt Arno un Otēns bija pārsteigti, kad viņš izlikās slims, lai neietu uz darbu.

—   Tā tikai šķiet, par to varu galvot, — es saku un pagriežos pret Filisari. — Karbonjēri ir mans draugs, viņš zināja visu par manu bēgšanu, tāpēc viņš nevarēja lolot nekādas ilūzijas, viņš zināja, kādas sekas būtu bēgšanai pēc dumpja.

Tai mirklī ierodas komandants. Viņš paliek ārpusē. Filisari iziet ārā, un komandants saka:

—   Karbonjēri!

—   Te.

—    Vediet viņu uz karceri, tikai bez vardarbības! Uzraug, pavadiet viņu! Ejiet visi prom, lai te paliek tikai vecākie uzraugi! Ejiet, vediet uz nometni visus pārvietotos, kas izklīduši salā! Nenogaliniet nevienu, visus bez izņēmuma vediet uz nometni!

Telpā ienāk komandants, komandanta palīgs, un Filisari ar četriem krukiem.

—   Tauriņ, nupat ir noticis kaut kas ļoti nopietns, — komandants saka. — Man, soda izciešanas iestādes komandantam, jāuzņemas ārkārtīgi liela atbildība. Pirms pieņemu lēmumus, es gribu ātrumā iegūt kaut jel kādu informāciju. Es zinu, ka tādā izšķirošā brīdī tu atsacītos runāt ar mani privāti, tāpēc esmu atnācis uz šejieni. Ir noslepkavots uzraugs Diklo. Pārvietotie gribēja nolaupīt pie manis noliktos ieročus, tātad tas ir dumpis. Man ir tikai dažas minūtes laika, es tev uzticos, pasaki, — ko tu domā?

—  Ja būtu bijis dumpis — kā iespējams, ka mēs par to neko nezinām? Kāpēc mums nekas nebūtu sacīts? Cik cilvēku tur ir iejaukti? Es atbildēšu uz šiem trim jautājumiem, kurus es jums, komandant, uzdevu, bet pirms tam man jāzina, cik cilvēku pēc tam, kad kruķis tika nogalināts, un, kā es pieņemu, viņa ierocis tika paņemts, sāka rīkoties?

—    tris.

—   Kas tie bija?

—   Otēns, Arno un Marso.

—   Saprotu. Vai nu jums tas patīk vai nepatīk, bet dumpja nav bijis.

—   Tu melo, Tauriņ, — Filisari saka. — Šim dumpim vajadzēja noliki Bojālā, Žirasolo par to jau ziņoja, bet mēs neticējām. Tagad redzams, ka viss, ko viņš teicis, ir paticsība. Tātad tu gribi mūs piešņākt, Tauriņ!

—   Bet tādā gadījumā taisnība ir jums, es esmu ziņotājs, tāpat kā Trakais Pjcro, Karlx>njēri, Calgani un visi Bojālas korsikāņu lumdīli un vēl — visi profesionāļi. Par spīli notikušajam, es neticu dumpim. Ja būtu dumpis, vadoņi būtu mēs, nevis kāds rils.

—   Ko jūs tur stāstāt? Vai tad neviens tur nav iejaukts? Tas iiiiv iespējams!

—  Kā tad citi ir rīkojušies? Vai jel kāds, atskaitot trīs trakos, n kaut pirkstu pakustinājis? Vai te, kur ir četri karabīnēm bruņojušies sargi un vēl to priekšnieks — Filisari, — kāds ir kuut jel kā mēģinājis tos atbruņot? Cik Senžozefā ir laivu? Viena vienīga. Un ko sešsimt vīru darītu ar vienu laivu? Vai tiešām jūs turat mūs par tādiem muļķiem? Un vēl — nogalināt, lai aizliegtu? Ja pieņemtu, kadivdesmit aizbēgs, tas nozīmētu ļautsevi apcietināt un tikt izdotiem vienalga kur. Komandant, es vēl nezinu, cik cilvēku jūs pats vai jūsu ļaudis ir nogalinājuši, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka tie ir nevainīgi. IJn ko gan tas nozīmē — sadragāt visu to mazumiņu, kas mums pieder! Jūsu ilusmas šķiet pamatotas, bet neaizmirstiet, ka dienā, kad laupīsiet niknajiem jelkādu iespēju padarīt dzīvi ciešamu, tad gan var izcelties dumpis — izmisušo dumpis, kopīgas pašnāvības dumpis ar domu — ja jau beigas, tad beigas, tad mirsim visi kopā — gan kruķi, gan katordznieki. Dilēna kungs, es ar jums runāju no tīras sirds, es domāju, ka jūs to esat pelnījis jau tāpēc vien, ka esat atnācis noskaidrot apstākļus, pirms pieņemat lēmumu. Atstājiet mūs mierā!

—   Un tos, kas bija iejaukti dumpī? — F ilisari nerimstas.

—  Tie jums jāatklāj pašiem. Mēs neko nezinām un nevaram šai lietā būt jums noderīgi. Es atkārtoju — tas ir traku nejaušo dumpis, mums gar to nav nekādas daļas.

—   Filisari kungs, kad ļaudis būs atgriezušies bīstamo Itarakā, lieciet aizslēgt durvis līdz jaunam rīkojumam. Divi sargi pie durvīm, nekādas vardarbības pret apcietinātajiem un nepostiet to, kas viņiem pieder. Ejam!

Un viņš kopā ar pārējiem kruķiem aiziet.

Uf! Tas bija traks gājiens. Durvis aizverot, Filisari man vēl saka:

—  Tava laime, ka es esmu napoleonists!

Nepilnā stundā gandrīz visi vīri, kas pieder pie mūsu barakas, ir atgriezušies. Trūkst astoņpadsmit cilvēku — kruķi pamana, ka steigā ieslēguši tos citās barakās. Kad viņi atgriežas,| uzzinām visu, kas noticis, jo šie vīri bijuši darbā. Kāds zaglis no Stefanī man klusām stāsta:

— Iedomājies, Tauriņ, mēs gandrīz četrsimt metru vilkām turpat tonnu smagu akmeni. Velkamajam ceļam nav sevišķi stāvu vietu, un mēs nonākam pie akas apmēram piecdesmit metru attālumā no komandanta mājas. Pie šīs akas vienmēr atpūšamies. Tur ir kokospalmu ēna un pusceļš līdz mērķim. Vārdu sakot, apstājamies, izvelkam lielu spaini vēsa ūdens, dzeram, daži saslapina mutautus, lai uzliktu uz galvas. Tā kā atelpas brīdis parasti ilgst desmit minūtes, arī kruķis apsēžas uz akas malas. Viņš ir noņēmis ķiveri un pašlaik slauka pieri un pakausi ar lielu kabatlakatu, kad no mugurpuses pienāk Arno ar pamatīgu kapli rokā, taču nes to ar galu uz leju, tāpēc neviens nepaspēj iekliegties un kruķi brīdināt. Vienā mirklī viņš paceļ kapli un pāršķeļ kruķim galvu. Tā ir pārcirsta uz pusēm, un kruķis nokrīt, neizdvešot nc skaņu. Tai pašā brīdī Otēns, protams, izlec priekšā un satver karabīni, bet Marso noņem beigtajam kruķim jostu ar revolveri. Ar ieroci rokā Marso pagriežas pret vilcējiem un saka: «Sācies dumpis! Kas ir kopā ar mums, lai nāk līdzi.» Neviens uzrauga palīgs nepakustas, un neviens no vilcējiem neizrāda vēlēšanos sekot. Arno pārlaiž mums visiem skatienu un saka: «Cļēvuļu bars, mēs jums parādīsim, kas ir īsti vīri!» Arno paņem no Otēna rokām karabīni, un viņi abi metas uz komandanta mājas pusi. Marso paliek pie mums un paiet mazliet sānis. Viņam rokā liels revolveris, un viņš komandē: «Nekustieties, nesarunājieties un nekliedziet! Jūs «āži», gulieties ar seju pret zemi!» No turienes es redzēju, kā viss notika.

Hrīdī, kad Arno kāpj augšā pa trepēm, lai ieietu komandanta mājā, arābs, kas pie viņiem strādā, atver durvis un nāk ārā ar divām meitenītēm — vienu klēpī, otru pie rokas. Abi ir pārsteigti, arābs ar skuķēm iz rokas iesper Arno. Tas grib «āzi» nonāvēt, bet arābs stiepj pretī bērnu. Neviens nekliedz. Ne āzis», ne cits kāds. Četras vai piecas reizes karabīne no visādiem leņķiem tiek vērsta pret arābu. Ik reizi meitenīte tiek pagriezta pretī stobram. Otēns, nekāpjot augstāk pa trepēm, no sāniem saķer arābu aiz biksēm. Tas gāžas un tai pašā brīdī met meiteni pret Arno karabīni. Arno uz kāpnēm sagrīļojas, meitenīte un arābs, koOtēns velk aiz kājas, jukjukām nogāžas zemē. Tikai tai brīdī atskan kliedzieni — pirmās kliedz meitenes, pēc tam arābs, Arno un Otēns lādas. Arābs ir veiklāks par abiem, pakampj zemē nokritušo karabīni, bet tur to kreisajā rokā aiz stobra. Otēns atkal saķer viņu aiz kājas. Arno satver arāba lalx> roku un pagriež to. Arābs aizsviež karabīni vairāk nekā desmit metru tālu.

Brīdī, kad visi trīs skrien, lai to dabūtu, atskan pirmais šāviens — šauj kruķis, kas pārzina sauso lapu novākšanu. Komandants parādās pie loga un raida šāvienu pēc šāviena, taču, baidīdamies trāpīt arābam, šauj uz vietu, kur nomesta karabīne. Otēns un Arno gar jūras malu aizbēg uz nometnes pusi, viņiem pakaļ raida lodes. Otēns ar savu stīvo kāju skrien lēnāk un tiek nošauts, pirms sasniedz jūru. Arno iebrien ūdenī starp jaunceļamo baseinu un kruķu peldētavu. Tur mūždien ir haizivis. Uz Arno šauj no visām pusēm, jo vēl viens kruķis nācis palīgā komandantam un kruķim no sauso lapu dienesta. Tas paslēpies aiz liela akmens.

«Padodies!» kruķi kliedz. «Tā tu izglābsi dzīvību!»

«Nemūžam!» Arno atbild. «Labāk lai mani aprij haizivis, lai tikai nav jāredz jūsu pretīgie purni!»

Un viņš ietaizvien dziļāk jūrā — tieši pretī haizivīm. Liikam ' imēr kāda lode viņu ķer, jo brīdi viņš apstājas. Kruķi turpina .saut. Tad viņš iet tālāk, bet nelaižas peldus, ūdens nesniedzas vēl ne līdz krūtīm, kad uzbrūk haizivis. Var pilnīgi skaidri redzēt, kā viņš gāž ar dūri haizivij, kas metas viņam virsū, līdz pusei izslējusies no ūdens. Tad viņš, burtiski, tiek saraustīts gabalos, jo haizivis plēš no visām pusēm, nenoraujot rokas un kājas. Pēc nepilnām piecām minūtēm viņš ir pazudis.

Kruķi vismaz simtreiz izšauj uz murskuli, ko veido Arno un haizivis. Nogalināta viena vienīga haizivs, jo tā izmesta krastā ar vēderu uz augšu. Tā kā no visām pusēm tuvojas kruķi, Marso domā izglābties, iemetot revolveri akā, bet arābi pieceļas un ar nūjām, spērieniem un sitieniem dzen viņu pretī kruķiem. Kaut arī viņš ir vienās asinīs un paceltām rokām, kruķi viņu nošauj ar karabīnēm un revolveriem un beigās divi sašķaida viņam galvaskausu ar laidi, turot to aiz stobra un vicinot kā lauzni.

Olēnā katrs kniķis iztukšo savu ieroci. Katrs izšauj trīs līdz sešas reizes — dzīvā vai mirušā viņi tajā ietriec gandrīz simt piecdesmit ložu. Tie, kurus nogalināja Filisari, ir vīri, kurus «āži» uzrādīja kā tādus, kas sākumā gribējuši sekot Arno, bet zaudējuši dūšu. Tie ir halli meli, jo neviens nebija līdzzinātājs, neviens nekustējās.

Nu jau divas dienas esam ieslēgti — katrs savai kategorijai atbilstošā barakā. Neviens neiet darbā. Sargi pie durvīm mainās ik pēc divām stundām. Starp ēkām staigā citi sargi. Aizliegtas sarunas starp barakām. Aizliegts stāvēt pie logiem. Pagalmu var redzēt no ejas starp abām guļvietu rindām, ja, attālāk stāvot, skatās pa režģotajām durvīm. Ieradies kruķu pastiprinājums no Kojālas. Ārpusē nav neviena pārvietotā. Nav arī arābu — uzraugu palīgu. Visi ieslēgti. 1.aiku pa laikam var redzēt, kā bez kliedzieniem un sitieniem kāds līdz ādai izģērbts kalordznieks tiek vests uz disciplinārās nodaļas kamerām. Pa sānu logiem kruķi bieži ieskatās telpā. Pie durvīm — lalīajā un kreisajā pusē — divi sargkareivji. Sardzes laiks ir īss, tikai divas stundas, un viņi nekad ncapsēžas un nepakar karabīni plecā — karabīne noguldīta uz kreisās rokas šaušanas gatavībā.

Nolemjam spēlēt pokeru mazās grupiņās pa pieci. Atmetam gan Marseļas spēli, gan citas kopīgās spēles, jā tās ir pārāk trokšņainas. Marķēti, kas atskaņo Bēthovena sonāti, saņem pavēli pārtraukt.

— Izttcidz savu mūziku, mēs, uzraugi, sērojam!

Neparasts sasprindzinājums valda ne tikai barakā, bet visā nometnē. Nav nedz kafijas, nedz zupas. No rīta — maizes klaipiņš, pusdienās — liellopu gaļas konservi, vakariņās — liellopu gaļas konservi — viena kārba uz četriem. Tā kā pie mums nekas nav izdemolēts, mums ir kafija un pārtika — i.viests, eļļa, milti utt. Kad no atejas sāk kūpēt dūmi, jo tiek vārīta kafija, kāds kruķis liek uguni apdzēst. Kafiju pārdošanai vāra vecs marseļietis, vecs niknais, vārdā Nistons. Viņam pieliek dūšas, lai atbildētu kruķim:

—  Ja gribi, lai uguni izdzēš, nāc un izdari to pīts!

Tad kruķis raida vairākas lodes iekšā pa logu. Kafija un uguns drīz ir pagalam.

Nistonam iešauts kājā. Visi ir tā satraukti, ka šķiet — tūlīt viņi sāks uz mums šaut, un mēs liekamies guļus.

Šobrīd sardzes priekšnieks atkal ir Filisari. Viņš atdrāžas kā neprātīgs kopā ar citiem kruķiem. Tas, kurš šāvis, paskaidro, kāpēc, viņš ir overņietis. Filisari viņu lamā korsikāņu valodā, un viņš, neko nesaprazdams, tik vien spēj pateikt:

—   Es jūs nesaprotu.

Mēs atkal apsēžamies guļvietās. Nistonam asiņo kāja.

—    Nesakiet, ka esmu ievainots, viņi tur ārā var mani vēl piebeigt.

Filisari pienāk pie režģa. Marķēti ar viņu sarunājas korsikāniski.

—  Vāriet kafiju, tas vairs neatkārtosies! — Un Filisari aiziet.

Par laimi, lode nav iestrēgusi Nistonam kājā — tā iegājusi netālu no potītes muskulī un liela vidū izgājusi ārā. Ar žņaugu apturam asiņošanu, uzliekam etiķa pārsēju.

—  Tauriņ, nāciet ārā!

Pulkstenis ir astoņi, tātad ārā valda tumsa.

—   Kāpēc lai es šādā laikā ietu ārā? Man tur nekas nav darāms.

Kruķis, kas mani sauc, laikam ir bretonis, es viņu nepazīstu.

—  Jūs grib redzēt komandants.

—   Sakiet, lai viņš nāk šurp. Es neiešu ārā.

—  Jūs atsakāties?

—  Jā, es atsakos.

Draugi sanāk ap mani. Viņi izveido loku. Kruķis runā caur aizvērtām durvīm. Marķēti pieiet pie tām un saka:

—   Mēs nelaidīsim Tauriņu ārā, ja te nebūs komandanta.

—   Bet tieši viņš sūtīja pakaļ!

—   Saki, lai viņš atnāk pats!

Pēc stundas pie durvīm parādās divi jauni uzraugi. Viņiem līdzi ir arābs, kas strādā pie komandanta. Tas, kurš viņu izglāba un novērsa dumpi.

—    Tauriņ, tas esmu es, Muhameds. Es atnāeu tev pakaļ, komandants grib ar tevi runāt, viņš nevar atnākt uz šejieni.

Marķēti man saka:

—  Tauriņ, tas tips ir apbruņots ar karabīni.

Tad es izeju no savu draugu ielenkuma un pieeju pie durvīm. Tiešām, Muhamedam padusē ir karabīne. Kaut kas tāds katorgā vēl nav pieredzēts! Katordznieks, kam iedota karabīne!

—    Nāc, — arābs saka, — es te esmu, lai tevi aizstāvētu, ja tas vajadzīgs.

Tomēr es neticu.

—   Nāc mums līdzi!

Es eju ārā, Muhameds iet man blakus, abi kruķi paliek aizmugurē. Dodamies uz komandantūru. Kad ejam cauri sardzes postenim pie nometnes vārtiem, Filisari saka:

—  Tauriņ, es ceru, tev nav sūdzību par mani.

—    Nedz man pašam, nedz citiem no bīstamo barakas. Bar pārējiem neko nezinu.

Nonākam pie komandantūras. Māja un krastmala apgaismota ar karbīda lampām, kas neveiksmīgi pūlas kliedēt apkārtnes tumsu. Pa eeļam Muhameds man iedod cigarešu paciņu. Kad ieeju divu karbīda lampu spilgti apgaismotā telpā, ieraugu tur sēžam Rojālas komandantu, komandanta palīgu, katorgas cietuma komandantu un Senžozefas komandantu.

Ārā esmu pamanījis četrus kruķu apsargātus arābus. Pazīstu divus no tiem, kas piederēja pie akmeņu vilcējiem.

—  Te ir Tauriņš, — arābs saka.

—   Labvakar, Tauriņ, — Senžozefas komandants saka.

—   Labvakar!

—   Apsēdies tur uz tā krēsla.

—    Tauriņ, — Rojālas komandants saka, — komandants Ditēns uzskata jūs par uzticības cienīgu cilvēku, un šo uzticību jūs esat ieguvis, mēģinot glābt viņa sievas krustmeitu. Es jūs pazīstu tikai pēc oficiālajiem raksturojumiem, pēe kuriem jūs esat no visiem viedokļiem bīstams. Ks gribu aizmirst šos raksturojumus un ticēt savam kolēģim Di lēnam. Redziet, droši vien ieradīsies komisija, kas sarīkos pratināšanu, un visiem visu kategoriju pārvietotajiem vajadzēs pasacīt, ko viņi zina. Ir skaidrs, ka jums un dažiem citiem ir liela ietekme uz visiem notiesātajiem un ka viņi burts burtā ievēros jūsu norādījumus. Mēs gribētu zināt jūsu domas par dumpi un arī to, vai jūs vairāk vai mazāk zināt, ko šobrīd galvenokārt jūsu barakas iemītnieki un arī citi varētu zinot.

—    Es neko nevaru pateikt vai ietekmēt, ko sacīs citi. Ja komisija ieradīsies un tiešām izdarīs nopratināšanu pašreizējā atmosfērā, jūs visus atlaidīs.

—    Ko tu, Tauriņ, runā? Es un mani kolēģi no Senžozefas esam dumpi novērsuši.

—  Jūs varbūt tiešām varētu paglābties, bet Rojālas priekšniecība noteikti ne.

—   Paskaidrojiet savu domu!

Un abi Rojālas komandanti pieceļas, bet pēc tam atkal apsēžas.

—   Ja jūs turpināsiet oficiāli runāt par dumpi, jūs visi esat pagalam. Ja jūs gribat pieņemt manus noteikumus, es izglābšu jūs visus, tikai Filisari ne.

—   Kādus noteikumus?

—    Pirmām kārtām — lai tūlīt, sākot ar rītrītu, dzīve ritētu kā parasti. Vienīgi tad, ja varam savā starpā sarunāties, iespējams visus ietekmēt, norunāt, ko sacīt komisijai. Vai tas ir godīgi?

—  Jā, — atbild Ditēns. — Bet kā tas varētu mūs glābt?

—  Jūs no Rojālas esat nc vien Rojālas, bet arī abu pārējo salu priekšnieki.

—  Jā.

—  Jo Zirasolo jums ziņoja, ka tiek gatavota sacelšanās. Tās vadoni — Otēns un Arno.

—   Karbonjēri arī, — kruķis piebilst.

—    Nē, tas nav tiesa. Zirasolo bija Karbonjēri personisks ienaidnieks jau Marseļā, viņš to pats piepina klāt. Betjūs dumpja iespējai neticējāt. Kāpēc? Tāpēc, ka jums sacīja — šīs sacelšanās mērķis ir nogalināt sievietes, bērnus, arābus un kruķus, un tas liekas neticami. No otras puses — Kojālā ir divas laivas un astoņsimt vīru, Senžozefā — viena laiva un sešsimt vīru. Neviens nopietns cilvēks nevarēja piekrist tādai rīcībai.

—   Kā tu to visu zini?

—   Tā ir mana darīšana, bet, ja jūs liksiet man nozust un jo vairāk tieši tad, ja liksiet man nozust, tas viss liks pateikts un pierādīts. Tātad atbildīga ir Rojāla, aizsūtot šos eilvēkus uz Senžozefu, bet tos neizšķirot. Ix>ģisks lēmums, ja izmeklēšanā to atklās un jūs no tā nevarēsiet izvairīties, būtu vienu sūtīt uz Senžozefu, bet otru uz Sātana salu, kaut arī es atzīstu, ka ir grūti ņemt par pilnu tādus ārprātīgo murgus. Ja jās runāsiet par sacelšanos, jūs, es atkārtoju, sagādāsiet nepatikšanas sev pašiem. Tāpēc pieņemiet manus noteikumus: pirmkārt, kā jau es teicu, lai no rītdienas atsākas normāla dzīve; otrkārt, lai visi vīri, kas ieslodzīti kamerās uz aizdomu pamata it kā dumpja līdzzinātāji, tūlīt liek izlaisti, nepakļaujot viņus nopratināšanai par līdzdalību dumpī, jo dumpja nav bijis; treškārt, Filisari lūlīl pat ir jāsūta uz Kojālu — gan viņa paša drošības labad, jo, ja sacelšanās nav notikusi, kā var attaisnot trīs cilvēku nogalināšanu, gan arī tāpēc, ka šis uzraugs ir ienīsts slepkava un starpgadījuma laikā viņu bija pārņēmušas tik trakas bailes, ka viņš gribēja apšaut visus, arī mūs mūsu barakā. Ja jūs pieņemsiet šos noteikumus, es nokārtošu tā, ka visi apgalvos: Arno, Otēns un Marso ir tā rīkojušies, lai pirms nāves nodarītu iespējami lielāku ļaunumu. Viņu rīcība nebija iepriekš paredzama. Viņiem nebija nedz līdzzinātāju, nedz uzticības personu. Visi pierādīs, ka šie tipi gribējuši tādā veidā izdarīt pašnāvību, nogalināt pēc iespējas vairāk, pirms paši liks nonāvēli, un tieši to viņi vēlējušies. Ja gribai, es ieiešu virtuvē, lai jūs varētu apspriesties un dot man atbildi.

Es ieeju virtuvē un aizveru durvis. Ditēna kundze spiež man roku un pasniedz kafiju ar konjaku. Arābs Muhameds saka:

—   Vai manā labā tu nekā neteici?

—  Tā ir komandanta darīšana. Ja jau viņš tevi ir apbruņojis, viņš noteikti nolēmis tevi apžēlot.

Lizetes krustmāte man klusām saka:

—   Nu, protams, tic no Kojālas baidās par savu ādu.

—   Pie joda, būtu gan pārlieku viegli pieņemt, ka Senžozefā notikusi sacelšanās, kur visiem, atskaitot jūsu vīru, to vajadzēja zināt.

—  Tauriņ, es visu dzirdēju, un es tūlīt sapratu, ka jūs gribat mums labu.

—  Tas tiesa, Ditēna kundze!

Durvis atveras.

—   Nāc šurp, Tauriņ! — kāds kruķis saka.

—    Apsēdieties, Tauriņ, — Kojālas komandants aicina. — Pēc pārrunām mēs vienprātīgi nolēmām, ka jums acīmredzot ir taisnība. Sacelšanās tuw nolikusi. Sic trīs pārvietotie vēlējušies izdarīt pašnāvību, iepriekš nogalinot iespējami daudz cilvēku. Tātad rīt dzīve atsāksies pa vecam. Filisari kungs jau šonakt pat tiek pārcelts uz Kojālu. Viņa gadījums attiecas uz mums un viņa sakarā es nojums nelūdzu nekādu sadarbību. Mēs ceram, ka jūs pildīsiet savu solījumu.

—   Paļaujieties uz mani! Uz redzēšanos!

—  Muhamed unabi uzraugu kungi,aizvediet Tauriņu uz viņa mītni! Atsauciet Filisari, viņš kopā ar mums brauc uz Kojālu.

Pa ceļam saku Muhamedam, ka novēlu viņam tikt brīvībā. Viņš man pateicas.

—   Ko tad kruķi īsti no tevis gribēja?

Pilnīgā klusumā es skaļi vārds vārdā atstāstu visu notikušo.

—   Ja kāds man nepiekrīt vai domā, ka var kritizēt manu vienošanos ar kruķiem, ko izdarīju visu vārdā, lai runā!

Visi pilnīgi vienprātīgi atzīst manu rīcību par labu.

—   Vai tu domā, viņi noticēja, ka neviens cits tur nav bijis iejaukts?

—    Nē, bet, ja viņi negrib uziet gaisā, viņiem jātic vien ir. Un, ja mēs nevēlamies nepatikšanas, arī mums tam jātie.

Šorīt septiņos tiek iztukšotas visas disciplinārās nodaļas kameras. Neviens neiet darbā, bet visas barakas atvērtas un pagalms ir pilns katordznieku, kuri brīvi sarunājas, smēķē, un sēž saulē vai ēnā — kā vien sirds vēlas. Nistons aizvests uz hospitāli. Karbonjēri man stāsta, ka vismaz pie astoņdesmit līdz simt viennīcām bijis uzraksts: «Turams aizdomās par līdzdalību dumpī.»

Tagad, kad esam visi kopā, uzzinām patiesību. Filisari nogalinājis tikai vienu cilvēku, divus pārējos nošāvuši divi jauni uzraugi, kurus apdraudējuši katordznieki, kas aiz bailēm no nošaušanas metušies tiem virsū ar nažiem, lai pirms nāves nogalinātu vismaz vienu. Tādējādi īsta sacelšanās, kas, par laimi, izgāzusies jau pašā sākumā, pārtop par triju katordznieku neparastu pašnāvību — tāds ir visu pieņemtais oficiālais viedoklis, tā pieņem gan administrācija, gan notiesātie. No tās palikusi pāri leģenda vai patiesība — es īsti nezinu, kas.

Stāsta, ka trīs nometnē nogalināto un Otēna un Marso apbedīšana notikusi tā. Tā kā ir tikai viens zārks, no kura iespējams ieslidināt mironi jūrā, kruķi visus piecus līķus noguldījuši laivas dibenā un reizē iemetuši haizivīm. Viņi domājuši, ka pēdējie paspēs nogrimt ar akmeņiem pie kājām, kamēr viņu draugus plosīs haizivis. Man stāstīja, ka neviens no līķiem nav paspējis pazust ūdenī un visi pieci, naktij iestājoties, dejojuši līķautu deju, atgādinot baltas marionetes, ko šajās Ncbukadnēcara cienīgajās dzīrēs mētā haizivju purni vai astes. Kruķi un airētāji šausmās bēguši.

Ierodas komisija, kas piecas dienas uzturas Senžozcfā un divas — Kojālā. Mani īpaši nciztaujā, nopratina tāpat kā visus. No komandanta Ditēna uzzinu, ka viss noritējis gludi. Filisari tiek sūtīts atvaļinājumā līdz pensijai, tātad viņš neatgriezīsies.

Muhameds pilnīgi atbrīvots no soda izciešanas. Komandants Uitēns ieguvis vienu zīmotni vairāk.

Tā kā vienmēr gadās kāds neapmierinātais, viens ieslodzītais no Bordo man vakar jautāja:

—    Un kāds mums no tā labums, ka mēs novērsām kruķu nepatikšanas?

—    Nekas liels: piecdesmit vai sešdesmit niknajiem nevajadzēs piecus gadus smakt katorgas cietumā par piedalīšanos dumpī — vai tev tas liekas tik maz? — es viņam jautāju.

Negaiss laimīgi norimis. Tāda kā slepena vienošanās starp uzraugiem un katordzniekiem pilnīgi nojauca pēdas slavenajai izmeklēšanas komisijai, kura varbūt to vien gaidīja, lai viss nokārtojas labvēlīgi.

Es pats neko neesmu zaudējis un neko ieguvis, vienīgi biedri ir man pateicīgi, ka viņiem nav vajadzējis pakļauties bargākai disciplīnai. Vēl vairāk — tiek atcelta briesmīgā akmeņu vilkšana. Sis baismīgais darbs vairs nav jādara. Tagad akmeņus velk vērši, katordznieki tos vada. Karbonjēri ir atgriezies ceptuvē. Es meklēju iespēju tikt atpakaļ uz Rojālu. Te nav darbnīcas, tātad nav arī iespējas izgatavot plostu.

Petēna nākšana pie varas sarežģī attiecības starp pārvietotajiem un uzraugiem. Viss administrācijas personāls skaļi paziņo, ka ir Petēna pusē, kāds kruķis no Normandijas man pat saka:

—  Vai zināt, Tauriņ, ko es jums pasacīšu? Es nekad neesmu bijis republikānis.

Salās nevienam nav radio un nav zināmi nekādi jaunumi. Turklāt stāsta, ka Martinikā un Cvadelupā mels apgādājam vācu zemūdenes. Tas galīgi vairs nav saprotams. Nemitīgi saņemam pretrunīgas ziņas.

—   Velns ar ārā, Tauriņ, es tev kaut ko pateikšu! Tieši tagad jāsarīko sacelšanās un jāatdod salas de Colla frančiem!

—   Vai tiešām tu domā, ka lielajam Sarlo vajadzīga katorga?

Ko viņš ar to iesāktu?

—   Kā nu ne! Pievāktu divus vai trīs tūkstošus vīru!

—    Spitālīgos, pamuļķos, diloņslimniekus un dizentērijas slimniekus? Vai tu plēs jokus? Tas tips vis nav tāds muļķis, lai uzkrautu sev kaklā niknos.

—   Un divi tūkstoši, kas palikuši veseli?

—  Tas ir kas cits. Bet tāpēc vien, ka viņi ir vīri, viņi vēl katrā ziņā nav labi karotāji. Vai, tavuprāt, karš ir tikai uzbrukumi ar ieroci rokā? Cīniņš ilgst desmit minūtes, bet karš — gadiem. L<ii cilvēks būtu labs karavīrs, viņam jābūt uzticamam patriotam. Vai nu tas jums patīk, vai nepatīk, es te neredzu nevienu, kas spētu ziedot dzīvību Francijai.

—   Un kālab lai mēs to ziedotu pēc visa, ko Francija mums nodarījusi?

—   Nu, redziet paši, ka man taisnība. Laimīgā kārtā lielajam runātājam Sarlo ir citi vīri, ko raidīt karā. Un tomēr — iedomāties vien, ka vācieši ir mūsu zemē! Un vēl — ka franči iet kopā ar bošiem! Visi kruķi bez izņēmuma te apgalvo, ka ir Pelēna pusē.

—    Tā būtu iespēja izpirkt savu vainu, — saka grāfs de Beraks. Un tad notiek kaut kas pavisam dīvains: senāk nevienam pašam nenāca ne prātā runāt par vainas izpirkšanu. Un nu piepeši visi, gan profesionāļi, gan rāmie, visi nabaga niknie pamana cerību stariņu.

—    Tauriņ, vai tad nevajadzētu sacelties, lai iekļautos de Colla armijas vienībās?

—    Man ļoti žēl, bet man nekāda vaina nav jāizpērk. Man franču tiesa un tās «reabilitācija» ir pie kreisajiem sāniem. Es pats sevi nosaukšu par reabilitēto, mans pienākums ir aizbēgt un tad, kad būšu brīvs, kļūt par normālu cilvēku, kas dzīvo sabiedrībā, neapdraudot to. Es neticu, ka ir kāds, kas varētu pierādīt kaut ko citu citādā veidā. Tomēr esmu gatavs jebkādai rīcībai, lai aizliegtu. Mani neinteresē salu nodošana lielajam Šarlo, un esmu pārliecināts, ka arī viņu tā neinteresē. No otras puses — ja jūs kaut ko tādu izdarītu, vai zināt, ko teiktu augstie vīri? Ka jūs esat ieņēmuši salas, lai paši kļūtu brīvi, nevis lai palīdzētu Francijai atgūt brīvību. Un turklāt — kā jūs varat zināt, kuram taisnība? Be Collām vai Pelēnam? Es nezinu galīgi neko. Man sāpīgi kā pēdīgajam muļķim, ka mana dzimtene ir okupēta, es domāju par savējiem, par tuviniekiem, par savām māsām, viņu bērniem.

—    Vai mums jābūt gluži stulbiem, tik daudz raizējoties par sabiedrību, kurai pret mums nav nekādas žēlsirdības!

—     Tas tomēr ir gluži normāli, jo policisti un franču tiesu sistēma, visi žandarmi un kruķi nav Francija, tā ir īpaša šķira, cilvēki, kuriem visa domāšana sagājusi šķērsām. Cik no viņiem šodien ir gatavi kļūt par vācu pakalpiņiem? Vai tu vari derēt, ka franču policija neapcietina savus tautasbrāļus un nenodod tos vācu varas iestādēm? Labi. Es tev saku un atkārtoju, ka nekādā dumpī nepiedalos, vienīgi tad es lajā piedalītos, ja varētu aizliegt, un tad man iemesls ir vienaldzīgs. Vienīgi aizbēgšanai, bet kādai?

Starp dažādiem grupējumiem notiek nopietni strīdi. Vieni ir de Colla, otri — Pelēna pusē. Īstenībā neviens nezina neko, jo, kā jau teicu, radioaparātu nav nedz uzraugiem, nedz pārvietotajiem. Jaunumus saņemam no kuģiem, kas mums atved mazliet miltu, kaltētus dārzeņus un rīsus. Mums no tāda attāluma karš ir grūti saprotams.

Šķiet, ka Senlorāndimaroni ieradies kāds, kas vervējis vīrus brīvajiem spēkiem. Pie niknajiem nekas lāgā nav zināms, vienīgi tas, ka vācieši iegājuši visā Francijā.

Uzjautrinošs starpgadījums: Kojālā ieradies kirē, kas pēc mises teicis sprediķi. Viņš apgalvojis:

«Ja salām uzbruks, jums dos ieročus, lai jūs varētu uzraugiem palīdzēt aizstāvēt Francijas zemi.»

Tā tiešām bijis. Tas nu gan ir jauks mācītājs, kuram par mums bijis nožēlojams spriedums. Gaidīt, lai cietumnieki aizstāvētu savas kameras! Kaut ko tādu pie niknajiem neviens vēl nebija pieredzējis!

Pie mums karš izpaužas šādi: divreiz modrāki sargi, sākot ar parastu uzraugu un lieidzot ar komandantu un galveno uzraugu, daudz uzraugu, kuriem ir vācu vai izteikts elzasiešu akcents; ļoti maz maizes — tikai četrsimt gramu; ļoti maz gaļas.

Vārdu sakot, palielinājies tikai sods par neveiksmīgu bēgšanu: notiesāts uz nāvi un sods izpildīts. Jo apsūdzībai par bēgšanu pievienojas apsūdzība: «Mēģinājis pievienoties Francijas ienaidnieku vienībām.»

Gandrīz četrus mēnešus jau esmu Bojālā. Esmu atradis lielu draugu — doktoru Zermēnu Cibēru. Viņa sieva, apbrīnojama dāma, mani lūdz ierīkot viņai sakņudārzu, lai šajā bada režīmā būtu vieglāk dzīvot. Es viņai iekārtoju dārzu, kur aug salāti, redīsi, zaļās pupiņas, tomāti un baklažāni. Viņa par to ļoti priecājas un izturas pret mani kā pret labu draugu.

Šis ārsts nekad nav spiedis roku nevienam uzraugam, lai cik augsta būtu tā dienesta pakāpe, bet bieži — man un vēl dažiem kalordzniekiem, kurus ir iepazinis un mācījies cienīt.

Kļuvis brīvs, es ar doktora Rozenberga starpniecību atjaunoju pazīšanos ar doktoru Žermēnu Gibēru. Viņš man atsūtīja fotogrāfiju, kurā redzams kopā ar sievu Marseļā. Viņš atgriezās Marokā un apsveica mani, ka esmu brīvs un laimīgs. Viņš miris Indoķīnā, mēģinot glābt kādu aizkavējušos ievainoto. Tas bija neparasts cilvēks, un sieva bija viņa cienīga. Kad 1967. gadā biju Francijā, man gribējās viņu satikt. Bet es no tā atsacījos, jo viņa bija pārstājusi man rakstīt pēc tam, kad biju viņai lūdzis labu liecību par sevi, ko viņa atsūtīja. Bet vēlāk viņa vairs nekad nedeva par sevi nekādu ziņu. Es nezinu klusēšanas iemeslu, bet glabāju sirdī visdziļāko pateicību viņiem abiem par to, kā viņi pret mani izturējās savā mājā Bojālā.

Pēc dažiem mēnešiem es varēju atgriezties Bojālā.

Devītā burtnīca Senžozefa

Karbonjēri nave

Vakar mans draugs Matjū Karbonjēri tika nogalināts ar dunča dūrienu sirdī. Šī slepkavība izraisīja veselu slepkavību virkni. Viņš bija mazgātavā pilnīgi kails, patlaban mazgājās un, kad saņēma dūrienu, seja viņam bija saziepēta. Parasti, mazgājoties dušā, viņš atvāza nazi un nolika to zem drēbēm, lai pietiktu laika to paķert, ja kāds, ko viņš uzskatīja par ienaidnieku, piepeši tuvotos. Vienreiz viņš to neizdarīja, un tas maksāja dzīvību.

Ar komandanta atļauju es, vēl vienam piepalīdzot, pats aiznesu savu draugu līdz krastmalai. Viņš ir smags, un, stiepjot lejup no kalna, man trīsreiz jāatpūšas. Es piesienu viņam pie kājām lielu akmeni, turklāt nevis ar virvi, bet ar stiepli. I laizivis nevarēs to pārkost, un viņš nesaplosīts nogrims jūras dibenā.

Zvans dun, un mēs nonākam krastmalā. Pulkstenis ir seši vakarā. Saule brien jūrā. Iekāpjam laivā. Nožēlojamā kastē, kas kalpo visiem mirušajiem, zem aizvērta vāka mūža mierā dus Matjū. Viņam viss beidzies.

— Uz priekšu! Airos! — saka uzraugs pie stūres. Nepilnās desmit minūtēs nonākam straumē, ko veido šaurums starp Kojālu un Senžozefu. Un tad man piepeši aizžņaudzas rīkle. No ūdens iznirst desmitiem haizivju spuru, tās strauji riņķo nelielā — nepilnu četrsimt kvadrātmetru platībā. Lūk, tur ir katordznieku rijējas, tās ieradušās īstajā vietā un īstajā laikā!

Kaul jel ar Dieva palīgu tās nepagūtu sakampt manu draugu! Atvadoties tiek pacelti airi. Miltu maisos ietītais Matjū līķis, lielā akmens svara vilkts, strauji ieslīd jūrā.

Kādas šausmas! Tikko līķis iekrīt ūdenī un man šķiet, ka tas ir pazudis, tas atkal iznirst septiņu, desmit vai divdesmit haizivju stumts — es briesmoņu skaitu nezinu. Pirms laiva dodas prom, miltu maisi ir saplosīti, un tad noliek kaut kas neizskaidrojams. Divas vai trīs sekundes Matjū augums stāvus rēgojas virs ūdens līmeņa. Viņam vairs nav labās rokas. Pa pusei izniris no ūdens, tas virzās tieši virsū laivai, pēc tam stiprākā virpulī pazūd uz visiem laikiem. Haizivis peld zem mūsu laivas, skarot tās dibenu, un viens no vīriem gandrīz zaudē līdzsvaru un tikko nciegāžas jūrā.

Visi, arī kruķi, ir satriekti. Pirmo reizi mūžā man gribas mirt. Daudz netrūkst, es būtu meties haizivju barā, lai uz visiem laikiem pazustu no šīs elles.

Lēnām kāpju no krastmalas uz nometni. Neviens mani nepavada. Nestuves pārlicis pār plecu, nonāku vietā, kur mans bifelis Bruts uzbruka Dantonam. Apstājos un apsēžos. Ir pilnīgi satumsis, pulkstenis rāda tikai septiņi. Rietumos debesis vīd mazliet gaišākas, tajās jaušams vājš norietējušās saules atspīdums. Pārējais grimst tumsā, ko brīžiem pārtrauc salas bākas stars. Man ir smaga sirds.

Pie velna! Tu gribēji redzēt apbedīšanu, turklāt vēl sava drauga apbedīšanu? Nu tu redzēji to pilnā mērā! Zvanus un visu pārējo! Vai esi apmierināts? Tava slimīgā ziņkārība nu ir pilnam apmierināta.

Atliek tikt galā ar tipu, kas nogalinājis tavu draugu. Kad?

Šonakt? Kāpēc šonakt? Tas ir par agru, slepkava būs vairāk nekā piesardzīgs. Viņi savā gurbī ir desmit. Man pašam vajadzētu būt darītājam un uzreiz ķerties pie šīs lietas. Uz cik cilvēkiem, varu paļauties? Uz četriem un pats uz sevi — kopā pieci. Tas ir labi. Tas tips jānovāc. Jā, iespējams, mani aizsūtīs uz S ana salu. Tur nav nedz plosta, nedz gatavošanās, nekā; pieliks ar diviem maisiem kokosriekstu, un parjūru es nebēdāju. Attālums līdz krastam ir samērā īss, četrdesmit kilometru taisnā līnijā. Ņemot vērā viļņus, vējus, paisumus un bēgumus, iznāks simt divdesmit kilometru. Tas būs tikai izturības jautājums. Es esmu stiprs, un man vajadzētu spēt divas dienas noturēties jāšus uz maisiem.

Paņemu nestuves un dodos uz nometni. Pie durvīm mani pārmeklē, kas ir pavisam neparasti. Tas nekad nav noticis. Pats uzraugs atņem man nazi.

—  Vai gribat, lai mani nogalina? Kāpēc jūs mani atbruņojat? Vai zināt, ka, tā rīkodamies, jūs mani sūtāt nāvē? Ja mani noslepkavos, tā būs jūsu vaina.

Neviens neatbild — nedz kruķi, nedz arābi. Durvis tiek atvērtas, un es ieeju barakā.

—   Bet tc taču nekā nevar redzēt, kāpēc triju lampu vietā ir tikai viena?

—  Tauriņ, nāc šurp!

Grandē mani velk aiz piedurknes. Telpā nav sevišķi trokšņaini. Jūtams, ka tūlīt notiks kaut kas nopietns vai kaut kas svarīgs jau noticis.

—    Man vairs nav naža. Viņi mani pārmeklēja un to atņēma.

—   Šonakt tev tas nebūs vajadzīgs.

—   Kāpēc?

—   Armēnis un viņa draugs ir atejā.

—   Ko vini tur dara?

—   Vini ir miruši.

—   Kas viņus pataisīja aukstus?

—   Es.

—  To tu esi izdarījis ātri. Un pārējie?

—   No viņu gurbī palikuši četri. Polo man deva godavārdu, ka viņa vīri nekustēsies un gaidīs, lai uzzinātu, vai tu esi ar mieru lietu izbeigt.

—   Iedod man kādu nazi.

—    Se, ņem manu! Es palikšu stūrī, ej un aprunājies ar viņiem.

Es eju uz viņu gurbī pusi. Tagad acis pieradušas pie vājā apgaismojuma. Beidzot man izdodas grupu saskatīt. Tiešām, visi četri stāv pie savas guļvietas, piespiedušies cits citam.

—   Polo, vai gribi ar mani runāt? -Jā.

—   Viens vai kopā ar draugiem?

—   Ko tu no manis gribi?

Es piesardzīgi apstājos pusotra metra attālumā 110 viņiem. Nazis kreisajā piedurknē ir atvāzts, spals labi guļ plaukstā.

—    Es gribēju tev sacīt, ka tavs draugs, manuprāt, ir pietiekami atriebts. Tu esi zaudējis savu labāko draugu, mēs — divus draugus. Es domāju, ar to vajadzētu pielikt. Ko tu saki?

—   Polo, es pieņemu tavu piedāvājumu. Mēs varētu vienoties, ka vienu nedēļu abi gurbī neko neuzsāks viens pret otru. Pēc tam redzēsim, kas darāms. Vai piekrīti?

—   Piekrītu.

Es eju prom.

—   Ko tad viņi saka?

—     Viņi domā, ka armēņa un Sansusī nāve ir pieliekama atriebība par Maiju.

—   Nē, — Galgani iebilst.

Grandē nesaka neko. Zans Kastelli un Luijs Gravons ir ar mieru līgt mieru.

—   Un tu, Tauriņ?

—   Pirmām kārtām — kurš nogalināja Maljū? Tas bija armēnis. Labi. Es piedāvāju vienošanos. Es devu godavārdu, viņi arī, un vienu nedēļu neviens no mums neko neuzsāks.

—   Vai tu negribi atriebt Matjū? — Galgani jautā.

—   Klausies, Matjū tagad jau ir atriebts, viņa dēļ miruši divi. Kāpēc nogalināt pārējos?

—  Vai viņiem nodoms bija zināms? To vajadzētu noskaidrot.

—   Ar labu nakti, piedodiet man! Es gulēšu, ja varēšu.

Man vismaz vajag palikt vienam, un es izstiepjos savā guļvietā. Jūtu roku, kas man pieskaras un lēnām paņem nazi. Tumsā atskan kluss čuksts:

— Guli, ja vari, Tauriņ,guli mierīgs! Katrā ziņā mēs visi pēc kārtas stāvēsim sardzē.

Mana drauga nāve, tik brutāla un derdzīga, ir nopietns iemesls. Armēnis viņu nonāvējis tāpēc, ka naktī spēles laikā karbonjēri piespiedis to samaksāt simt septiņdesmit franku. Tas muļķis juties aizskarts, jo piespiests trīsdesmit vai četrdesmit bēlmaņu klātbūtnē. Kad Matjū un Grandē saņēmuši viņu katrs no savas puses, armēnim atlicis tikai padoties.

Viņš gļēvi nogalinājis cilvēku, kas savā vidē bijis visīstākais un tīrākais dēkainis. Šis trieciens mani ir dziļi skāris, un vienīgais mierinājums ir tas, ka slepkavas pārdzīvojuši savu upuri likai par dažām stundām. Tas ir maz.

Grandē gluži kā tīģeris ar paukošanas čempiona veiklību aliicm pēc kārtas izdūris nazi cauri kaklam, pirms viņi paspējuši nostāties aizsardzības pozīcijā. Es iedomājos, ka viela, kur viņi nokrituši, droši vien ir asinīm pārplūdusi. Es muļķīgi prātoju: • Man gribētos pajautāt, kas viņus aizvilcis uz ateju.» Bet es nevēlos runāt. Aizvērtām acīm es redzu traģiski sarkanu un violetu saulrietu, kas ar pēdējo blāzmu apgaismo Danles cienīgo ainu — haizivis, kuras plēšas ap manu draugu… Un izslējics līķis ar jau norautu roku, kurš slīd uz laivas pusi… Tātad tā ir taisnība, ka zvans sapulcina haizivis un ka neģēles zina — kad skan zvans, tām tiks pasniegta maltīte… Es joprojām redzu desmitiem pelēcīgi sudralxjtu haizivju spuru, kas slīd kā zemūdenes, griežas riņķī… Tiešām, to bija vairāk par simtu… Viņam, manam draugam, tās ir beigas: pagrimšanas ceļš savu paveicis līdz galam.

Mirt no slepkavas dunča galīgu nieku dēļ četrdesmit gadu vecumā! Nabaga draugs! Es vairs to nevaru izturēt. Nē, nē, nē! Esmu ar mieru — lai mani saplosa haizivis, bet dzīvu, riskējot brīvības dēļ, bez miltu maisiem un akmeņa, bcz virves… Bez skatītājiem — lai nebūtu nedz sargu, nedz katordznieku. Bez zvana. Ja jau vajag, lai lieku aprīts, labi… tās mani aprīs dzīvu, kad cīnīšos pret dabas stihiju, lai sasniegtu Lielo zemi.

«Tas ir cauri, pilnīgi cauri. Nekādu pārāk labi sagatavotu bēgšanu. Sātana sala, divi maisi kokosriekstu, un atstāt visu, nodoties Dieva rokā.»

Galu galā tas būs tikai fiziskas izturības jautājums. Četrdesmit astoņas vai sešdesmit stundas? Vai, tik ilgi mirkstot jūras ūdenī, turklāt sasprindzinātiem kāju muskuļiem, lai noturētos uz kokosriekstu maisiem, kādā brīdī man kājas nesastings un nezaudēs jutīgumu? Ja man laimēsies un es nonākšu Sātana salā, es izdarīšu mēģinājumus. Vispirms jātiek prom no Rojālas, lai mani nometina Sātana salā, tad jau redzēs.

—   Vai tu guli, Tauriņ?

—   Nē.

—   Vai negribi kafiju?

—  Ja tu varētu atnest…

Es apsēžos savā guļvietā un pieņemu krūzi siltas kafijas kopā ar aizdedzinātu cigareti, ko man pasniedz Grandē.

—   Cik pulkstenis?

—    Viens. Es stājos sardzē pusnaktī, bet, tā kā redzēju tevi grozāmies vienā laidā, nospriedu, ka tu neesi aizmidzis.

—   Tev taisnība. Matjū nāve mani ļoti apbēdināja, bet viņa izmešana haizivīm aprīšanai satrieca. Vai vari iedomāties, cik tas ir briesmīgi?

—  Nestāsti, Tauriņ, man neko, es varu iedomāties, kā tas ir. Tev nevajadzēja tur piedalīties.

—    Man likās, ka runas par zvanu ir bleķis. Turklāt akmens bija piesiets ar stiepli, un man ne prātā neienāca, ka haizivis spēs laupījumu nokampt pa ceļam. Nabaga Matjū, visu mūžu man rēgosies šī šausmīgā aina. Un kā tu izdomāji tik ātri iznīdēt armēni un Sansusī?

—    Es biju salas galā un patlaban iekāru dzelzs durvis kautuvei, kad uzzināju, ka viņi nogalinājuši mūsu draugu. Tas bija pusdienlaikā. Es devos nevis uz nometni, bet atgriezos darbā, aizbildinoties, ka jāsaved kārtībā atslēga. Man izdevās iestiprināt metru garā caurulē divpusīgi griezīgu nazi. Tā spals bija dobs un atbilda caurulei. Piecos pārrados nometnē ar cauruli rokā. Kruķis jautāja, kas tas par daiktu, un esatbildēju, ka mana guļamtīkla koks salūzis un es šonakt izlīdzēšos ar šo cauruli. Kad atgriezos barakā, bija vēl gaišs, bet cauruli es biju atstājis mazgātavā. Pirms pārbaudes es to paņēmu. Sāka tumst. Draugu iidenkts, es veikli iestiprināju nazi caurulē. Armēnis un Sansusī stāvēja pie savām guļvietām, Polo mazliet aizmugurē. Tu jau zini, ka Zans Kaslclli un Luijs Gravons ir droši vīri, bet viņi ir veci un nav pietiekami veikli, lai cīnītos grupā.

Es gribēju visu nodarīt, pirms tu atgriezies, lai tevi šai lietā neiejauktu. Ja tu iekristu, tu varētu dabūt augstāko soda mēru, ņemot vērā iepriekšējās reizes. Zans bija zāles tālākajā galā un nodzēsa vienu lampu, Gravons otrā galā izdarīja to pašu. Telpa kļuva gandrīz pavisam tumša, tikai vidū dega viena petrolejas lampa. Man bija liela kabatas baterija, kuru iedeva Degā. Zans gāja pa priekšu, es viņam sekoju. Nonācis viņiem blakus, viņš pacēla roku un iespīdināja acīs gaismu. Apžilbinātais armēnis pacēla kreiso roku pie acīm, un man pietika laika izdurt nazi cauri viņa kaklam. Pēc tam tika apžilbināts Sansusī, viņš grūda nazi uz priekšu, bet pats neredzēja, kur dur, un trāpīja tukšumā. Es viņam dūru tik spēcīgi, ka duncis izgāja kaklam cauri. Polo nometās uz vēdera un paripoja zem guļvietām. Zans liatcriju nodzēsa, un es negribēju vajāt Polo zem guļamtīkliem, un tas viņu izglāba.

—   Un kas viņus aizvilka uz aleju?

—     Es nezinu. Manuprāt, biedri no viņa paša gurbī, lai izvilktu kapsulas no vēdera.

—   Bet tur droši vien ir vesela asiņu jūra?

—   Kā citādi! Burtiski, pārgrieztām rīklēm viņi noteikti iztecināja visu sulu. Triks ar kabatas bateriju man ienāca prātā, kad taisīju šķēpu. Darbnīcā kāds kruķis mainīja baterijas savam lukturim. Tas mani uzvedināja uz šīs domas, un es tūlīt palūdzu Degā, lai viņš vienu tādu pagādā. Elektrisko lukturi, tāpat kā nazi, ienesa un iznesa viens no uzraugu palīgiem arābiem. Viņi var izdarīt kratīšanu, kādu vien vēlas. Tātad šai ziņā viss kārtībā. Es sev nevaru neko pārmest. Viņi noslepkavoja mūsu draugu, kad viņam acis bija ziepju pilnas, es viņus nogalināju, piespīdinājis pilnas acis gaismas. Dots pret dotu. Ko tu par to saki, Tauriņ?

—   Tu esi rīkojies lieliski, un es nezinu, kā lai tev pateicos, ka tik ātri esi rīkojies, lai atriebtu mūsu draugu, un vēl par to, ka esi iedomājies mani visā šajā notikumā neiejaukt.

—    Par to nerunāsim. Esmu izpildījis savu pienākumu: tu esi daudz cietis, un tu tik ļoti vēlies tikt brīvs, ka tev jāliek brīvam.

—    Paldies, Grandē! Jā, tagad man gribas liki prom vairāk nekā jebkad. Tāpēc palīdzi panākt, lai ar to šī lieta beigtos. Es tiešām esmu pārliecināts, ka armēnis nav visam gurbī pavēstījis savu nodomu, pirms to izpildījis, pretējā gadījumā es ļoti brīnītos. Polo nebūtu piekritis tik gļēvai slepkavībai. Viņš saprastu, kādas tai var būt sekas.

—   Es domāju tāpat. Vienīgi Galgani apgalvo, ka vainīgi viņi visi.

—   Redzēsim, kas notiks sešos. Es neiešu vest atejas. Izlikšos slims, lai varētu vērot notikumus.

Pieci no rīta. Pie mums pienāk barakas dieninieks:

—   Puiši, kā jums liekas, vai man vajadzētu saukt uzraugu? Nupat atejā atradu divus līķus.

Šis septiņdesmit gadu vecais katordznieks pat mūsu priekšā grib izlikties, ka no pusseptiņiem vakarā, kad abi tipi tika pataisīti auksti, viņš nekā nav manījis. Telpa noteikti ir vienās asinīs, jo cilvēki staigādami nemaz nevarēja neiekāpt asiņu peļķēs, kas ir pašā ceļa vidū.

Grandē atbild tikpat viltīgi kā vecais:

—   Kā, vai tad atejā kāds atstiepis kājas? Kad tas noticis?

—    Kas lai to zina! — vecais atbild. — Es guļu kopš sešiem vakarā. Tikai tagad, kad gāju čurāt, man paslīdēja kāja kaut kādā lipīgā peļķē tā, ka gandrīz vai kaklu nolauzu. Iededzu šķiltavas un ieraudzīju, ka tās ir asinis, un tad atradu alejā abus miroņus.

—  Sauc vien, tad jau redzēs.

—   Uzraugi! Uzraugi!

—   Ko tu, vecais īgņa, klaigā? Vai tava baraka deg?

—   Nē, priekšniek, dirsluvē ir divi aukstie.

—   Un ko lai es lur daru? Vai gribi, lai es tos atmodinu no nāves miega? Pašlaik ir pieci piecdesmit, pagaidi, kad pulkstenis būs seši. Nelaid nevienu atejā!

—   Tas nav iespējams, nerunājiet niekus! Tagad, kad visi celsies augšā, katrs gribēs mīzt vai dirst.

—  Tas tiesa, pagaidi, es ziņošu sardzes priekšniekam.

Ierodas trīs kruķi — viens vecākais uzraugs un vēl divi.

Varētu domāt, ka viņi nāks iekšā, bet nē, viņi paliek pie restotitjām durvīm.

—  Tu esot teicis, ka atejā ir divi miroņi?

—  Jā, priekšniek!

—   Kopš kura laika?

—   Es nezinu, es tos ieraudzīju nupat, kad gāju mīzt.

—   Kas tie tādi?

—   Es nezinu.

—  Labi, vecais ķēms, es tev tūlīt pateikšu. Viens ir armēnis. Ej, paskaties!

—  Tiešām, tur ir armēnis un Sansusī.

—   Labi, pagaidīsim pārbaudi.

Un vini aiziet.

Seši, atskan pirmais zvans. Durvis tiek atvērtas. Divi kafijas izdalītāji iet no guļvietas pie guļvietas, viņiem seko maizes izdalītāji.

Pusseptiņi, otrais zvans. Diena uzaususi, eja pilna asiņainu pēdu, šonakt daudzi ir bradājuši pa asinīm.

Ierodas abi komandanti. Ir pavisam gaišs. Viņus pavada astoņi uzraugi un doktors.

—    Visiem izģērbties, miera stājā pie guļvietām! Te taču ir gluži kā.lopkautuvē, visas malas vienās asinīs!

Komandanta vietnieks pirmais ieiet atejā. Ārā nākot, viņš ir nāves bālumā.

—    Viņiem, burtiski, pārgrieztas rīkles! Neviens, protams, nav neko nedz redzējis, nedz dzirdējis?

Pilnīgs klusums.

—   Tu, vecais, esi barakas gaitnieks, un šie cilvēki ir pilnīgi noasiņojuši. Doktor, cik ilgi viņi aptuveni ir miruši?

—   Astoņas līdz desmit stundas, — dakteris atbild.

—    Un tu viņus ieraudzīji tikai piecos no rīta? Vai tu neko neredzēji un nedzirdēji?

—   Nē, es esmu pakurls, arī redzu gaužām slikti, turklāt man ir septiņdesmit gadu, četrdesmit no tiem pavadīti katorgā. Tad pats varat saprast, ka es daudz guļu. Sešos vakarā es likos uz auss, un piecos pamodos tikai tāpēc, ka sagribējās mīzt. Tas ir laimes gadījums, jo parasti es mostos tikai tad, kad atskan zvans.

—    Tev taisnība, tas ir laimes gadījums, — komandants ironizē. — Pat mums tas nācis par labu, jo tā gan uzraugi, gan notiesātie mierīgi gulēja visu nakti. Nestuvnieki, aizvāciet abus līķus, aizstiepiet uz sekciju telpu! Es gribētu, lai jūs, doktor, izdarāt sekciju. Un jūs pa vienam ejiet ārā pagalmā pilnīgi kaili.

Ikviens no mums paiet garām komandantam un doktoram. Visi vīri liek rūpīgi apskatīti no visām pusēm. Neviens nav ievainots, dažiem ir asiņu Iraipi. Tie paskaidro, ka pjislīdējuši, ejot uz ateju. Mani, Grandē un Galgani nopēta vērīgāk nekā citus.

—  Tauriņ, kur ir jūsu vieta?

Vini izrakņā visus manus krāmus.

—   Kur tavs nazis?

—    Nazi man atņēma uzraugs, kad septiņos es nācu iekšā barakā.

—   Tas liesa, — kruķis apstiprina. — Viņš vēl spurojās, ka es gribot, lai viņu nogalina.

—   Grandē, vai šis ir jūsu nazis?

—   Nu, ja jau tas ir manā vietā, tad tas ir mans.

Komandants piekasīgi aplūko nazi, kas ir tīrs kā jauna monēta, bez neviena traipiņa.

Dakteris iznāk no atejas un saka:

—   Sie cilvēki ir nogalināti ar abpusīgi griezīgu dunci. Viņi nonāvēti, kad stāvējuši kājās. To nekādi nevar saprast. Kalordznicks neļauj sevi nogalināt kā trusi — nepretojoties. Viņam vajadzēja kādu ievainot.

—  Jūs taču pats redzat, doktor, ka nevienam nav pat skrambiņas.

—   Vai šie divi vīri bija bīstami?

—   Ārkārtīgi, doktor. Armēnis droši vien noslepkavoja KarImnjēri, kuru atrada mirušu vakar deviņos no rīta mazgātavā.

—     Lieta izbeigta, — komandants saka. — Tomēr paturiet (irandē nazi. 1.ai visi iet darbā, barakā paliek tikai slimie. Vai jils, Tauriņ, jūtaties slims?

—   Jā, komandant.

—   Jūs neesat vilcinājies, lai atriebtu savu draugu. Ziniet, es nemaz neesmu muļķis. Diemžēl man nav pierādījumu, un es zinu, ka tie netiks atrasti. Vēlvienreiz — vai nevienam nekas nav ziņojams? Ja kāds var kaut ko pasacīt par to, kā izdarīts šis divkāršais noziegums, es apsolu to nogādāt uz Lielo zemi.

Pilnīgs klusums.

Viss armēņa gurbī izliekas slims. To redzot, arī Crandē, Oalgani, Zans Kastelli un Luijs Gravons pēdējā brīdī saslimst. Pārējie simt divdesmit vīri no barakas aiziet. Paliekam pieci no mana gurbī un četri no armēņa gurbī, tāpat arī pulksteņmeistars un barakas gaitnieks, kas bez mitas kurn par lielo tīrīšanu, pie kuras viņam jāķeras, un vēl divi vai trīs niknie, starp tiem elzasietis — lielais Silvēns.

Šis cilvēks starp niknajiem dzīvo viens, viņam ir tikai draugi. Viņš vienatnē pastrādājis neparastu noziegumu, kura dēļ nosūtīts uz divdesmit gadiem katorgā un tiek uzskatīts par ļoti godājamu rīcības cilvēku. Viens pats viņš uzbrucis pasta vagonam Parīzes — Briseles ātrvilcienā, apdullinājis divus sargus un izmetis uz dzelzceļa uzbēruma pasta maisus, ko pievākuši gar visu dzelzceļa līniju izvietojušies līdzzinātāji, tā iegūstot prāvu naudas summu.

Silvēns redz, ka abi gurbī sačukstas katrs savā kaktā un, nezinot, ka esam vienojušies neko viens pret otru neuzsākt, atļaujas runāt:

—  Es ceru, ka jūs necīnīsieties slēgtā ierindā kā trīs musketieri?

—   Šod ien ne, — Calgani atbild, — to darīsim vēlāk.

—     Kāpēc vēlāk? Nekad nevajag atlikt uz rītu, ko var padarīt šodien, — l'olosaka, — liet es nesaprotu, kāpēc mums vajadzētu citam citu apslaklēt. Ko tu par to domā, Tauriņ?

—    Man ir tikai viens jautājums: vai jūs zinājāt, ko armēnis gatavojas darīt?

—    Goda vārds, Tauriņ, mums par to nebija ne jausmas, un vai zini, ko es tev sacīšu? Es vēl neesmu skaidrībā, kā es vērtētu armēņa rīcību, ja viņš būtu palicis dzīvs.

—    Nu, ja tā, kāpēc mēs nevaram šo lietu izbeigt uz visiem laikiem? — Grandē jautā.

—     Mēs piekrītam. Spiedīsim cits citam roku un turpmāk vairs nepieminēsim šo bēdīgo notikumu.

—   Lai notiek!

—    Es esmu liecinieks, — Silvēns saka. — Man prieks, ka tas beidzies.

—   Nerunāsim vairāk.

Sešos vakarā skan zvans. To dzirdot, es neviļus atceros iepriekšējā dienā pieredzēto, no ūdens izslējušos drauga ķermeni, kas tuvojas laivai. Pat pēc divdesmit četrām stundām aina ir tik spilgta, ka es ne mirkli nevēlos, lai armēni un Sansusī nes uz muguras vesels haizivju bars. Zvans ir apklusis jau pirms minūtēm desmit, kad Galgani, neskatīdamies uz mani un šūpodams kājas, klusām saka:

—     Es ceru, ka kumosu no nelietīgā armēņa līķa nenorīs neviena no tām haizivīm, kas aiztikušas Matjū. Tas būtu pārāk muļķīgi, ja, dzīvē šķirti, viņi pēc nāves satiktos haizivs vēderā.

Cildenā un uzticamā drauga zaudējums atstāj manā dzīvē tukšumu. Būtu labāk, ja es tiktu prom no Bojālas un sāktu rīkoties, cik vien ātri iespējams.

Trako bēgšana

—  Tā kā ir karš un sods par neizdevušos bēgšanu palielināts, tagad nav īstais laiks nopūdelēt bēgšanu, vai ne, Salvīdija?

Mēs ar itālieti, kam ir zelta kapsula un kas bija kopā ar mani ceļā uz katorgu, sarunājamies mazgātavā pēc tam, kad esam izlasījuši afišu, kurā paziņoti jauni rīkojumi bēgšanas gadīļiimiem. Es viņam saku:

—  Un tomēr rīkojums sodīt ar nāvi neliegs man bēgt. Un tev?

—   Es, Tauriņ, te vairs nevaru izturēt, un es gribu bēgt. I,ai notiek, kas notikdams. Es lūdzu, lai mani norīko par slimniekkopēju trakomājā. Zinu, ka tur pieliekamajā ir divas simt divdesmit piecu litru tilpuma mucas, ar kurām pilnīgi pieliktu, lai uztaisītu plostu. Viena ir pilna olīveļļas, otra — etiķa. Ja abas kārtīgi sastiprinātu kopā — tā, lai tās nevar atrauties viena no otras, manuprāt, ar tām noteikti varētu sasniegt Lielo zemi. Zem mūriem, kas ietver trakomāju, jūras pusē nav apsardzes. Iekšpusē ir tikai viens pastāvīgais uzraugs sanitārs un katordznieki, kuri uzmana slimos. Kāpēc tu nevarētu man tur piebiedroties?

—   Kā slimniekkopējs?

—   Tas, Tauriņ, nav iespējams. Tu pats labi saproti, ka tev trakomājā nekad nedos darbu. Tevi uz trakomāju nesūtīs tāpēc, ka tā ir tālu no nometnes un tajā ir vāja apsardze. Bet tu varētu lur nonākt kā trakais.

—    Tas, Salvīdij, ir ļoti grūti izdarāms. Līdzko doktors cilvēku atzīst par plānprātīgu, viņš, ne vairāk un ne mazāk, dod lam tiesības nesodītam darīt vienalga ko. Tiešām, tā ir, ja kādu atzīst par nepieskaitāmu. Vai vari iedomāties, kādu atbildību uzņemas doktors, kad viņš pieņem tādu lēmumu un paraksta tādu diagnozi? Nepieskaitāmais var nogalināt nikno, pat kādu kruķi vai sievieti, vai bērnu. Viņš var izbēgt, izdarīt jebkuru pārkāpumu, tiesai nav pret viņu nekādu līdzekļu. Augstākais, ko iespējams izdarīt, ir ievietot tādu cilvēku polsterētā kamerā gluži kailu trakokreklā. Tāds režīms pieļaujams tikai zināmu laiku, galu galā tas ir jāmīkstina. Bezultāts: lai cik smags ir tāda cilvēka nodarījums, lai tā būtu kaut bēgšana, viņam nav jāatbild.

—   Tauriņ, es tev uzticos, es labprāt bēgtu kopā ar tevi. Dari kaut neiespējamo, lai pievienotos man kā trakais. Strādājot par kopēju, es varēšu tev palīdzēt stāvokli, cik vien iespējams, uzlabot un atvieglot grūtos brīžus. Es atzīstu, ka vajag būt briesmīgi dzīvot kopā ar bīstamiem ārprātīgajiem, ja pats esi vesels.

— Ej uz trakomāju, Romeo, es pamatīgi pārdomāšu šo jautājumu, galvenais, man jāuzzina, kādas ir ārprāta pirmās pazīmes, lai es varētu pārliecināt dakteri. Nemaz nav tik slikta doma — panākt, lai ārsts mani atzīst par nepieskaitāmu.

Es sāku rūpīgi pētīt šo lietu. Katorgas bibliotēkā nav nevienas grāmatas par šādu jautājumu. Ik reizi, kad iespējams, es sarunājos ar cilvēkiem, kas ilgāku vai īsāku laiku bijuši slimi. Pamazām man rodas diezgan skaidrs priekšstats.

1.  Visiem trakajiem ir niknas sāpes mazo smadzenīšu apvidū.

2.    Bieži džinkst ausis.

3.    Nervozitātes dēļ viņi nevar ilgi nogulēt vienā stāvoklī, viņus krata īsti nervu krampji, kas pamodina vienā rāvienā, viss augums ir sasprindzis līdz pēdējai iespējai.

Tātad irjāliek atklāt šos simptomus, tieši uz tiem nenorādot. Manam ārprātam jābūt tik bīstamam, lai doktors būtu spiests ievietot mani trakomājā, bet tas nedrīkst būt tik briesmīgs, lai attaisnotu uzraugu vardarbīgu izturēšanos — trakokreklu, sitienus, badināšanu, broma injekcijas, aukstu vai pārāk karstu peldi utt. Ja pratīšu pietiekami labi notēlot, varēšu dakteri piemuļķot.

Kāds apstāklis nāk man par labu: kāpēc lai es kļūtu par simulantu? Ja ārsts uz šo jautājumu nevarētu rast pietiekami loģisku atbildi, es varētu spēli vinnēt. Man cita atrisinājuma nav. Lūgums sūtīt mani uz Sātana salu tika noraidīts. Kopš drauga noslepkavošanas es vairs nevaru izturēt nometni. Pie joda vilcināšanos! Izlemts. Pirmdien iešu pie daktera. Nē, man nevajag pašam apgalvot, ka esmu saslimis. Labāk būs, ja par to pārliecināsies citi un no laba prāta. Man barakā pāris reižu jānostrādā kaut kas tāds, kas neliekas normāls. Tad barakas dieninieks par to iebildīsies kruķim, un tas mani pierakstīs vizītē pie ārsta.

Nu jau trīs naktis neguļu, trīs rītus neskujos un nemazgājos. Katru nakti trīs reizes nododos onānijai un ēdu ļoti maz. Vakar laulāju kaimiņam, kāpēc viņš no manas vietas paņēmis fotogrāfiju — tās nekad nav bijis. Viņš zvērēja pie visiem svētuļiem, ka nav manām mantām ne pieskāries. Viņš noraizējies apmainīja guļvietu. Zupa bieži stāv toverī, pirms liek izdalīta. I pieeju pie tovera un, visiem redzot, iečurāju tajā. Tas rada nepatiku, bet ģīmis man laikam ir tāds, ka neviens pals ncizd vcš ne skaņu, vienīgi mans draugs Grandē pajautā:

—  Tauriņ, kāpēc tu tā dari?

—  Tāpēc, ka viņi aizmirsuši piebērt sāli.

Un, nepievēršot citiem vairs nekādu uzmanību, es aizeju pēc savas I iļodiņas un pasniedzu to barakas apkopējam, lai man ielej viru.

Pilnīgā klusumā visi noskatās, kā ēdu zupu.

Ar šiem diviem starpgadījumiem pietiek, lai šorīt, pats neko nelūdzot, nonāktu pie ārsta.

—   Nu, dakter, vai nu ir labāk, vai ne? — Tad jautājumu vēl atkārtoju. Dakteris skatās uz mani apstulbis. Es veros viņā pavisam nevainīgu skatienu.

—  Jā, tīri labi, — dakteris atbild. — Un vai tu esi slims?

—   Nē.

—   Kāpēc tad esi pie manis atnācis?

—  Tāpat vien, man sacīja, ka jūs esat saslimis. Priecājos, ka i i nav taisnība. Uz redzēšanos!

—   Mazliet pagaidi, Tauriņ! Apsēdies tur, man pretī. Skaties uz mani.

Un dakteris pētī manas acis ar lampu, kura raida ļoti šauru gaismas staru.

—  Tu, dakter, neieraudzīji neko lādu, ko gaidīji, vai ne? Tava gaisma nav pietiekami stipra, bet man tāpat šķiet, ka tu esi sapratis. Saki, vai tu viņus redzēji?

—   Ko īsti? — dakteris jautā.

—    Neizliecies par muļķi, vai tu esi cilvēku vai lopu ārsts? Tu taču man neapgalvosi, ka nepaspēji viņus ieraudzīt, pirms viņi paslēpās, — vai nu tu man negribi to sacīt, vai arī turi par pēdīgo muļķi.

Acis man aiz noguruma spīd. Nemazgātā un neskūtā seja liecina man par labu. Kruķi, aiz brīnumiem apstulbuši, blenž uz mani, bet es nedaru neko tādu, kas varētu attaisnot viņu iejaukšanos. Gribēdams mani nomierināt un nesatraukt vēl vairāk, dakteris pieņem manus spēles noteikumus, viņš pieceļas un uzliek man roku uz pleca. Es joprojām sēžu.

—  Jā, es tev negribēju to sacīt, Tauriņ, liet es paspēju viņus ieraudzīt.

—   Tie ir salti meli, dakter! Jo tu galīgi nekā neieraudzīji! Tu taču meklēji trīs melnus punktus manā kreisajā acī, vai ne? Es tos redzu tikai tad, ja skatos tukšumā vai lasu. Bet, kad paņemu spoguli, es tajā skaidri redzu savu aci, tomēr nc pēdas no punktiem. Viņi paslēpjas tieši tajā brīdī, kad ņemu spoguli, lai viņus apskatītu.

—  Tauriņš jāpatur hospitālī, — dakterissaka. — Vediet viņu uz turieni uzreiz, lai viņš neatgriežas nometnē. Tu, Tauriņ, saki, ka slims neesot. Varbūt tā ir taisnība, bet man šķiet, ka tu esi ļoti noguris, tāpēc dažas dienas paturēšu tevi hospitālī, lai tu atpūstos. Vai gribi?

—   Tas mani netraucē. Vai nu hospitālī, vai nometnē — tik un tā es esmu uz salas.

Pirmais solis ir sperts. Pēc pusstundas esmu hospitālī, gaišā kamerā ar labu, tīru gultu, baltiem palagiem. Pie durvīm uzraksts: «Novērošanā.» Pamazītēm, pats sevi iespaidojot, pārvēršos par plānprātiņu. Tā ir bīstama spēle: pie spoguļa lauskas es esmu iemanījies šķobīt muti un kodīt apakšlūpu, un reizēm pieķeru sevi, ka daru to neapzināti, tik labi to esmu piesavinājies. Šo spēlīti nevar spēlēt pārāk ilgi, Tauriņ! Ja pats sevi ilgi piespiedīsi justies kā īsts nepieskaitāmais, tas kļūs bīstami un atstās pēdas. Tomēr, ja gribu sasniegt mērķi, ir jātēlo no visas tiesas. Jānonāk trakomājā, vajag, lai mani atzītu par nepieskaitāmu un tad kopā ar draugu jābēg. Bēgšana! Šis burvju vārds mani aizrauj sapņu pasaulē, es jau redzu sevi sēžam uz divām mucām, peldam uz Lielās zemes pusi kopā ar draugu — itāliešu sanitāru.

Dakteris ierodas vizītē katru dienu. Viņš ilgi mani izmeklē, mēs aizvien sarunājamies pieklājīgi un laipni. Dakteris ir noraizējies, tomēr vēl nav pārliecināts. Taču esmu viņam atzinies, ka bieži jūtu asas sāpes pakausī, tas ir pirmais simptoms.

—   Kā klājas, Tauriņ? Vai labi gulēji?

—   Jā, doktor. Paldies, tīri labi. Paldies par «Match», ko man aizdevāt. Bet ar gulēšanu kā ir, tā ir. Ziniet, aiz manas palātas lēnas laikam ir kaut kāds sūknis, varbūt laistīšanai, es īsti nezinu, bet žvik-žvik, ko sūkņa rokturis taisa visu nakti, man iespiežas pašā pakausī un ir tā, it kā iekšpusē atbalsotos — zvik-žvik. Tā turpinās visu nakti, tas nav izturams. Tāpēc es būtu ļoti iepriecināts, ja mani ievietotu citā palātā.

Dakteris pagriežas pret uzraugu sanitāru un ātri nomurmina:

—   Vai sūknis ir?

Kruķis noliedzoši papurina galvu.

—   Uzraug, aizvediet viņu uz citu palātu. Kādu tu gribi?

—    Iespējami tālāk no šī nolāpītā sūkņa, pašā gaiteņa galā. Paldies, doktor!

Durvis aizveras, es palieku palātā viens. Mani satrauc gandrīz nesadzirdams troksnis, mani novēro pa lodziņu, tas droši vien ir dakteris, jo es nedzirdēju viņu aizejam, kad viņi atstāja palātu. Tad es ātri pastiepju dūri pret sienu, aiz kuras slēpjas šķietamais sūknis, un kliedzu, kaut arī ne pārāk skaļi:

—     Apstājies, apstājies, nelietīgo pumpi! Vai tad tu nekad nebeigsi laistīt, nožēlojamais dārzniek?

Un es apguļos gultā un uzlieku spilvenu uz galvas.

Es nedzirdu, kā pagriežas mazā vara plāksnīte, kas aizsedz lodziņu, lx;l saklausu soļus, kuri attālinās. Secinājums: tas tiešām bijis dakteris, tas, kurš lūras pa lodziņiem.

Pēcpusdienā mani aizved uz citu palātu. Šorīt acīmredzot esmu atstājis vajadzīgo iespaidu, jo mani līdz pat koridora galam pavada divi kruķi un divi sanitāri katordznieki. Tā kā viņi man nebilst ne vārda, es arī nesaku neko. Pēc divām dienām — otrais simptoms: trokšņi ausīs.

—   Kā klājas, Tauriņ? Vai izlasīji žurnālu, ko tev atsūtīju?

—     Nē, es nemaz nelasīju, es visu dienu un daļu nakls pavadīju, mēģinot noslāpēt moskītu vai mušu, kas taisa ligzdu man ausī. Lai kā bāzu vati ausī, nekas nelīdz. Spārni tā vien dreb un skan — dzinn-dzinn-dzinn… Tie ne tikai nelāgi kutina, 1x3t sīkšana nemitējas ne mirkli. Galu galā tas sāk krist uz nerviem, dakter! Ko tu par to domā? Ja nu man neizdodas tos noslāpēt, varbūt mēģināt noslīcināt? Ko tu saki?

Mute man nemitīgi šķobās, un redzu, ka dakteris to atzīmē. Viņš saņem manu roku un skatās tieši acīs. Jūtu, ka viņš ir noraizējies un sāpināts.

—   Jā, draudziņ, mēs tos noslīcināsim. Satāl, izskalojiet viņam ausis!

Līdzīgas ainas atkārtojas katru rītu, taču neizskatās, ka doktors izšķirsies par manis sūtīšanu uz trakonamu.

Kādā reizē, kad paredzēts broma iešļircinājums, Šatāls man saka:

—   Pagaidām viss kārtībā. Dakteris ir pamatīgi iekustināts, liet var paiet vēl ilgs laiks, pirms tevi aizsūta uz trakomāju. Ja gribi, lai viņš izšķiras drīzāk, parādi dakterim, ka vari kļūt bīstams.

—   Kā klājas, Tauriņ? — dakteris, ko pavada sanitāri kruķi un Salāls, mani laipni sveicina, atverot palātas durvis.

—    Nekulsti mēli, dakter! — es izliekos agresīvs. — Tu ļoti labi zini, ka neiet nekādā jēgā. Un es tikai gribētu zināt, kurš no jums ir līdzzinātājs tam tipam, kas mani moka.

—   Un kurš tad tevi moka? Kad? Kādā veidā?

—    Vispirms — vai tu, dakter, zini kaut ko par doktora d'Arsonvala darbiem?

—   Es ceru gan…

—   Zini, viņš izdomājis staru aparātu ar visādiem viļņiem, lai jonizētu gaisu ap slimniekiem. Ar šo aparātu uz mani raida elektrisko strāvu. Iedomājies tikai, viens mans ienaidnieks ir nospēris aparātu Kajenas hospitālī. Līdzko es mierīgi aizmiegu, viņš nospiež pogu, un strāva izlādējas man vēderā vai ciskās. Es acumirklī saraujos un palēcos gultā desmit centimetru. Kā tad lai es tam pretojos un guļu? Šonakt tam nebija ne gala, ne malas.

Līdzko vēru acis ciet, — žviks! — strāva irklāl. Viss mans ķermenis atslābst kā vaļā palaista atspere. Li, dakter, to vairs nevaru izturēt! Brīdini visus, ka pirmais, ko pieķeršu, palīdzot tam tipam, liks nosists! Tiesa, ieroča man nav, bet nožņaugšanai sļ* ka pieliks, lai kas viņš būtu! Sveiciens, kas to sadzirdējis! Un liec mani mieia ai saviem liekulīgajiem sveicieniem un saviem «kā klājas, Tauriņ?» Es tev atkārtoju, dakter, — pievaldi mēli!

Scēnai ir panākumi. Šatāls man pastāsta: dakteris brīdinājis kruķus, lai viņi ir ļoti piesardzīgi, lai nekad never vaļā manas palātas durvis, ja nav vismaz divatā, un lai ar mani vienmēr sarunājas laipni. Dakteris teicis — man esot vajāšanas mānija, mani visdrīzākajā laikā jāsūta uz trakomāju.

«Manuprāt, es varu uzņemties viņa aizvešanu uz trakomāju, ja mūs pavadītu tikai viens uzraugs,» Satāls teicis, lai aiztaupītu man trakokreklu.

—  Tauriņ, vai tu esi labi paēdis?

—  Jā, Satāl, pavisam labi.

—   Vai gribi nākt līdzi man un Zannī kungam?

—   Uz kurieni?

—   Aiziesim uz trakomāju aiznest medikamentus, tev iznāks pastaiga.

—   Aiziesim!

Tā visi trīs izejam no hospitāļa un dodamies uz trakonama pusi. Visu ccļu Satāls runā, tad, pavisam netālu no mērķa apjautājas:

—   Vai tu neesi noguris dzīvot nometnē, Tauriņ?

—  Jā, man tas līdz kaklam, jo sevišķi tagad, kad tur vairs nav mana drauga Karbonjēri.

—   Kāpēc lai tu dažas dienas nepaliktu te? Varbūt tad las tips ar aparātu tevi neatradīs un nevarēs raidīt virsū strāvu.

—   Tā ir laba doma, vecīt, bet es taču neesmu garīgi slims, vai viņi mani pieņems?

—     Ļauj man to nokārtot, es par tevi parunāšu, — saka uzraugs, priecādamies, ka esmu iekritis Salāla izliktajā slazdā.

Vārdu sakot, esmu trakomājā kopā ar apmēram simt ārprātīgajiem. Dzīve kopā ar plānprātiņiem nav necik salda! Pa trīsdesmit līdz četrdesmit reizē viņi pagalmā elpo svaigu gaisu, kamēr kopēji tīra kameras. Visi staigā pilnīgi kaili gan dienu, gan nakti. I'ar laimi, ir silts. Man kājās atstātas zeķes.

Nupat esmu saņēmis no kopēja aizdegtu cigareti. Saulē sēdēdams, prātoju, ka esmu te jau piecas dienas, bet man nav izdevies uzņemt sakarus ar Salvīdiju.

Pie manis pienāk kāds trakais. Es zinu viņa dzīvesstāstu, viņu sauc par Fušē. Viņa māte pārdevusi māju, lai atsūtītu viņam piccpadsmiltūkstoš franku un viņš varētu aizbēgt. Sargam vajadzējis paturēt piecus tūkstošus un atdot viņam desmit tūkstošus franku. Uzraugs viņam nokrāpis visu summu un aizbraucis uz Kajenu. Kad Fušē no citiem uzzinājis, ka māte viņam sūtījusi naudu un pati sevi pilnīgi par velti izputinājusi, viņš sajucis prātā un tajā pašā dienā uzbrucis uzraugiem. Viņš savaldīts un nevienam nav paspējis neko nodarīt. Kopš tās dienas viņš jau trīs vai četrus gadus dzīvo trakonamā.

—   Kas tu esi?

Skatos nelaimīgajā jaunajā cilvēkā, apmēram trīsdesmit gadus vecā, kas stāv manā priekšā un jautā.

—   Kas es esmu? Vīrietis tāpat kā tu, ne vairāk un nc mazāk.

—   Tu atbildi dumji. Es redzu, ka tu esi vīrietis, jo tev irpauli, ja tu būtu sieviete, tev būtu caurums. Es tev jautāju — kas tu esi. Tas nozīmē — kā tevi sauc?

—  Tauriņš.

—   Tauriņš? Tu esi tauriņš? Nabaga radījums! Tauriņi lido, tiem ir spārni, bet kur tev spārni?

—   Esmu tos pazaudējis.

—    Vajag sameklēt. Tad tu varēsi aizbēgt. Kruķiem spārnu nav. Tu viņiem parādīsi garu degunu. Dod man savu cigareti.

Pirms paspēju to iedot, viņš izrauj smēķi man no rokas, apsēžas un laimīgs pīpē.

—   Un kas esi tu? — es jautāju.

—  Es esmu jukušais. Ik reizi, kad man jāsaņem kaut kas, kas man pieder, mani piekrāpj.

—   Kāpēc?

—  Tāpat vien. Tāpēc es nogalinu tik daudz kruķu, cik vien varu. Šonakt pakāru divus. Galvenais — es nevienam to nesaku.

—   Kāpēc tu viņus pakāri?

—    Viņi nozaga manas mātes māju. Iedomājies, māte man atsūtīja savu māju, un viņiem tā iepatikās, tāpēc viņi to nozaga un dzīvo iekšā. Vai tad man nevajadzēja viņus pakārt?

—  Tev taisnība. Tagad viņi vairs nevarēs lietot tavas mātes māju.

—   Vai tu redzi resno kruķi aiz restēm? Viņš arī dzīvo mājā. To es tāpat nobeigšu, vari būt drošs!

Viņš pieceļas un aiziet.

Uf! Nav nekāds joks dzīvot kopā ar trakajiem, un tas ir arī bīstami. Naktī visās malās skan kliedzieni, un pilnmēness laikā ārprātīgie ir nemierīgāki nekā parasti. Kā gan mēness var ietekmēt trako nervus? Es to nespēju izskaidrot, bet vairākkārt esmu pieredzējis.

Kruķi nodod ziņojumus par trakajiem, kas atrodas novērošanā. Mani viņi pārbauda. Piemēram, tīšuprāt aizmirst izlaist pagalmā. Viņi gaida — vai es sūdzēšos? Vai arī izlaiž kādu maltīti. Man ir nūja ar auklu, ar ko rīkojos tā, it kā makšķerētu. Vecākais uzraugs man jautā:

—   Vai kožas, Tauriņ?

—    Nekožas, nevar kosties. Iedomājies, kad es makšķerēju, man visu laiku seko maza zivtiņa, un, kad lielā grasās piekosties, mazā uzreiz brīdina: «Uzmanies no šitās ēsmas, te makšķerē Tauriņš!» Tāpēc es nekad neko nevaru noķert. Tomēr es makšķerēju vien tālāk. Varbūt kādudien gadīsies zivs, kas mazajai nenoticēs.

Dzirdu, kā uzraugs saka kopējam:

—  Tas jau nu ir galīgi jucis!

Kad man liek ēst pie kopīgā galda ēdamistabā, es nekad nevaru notiesāt nevienu ēdienu, kur ir lēcas. Starp trakajiem ir kāds vismaz metru deviņdesmit centimetrus garš milzis spalvainām rokām, kājām un krūtīm gluži kā pērtiķis, kas mani izraudzījies par upuri. Vispirms — viņš vienmēr apsēžas man blakus. Lēcas pasniedz ļoti karstas, tāpēc, lai tās ēstu, jāpagaida, kad atdzisīs. Pasmeļu tās ar koka karoti un, pūzdams un dzisinādams, varu izstrēbt dažas karotes. Aivenho — viņš ir pārliecināts, ka ir Aivenho, — paņem savu devu, saliek plaukstas riekšavā un visu izrij piecās minūtēs. Pēc tam viņš drošu roku paņem manu ēdienu un aprij to tāpat. Bļodiņu iztukšojis, viņš ar troksni noliek to man priekšā un blenž manī milzīgām, asiņu pieplūdušām acīm, it kā sacītu: «Vai redzēji, kā es ēdu lēcas?» Man Aivenho sāk apnikt, un es, nebūdams vēl pieskaitīts pie nemierīgajiem, nolemju viņu pārmācīt. Arī šodien ēdam lēcas. Aivenho no manis neatstājas. Viņa trulā seja laimē staro, viņš jau iepriekš izbauda, kā aprīs savas un pēc tam — manas lēcas. Pievelku sev tuvāk lielu, smagu krūzi, kas līdz malām ir pilna ar ūdeni. Līdzko milzis paķer manu šķīvi un sāk liet rīklē lēcu virumu, es pieceļos un no visa spēka sasitu ūdens krūku pret viņa galvu. Tēvainis iebrēcas kā dzīvnieks un sabrūk. Tai pašā brīdī ārprātīgie sāk kauties, laižot darbā traukus. Sākas drausmīga jezga. Kopīgo kautiņu pavada visu trako kliedzieni.

Attopos kamerā, kur četri spēcīgi sanitāri mani ienesuši vienā mirklī un bez kādas saudzības. Kliedzu kā aizkauts, ka Aivenho atņēmis portfeli ar manu pasi. Šoreiz mērķis sasniegts. Dakteris beidzot nolemj atzīt mani par nepieskaitāmu. Visi kruķi ir vienisprātis, ka esmu rāms ārprātīgais, bet varu reizēm kļūt ļoti bīstams. Aivenho ap galvu ir skaists pārsējs. Bādās, esmu iecirtis viņam vairāk nekā astoņus centimetrus garu brūci. Ļumīgā kārtā viņa pastaigu laiks nesakrīt ar manu pastaigu laiku.

Man izdodas parunāt ar Salvīdiju. Viņš jau ir kļuvis par uzrauga palīgu pieliekamajā, kur glabājas mucas. Viņš pūlas sadabūt pietiekami daudz drāšu, ar ko tās sastiprināt kopā. Saku viņam, ka baidos, vai tikai stieples izturēs mucu kustēšanos viļņos, ka labāk būtu lietot virves — tās ir elastīgākas. Viņš mēģinās tās sameklēt, lai būtu gan stieples, gan virves. Viņam jādabū arī trīs atslēgas: manas kameras atslēga, gaiteņa alslēga un trakomājas galvenās ieejas atslēga. Sardzes apgaitas notiek reti. Vienā reizē stāv tikai viens sargs četras stundas pēc kārtas. No deviņiem vakarā līdz vieniem naktī un no vieniem naktī līdz pieciem rītā. Divi kruķi sardzes laikā tikai guļ, ne reizi neiet apgaitā. Viņi paļaujas uz katordznieku sanitāru, kurš atrodas sardzē kopā ar viņiem. Tātad viss kārtībā, vajadzīga vienīgi pacietība. Jāiztur, augstākais, mēnesi, līdz iecerētais izdosies.

Kad ieeju pagalmā, vecākais uzraugs man iedod sliktu, aizsmēķētu cigāru. Un, lai cik draņķīgs tas ir, man tas tomēr sagādā lielu baudu. Vēroju kailo cilvēku baru — viņi dzied, raud, nesakarīgi mētājas ar rokām, sarunājas paši ar sevi. Viņi vēl ir gluži slapji pēc dušas, kurā mazgājas, pirms iziet pagalmā, viņu nožēlojamos augumus klāj saņemto sitienu vai pašu rokām doto belzienu pēdas, pārāk cieši savilktu trakokreklu saišu nospiedumi. Tāds izskatās pagrimuma ceļa pēdējais posms. Cik no šiem jukušajiem psihiatri Francijā atzītu par rīcībspējīgiem?

Atejas Kubls — viņu dēvē par Atejas Kublu — ir viens no tiem, ar kuriem reizē ierados katorgā 1933. gadā. Marseļā viņš nogalinājis cilvēku, noīrējis fiakru, iecēlis tajā savu upuri un licis braukt uz slimnīcu, kur sacījis: «Ņemiet viņu un ārstējiet, tnan liekas, viņš ir slims.» Viņš apcietināts uz karstām pēdām un zvērinātajiem pieticis nekaunības atzīt viņu par pilnīgi pieskaitāmu. Taču viņam vajadzēja būt mazliet jukušam jau toreiz, citādi viņš tādu triku nebūtu izstrādājis. Jebkurš normāls cilvēks saprastu, ka tādā veidā var tikai iekrist. Atejas Kubls sēž man blakus. Viņš sirgst ar hronisku dizentēriju un izskatās pēc staigājoša miroņa. Viņš raugās manī pelēkām acīm, kurās nav ne mazākās saprāta dzirksts, un saka:

—     Man vēderā ir mazi mērkaķīši, novadniek. Vieni ir neganti, tie kož zarnās, un, kad tie sadusmojas, man nāk asinis. Citi ir spalvaini, kuplu kažoku, tiem ir maigas rokas kā spalvas. Tie mani mīlīgi glauda un neļauj nejauceņiem kost. Kad mazie, lādzīgie mērkaķīši grib mani aizstāvēt, man nav asiņu.

—   Vai tu atceries Marseļu?

—  Nu, kā gan lai es neatcerētos Marscļu! Pat ļoti labi atceros.

Biržas laukumu ar asfaltu un bruņotām Itandām…

»

—  Vai kādu vārda pēc arī atceries? Likras Eņģeli? Gravatu? Klemānu?

—     Nē, vārdus neatminos, prātā man vēl tikai viens tips fiakrā, kas mani aizveda uz slimnīcu kopā ar saslimušo draugu un vēl sacīja, ka es esmu vainīgs slimībā. Tas ir viss.

—   Un draugus?

—   Neatceros.

Nabaga Atejas Kubls, es viņam atdodu cigāra galu un pieceļos, juzdams milzīgu žēlumu pret šo nožēlojamo radījumu, kas nobeigsics kā suns. Jā, ir ļoti bīstami dzīvot kopā ar ārprātīgajiem, bet ko lai dara? Tā, manuprāt, ir vienīgā iespēja sarīkot bēgšanu, neriskējot ar iespēju tikt notiesātam.

Salvīdija ir gandrīz sagatavojies. Divas atslēgas viņam jau rokā, atliek iegūt vienīgi manas kameras atslēgu. Viņš sadabūjis arī ļoti labu virvi un vēl vienu novijis no guļamtīklu audekla pavedieniem, kuri, kā viņš saka, esot pieckārtīgi. Šajā ziņā viss veicas labi.

Es nepacietīgi gaidu, kad sāksim rīkoties, jo tēlot ārprātīgo tiešām nav nekāda izprieca. Lai paliktu tajā trakomājas daļā, kur ir mana kamera, man laikiem jānotēlo lēkme.

Esmu notēlojis tik labi, ka kruķi sanitāri mani ielikuši vannā ar karstu ūdeni un icšļircinājuši divas ampulas broma. Vanna pārsegta ar ļoti stipru audeklu tā, ka es nevaru no tās izkāpt. Vienīgi galva man izbāzta pa pārsega caurumu. Esmu vannā un reizē tādā kā trakokreklā jau vairāk nekā divas stundas, kad ienāk Aivenho. Briesmonis skatās uz mani tā, ka mani pārņem drausmas. Šausmīgi baidos, ka viņš varētu mani nožņaugt. Es nevarētu pat pretoties, jo rokas man ir zem audekla pārsega.

Viņš pienāk klāt, viņa lielās acis raugās uz mani vērīgi, it kā pūloties atcerēties, kur viņš redzējis galvu, kas rēgojas ārā kā no karkana. Sejā iesitas smirdoša elpa. Man gribas saukt palīgā, bct baidos, ka ar kliedzieniem satracināšu viņu vēl vairāk. Aizveru acis un gaidu pārliecībā, ka viņš mani nožņaugs ar āvām lielajām milža rokām. Šos dažus .ausmu mirkļus es vēlI ilgi neaizmirsīšu. Beidzot viņš atiet no vanna., grozās pa telpu un pieiet pie krāniem, pa kuriem plūst ūdens Viņš aizgriež aukstā ūdens krānu un līdz galam atver karstā ūdens kranu es kliedzu kā aizkauts, jo, burtiski, tieku dzīvs vārīts. Aivenho ir aizgājis. Visa telpa tvaika pilna, es slāpstu nost un parcilveciskiem spēkiem veltīgi pūlos pārplēst nolādēto audeklu Beidzot man atnāk palīgā. Kruķi ieraudzījuši tvaikus, kas plūduši pa logu. Kad mani izvelk no vannas, esmu drausmīgi applaueēts un eiešu velnišķīgas sāpes. Sevišķi eietušas ciskas, no kurām iet nost āda. Mani nodezinficē un ievieto trakomājas mazajā palātā. Applaucējumi ir tik stipri, ka tiek atsaukts ārsts. Vairākas morfija injekcijas man palīdz izturēt pirmās divdesmit četras stundas. Kad dakteris prasa, kas noticis, es atbildu, ka mazgātavā izvirdis vulkāns. Neviens nesaprot, kas īsti bijis. Un sargs sanitārs uzbrūk tam, kas sagatavojis vannu, ka tas nepareizi noregulējis ūdens padevi.

Salvīdija gatavojas iet prom, kad ieziedis mani ar pikrīnziedi. Viņam viss sagatavots, un viņš piebilst, ka atrašanās palātā ir lirā laime, jo gadījumā, ja bēgšana neizdotos, mēs nepamanīti varētu atgriezties šajā trakomājas daļā. Viņam nekavējoties jāsagādā slimnīcas atslēga. Viņš nupat izgatavojis tās nospiedumu ziepju gabalā. Bīt viņam atslēga būs rokā. Tagad man tikai jāpasaka diena, kad jutīšos pietiekami vesels, lai izmantotu pirmo sardzes posmu, kad kruķi neiet apgaitā.

Tas notiks šonakt, sardzes posmā no vieniem līdz pieciem. Salvīdijam dežūras nav. Lai iegūlu laiku, viņš ap vienpadsmitiem iztukšos etiķa mucu. Eļļas mucu ripināsim pilnu, jo jūra ir ļoti nemierīga un varbūtareļļu mēs varēsim noplacināt viļņus, kad metīsimies jūrā.

Man ir no miltu maisiem pašūtas bikses ar iegriezumiem ceļgalu vietās, vilnas jaka un labs nazis jostā. Man ir arī ūdens necaurlaidīga somiņa, ko pakāršu kaklā; tajā esmu ielicis cigaretes un šķiltavas. Salvīdija pagādājis ūdensdrošu maisiņu ar maniokas miltiem, kas sajaukti ar eļļu un cukuru. Viņš saka — to esot apmēram trīs kilogrami. Ir jau vēls. Sēžu gultā un gaidu draugu. Sirds spēcīgi sit. Pēc brīža sāksies bēgšana. Kaut jel man palīdzētu veiksme un Dievs, kaut es uz visiem laikiem varētu atstāt pagrimšanas ceļu!

Dīvainā kārtā doma par pagātni tikai pazib, tā vēršas pie tēva un ģimenes. Zvērinātie, prokurors un tiesas sēde nenāk ne prātā.

lirīdī, kad durvis atveras, atkal pret savu gribu ieraugu Matjū, ko haizivis, pilnīgi stāvus izslietu, nes man pretī.

—  Tauriņ, laiks!

Ceļos augšā. Viņš veikli aizslēdz durvis un noslēpj atslēgu gaiteņa kaktā.

—   Ātrāk, pasteidzies!

Nonākam pie noliktavas, tās durvis ir vaļā. Tukšās mucas izvelšana ir tīrais nieks. Salvīdija aptin sev apkārt virves, es —' drātis. Paņemu somu ar miltiem un piķa melnajā tumsā sāku velt mucu uz jūras pusi. Salvīdija man seko, ripinādams eļļas mucu. Laimīgā kārtā viņš ir ļoti stiprs, un stāvajā nogāzē viņam izdodas mucu pietiekami nobremzēt.

—   Rāmi, rāmi, uzmanies, lai tā neuzņem ātrumu!

Es gaidu Salvīdiju, lai gadījumā, ja viņš palaistu mucu vaļā, apturētu to ar savu mucu. Es virzos uz priekšu atmuguriski, turēdams mucu priekšā. Krastmalā nonākam bez kādiem starpgadījumiem. Tur ir šaura pieeja jūrai, bet klinšu dēļ tā ir grūti pārvarama.

—    Iztukšo mucu, mēs nemūžam neliksim pāri klintīm, ja tā būs pilna.

Pūš spēcīgs vējš, viļņi nikni brāžas pret klintīm. Muca ir izlukšola.

—     Kārtīgi aizbāz spundi! Pagaidi, uzliec virsū šo skārda gabalu! Nostiprini to labi!

Vējš tā gaudo, un bangas dārd tik briesmīgi, ka mūsu sitienus nevar sadzirdēt.

Pamatīgi piesietas viena pie otras, mucas grūti pārdabūt pāri klintīm. Kairas tilpums ir divsimt divdesmit pieci li Iri. Tās ir lielas un neparoeīgas. Vieta, ko Salvīdija izraudzījies mucu nolaišanai jūrā, uzdevumu nepadara vieglāku.

—  Grūd uzaugšu, Dieva dēļ! Pacel mazliet! Uzmanies no šī viļņa!

Mūs abus kopā ar mucām banga paceļ uz augšu un nikni met pret klinti.

—    Uzmanību! Mucas var sašķīst gabalos, nemaz jau nerunājot par to, ka varam salauzt kāju vai roku!

—     Nomierinies, Salvīdij! Vai nu pavirzies uz priekšu, uz jūras pusi, vai arī nāc te, aizmugurē. Tur tu esi labi ierīkojies. Velc uz savu pusi, līdzko es iekliegšos. Es tajā brīdī stumšu, un tad mēs noteikti atgrūdīsimics no klintīm. Bet vispirms ir jāapstājas un jāpaliek uz vietas, pat ja viļņi gāžas pāri.

Izkliedzot šīs pavēles draugam vēja kaukoņā un viļņu dārdos, es domāju, ka viņš tās sadzird, jo milzīga banga applūdina mūs abus un mucas. Tai brīdī es sakopoju visus spēkus un spēcīgi atgrūžu plostu no krasta. Acīmredzot Salvīdija ir arī vilcis, jo vienā mirklī esam nost no krasta, un vilnis mūs aiznes. Salvīdija uzrausies uz plosta priekšgala un brīdī, kad es uz tā uzrāpjos, plostu no apakšas satver milzīgs vilnis un gluži kā spalviņu met pret smailu klinti, kas izvirzījusies vairāk uz priekšu nekā pārējās. Drausmīgais trieciens ir tik spēcīgs, ka mucas sašķīst gabalgabalos, kuri izklīst pa ūdens virsu. Atplūstot vilnis mani aiznes vairāk nekā divdesmit metru no klints. Es peldu un ļaujos vilnim, kurš mani izskalo krastā. Es tieku izmests tieši starp divām klintīm. Pagūstu pieķerties pie tām, pirms mani sagrābj jauns vilnis. Sadauzīts un apstulbis es tomēr izkļūstu ārā no spraugas, bet, sausumā nonācis, saprotu, ka esmu aizskalots apmēram simt metru attālumā no vietas, kur devāmies jūra iekšā.

Neievērodams nekādu piesardzību, es saucu:

—   Salvīdija! Romeo! Kur tu esi?

Nekādas atbildes. Sabrucis, noguļos uz ceļa, novelku bikses un vilnas jaku, atkal esmu gluži kails, tikai zeķēs. Augstais Dievs, kur palicis mans draugs? Un es no jauna kliedzu, cik jaudas: — Kur tu esi?

Man atbild vienīgi vējš, jūra un viļņi. Es nezinu, cik ilgi tur palieku — bez balss, pilnīgi satriekts gan fiziski, gan garīgi. Pēc tam raudu aiz dusmām un aizmetu prom kaklā pakārto maisiņu ar cigaretēm un šķiltavām — drauga brālīgās uzmanības pierādījumu, jo viņš pats nesmēķē.

Stāvu ar seju pret vēju un baismīgajiem viļņiem, kas nupat visu aizskalojuši, es kratu dūri un lādu Dievu:

—    Nelieli, cūka, pretekli, mīkstais, kā tev nav kauna mani tā vajāt? Un tuesot labais Dievs? Nē,tuesi sadists un nolādētais, jā, tu esi īsts prcteklis! Kroplis, briesmonīgs nelietis! Nekad es vairs neizrunāšu tavu vārdu! Tu neesi to pelnījis!

Vējš pierimstas, šķietamais miers man nāk par labu, un es atgriežos īstenībā.

Iešu atpakaļ uz trakomāju un, ja varēšu, ielavīšos savā palātā. Ja kaut cik paveiksies, tas būs iespējams.

Kāpju augšup pa nogāzi ar vienu vienīgu domu — atgriezties palātā un likties gultā. Neko neesmu redzējis, neko nezinu. Bez starpgadījumiem iekļūstu slimnīcas gaitenī. Pārlēcu pāri mūrim, jo nezinu, kur Salvīdija licis galvenās ieejas atslēgu.

Bez lielas meklēšanas atrodu slimnīcas atslēgu. Ieeju iekšā un divreiz to apgriežu. Pieeju pie loga un aizmetu atslēgu ļoti tālu, tā nokrīt otrā pusē mūrim. Un liekos gulēt. Mani var nodot vienīgi slapjās zeķes. Pieceļos un aizeju uz ateju tās izgriezt. Pārvilcis segu pār galvu, pamazītēm sasildos. Vējš un jūras ūdens mani nosaldējuši. Vai tiešām draugs noslīcis? Varbūt viņš aiznests daudz tālāk nekā es un patvēries salas galā? Vai neesmu atgriezies pārāk agri? Man vajadzēja vēl mazliet pagaidīt. Pārmetu sev, ka pārāk ātri esmu pieņēmis domu, ka biedrs gājis bojā.

Naktsgaldiņa atvilktnē ir divas miegazāļu tabletes. Noriju tās bez ūdens. Pietiek ar siekalām.

Guļu, līdz tieku purināts un ieraugu savā priekšā kruķi. Istaba ir saules pilna, logs atvērts. No ārpuses skatās iekšā trīs slimie.

—    Kas tev noticis, Tauriņ? Ir jau desmit no rīta. Tu guli kā nosists. Vai kafiju nedzēri? Tā ir atdzisusi. Te tā ir, iedzer!

Lāgā ncpamodies, es tomēr mēģinu rīkoties tā, lai nekas neliktos neparasts.

—   Kāpēc jūs mani pamodinājāt?

—  Tavi apdegumi ir sadzijuši, un gulta vajadzīga ritam. Tu atgriezīsies savā kamerā.

—   Labs ir, priekšniek!

Es sekoju viņam. Pa ceļam viņš mani atstāj pagalmā. Es to izmantoju, lai saulē izžāvētu zeķes.

Nu jau pagājušas trīs dienas kopš neveiksmīgās bēgšanas. Es par to neesmu dzirdējis itin neko. Staigāju no kameras pagalmā, no pagalma kamerā. Salvīdija nav rādījies, tātad viņš, nelaimīgais, ir pagalam, droši vien satriekts pret klintīm. Es pats tikai brīnuma dēļ esmu izglābies, droši vien tāpēc, ka biju aizmugurē, liet viņš — priekšgalā. Kā lai kaut ko uzzina? Man jātiek prom no trakomājas. Pierādīt, ka esmu izveseļojies vai vismaz spējīgs dzīvot nometnē, būs grūtāk nekā nonākt trakomājā. Tagad man jāpārliecina ārsts, ka jūtos labāk.

—    Ruvjo kungs (tas ir vecākais sanitārs), naktīs man salst. Es jums apsolu nenotraipīt apģērbu, kāpēc gan jūs man nevarētu dot bikses un kreklu?

Kruķis ir apstulbis no pārsteiguma. Ļoti izbrīnījies, viņš brīdi mani vēro un tad saka:

—  Apsēdies man blakus, Tauriņ! Pasaki, kas ar tevi notiek?

—   Es brīnos, priekšniek, kāpēc esmu te. Tā ir trakomāja, un iznāk, ka esmu pie ārprātīgajiem. Vai es būtu zaudējis saprašanu? Kāpēc esmu te? Pasakiet to, priekšniek, tad jūs būtu ļoti laipns.

—  Tauriņ, vecīt, tu biji slims, es redzu, ka sāc justies labāk. Vai gribi strādāt?

—  Jā.

—   Ko tu gribi darīt?

—   Vienalga, ko.

Un tā esmu apģērbies un palīdzu tīrīt kameras. Vakarā manas kameras durvis atstāj atvērtas līdz deviņiem, un tās aizslēdz tikai tad, kad naktssargs stājas postenī.

Vakarvakarā ar mani pirmoreiz runāja kāds overņictis, katordznieks sanitārs. Rijām vieni sargpostenī. Kruķis vēl nebija atnācis. Es šo tipu nepazinu, bet viņš teica, ka mani pazīst labi.

—  Tagad, vecīt, tev nav vairs vērts tēlot trako.

—   Ko tu gribi pasacīt?

—    Ko izliecies! Vai tu domā, ka ar savu tēlošanu esi mani piemuļķojis? Es jau septiņus gadus strādāju par sanitāru pie jukušajiern, un pirmajā nedēļā sapratu, ka tu tikai izliecies.

—   Nu, un tad?

—   Un tad es nosirds nožēloju, ka jums ar Salvīdiju neizdevās aizliēgt. Viņam bēgšana maksāja dzīvību. Mani tas dziļi apbēdina, jo viņš bija labs draugs, kaut arī mani iepriekš nebrīdināja, bet es viņam to neņemu ļaunā. Ja tev kas vajadzīgs, pasaki man, es labprāt tev pakalpošu.

Viņa skatiens ir tik vaļsirdīgs, ka es nešaubos par viņa patiesīgumu. Un, ja es arī neesmu dzirdējis sakām par viņu ko labu, neesmu dzirdējis runājam arī ļaunu, tātad tam vajag būt krietnam zēnam.

Nabaga Salvīdija! Droši vien izcēlies īsts tracis, kad pamanīta viņa aizbēgšana. Viņi atraduši krastā izmestas mucu paliekas. Bijuši pārliecināti, ka Salvīdiju aprijušas haizivis. Izlietās olīveļļas dēļ dakteris trakojis kā viens sātans. Viņš teicis, ka tagad, kara laikā, to nav iespējams dabūt.

—   Ko tu iesaki darīt?

—  Es tev pagādāšu darbu, kura dēļ katru dienu vajadzēs iziet no trakomājas — tu iesi pēc pārtikas uz hospitāli. Tā būs laba pastaiga. Sāc labi uzvesties. No desmit sarunām astoņas lai būtu saprātīgas. Jo pārāk ātri izveseļoties arī nevajag.

—   Paldies, kā tevi sauc?

—   Dipons.

—   Paldies, vecīt! Es neaizmirsīšu tavus labos padomus.

Nu jau pagājis vesels mēnesis kopš neveiksmīgās bēgšanas. Pēc sešām dienām atrada uzpeldējušu mana drauga līķi. Neizskaidrojamā kārtā haizivis to nebija aprijušas. liet citas zivis, ka man stāstīja Dipons, bija izskrubinājušas visas iekšas un noskrubinājušas daļu kājas. Galvaskauss bijis ielauzts. Sekcija nav izdarīta, jo līķis jau stipri sācis trūdēt. Jautāju Diponam, vai iespējams aizsūtīt pa pastu vēstuli. Tā jānogādā Galgani, lai brīdī, kad tiek aizzīmogots pasta maiss, viņš to slepeni ieliktu iekšā.

Rakstu Romeo Salvīdija mātei uz Itāliju:

«Kundze, Jūsu dēls ir miris bez važām pie kājām. Viņš gājis bojā jūrā, drosmīgi cīnīdamies, tālu no sargiem un cietuma. Viņš ir miris brīvs, vīrišķīgi cīnoties par savu brīvību. Mēs abi viens otram apsolījām aizrakstīt ģimenei, ja piedzīvosim nelaimi. Es izpildu šo bēdīgo pienākumu, dēla cieņā skūpstot Jūsu rokas.

Jūsu dēla draugs Tauriņš.»

Pienākumu izpildījis, es nolemju vairs nedomāt par šo murgu. Tāda ir dzīve. Atliek tikt ārā no trakomājas, vienalga kādā veidā nokļūt uz Sātana salas un mēģināt atkal bēgt.

Kruķis mani pieņem par dārznieku savā dārzā. Nu jau divus mēnešus es jūtos labi, un stulbais kruķis mani vērtē tik augstu, ka negrib laist vaļā. Dipons stāsta — pēc pēdējās vizītes dakteris gribējis laist mani ārā no trakomājas, lai nosūtītu uz nometni «izmēģinājumā». Kruķis iebildis, teikdams, ka nekad vēl viņa dārzs nav bijis tik labi apkopts.

Un tā es šorīt izrauju visus zemeņu stādus un iemetu tos mēslos. Katra stāda vietā iespraužu mazu krustiņu. Cik zemenāju, tik krustiņu. Nav vērts aprakstīt traci, kas tam sekoja. Resnais cietumsargs gandrīz vai pārsprāga aiz sašutuma. Viņš siekalojās un smaka nost aiz dusmām, bet vārdi bija kā iesprūduši. Galu galā, apsēdies uz ķerras, viņš raudāja gaužas asaras. Es biju mazliet pārsālījis, — liet ko lai dara?

Dakteris uz to visu neskatās pārāk traģiski. Viņš paliek pie sava — šim slimniekam jāliek atgriezties nometnē «izmēģinājumam», lai viņš atkal radinātos pie normālas dzīves. Tāda traka ideja man iešāvusies prātā tikai tāpēc, ka dārzā pastāvīgi esmu viens pats.

— Pasaki, Tauriņ, kāpēc izrāvi zemenājus un to vietā iespraudi krustiņus?

—     Es nevaru izskaidrot savu rīcību, doktor, un es lūdzu uzraugam piedošanu. Viņam zemenāji bija tik mīļi, ka jūtos no sirds sarūgtināts. Es lūgšu mīļo Dievu, lai dod to vietā eitus.

Un tā atkal esmu nometnē. No jauna sastopu savus draugus. Karbonjēri vieta ir tukša, es pakaru savu guļamaudeklu blakus šim tukšumam, it kā Matjū joprojām būtu te.

Doktors licis uzšūt uz manas jakas: «īpašā režīmā.» Man drīkst pavēlēt tikai ārsts, neviens cits. Viņš liek man savākt kritušās lapas pie hospitāļa no astoņiem līdz desmitiem rīta pusē. Es dzeru kafiju un izsmēķēju dažas cigaretes daktera sabiedrībā, sēdēdams atzveltnī viņa mājas priekšā. Doktora kundze ir apsēdusies mums blakus, un ārsts, izmantojot viņas palīdzību, mēģina panākt, lai es runāju par savu pagātni.

—    Un pēc tam, Tauriņ, kas notika pēc tam? Kas ar jums notika, kad bijāt pametis indiāņus — pērļu zvejniekus?

Visas pēcpusdienas pavadu kopā ar šiem brīnišķīgajiem cilvēkiem.

—   Apciemojiet mani katru dienu, — doktora sieva man saka. — Pirmām kārtām gribu jūs satikt, turklāt vēlos arī klausīties stāstus par to, ko esat piedzīvojis.

Ik dienu pavadu vairākas stundas kopā ar dakteri un viņa sievu, dažreiz arī tikai ar viņa sievu. Abi ir pārliecināti, ka, stāstot par savu dzīvi, es pilnīgi atgūšu garīgo līdzsvaru. Es nolemju lūgt dakteri, lai viņš mani aizsūta uz Sātana salu.

Tas ir darīts: rīt man jādodas prom. Doktors un viņa sieva zina, kāpēc dodos uz Sātana salu. Viņi pret mani bijuši tik labi, ka man negribas viņus mānīt.

—   Dakter, es vairs nevaru izturēt katorgu, lieciet sūtīt mani uz Sātana salu, no turienes vai nu es aizbēgšu, vai tur nobeigšos, bet tam ir jādara gals.

—    Es tevi saprotu, Tauriņ, šī sodu sistēma man ir pretīga, administrācija — gluži satrunējusi. Nu, tad paliec sveiks, vēlu labu veiksmi!

Desmitā burtnīca Sātana sala

Dreifūsa sols

Šī ir vismazākā no trim Pestīšanas salātn. Tā atrodas arī visvairāk uz ziemeļiem un ir vismazāk pasargāta no vēja un bangām. Aiz šaura lēzenuma, kas sniedzas visapkārt salai, sākas stāva nogāze, kura ved uz plato, uz tā iekārtots uzraugu sargpostenis un katordznieku barakas — to ir kāds ducis. Oficiāli uz Sātana salu nedrīkst sūtīt kriminālnoziedzniekus, tā paredzēta tikai politiskajiem ieslodzītajiem un trimdiniekiem.

Tie dzīvo nelielā mājiņā ar ruberoīda jumtu. Pirmdienās viņiem izsniedz produktus visai nedēļai un katru dienu pa klaipiņam maizes. Viņu ir trīsdesmit. Par ārstu pie viņiem strādā doktors Ležē, kas Lionā vai tās apkārtnē noindējis visu savu ģimeni. Politiskie ieslodzītie neuztur nekādus sakarus ar katordzniekiem un reizēm raksta uz Kajenu, protestējot pret vienu vai otru salas katordznieku. Tad tas tiek pievākts un aizsūtīts atpakaļ uz Rojālu.

Rojālu ar Sātana salu savieno lauva, jo bieži jūra ir pārāk nemierīga, lai Rojālas laiva varētu šķērsot šaurumu un pietauvoties cementētajā piestātnē.

Nometnes vecākais uzraugs — viņi ir tikai trīs — saucas Santori. Tas ir liela auguma nevīžīgs lempis, kas bieži vien neskujas veselu nedēļu.

— Tauriņ, es ceru, ka jūs Sātana salā uzvedīsictics labi. Nevāriet ziepes man, un es jūs likšu mierā. Ejiet augšā uz nometni, es parunāšu ar jums tur.

Barakā ieraugu sešus katordzniekus — divus ķīniešus, divus nēģerus, vienu vīru no Bordo un vienu — no Lilles. Viens no ķīniešiem mani labi pazīst, mēs bijām kopā Senlorānas iepriekšējā ieslodzījuma cietumā slepkavības dēļ. Viņš ir no Indoķīnas, no tiem, kuri piedzīvojuši Polo Kondora katorgas sacelšanos Indoķīnā.

Pēc profesijas viņš ir pirāts, kas uzbrucis džonkām, bieži vien apslepkavojot veselas ģimenes. Kaut viņš ir ārkārtīgi bīstams, kopdzīvē tomēr šķiet ļoti patīkams un neviļus iedveš simpātijas.

—   Kā klājas, Tauriņ?

—   Un tev, Čan?

'— Tā nekas. Te ir labi. Tu ēdīs kopā ar mani. Tu gulēs man blakus. Es vārīt divreiz dienā. Tu ķert zivis. Te ir daudz zivju.

Ierodas Santori.

—   Ak esat jau iekārtojies? Rīt no rītajās ar Čanu iesiet barot cūkas. Viņš nesīs kokosriekstus, un jūs ar cirvi tos pārskaldīsiet. Pusgatavos riekstus vajag noliki atsevišķi mazajiem sivēniem, kam nav zobu. Četros pēcpusdienā — tas pals darbs. Neskaitot šīs divas stundas — vienu rīta un otru vakara pusē, jūs salā varat darīt, ko vien vēlaties. Katram, kas zvejo, ik dienu jāatnes kilograms zivju vai langustu manam pavāram. Tā apmierināti ir visi. Vai piekrītat?

—  Jā, Santori kungs.

—    Es zinu, ka tu esi no tiem, kuri pastāvīgi bēg, bet te nav iespējams likt prom, tāpēc mani tas neuztrauc. Naktī jūs ieslēdz, taču es zinu, ka daži tik un tā staigā apkārt. Uzmanies no politiskajiem pārvietotajiem. Viņi visi ir drusku ķerti. Ja tuvosies viņu mājai, viņi iedomāsies, ka gribi nozagt kādu vistu vai olas. Tad viņi var tevi nogalināt vai ievainot, jo viņi tevi redz, bel tu viņus nē.

Pabarojis vairāk nekā divsimt cūku, es visu dienu staigāju pa salu kopā ar Canu, kurš te pazīst katru pēdu. Uz ceļa, kas ved salai apkārt gar krastu, mēs satiekam veci ar garu, ballu bārdu. Tas ir žurnālists no Jaunkaledonijas, kas 1914. gada kara laikā rakstījis pret Eranciju par labu Vācijai. Es redzēju arī nelieti, kas 1917. gadā lika nošaut Edīti Kavelu, angļu vai beļģu žēlsirdīgo māsu, kura glāba angļu lidotājus. Šis pretīgais tips, resns un smagnējs, sita ar nūju milzīgu murēnu, kas bija vairāk nekā pusotru metru gara un ciskas resnumā.

Arī sanitārs dzīvo vienā no mazajām mājiņām, kuras vajadzētu mitināties vienīgi politiskajiem ieslodzītajiem.

Doktors Ležē ir liela auguma spēcīgs nevīža, 'lira viņam ir vienīgi seja un iesirmie, uz deniņiem un pakausī ļoti garie mati. Viņa rokas no vienas vietas klāj slikti sadzijušas rētas, ko viņš acīmredzot ieguvis, jūrā ķeroties pie asumiem.

—   Ja tev kaut kas vajadzīgs, nāc, es iedošu. Bet nāc tikai tad, ja esi slims. Man nepatīk apmeklējumi un sarunas vēl ne tik. Es pārdodu olas un reizēm — kādu vistu vai cāli. Ja tu paslepšus nokauj sivēnu, atnes man šķiņķi, es tev par to došu vistu un sešas olas. Ja nu reiz esi atnācis pie manis, paņem šo flakonu ar simt divdesmit hinīna tabletēm. Tā kā tu droši vien esi te ieradies, lai bēgtu, tev tas būs vajadzīgs džungļos brīnumainajā gadījumā, ja tev paveiksies.

No rītiem un vakaros es makšķerēju neticami daudz jūras asaru. Ik dienu trīs vai četrus kilogramus sūtu uz kruķu virtuvi. Santori vai staro aiz laimes, nekad viņš vēl nav baudījis tādu zivju un langustu dažādību. Reizēm, peldot bēguma seklajā ūdenī, noķeru trīssimt langustu vienā reizē.

Vakar Sātana salā ieradās dakteris Žcrmēns Gibērs. J ūra bija mierīga, tāpēc viņš atbrauca kopā ar Rojālas komandantu un Cibēra kundzi. Sī apbrīnojamā sieviete ir pirmā dāma, kas spērusi kāju uz Sātana salas. Kā stāsta komandants, šajā salā nekad nav izkāpusi neviena civilpersona. Man bija iespēja vairāk nekā stundu sarunāties ar Gibēra kundzi. Kopā ar mani viņa atnāca līdz solam, kur savā laikā sēdējis Dreifūss, raudzīdamies uz Francijas pusi, kaut tā viņu bija izraidījusi.

—   Ja šis nogludinātais akmens varētu pavēstīt, ko domājis Dreifūss… — viņa teica, glāstīdama akmeni. — Tauriņ, mēs droši vien redzamies pēdējo reizi, jo jūs man sakāt, ka drīzumā mēģināsiet bēgt. Es lūgšu Dievu, lai viņš dāvājums veiksmi. Un es jūs lūdzu — pirms dodieties ceļā, atnāciet un pasēdiet kādu brītiņu uz šī akmens, ko esmu glāstījusi, un pieskarieties tam, tā atvadoties no manis.

Komandants man atļauj ar tauvu sūtīt doktoram languslus un zivis, kad vien es vēlos. Santori piekrīt.

— Palieciet sveiks, doktor, palieciet sveika, kundze!

Es viņus sveicinu iespējami dabiski, pirms laiva tiek atraisīta no piestātnes. Gibēra kundzes acis manī raugās, it kā sacītu: «Atceries mūs vienmēr, jo mēs tevi nekad neaizmirsīsim.»

Dreifūsa sols ir pašā salas ziemeļgala smailē. Tas paceļas četrdesmit metru virs jūras līmeņa.

Šod ien neesmu bijis zvejot. Dabiskā baseinā man ir vairāk nekā simt kilogramu jūras asaru un pieķēdētā dzelzs mucā — vairāk nekā piecsimt langustu. Tātad man nav jādomā par zveju. Pietiek, ko nosūtīt dakterim, pietiek Santori un mums ar ķīnieti.

Ir 1941. gads, pagājuši vienpadsmit gadi, kopš esmu katorgā. Man ir trīsdesmit pieci gadi. Skaistāko sava mūža laiku esmu pavadījis kamerā vai karcerī. Man ir bijuši tikai septiņi pilnīgas brīvības mēneši, kad dzīvoju kopā ar savu indiāņu cilti. Bērniem, ko no manis dzemdējušas manas sievas indiānietes, tagad vajag būt astoņi gadi. Kādas šausmas! Cik ātri paiet laiks! Bet, lūkodamies pagātnē, es vēroju šīs stundas un minūtes, kas tomēr bija tik grūtas, un katra no tām ir iekausēta manā krusta ceļā.

Trīsdesmit pieci gadi! Kur ir Monmartra, Blanša laukums, Ptīžardēna balles, Klišī bulvāris? Kur ir Nencta ar savu madonnas seju, īsta kameja ar lielajām, melnajām acīm, kas izmisušas mani uzlūkoja, Neneta, kura sauca, zvērinātajiem dzirdot: «Nebēdā, vīrs, es aizbraukšu pie tevis uz turieni!» Kur palicis Bemons Ibērs, kas teica: «Mēs tiksim atriebti»? Ko dara divpadsmit «sieri» — zvērinātie? Un policisti? Un ģenerālprokurors? Kā vācu jūgā klājas manam tēvam un manu māsu ģimenēm?

Tik daudzreiz ir bēgls! Cik reižu īsti?

Pirmoreiz — kad izbēgu no hospitāļa, apdullinot kruķus.

Otrreiz — Kolumbijā, Riohašā.Tā bija visskaistākā liegšana, pilnīga veiksme. Kāpēc es pametu savu cilti? Mīlas trīsas pārskrien ķermenim. Man šķiet, ka vēl jūtu, kā nododos mīlestībai ar abām māsām indiānietēm.

Pēc tam — trešā, ceturtā, piektā un sestā bēgšana Barunkilā. Kā mani toreiz vajāja neveiksmes! Sacelšanās mises laikā, kas tik nelaimīgi lieidzās. Dinamīts, kurš ncuzspridzināju sienu, un Klusio, kam aizķērās bikses! Un miegazāles, kuras tik ilgi neiedarbojās!

Septītā bēgšana — Rojālā, kur mani nodeva nelietīgais Bebērs Seljē. Nebijis viņa, šī bēgšana noteikti būtu izdevusies. Ja viņš būtu turējis muti, es būtu brīvībā kopā ar savu nabaga draugu Karbonjēri.

Pēdējā, astotā — no trakomājas. Tā bija kļūda, rupja kļūda, ko es pieļāvu. Es nedrīkstēju uzticēt itālietim izraudzīt vietu, no kuras doties jūrā. Divsimt metru lejāk pie kautuves noteikti būtu vieglāk nolaist mucas ūdenī.

Sim solam, uz kura sēdējis netaisni notiesātais Dreifūss, kas tomēr rada drosmi dzīvot, ir jākļūst man par atbalstu. Es nedrīkstu atzīt sevi par uzvarētu. Man jāmēģina bēgt vēlreiz.

Jā, šim nogludinātajam akmenim, kas paceļas virs klinšu bezdibeņa, kur bez mitas brāžas bangas, jākļūst man par balstu un paraugu. Dreifūss nekad neļāva sevi sakaut un līdz pat galam cīnījās par savu reabilitāciju. Tiesa, viņam palīdzēja Zolā ar savu slaveno «Es apsūdzu». Tomēr, ja Dreifūss nebūtu vīrišķīgs cilvēks, viņš, tik lielas netaisnības pārmākts, droši vien mestos bezdibenī no šī paša sola. Viņš izturēja. Es nedrīkstu būt vājāks par viņu, es nedrīkstu aizmirst domu par jaunu liēgšanu, kuras devīze būtu — uzvarēt vai mirt. Taču pēdējais vārds man jāatmet, lai domātu vienīgi par to, ka uzvarēšu un kļūšu brīvs.

Ilgajās stundās, ko pavadu uz Dreifūsa sola, mans prāts klejo, sapņo par pagātni un skala nākotni rožainās krāsās. Pārliecīgā gaisma bieži žilbina acis, viļņu putu mirdzošie alspīdumi tās nogurdina. Nemitīgi raugoties jūrā, ko il kā nemaz neredzu, es iepazīstu visas iespējamās un iedomājamās vējiem sekojošo viļņu kaprīzes. Jūra bez mitas, ne mirkli nepagurstot, raida niknus viļņus pret salas visvairāk izvirzītajām klintīm. Tā izokšķerē katru stūrīti, noskalo tās kailas, šķiet, tā saka Sātana salai: «Ej prom, tev jāpazūd, tu mani traucē ceļā uz Lielo zemi, tu stājies man pretī, tāpēc es ik dienas nodrupinu no tevis kaili gabaliņu.» Kad saceļas negaiss, jūra ne tikai priecīgu prātu norauj no salas visu, kas tai sasniedzams, bet arī meklēt meklē vismazākos stūrīšus, visslēptākās spraugas, kur ieplūst, lai pamazām vien no apakšas drupinātu milzu klintis, kas tai it kā spītē: «Te garām tikt nevar.»

Tā es atklāju kaut ko ļoti svarīgu. Tieši zem Dreifūsa sola nonākot pie milzu klintīm, kas atgādina ēzeļa muguru, viļņi uzbrūk, plīst un ar varenu spēku plūst atpakaļ jūrā. Milzīgie ūdens blāķi nevar sadalīties, jo ir iespiesti starp divām klintīm, kas atgādina lādu kā pakavu piccu līdz sešu metru platumā. Visapkārt paceļas klints, tāpēc ūdenim paveras likai viens ceļš — atpakaļ jūrā.

Tas ir ļoti svarīgi: ja mirklī, kad vilnis plīst un drāžas bezdibenī, es metos no klints kopā ar kokosriekstu maisu, ienirstot tieši vilnī, tas, bez šaubām, atpakaļ plūstot, aiznesīs mani sev līdzi jūrā.

Es zinu, kur var dabūt vairākus džutas maisus — to ir daudz cūkkūtī, tajos lasa kokosriekstus.

Vispirms jāizmēģina. Pilnmēnesī paisumi ir augstāki, tātad arī viļņi spēcīgāki. Es gaidīšu pilnmēnesi, Labi sašūls, sausu kokosriekstu un to šķiedraino apvalku piepildīts maiss ir noslēpts tādā kā alā, kuras ieeja atrodas zem ūdens. To es atradu, nirstot un meklējot langustus. Tie turas pie alas griestiem, un gaiss alā ieplūst tikai bēguma laikā. Otrā, pie kokosriekstu maisa piesietā maisā esmu iclieis akmeni, kas sver aptuveni trīsdesmit piecus līdz četrdesmit kilogramus. Tā kā metīšos jūrā nevis ar vienu, bet diviem maisiem un sveru astoņdesmit kilogramu, proporcijas ir saglabātas.

Sis mēģinājums mani ļoti satrauc. Sī salas puse ir tabu. Nekad nevienam neienāktu prātā, ka cilvēks Itēgšanai izvēlēsies vietu, kur plīst visaugstākie viļņi un kura tāpēc ir visbīstamākā.

Taču tā ir vienīgā vieta, kur mani, ja vien izdosies attālināties no krasta, iznesīs jūrā un tādā gadījumā noteikti neizmetīs Kojālas salā.

Tātad man jābēg no šīs un nc no vienas citas vietas.

Kokosriekstu maiss un akmens ir smagi un neparocīgi nešanai. Es nevaru tos uzstiept uz klints. Klints ir gluma, un to nemitīgi apšļāc viļņi. Čans, kuram esmu atklājis savu plānu, nāks man palīgā. Viņš paņem visus makšķerēšanas piederumus un gruntsmakšķeres gadījumam, ja mūs pārsteigtu — tad varētu sacīt, ka esam gājuši izlikt naktsāķus, lai ķertu haizivis.

—   Ejam, Čan! Vēl mazlietiņ, un kārtībā būs.

Pilnmēness apgaismo notiekošo kā dienā. Viļņu dārdoņa

mani apdullina. Cans saka:

—   Vai tu ir gatavs, Tauriņ? Met šitanī te vilnī!

Gandrīz piecus metrus augsts vilnis kā neprātīgs drāžas virsū klintij, saplīst mums pie kājām, bet trieciens ir tik spēcīgs, ka viļņa galotne trāpa pāri klints virsotnei un izmērcē mūs līdz ādai. Taču paspējam iemest maisu mirklī, kad ūdens masa pirms atgriešanās jūrā veido virpuli. Maiss aizslīd selgā kā spalviņa.

—   Kārtībā, Čan, labi nostrādāts!

—   Pagaidi, mēs paskatīsies, vai maiss neatgriežas.

Pēc nepilnām piecām minūtēm es pārsteigts redzu savu maisu atgriežamies, to nes milzīgs, vairāk nekā septiņus līdz astoņus metrus augsts vilnis. Tas paceļ kokosriekstu maisu un akmeni gluži kā pūku. Banga nes maisu savā virsotnē mazliet pa priekšu putām un ar nedzirdētu spēku triec pret klinti tajā pašā vietā, kur tas tika iemests, tikai mazliet pa kreisi. Maiss sašķīst, kokosrieksti izbirst uz visām pusēm, un akmens nogrimst dzīlē.

Izmirkuši līdz kaulam — vilnis mūs pilnīgi pārpludināja, laimīgā kārtā gan no zemes puses, nobrāzušies un sasitušies, mēs ar Canu, pat nepametuši skatienu uz jūru, cik spēdami steidzamies prom no nolādētās vietas.

—     Nav labi, Tauriņ. Nav labi iedomāties bēgt no Sātana salas. Labāk bēgt no Rojālas. No dienvidu krasta var bēgt labāk nekā no šejienes.

—   Jā, bet aizbēgšana no Rojālas vismaz pēc divām stundām tiktu atklāta. Tā kā kokosriekstu maisu dzen tikai viļņi, trīs salas laivas mani viegli sagūstītu. Bet te ir tikai viena laiva. Turklāt esmu drošs, ka paietu vismaz nakts, līdz manu bēgšanu pamanītu. Un vēl varētu pieņemt, ka esmu noslīcis makšķerējot. Sātana salā nav telefona. Ja aizbēgu vētras laikā, nav nevienas laivas, kas varētu atbraukt uz Sātana salu. Tātad man jādodas prom no šejienes. Bet kā?

Pusdienlaikā valda svina smaga tveice. Tropu saule, kas gandrīz vai izkausē smadzenes. Saule, kas pārvērš pelnos katru augu, kurš paspējis uzdīgt, bet nav paspējis pietiekami izaugt, lai spētu pretoties saules uzbrukumam. Saule, kurā iztvaiko katra peļķe, jūras ūdens, ja vien tā nav sevišķi dziļa, atstājot tikai ballu sāls plēvīti. Saule, kurā gaiss trīc. Jā, gaiss, burtiski, dejo manu acu priekšā, un staru spilgtie atspulgi jūrā dedzina acis. Tomēr atkal sēžu uz Dreifūsa sola, un tas viss mani nekavē pētīt jūru. Un tieši tad es pamanu, ka esmu īsts muļķis.

Lielais vilnis, kas ir divreiz augstāks par visām citām bangām un kas uztrieca manu maisu uz klintīm, to pilnīgi sašķaidot, — šis vilnis atkārtojas tikai ik pēc septiņiem parastajiem viļņiem.

No pusdienlaika līdz saules rietam es skatos, vai tas notiek pastāvīgi vai nav kādu untumu, kas radītu pārmaiņas milzu, bangas periodiskumā un formā.

Nē, lielā banga nevienu vienīgu reizi nav nākusi krastā vēlāk vai agrāk. Seši apmēram sešus metrus augsti viļņi, tad apmēram trīssimt metru attālumā no krasta veidojies lielā banga. Tā nāk krastā, izslējusies taisna kā burts «I». Jo vairāk tā tuvojas klintīm, jo lielāka un augstāka kļūst. Atšķirībā no sešiem pārējiem viļņiem, tās galotnē gandrīz nemaz nav putu. Banga nāk ar īpašu dārdoņu, kas atgādina tālus pērkona grandus. Kad tā plīst pret abām klintīm, gāžas iekšā spraugā starp tām un atsitas pret akmens sienu, ūdens masa, daudz, lielāka nekā citiem viļņiem, apslāpst, vairākas reizes apgriežas spraugā, un paiet desmit līdz piecpadsmit sekundes, līdz virpuļi atrod izeju un pa ceļam aizrauj līdzi lielus akmeņus, kuri vaislās ar tādu troksni, ka šķiet — piepeši ir izgāzti simtiem vezumu akmeņu.

Ielieku desmit kokosriekstu tajā pašā maisā, iebāžu tur ari kilogramus divdesmit smagu akmeni un brīdī, kad lielā banga saplīst pret klintīm, iemetu tajā maisu.

Es nevaru izsekot maisam ar skatienu, jo pie krasta ir pārāk daudz baltu putu, bet paspēju to pamanīt mirklī, kad ūdens gluži kā sūknēls gāžas atpakaļ jūrā. Maiss neatgriežas. Nākamajiem sešiem viļņiem nav tik daudz spēka, lai to atnestu atpakaļ pie krasta, un, kad trīssimt metru attālumā no krasta veidojas seplītais, maiss acīmredzot šai vietai jau licis pāri, es to vairs neieraugu.

Prieka un cerību pārpilns eju uz nometni. Tik tiešām, esmu atradis lielisku veidu, kā izpeldēt jūrā. Šajā gadījumā nekādas nejaušības nav iespējamas. Un tomēr es izdarīšu nopietnāku mēģinājumu, liekot lietā tādus pašus smagumus, ar kādiem būs jārēķinās bēgot: divus cieši savienotus kokosriekstu maisus un uz tiem — septiņdesmit kilogramu svara, kas sadalīts divos vai trīs akmeņos. Pastāstu to Ganam. Un draugs — ķīnietis no Polo Kondoras klausās manos paskaidrojumos ar vislielāko uzmanību.

—   Tas ir labi, Tauriņ. Man liekas, lu ir atradis. Es palīdzēt īstajā mēģinājumā. Sagaidīt astoņus melnis augstu paisumu. Drīz saulgrieži.

ArČana palīdzību, izmantojot saulgriežu vairāk nekāastoņus metrus augstu paisumu, mēs iemetam lieliskajā bangā divus kokosriekstiem piebāztus maisus, uz kuriem nostiprināti trīs akmeņi — to svars sasniedz gandrīz astoņdesmit kilogramus.

—   Kā sauci meiteni, kuru Senžozefā vilki ārā no jūras?

—   Lizete.

—    Banga, vienreiz tevi nesīs jūrā — sauksim to par Lizeti. Vai tu ir ar mieru?

—   Esmu.

Lizete nāk krastā ar tādu pašu troksni, ar kādu ātrvilciens iedrāžas stacijā. Tā izveidojusies vairāk nekā divsimt piecdesmit metru attālumā un, izslējusies kā klints, tuvojas mums, ik mirkli pieaugot apjomā un spēkā. Tas tiešām ir iespaidīgs skats. Banga brāžas virsū ar tādu sparu, ka mēs ar Canu tiekam, burtiski, aizskaloti no klints un piekrautie maisi paši iegāžas dzelmē. Mēs acumirklī aptvērām, ka uz klints nebūs iespējams noturēties pat desmitdaļu sekundes, metāmies atpakaļ, kas gan mūs nepaglāba no ūdens gāzmas, bet novērsa iekrišanu jūrā. Šo mēģinājumu izdarījām desmitos no rīta. Riska nebija nekāda, jo visi trīs uzraugi salas otrā malā izdarīja galveno inventarizāciju. Maiss ir aizpeldējis jūrā, mēs to ļoti skaidri redzam tālu no krasta. Vai tas ir aizpeldējis tālāk par vietu, kur veidojas lielais vilnis? Nav nekāda orientiera, lai pasacītu, vai tas ir tuvāk vai tālāk. Seši viļņi, kas seko Lizetei, nav to varējuši satvert. Lizete izveidojas vēlreiz un vēlreiz nāk krastā. Arī šoreiz tā neatnes maisus. Tātad tie izkļuvuši ārpus bangu ietekmes joslas.

Strauji kāpjot augšā pie Dreifūsa sola, lai mēģinātu maisus ieraudzīt vēlreiz, mēs priecīgi četras reizes saskalām tos iznirstam ļoti tālu uz viļņu galotnēm, un šie viļņi veļas nevis uz Sātana salas pusi, bet uz rietumiem. Nav nekādu šaubu — mēģinājums ir izdevies. Lielajā piedzīvojumā es došos Lizetes mugurā.

—   Re, tur tā nāk, skaties!

Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši… Un Lizete ir klāt.

Dreifūsa sola pusē jūra vienmēr ir nemierīga, bet šodien tā šķiet sevišķi barga. Lizete slīd ar savu īpatnējo troksni. Šod īen tā savā gailā man liekas vēl milzonīgāka, sevišķi pie pamata, vēl ūdens bagātāka nekā parasti. Briesmīgais blāķis metas virsū abām klintīm straujāk un tiešāk nekā jebkad. Un, kad tas saplīst un brāžas telpā starp varenajiem akmeņiem, trieciens, ja vien tas iespējams, ir vēl apdullinošāks nekā citkārt.

—  Tu saki, ka te ir jāmetas iekšā jūrā? Nu, draudziņ, tu gan esi izraudzījies lielisku vietu! Es atsakos. es gribu bēgt, bet negribu mesties nāvē.

Uz Silvēnu Lizete, ar kuru viņu nupat esmu iepazīstinājis, atstājusi spēcīgu iespaidu. Kopš trim dienām viņš ir uz Salana salas, un es, protams, piedāvāju kopīgu bēgšanu. Katram uz savu plosta. Tad, ja viņš piekristu, man būtu biedrs Lielajā zemē, no kuras mēs bēgtu tālāk. Palikt vienam džungļos nav nekāds joks.

—    Nenobīsties pirms laika! Es piekrītu — pirmajā brīdi nobīļos katrs. Taču tas ir vienīgais vilnis, kas spēj aizskalot pietiekami tālu, lai pārējiem, kas tam seko, nepietiktu spēka atmest tevi atpakaļ uz klintīm.

—    Nebaidies, re, mēs izmēģināt, — Čans saka. — Galīgi droši — kad esi jūrā, tu nevari atgriezties uz Sātana salas vai iebraukt Bojālā.

Man vajadzīga nedēļa, lai pārliecinātu Silvēnu. Viņš ir lieliski noaudzis, muskuļots, metru astoņdesmit centimetru garš atlēts.

—   Labi. Es pieņemu, ka mūs aiznesīs pietiekami tālu. Cik ilgs laiks, tavuprāt, paies, līdz paisumi mūs aizskalos līdz Lielajai zemei?

—  Vaļsirdīgi sakot, Silvēn, es nezinu. Novirze var būt lielāka vai mazāka atkarībā no laika apstākļiem. Vējš mūs sevišķi neietekmēs, mēs būsim pārāk pieplakuši ūdens virsmai. Bet, ja būs vētrains, viļņi būs lielāki un drīzāk aizskalos mūs līdz džungļiem. Pēc septiņiem, astoņiem, augstākais, desmit paisumiem mums vajadzētu likt izmestiem krastā. Tātad, ņemot vērā novirzes, mēs, jādomā, būsim pie mērķa pēc četrdesmit astoņām līdz sešdesmit stundām.

—   Kā tu rēķini?

—   Taisnā līnijā no salām līdz krastam nav vairāk kā četrdesmit kilometru. Ar novirzi iznāk taisnstūra trijstūra hipotenūzas garums. Pavēro viļņu virzienu. Vajadzēs nopeldēt aptuveni simt divdesmit līdz simt piecdesmit kilometru. Jo vairāk tuvosimies cietzemei, jo tiešāk viļņi mūs virzīs uz krasta pusi, līdz izmetīs tajā. Kā tu spried pēc pirmā acu uzmetiena — vai kuģa atlūza šajā attālumā no krasta var pārvarēt piecus kilometrus stundā?

Viņš skatās manī un ļoti uzmanīgi klausās paskaidrojumos. Šis spēcīgais puisis ir visai saprātīgs.

—   Nē, tu nerunā niekus, es to atzīstu, un, ja nebūtu bēguma, kas laupīs mums laiku un vilks ārā jūrā, mēs droši vien nokļūtu krastā nepilnās trīsdesmit stundās. Ņemot vērā liēgumus, man šķiet, ka tavs aprēķins ir pareizs: mēs nonāksim krastā pēc četrdesmit astoņām līdz sešdesmit stundām.

—   Vai esmu tevi pārliecinājis, vai tu bēgsi kopā ar mani?

—  Gandrīz. Pieņemsim, ka esam uz Lielās zemes, džungļos. Ko tad mēs darām?

—    Mums jāiet uz Kuru pusi. Tur ir diezgan liels zvejnieku, balalas un zelta meklētāju ciems. Tam jātuvojas piesardzīgi, jo tur ir arī katordznieku meža darbu nometne. Tur droši vien ir ceļi, kas caur džungļiem ved uz Kajenas pusi un uz ķīniešu nometni, kuru sauc par lnini. Jāsagūsta kāds katordznieks vai melnais civiliedzīvotājs un jāpiespiež aizvest mūs uz lnini. Ja tas uzvedas labi, tad tam jāiedod piecsimt franku, lai tur muti. Ja tas ir katordznieks, tas jāpiespiež bēgt kopā ar mums.

—    Kas mums būtu darāms lnini, nometnē, kas paredzēta tieši indoķīniešiem?

—   Tur ir Gana brālis.

—   Jā, tur ir mans brālis. Viņš bēgt kopā ar jums, noteikti atrast laivu un pārtiku. Kad sastapsiet Kikiku, jums ir viss bēgšanai. Ķīnietis nekad nav nodevējs. Tāpēc kurš katrs anamietis, ko jūs satiks džungļos, brīdinās Kikiku, ja jūs palūgs.

—   Kāpēc tavu brāli sauc par Kikiku? — Silvēns jautā.

—    Es nezin, par Kikiku viņu iesaukt franči. — Gans piemetina: — Uzmanību! Kad esat gandrīz pie I.ielās zemes, jūs esat dūņās. Nekad nekāpt dūņās, tās ir sliktas, sūc iekšā. Gaidīt jaunu paisumu, lai tas iedzen jūs iekšā džungļos, lai var pieķerties liānām vai koku zariem. Citādi jums pagalam.

—  Jā gan, Siivēn. Nekad nedrīkst kāpt dūņās, pat pavisam, pavisam tuvu zemei. Ir jāsagaida brīdis, kad iespējams saķert kādu zaru vai liānu.

—  Skaidrs, Tauriņ! Esmu izlēmis.

—   Ja abi plosti būs izgatavoti vienādi un mums ir gandrīz vienāds svars, jādomā, ka mēs netiksim aiznesti pārāk tālu viens no otra. Bet nekad neko nevar zināt. Kā mums sastapties, ja pazaudējam viens otru? Nošejienes Kuru nevar saskatīt. Bet tad, kad biji Bojālā, tu droši vien pamanīji, ka pa labi no Kuru apmēram divdesmit kilometru attālumā ir baltas klintis, kas ir labi saskatāmas, ja spīd saule.

—  Jā.

—   Tās visā krasta garumā ir vienīgās klintis. Pa labi un pa kreisi bezgala tālu sniedzas dūņas. Klintis ir baltas no putnu mēsliem. Tie turapmetas tūkstošiem, un, tā kā tur nekad nemēdz piestāt neviens eilvēks, tas ir labs patvērums, kur atpūsties, pirms dodas iekšā džungļos. Tur varēs saēsties olas un kokosriekstus, kas mums būs līdzi. Uguni nekursim. Pirmais, kas ieradīsies, gaidīs otru.

—  Cik dienas?

—    Piecas. Nav iespējams, ka piecu dienu laikā nevarētu nonākt salikšanās vietā.

Abi plosti ir gatavi. Maisi sašūti dubulli, lai būtu izturīgāki. Lūdzu Silvēnam desmit dienas, vajag iespējami vairāk trenēties jāt uz maisiem. Viņš dara to pašu. Ik reizi saprotam — kad maisi grasās apgriezties otrādi, vajadzīga papildu piepūle, lai uz tiem noturētos. Vienmēr, kad vien iespējams, uz maisiem jāguļ. Jāuzmanās, lai neaizmigtu, jo, iekrītot ūdenī, maisu var pazaudēt un varbūt vairs nenotvert. Čans man izgatavojis mazu ūdensnecaurlaidīgu maisiņu cigaretēm un šķiltavām, to es pakāršu kaklā. Mēs katrs sev sarīvēsim desmit kokosriekstu kodolus, kuru mīkstums remdēs izsalkumu un arī slāpes. Šķiet, Santori krājumos ir tāds kā ādas maiss vīna glabāšanai. Viņš to nelielo. … « Cans, kas reizēm iet pie kruķa, mēģinās to nočiept.

Bēgšana paredzēta svētdien desmitos vakarā. Ir pilnmēness, un paisumam vajadzētu būt astoņus metrus augstam. Tātad Lizete būs pašā spēkā. Čans svētdienas rītā pabaros cūkas viens pats. Es gulēšu visu sestdienu un visu svētdienu. Kad desmitos vakarā dosimies ceļā, bēgums būs ildzis jau divas stundas.

Mani divi maisi nekādi nevar atrauties viens no otra. Tie sasieti kopā ar šķeterētu kaņepāju virvi, ar misiņa drāti un sašūti ar resnu buru šujamo diegu. Mēs atradām lielākus maisus par parastajiem, un to vaļējie gali ir iebāzti viens otrā. Arī kokosrieksti nekādi nevar no tiem izbirt.

Silvēns nemitīgi vingro, un es ļauju, lai mazi vilnīši masē manas kājas stundām ilgi. Nemitīgie viļņu sitieni un muskuļu sasprindzinājums, ar kādu man tiem jāpretojas, padarījuši lielu un cisku muskuļus stingrus kā dzelzs.

Pamestā akā ir metrus trīs gara ķēde. Es to ieviju virvēs, kuras satur kopā manus maisus. Man ir nūja, ko var izbāzt cauri gredzeniem. Ja man pietrūks spēka, es piesiešos pie maisiem ar ķēdi. Varbūt tā es varēšu aizmigt, neriskējot iekrist ūdenī un pazaudēt plostu. Ja maisi sāks griezties, ūdens mani pamodinās, un es tos atkal novietošu pareizajā stāvoklī.

—   Nu, Tauriņ, atlikušas vairs tikai trīs dienas.

Sēžam uz Dreifūsa sola un vērojam Lizeli.

—    Jā, vairs tikai trīs dienas, Silvēn. Nojaušu, ka mums izdosies. Un tev?

—   Tas ir droši, Tauriņ! Otrdienas naktī vai trešdienas rītā mēs būsim džungļos. Un tad mums atliek tikai rīkoties!

Čans mums katram sarīvējis desmit kokosriekstus. Mēs ņemam līdzi ne tikai nažus, bet arī divas mačetes, kas nozagtas darbarīku noliktavā.

lnini nometne atrodas uz austrumiem no Kuru. Vienīgi tad, ja no rīta iesim tieši pret sauli, varēsim būt pārliecināti, ka esam uzņēmuši pareizu virzienu.

—    Pirmdienas rītā Santori gan būs gluži apstulbis, — Cans saka. — Es neko teiks par tevis un Tauriņa pazušanu tikai kā pirmdien trijos pēc pusdienas, kad kruķis pamodīsies no diendusas.

—    Un kāpēc tu nevarētu aizskriet pie viņa un pavēstīt, ka mūs makšķerēšanas laikā aizskalojis vilnis?

—      Nē, man negrib sarežģījumus. Es saku: «Priekšniek, Tauriņš un Stefans šodien nenāk strādāt. Es viens pats baro cūkas.» Ne vairāk un ne mazāk.

Bēgšana no Sātana salas

Svētdiena, septiņi vakarā. Nupat esmu pamodies. Esmu piespiedis sevi gulēt no sestdienas rīta. Mēness uzlec tikai deviņos. Tātad ārā ir melna tumsa. Pie debesīm maz zvaigžņu. Mums virs galvas traucas smagi lietus mākoņi. Tikko esam iznākuši no barakas. Nevienā tas nav radījis nekādas aizdomas, jo bieži mēdzam naktī slepeni iet zvejot vai pat pastaigāties pa salu.

Glīts jauneklītis atgriežas kopā ar savu mīļāko — arābu. Acīmredzot viņi nupat kādā klusā stūrītī nodevušies mīlas priekiem. Noskatoties, kā viņi paceļ dēli, lai atgrieztos barakā, es domāju, ka arābam iespēja divas trīs reizes dienā mīlināties ar savu draudziņu ir svētlaimes kalngals. Iespēja pēc sirds patikas apmierināt savas erotiskās vajadzības viņam katorgu pārvērš par paradīzi. Un ar jauneklīti ir tāpat. Viņam var būt divdesmit divi līdz divdesmit pieci gadi. Viņa augums vairs gluži neatgādina efēbu. Lai kā viņš pūlas uzturēties ēnā, lai saglabātu ādas pienaino baltumu, viņš sāk zaudēt Adonīda skaistumu. Bet katorgā mīļāko ir vairāk, nekā brīvībā varētu sapņot. Viņam ir ne tikai mīļākais arābs, viņš pārdodas klientiem par divdesmit pieciem frankiem — gluži kā Košuāra bulvāra staigule Monmartrā. No klientiem viņš gūst ne tikai baudu, bet arī pietiekami daudz naudas, lai pats un «vīrs» varētu ērti dzīvot. Gan viņi, gan klienti bez kādas aiztures nododas baudai, un no dienas, kad viņiem sācies katorgas ceļš, viņiem prātā ir vairs tikai viens mērķis — sekss.

Prokurors, kas licis viņus notiesāt un gribējis sodot salauzt, ir raidījis viņus pagrimšanas ceļā. Un šajā pagrimšanā viņi raduši savu laimi.

Kad aiz mazā pcdcrasta aizveras dēlis, mēs — Cans, Silvēns un es — paliekam vieni.

—   Ejam!

Ātri sasniedzam salas ziemeļu galu.

Izvelkam no alas abus plostus. Pēc tam visi trīs esam izmirkuši līdz ādai. Vējš gaudo ar nevaldāmu ūdens klaida vētras spēku. Silvēns un Cans palīdz uzstumt manu plostu klints galā. Pēdējā brīdī nolemju piesiet kreiso plaukstu pie maisa virves. Man uznāk bailes, ka varu maisu pazaudēt un tikt aizskalots bez maisa. Silvēns uzrāpjas pretējā klintī, Čans viņam palīdz. Mēness jau krietni pakāpies, var redzēt ļoti skaidri.

Esmu aptinis ap galvu dvieli. Mums jānogaida seši viļņi. Vairāk nekā pusstunda.

Cans atkal atnācis pie manis. Viņš apķeras man ap kaklu un noskūpsta mani. Nogūlies uz klints un iespiedies akmens iedobē, viņš turēs manas kājas, lai palīdzētu pārciest Lizetes trieciena spēku.

—    Vairs tikai viens vilnis, nākamais ir īstais! — Silvēns sauc. Viņš stāv priekšā plostam, lai to aizsegtu ar savu ķermeni un pasargātu no ūdens šļāces, kas gāzīsies pāri. Es esmu nostājies tāpat, tikai mani nodrošina arī Cans, kurš aiz satraukuma iespiedis nagus manos lielos.

Nu nāk Lizete, kas mūs nesīs prom. Tā nāk, izslējusics taisna kā baznīcas zvana tornis. Ar parasto dārdoņu tā saplīst pret abām mūsu klintīm un iegāžas iedobumā starp tām.

Es metos jūrā sekundes desmitdaļu pirms drauga, kurš acumirklī dara to pašu, un Lizete ar reibinošu ātrumu nes uz jūras pusi divus vienu otram pielipušus plostus. Nepaiet ne piecas minūtes, kad esam vairāk nekā trīssimt metru attālumā no krasta. Silvēns vēl nav uzrāpies uz sava plosta. Es esmu tam mugurā jau pēe divām minūtēm. Cans, vicinādams baltu drānu, ūla mums pēdējos sveicienus no Dreilusu sola, uz kura viņš steidzies pakāpties. Nu jau aizritējušas piecas minūtes, kopš esam ārā no bīstamās vietas, kur veidojas viļņi, kas drāžas tieši virsū Sātana salai. Tie, kuri nes mūs prom, ir garāki, gandrīz bez putām un tik ritmiski, ka var ļauties dreifam, it kā sakūstot ar tiem, bez grūdieniem, bez riska, ka plosts varētu apgriezties otrādi.

Ceļamies un krītam augstajos viļņos, kuri rāmi nes mūs ārā selgā, jo pašlaik ir bēgums.

Paceļoties viena tāda viļņa virsotnē, es vēl varu pagriezt galvu atpakaļ un ieraudzīt Cana balto drānu. Silvēns nav tālu no manis, metrus piecdesmit uz jūras pusi. Vairākas reizes viņš paceļ un pakrata roku par priecīgas uzvaras zīmi.

Nakts nav bijusi grūta, un mēs skaidri jūtam jūras bangu virzību. Bēgums, ar kuru devāmies ceļā, vilka mūs selgā, bet tagad ir paisums, kurš mūs velk uz Lielās zemes pusi.

Pie apvāršņa lec saule, tātad pulkstenis ir seši. Esam pārāk tuvu pie ūdens līmeņa, lai varētu saskatīt krastu. Taču es aptveru, ka esam ļoti tālu no salām, jo tās tik tikko var saredzēt, nav pat izšķirams, ka salas ir trīs, kaut arī saule ir to augstumā un tās labi apgaismo. Bcdzu tikai vienu blāķi, vairāk neko. Tāpēc domāju, ka salas ir vismaz trīsdesmit kilometru attālumā.

Es smaidu aiz laimes par veiksmi.

Ja nu es uz plosta apsēstos? Tad arī vējš mani stumtu, pūšot no muguras.

Esmu sēdus. Atmudžinu ķēdi un apmetu to ap jostu. Labi ieeļļotais stienis ļauj viegli uzskrūvēt uzgriezni. Paceļu rokas, lai vējš tās nožāvētu. Izsmēķēšu cigareti. Kārtībā. Ilgi un dziļi ievelku pirmos dūmus un lēnām tos izpūšu. Baiļu vairs nav. Jo nav vērts aprakstīt vēdergraizes, kas pirms bēgšanas, tās pirmajā Lrīdī un pēc tam mani mocīja. Nē, man vairs nav bail, pat tik ļoti esmu sadūšojies, ka, cigareti izsmēķējis, nolemju apēst dažus kumosus kokosriekstu kodolu. Notiesāju lielu sauju, tad izsmēķēju vēl vienu cigareti. Silvēns ir diezgan tālu no manis. Laiku pa laikam, brīžos, kad abi esam viļņu virsotnē, varam viens otru pamanīt. Saule velnišķīgi karsē pakausi, šķiet, smadzenes sāk vārīties. Saslapinu dvieli un aptinu to ap galvu. Esmu novilcis vilnas jaku. Kaut arī pūš vējš, man liekas, ka slāpstu nost.

Kaut kas traks! Mans plosts nupat apgriezies riņķī, un es gandrīz noslīkstu. Ieriju divas pamatīgas šļukas jūras ūdens. Par spīti visiem pūliņiem, man neizdodas maisus apgriezt un uzrāpties uz tiem. Traucē ķēde. Tā liedz pietiekami brīvi kustēties. Beidzot, ļaujot tai visā garumā aizslīdēt uz vienu pusi, man izdodas peldēt blakus maisiem un dziļi ievilkt elpu. Mēģinu pilnīgi atbrīvoties no ķēdes, bet pirksti veltīgi pūlas atskrūvēt uzgriezni. Es niknojos un varbūt esmu pārāk sasprindzinājies, tāpēc pirkstiem pietrūkst spēka.

Uf! Beidzot! Esmu pārdzīvojis drausmīgu brīdi. Es gandrīz vai kritu panikā, iedomājoties, ka nespēšu tikt vaļā no ķēdes.

Es nemaz nemēģinu apgriezt plostu. Esmu pārmocījies, tam nepietiktu spēka. Uzrāpjos uz maisiem. Kas par to, ka es sēžu uz apakšas, kas pārvērtusies par augšu? Nekad vairs nepiesiešos — nedz ar ķēdi, nedz ar ko citu. Nu es saprotu, kādu muļķību izdarīju, kad, lecot jūrā, biju piesējies pie plosta ar kreiso roku. Ar to vien jau varēja pietikt.

Neizskaidrojamā kārtā saule man svilina kājas un rokas. Seja deg vienās ugunīs. Liekas, slapināšana nāk tikai par ļaunu, jo ūdens uzreiz izgaro, un āda deg vēl trakāk.

Vējš ir stipri picklusis, un, ja arī ceļojums kļuvis ērtāks, jo viļņi vairs nav tik augsti, es arī virzos uz priekšu lēnāk. Tātad liels vējš un nemierīga jūra mums ir labāka par mieru.

Labajā kājā man iemetas tik briesmīgi krampji, ka es kliedzu pilnā kaklā, it kā mani kāds varētu sadzirdēt. Ar pirkstu velku krustus uz krampja vietas, atcerēdamies vecmāmuļas vārdus, ka krusts tādās reizēs palīdzot. 1.āga vecenītes līdzeklis, par nelaimi, nedod neko. Rietumos saule jau sliecas stipri zemu. Pulkstenis ir apmēram četri pēcpusdienā, tātad kopš atrašanās

I ikrā tas ir ceturtais paisums. Šķiet, šis paisums mūs nes uz krasta pusi spēcīgāk nekā iepriekšējie.

Tagad es visu laiku redzu Silvēnu, un ari viņš mani redz ļoti labi. Tikai retumis viņš pazūd skatienam, jo viļņi nav augsti. Viņš novilcis kreklu un palicis līdz pusei kails. Viņš rāda man zīmes. Viņš ir vairāk nekā trīssimt metru man priekšā, bet uz jūras pusi. Izskatās, ka viņš ar rokām airējas, jo ap plostu veidojas nelielas putas. Rādās, viņš mēģina plostu nobremzēt, lai es tiktu viņam tuvāk. Es noguļos uz maisiem un iros, dziļi iegremdējot rokas. Ja viņš bremzē un es airēju — varbūt izdodas samazināt attālumu starp mums?

esmu labi izraudzījies ceļabiedru šajā liegšanā, viņš turas lieliski — par simt procentiem.

esmu nupat pārstājis airēties ar rokām. Jūtos noguris. Man jātaupa spēki. Es paēdīšu un mēģināšu apgriezt plostu. Ēdiena maiss, tāpat kā ādas pudele ar saldūdeni, ir zem plosta. Man gribas dzert un ēst. Lūpas jau sasprēgājušas un deg. Vislabākais paņēmiens, kā apgriezt maisus, ir iekārties tajos ar seju pret vilni un brīdī, kad tie ceļas viļņa galotnē, grūst tos ar kājām.

Pēc pieciem mēģinājumiem man izdodas plostu apgriezt ar vienu grūdienu. Sie pūliņi mani ir pagalam nogurdinājuši, un es ar mokām uzrāpjos uz maisiem.

Saule noslīdējusi pie apvāršņa un driz pazudīs aiz tā. Tātad tūlīt pulkstenis būs seši. Cerēsim, ka nakts nebūs pārāk nemierīga, jo es saprotu, ka spēkus man laupa ilgā uzturēšanās ūdenī.

Apēdis divas saujas kokosriekstu mīkstuma, krietni padzeras no Santori ādas maisa. Labi paēdis un nožāvējis rokas vējā, es izvelku cigareti un ar baudu smēķēju. Pirms satumst, Silvēns pavicina savu dvieli un es — savu, tā mēs viens otram novēlam labu nakti. Viņš joprojām irtikpattālu no manis. Sēžu izstieptām kājām. Esmu nogriezis vilnas jaku, cik sausu vien iespējams, un uzvelku to mugurā. Pat slapjas šīs jakas tur siltumu, un pēc saules rieta sāku just vēsumu.

Vējš kļūst spirgtāks. Tikai rietumu pamalē mākoņi tagad krāsojas rožaini. Viss pārējais slīgst krēslā, kas sabiezē ar kairu minūti. Austrumos — no tās puses pūš vējš — mākoņu nav. Tātad pagaidām no lietus nav jābaidās.

es nedomāju itin ne par ko, vienīgi pūlos labi noturēties uz plosta, lieki nesamirkt, un vēl es prātoju, vai būtu gudri piesieties pie maisiem, ja uznāks miegs, vai arī tas būtu pārāk bīstami, kā rāda mana nesenā pieredze. Pēc tam ievēroju, ka kustības man bija apgrūtinātas tāpēc, ka ķēde bija pārāk īsa, tās gals veltīgi tika zaudēts, jo bija iepīts maisu virvēs un stieplēs. Galu viegli var atgūt. Tad man būs lielāka kustību brīvība. Pamatīgi ieeļļotais uzgrieznis padodas viegli. Sakārtoju ķēdi un no jauna piestiprinu to pie jostas. Uzgriezni nevajag aizgriezt tik cieši kā pirmoreiz. Tā jūtos mierīgāks, jo man briesmīgi bail aizmigt un pazaudēt maisus.

Jā, vējš pieņemas spēkā un viļņi kļūst augstāki. Tobogans darbojas brīnišķīgi, līmeņu atšķirība ir aizvien vairāk un vairāk jūtama.

Ir pilnīgi tumšs. Pie debesīm spīd miljoniem zvaigžņu, un Dienvidu Krusts mirdz spožāk par visām.

Es neredzu draugu. Šī nakts, kas nupat sākusies, ir ļoti svarīga, jo, ja paveiksies un vējš visu laiku pūtīs tikpat stipri, līdz rītrītam ceļš būs galā!

Jo dziļāka nakts, jo spēcīgāks kļūst vējš. Mēness lēnām izkāpj no jūras, tas ir brūngansarkans, un, kad beidzol tas ir pilnīgi uzlēcis un milzīgs, skaidri saskatu melnos plankumus, kas to padara līdzīgu sejai.

Tātad pulkstenis ir pāri desmitiem vakarā. Kļūst aizvien gaišāks un gaišāks. Jo augstāk kāpj mēness, jo spilgtāka kļūst mēnessdiena. Viļņi balti viz, un to dīvainie atspulgi dedzina acis. Nav iespējams neskatīties uz sudrabainajiem atspīdumiem, bet tie tiešām ievaino redzi, jau saules un sāļā ūdens samocītās acis no tiem asi sūrst.

Lai kā pūlos pats sevi pārliecināt, ka pārspīlēju, man nepietiek gril»as pretoties, un es izsmēķēju trīs cigaretes pēc kārtas.

Ar plostu nenotiek nekas ļauns — viļņotā jūrā tas viegli eeļas un grimst. Es nevaru ilgi turēt kājas izstieptas uz maisa, tādā pozā man drīz vien sākas drausmīgi sāpīgi krampji.

Protams, sēžamvieta un kājas nemitīgi mirkst ūdenī. Krūtis ir gandrīz sausas, jo vējš izžāvējis jaku, un neviens vilnis mani pēc tam nav saslapinājis augstāk par jostasvietu. Acis sūrst aizvien vairāk un vairāk. Es tās aizveru. Laikiem aizsnaužos. «Tu nedrīksti gulēt.» To viegli pasacīt, bet es vairs ilgāk nejaudāju. Pie joda! Es cīnos pret apdullumu. Un ik reizi, kad atgūstu realitātes izjūtu, galvā asi iesmeldzās. Izvelku šķiltavas. Laiku pa laikam es tās uzšķiļu un pielieku liesmu pie labās rokas delma vai pie kakla.

Mani pārņem drausmīgas bailes, ko pūlos aizdzīt, sasprindzinājis visu gribu. Vai tiešām es aizmigšu? Un vai pamodīšos, iekrītot aukstajā ūdenī? 1.abi, ka esmu pieķēdējies. Es nedrīkstu pazaudēt maisus, jo no tiem atkarīga mana dzīvība. Tas nu gan hūtu kaut kas velnišķīgs, ja, iegāžoties ūdenī, es nepamostos!

Kopš dažām minūtēm atkal esmu caurcaurēm slapjš. Kāds dumpīgs vilnis, kas nav gribējis iekļauties ci tu viļņu ritmā, gāžas man pāri no labās puses. Tas ne tikai mani saslapinājis, bet arī sagriezis šķērsām, tāpēc divi parastie viļņi pārveļas pāri, apšļācot no galvas līdz kājām.

Otrā nakts jau sliecas uz rīta pusi. Cik varētu būt pulkstenis? Spriežot pēc mēness, kas sāk slīgt lejup rietumos, vajadzētu būt diviem vai trim no rīta. Tātad esam jūrā jau piecus paisumus — trīsdesmit stundas. Pamatīgajai izmirkšanai ir savs labums: aukstums mani pilnīgi pamodinājis. Es drebu, bet acis turu vaļā bcz piepūles. Kājas sastingušas, un es nolemju pavilkt tās sev apakšā. Satverot katru pēdu ar abām rokām, man izdodas uzsēsties tām virsū. Kāju pirksti ir ledusauksli, varbūt varēšu tos sasildīt, ja sēdēšu tiem virsū?

Ilgi sēžu tā — turciski. Pozas maiņa nākusi par labu. Mēģinu ieraudzīt Silvēnu, jo mēness gaiši apspīd jūru. Taču tas jau tuvojas apvārsnim, un, tā kā spīd man pretī, redzamība irapgrūi ināta. Nē, es neredzu neko. Silvēnam nebija ar ko piesieties pie maisiem, kas zina, vai viņš vēl turas uz tiem? Izmisīgi un veltīgi es pūlos kaut ko saskatīt. Vējš pūš stipri, bet vienmērīgi, bez brāzmām, un tas ir ļoti svarīgi. Esmu pieradis pie viļņu ritma, un mans ķermenis ir pilnīgi saliedējies ar maisiem.

Jo ilgāk lūkojos apkārt, jo nepacietīgāk domāju tikai vienu — kur ir draugs? Es nožāvēju pirkstus vējā un, mutē ielicis, svilpju no visa spēka. Pēc tam klausos. Atbildes nav. Vai Silvēns prot svilpt, ielicis pirkstus mutē? Es nezinu. Man to vajadzēja pajautāt, pirms devāmies ceļā. Galu galā nebija taču grūti izgatavot divas svilpes! Pārmetu sev, ka neesmu par to padomājis. Pēc tam pielieku plaukstas pie mutes kā tauri un kliedzu: «ū-ū!» Atbild vienīgi vēja šalkas un viļņu čala.

Nespēdams ilgāk nociesties, es pieceļos un, izslējics uz maisiem stāvus, pavelkot ķēdi ar kreiso roku, turos līdzsvarā, līdz pieci viļņi mani paceļ savā virsotnē. Kad tur nonāku, izstiepjos pilnīgi taisns, bet, laižoties lejup, pietupstos. Nekā pa labi, nekā — pa kreisi, nekā — priekšā. Vai viņš būtu aizmugurē? Es neiedrošinos piecelties vēlreiz un paraudzīties atpakaļ. Mēnesnīcā pilnīgi skaidri esmu saskatījis vienīgi tumšo līniju kreisajā pusē. Tur laikam ir džungļi.

Kad uzausīs gaisma, es redzēšu kokus, un šī doma mani nomierina. «Gaismā tu ieraudzīsi džungļus, Tauriņ! Ak, mīļais Dievs, dari tā, lai es ieraudzītu arī draugu!»

Paberzēju kāju pirkstus, pēc tam kājas izstiepju. Tad nolemju nožāvēt rokas un izsmēķēt cigareti. Izsmēķēju divas. Cik varētu būt pulkstenis? Mēness noslīdējis zemu pie apvāršņa. Es vairs neatceros, cik ilgi pirms saules lēkta tas norietēja pagājušonakt. Mēģinu to atcerēties, aizverot aeis un atsaucot atmiņā pagājušās nakts ainas. Veltīgi. Ak jā — piepeši es pilnīgi skaidri redzu sauli, kas lec austrumos, un lajā pašā laikā virs horizonta rietumos ir redzama rietoša mēness maliņa. Tātad pulkstenim vajadzētu būt gandrīz pieci. Mēness ir pieliekami gauss, lai lēkšus nelēktu jūrā. Dienvidu Krusts pazudis jau sen, tāpat Lielie un Mazie Greizie Kati. Vienīgi Polārzvaigzne mirdz spožāk par visām. Kopš pazudis Dienvidu Krusts, Polārzvaigzne ir debesu karaliene.

Šķiet, vējš pieņemas spēkā. Tas vismaz ir blīvāks, ja tā var sacīt, nekā naktī. Tāpēc vi|ņi kļuvuši spēcīgāki un dziļāki, galotņu ar baltām putu aitiņām ir vairāk nekā nakts sākumā.

Esmu jūrā jau trīsdesmit stundas. Jāatzīst, ka pagaidām viss noris drīzāk labi nekā slikti un ka visgrūtākā diena būs tā, kura pašlaik sākas.

Vakar no sešiem rītā līdz sešiem vakarā atrados tiešos saules .(aros, kas mani ļoti pamatīgi cepināja. Kad šodien saule atkal sāks svilināt, nebūs nekādi joki. Lūpas man jau sasprēgājušas, kaut arī vēl esmu nakts vēsumā. Tās sūrst tikpat stipri kā acis. Tāpat arī augšdelmi un plaukstas. Kā lai zina, vai būs iespējams izlurēt vilnas jaku. Drausmīgi sūrst arī starp ciskām un dibenā. Tur vainīga nevis saule, bet sāls un berzēšanās pret maisiem.

Katrā ziņā, draudziņ, apdedzis vai ncapdedzis, tu esi izbēdzis, un par to, ka esi te, ir vērts daudz ko izturēt un paciest vēl vairāk. Izredzes sasniegt Lielo zemi ir deviņdesmit pret desmit, un tas jau kaut kas ir, vai tad ne? Pat ja nokļūtu krastā, burtiski, uoskalpēts un pusdzīvs, arī tad ceļojums ar lādu rezultātu atmaksātos. Iedomājies vien — tu neesi redzējis nevienu haizivi! Vai tām būtu brīvdienas? Tev jāatzīst — ja kādam tiešām laimējas, tad tas esi tu. Gan redzēsi, šī bēgšanas reize būs tā īstā. Nu visām pārlieku rūpīgi apsvērtajām, pārlieku labi sagatavotajām Inlgšanām galu galā šī, uz labu laimi uzsāktā, prasa vismazāk gudrības. Divi maisi kokosriekstu — un lai vējš tevi dzen. Aizdzen uz Lielo zemi. Atzīsties, ka nemaz nevajag beigt Scnsiras virsnieku skolu, lai zinātu, ka jebkurš vraks tiek izmests krastā.

Ja vējš un viļņi dienā neatslābs, nav šaubu, ka vakarpusē sasniegsim zemi.

Tropu briesmonis iznirst man aiz muguras. Tas šķiet cieši apņēmies šodien visu izcepināt, jo uzlecot jau raida starus kā Lilitas. Viens un divi tas padzen mēness gaismu. Tas vēl nav pat īsti izlīdis no migas, kad jau uzvedas kā saimnieks, kā neapšaubāms tropu valdnieks. īsā laika sprīdī vējš ir kļuvis gandrīz silts. Pēc stundas tas būs karsts. Visu manu ķermeni pārņem pirmā tīksme. Līdzko mani skar pirmie saules stari, maigs siltums iestrāvo manī no jostasvietas līdz galvai. Noraisu no galvas dvieli, pavēršot vaigus pret sauli, it kā tā būtu pavarda uguns. Šis briesmonis, pirms mani izkaltē, grib likt sajust, cik dzīvinošs ir, pirms nes nāvi.

Asinis sāk straujāk ritēt dzīslās, un pat slapjās ciskas jūt asiņu paātrināto cirkulāciju.

Ļoti skaidri redzu džungļus, protams, tikai koku galotnes. Man šķiet, ka tie nav tālu. Pagaidīšu, lai saule pakāpjas mazliet augstāk, tad piecelšos stāvus uz maisiem un palūkošos, kur varētu būt Silvēns.

Pēc nepilnas stundas saule jau ir augstu. Jā, pie visiem jodiem, būs varens karstums! Kreisā acs ir pusviru un aizlipuši. Paņemu saujā ūdeni un izmazgāju to. Sūrst. Novelku jaku: brīdi pasēdēšu līdz pusei kails, kamēr saule vēl tik briesmīgi nesvilina.

Neparasti liels vilnis mani paceļ ļoti augstu. Pirms tas noplok, es īsu mirkli pamanu draugu. Arī viņš sēž uz plosta līdz pusei kails. Viņš mani nav ieraudzījis. Viņš ir apmēram divsimt metru attālumā no manis, pavisam mazlietiņ priekšā pa kreisi. Vējš joprojām pūš spēcīgi, tāpēc nolemju tuvoties viņam, turot jaku augšup paceltās izstieptās rokās, bet apakšmalu turot zobos — ceru tā viņam tuvoties, jo esam gandrīz uz vienas līnijas un viņš — man priekšā. Tāda bura noteikti ļaus man tikt uz priekšu ātrāk nekā viņam.

Gandrīz pusstundu izmantoju jaku par buru. Taču no drēbes gabala sāk sāpēt zobi, un piepūle, kas nepieciešama, lai pretotos vējam, mani pārāk ātri nokausē. Kad jaku nolaižu, man tomēr šķiet, ka esmu virzījies uz priekšu ātrāk nekā tagad, kad ļaujos tikai viļņiem.

Urā! Nupat redzēju Silvēnu. Viņš nav tālāk par simt metriem. Bet ko viņš dara? Šķiet, viņam nemaz nerūp uzzināt, kur esmu es! Kad vilnis mani paceļ pietiekami augstu, es viņu redzu vienu, divas, Iris reizes. Skaidri saskatu, kā viņš tur labo roku virs acīm, lātad pētī jūru. Paskaties atpakaļ, muļķi tāds! Droši vien viņš ir skatījies, par to nav šaubu, taču viņš nav tevi ieraudzījis.

Es pieceļos kājās un svilpju. Kad iznirstu no viļņu ielejas, redzu Silvēnu stāvam man pretī. Viņš pavicina gaisā jaku. Pirms apsēžamies, sasveicināmies vismaz divdesmit reižu — vienmēr, kad vilnis paņem mūs savā mugurā, jo laimīgā kārtā draugs ceļas viļņa galotnē reizē ar mani. Divas pēdējās reizes viņš rāda ar roku uz džungļu pusi — tos var ļoti labi saredzēt. Tie nav tālāk par desmit kilometriem. Zaudēju līdzsvaru un nokritu sēdus uz plosta. Mani pārņem tik liels prieks, ka esmu redzējis draugu un džungļus, ka raudu kā puika. Asarās, kas izskalo manas pūžņojošās acis, saskatu simtiem daudzkrāsainu kristāliņu un muļķīgi nospriežu — gluži kā vitrāžas baznīcā. Dievs šodien ir ar tevi, Tauriņ! Briesmonīgo dabas elementu vidū — vējā, jūras milzīgumā, viļņu augstumā, jaušot džungļu iespaidīgo, zaļo velvi, cilvēks sajūt savu bezgalīgo niecīgumu un varbūt sastop Dievu, to nemaz nemeklēdams, tam var pieskarties ar roku. Tāpat kā es viņam pieskāros neskaitāmajās naktīs, ko esmu pavadījis drūmos karceros, kur biju aprakts dzīvs bez neviena gaismas stariņa, es viņam pieskaros šodien — saulē, kura uzlec, lai aprītu visu, kas nav pietiekami stiprs un nespēj tai pretoties, es tiešām saskaras ar Dievu, es viņu jūtu sev visapkārt, sevī. Viņš pat čukst man ausī: «Tu cict, un tu cietīsi vēl vairāk, !>et šoreiz esmu nolēmis būt ar tevi. Tu būsi brīvs, tu uzvarēsi, es tev to apsolu.»

Man nav nekādas reliģiskas audzināšanas, neesmu mācījies pat kristīgās reliģijas ābeci, esmu tik neizglītots, ka nezinu, kas ir Jēzus tēvs un nezinu arī, vai jaunava Marija tiešām bijusi tā māte un tēvs — namdaris vai kamieļu dzinējs, tomēr visa šī nezināšana neliedz sastapt Dievu — ja Dievu tiešām meklē, viņu atrod vējā, jūrā un saulē, džungļos un zvaigznēs un pat zivīs, ko viņš laikam gan radījis bagātīgā daudzumā, lai cilvēkam būtu uzturs.

Saule drīz jau ir gabalā. Pulkstenis droši vien ir desmit no rīta. No jostasvietas līdz galvai esmu pilnīgi sauss. Esmu saslapinājis dvieli un atkal ietinis tajā galvu. Nupat uzvilku jaku, jo pleci, mugura un rokas svilst nežēlīgi. Pat kājas, kaut arī tās bieži ir zem ūdens, kļuvušas sarkanas kā vēži.

Tā kā krasts ir tuvāk, pievilkšanas spēku jūtu skaidrāk, viļņi veļas pret to gandrīz perpendikulāri. Džungļus varu saredzēt visos sīkumos, tāpēc šķiet iespējams, ka jau šorīt četrās piecās stundās esam pieskaloti tam pavisam tuvu. No pirmās liēgšanas reizes esmu iemācījies novērtēt attālumus. Ja lietas var skaidri saredzēt, attālums līdz tām nav lielāks par pieciem kilometriem, un es spēju noteikt atšķirības starp koku stumbru resnumu un no kāda augstāka viļņa virsotnes ļoti skaidri redzu lielu milzeni, kas guļ šķērsām ūdenī un peldina tajā savu lapotni.

Kaugi, delltni un putni! Kaut tikai delfīni nesāktu rotaļāties, stumjot manu plostu. Esmu dzirdējis, ka tie uzjautrinās, stumjot uz krasta pusi kuģu paliekas vai cilvēkus un ka reizēm tie peldētājus noslīcinot, grūstīdami ar purniem, kaut arī darot to vislabākajos nolūkos, gribēdami palīdzēt. Nē, delltni peld riņķiem vien, tie ir trīs vai četri, tie grib izpētīt, kas te notiek, taču aizpeld, pat nepieskārušies manam plostam. Uf!

Pusdienlaiks, saule ir tieši man virs galvas. Tā, nelietīgā, acīmredzot nolēmusi mani izvārīt pašu savā sulā. Acis man nemitīgi pūžņo un no lūpām un deguna āda nogājusi. Viļņi kļuvuši īsāki, tie ar apdullinošu troksni nikni metas uz krasta pusi.

Silvēnu es redzu gandrīz nepārtraukti. Viņš tikpat kā nepazūd no redzesloka, jo viļņi nav sevišķi dziļi. Laiku pa laikam viņš pagriežas un paceļ roku. Viņš joprojām ir līdz jostasvietai kails, ar dvieli ap galvu.

Uz krastu mūs nes nevis bangas, bet krastmalai raksturīga viļņošanās. Jūrā ir tāda kā putojoša barjera, pret kuru bangas ar drausmīgu troksni sašķīst, bet, likušas pāri šķērslim, tās metas uzbrukumā džungļiem.

Atrodamies nepilnu kilometru no krasta, es redzu baltus un sārtus putnus cēlām spalvām rotātām galvām, tie pastaigājas un kaut ko meklē dūnās. Putnu ir tūkstošiem. Gandrīz neviens nepaceļas vairāk nekā divu metru augstumā. īsie uzlidojumi vajadzīgi, lai paglābtos no putu šļakatām. Visas malas pilnas putu, un jūras ūdens izskatās netīri dzeltens, pretīgs. Esam džungļiem tik tuvu, ka uz koku stumbriem varu saskatīt putu līniju, ko ūdens atstājis visaugstākā līmeņa reizēs.

Viļņu troksnis nevar apslāpēt tūkstošiem daudzkrāsaino bridējputnu spalgos kliedzienus. Blaukš! Blaukš! Tad vēl divi vai trīs metri. Pļekš! Esmu krastā, esmu pašās dūņās. Nav tik daudz ūdens, ka tas mani varētu aiznest tālāk. Spriežot pēc saules, pulkstenis ir divi pēcpusdienā. Tātad kopš došanās ceļā ir pagājušas četrdesmit stundas. Mēs metāmies jūrā aizvakar desmitos vakarā — divas stundas pēe bēguma iestāšanās. Tas nozīmē, ka šis ir septītais bēgums, un nav nekāds brīnums, ka esmu sausumā. Paisums sāksies ap trijiem. Naktī būšu jau džungļos. Paturēsim ķēdi, jo visbīstamākais brīdis būs tad, kad viļņi sāks velties man pāri, maisus nepaceļot, jo dziļums vēl nebūs pietiekams. Peldēt tie varēs tikai divas trīs stundas pēc paisuma iesākšanās.

Silvēns ir vairāk nekā simt metru attālumā man pa labi. Viņš skatās uz mani un plātās ar rokām. Man šķiet, viņš grib kaut ko pasacīt, bet no rīkles nenāk ne skaņa, jo citādi man vajadzētu viņu sadzirdēt. Viļņi ir pazuduši, mēs turamies virs dūņām, un vienīgais troksnis, kas mūs traucē, ir bridējputnu klaigas. Esmu aptuveni puskilometru no džungļiem un Silvēns — simt līdz simt piecdesmit metru man priekšā. Bet ko viņš, muļķis tāds, dara? Viņš stāv un ir palaidis vaļā plostu! Vai viņš būtu sajucis prātā? Viņš nedrīkst iet uz priekšu, citādi ar katru soli iestigs aizvien dziļāk un varbūt vairs nevarēs sasniegt plostu. Es gribu svilpt, bet nespēju. Man vēl atlicis mazliet ūdens, iztukšoju maisu, tad mēģinu kliegt, lai viņu apturētu. Taču nespēju dabūt pār lūpām ne skaņu. No dūņām paceļas gāzes pūslīši, tātad virsū  ir tikai plāna garoziņa, apakšā — šķidri dubļi, un, ja kāds tajos iestieg, tas ir pagalam.

Silvēns pagriežas uz manu pusi, viņš skatās uz mani un rāda zīmes, bet es tās nesaprotu. Es vicinu rokas, gribēdams likt saprast — nē, nē, nekusties nost no plosta, tā tu nemūžam nenonāksi džungļos! Tā kā viņš atrodas aiz kokosriekstu maisiem, es nesaprotu, vai viņš ir tālu vai netālu no plosta. Sākumā man šķiet — viņš tam ir pavisam blakus un, ja dūņas sāks sūkt iekšā, viņam būs, kur pieķerties.

Piepeši es saprotu, ka Silvēns ir atgājis diezgan tālu un iestidzis dūņās tā, ka nespēj tikt no tām ārā un atgriezties pie plosta. Sadzirdu kliedzienu. Tad es noguļos uz maisiem, iegremdēju rokas dūņās un airējos, cik vien spēka. Maisi zem manis sakustas, man izdodas pavirzīties uz priekšu apmēram divdesmit metru. Tad, pagriezies pa kreisi, es pieceļos kājās, un nu, kad maisi mani vairs netraucē, ieraugu, ka draugs ir iestidzis līdz vēderam. Viņš stāv vairāk nekā desmit metru no sava plosta. Šausmās atgūstu balsi un kliedzu: «Silvēn! Silvēn! Nekusties vairs, nogulies uz dūņām! Ja vari, atbrīvo kājas!» Vējš aiznes manus vārdus, un Silvēns tos sadzird. Viņš apstiprinoši paloka galvu. Es atkal noguļos uz vēdera un cērtu plaukstas dūņās, iekustinot plostu. Niknums apveltī mani ar pārcilvēcisku spēku, un es diezgan ātri piepeldu viņam vēl trīsdesmit metrus tuvāk, las prasījis droši vien vairāk nekā stundu, bet nu jau esmu viņa tuvumā, varbūt mūs šķir piecdesmit vai sešdesmit metru. Es viņu lāgā neredzu.

Apsēžos, rokas, kājas un seju man klāj dūņas, mēģinu izslaucīt kreiso aci, kurā iekļuvuši sāļie dubļi, tie dedzina aci un laupa redzi arī otrai acij, labajai, kura arī galu galā sāk asarot. Beidzot es ieraugu Silvēnu; viņš vairs neguļ, no dūņām ārā rēgojas tikai krūtis.

Pirmais paisuma vilnis ir pārvēlies. Tas mani, burtiski, pamet gaisā, taču neatraujot plostu no dūņām, un plūst tālāk, pārklājot tās ar putām. jus vēlies pāri arī Silvēnam, kura krūtis joprojām ir ārā no dūņām. Piepeši man iešaujas prātā doma: «Jo vairāk viļņu te pārvelsies, jo šķidrākas kļūs dūņas. Man jātiek pie viņa, lai ko tas maksātu!»

Mani pārņem spēks, ar kādu dzīvnieks metas palīgā briesmās nokļuvušam mazulim, un gluži kā zvēru māte, kura grib izraut mazuli no tiešām briesmām, es airējos, airējos un airējos pa dūņām, lai aizkļūtu līdz Silvēnam. Viņš nolūkojas manī, neteikdams ne vārda, nepakustinādams ne locekli, viņa plati ieplestās acis raugās manī, un es ne mirkli nenovēršos no viņa. Mans skatiens pūlas neatlaist viņa acis un neliekas ne zinis par to, kur gremdēju rokas. Mazliet virzos uz priekšu, bet divi viļņi, kas pārvēlušies pāri, mani pilnīgi apsedzot, padarījuši dūņas šķidrākas, un es pārvietojos daudz lēnāk nekā pirms stundas. Milzīga banga nupat ir gāzusies pāri, mani gandrīz nosmacēdama un tikpat kā atraudama maisus no pamata. Apsēžos, lai skaidrāk redzētu, kas notiek apkārtnē. Silvēns stāv dūņās līdz padusēm. Esmu vismaz četrdesmit metru attālumā no viņa. Viņš cieši raugās manī. Es saprotu — viņš zina, ka mirs, tur iestidzis kā pēdējais nabags — trīssimt metru no apsolītās zemes.

Atkal noguļos un cīnos ar dūņām, kas tagad ir gandrīz pavisam šķidras. Skatāmies viens otram acīs. Viņš dod man zīmi, lai ilgāk vairs nepūlos. Es tomēr turpinu un esmu apmēram trīsdesmit metru attālumā no viņa, kad man pāri pārveļas milzīga banga, gandrīz atrauj mani no maisiem, kuri, atbrīvojušies no dūņām, pavirzās uz priekšu piecus vai sešus metrus.

Kad vilnis ir pāri, es ieraugu, ka Silvēns ir pazudis. Plānas putaina ūdens kārtiņas klātās dūņas izskatās pilnīgi gludas. Neparādās pat mana nelaimīgā drauga roka, lai pamātu pēdējās ardievas. Mana reakcija ir drausmīgi dzīvnieciska, pretīga, pašsaglabāšanās instinkts pārmāc visas jūtas: «Tu tomēr esi palicis dzīvs! Tu esi viens, un, tā kā džungļos tev nebūs biedra, nebūs arī viegli sagatavoties sekmīgai bēgšanai.»

Vilnis, kas atsitas man pret muguru, jo esmu apsēdies, atsauc mani īstenībā. Tas bijis tik spēcīgs, ka saliecis mani kā āķi un uz vairākām minūtēm aizsitis elpu. Plosts paslīdējis uz priekšu vēl dažus metrus, un tikai tad, vērodams, kā vilnis noplok pie kokiem, es apraudu Silvēnu: «Mēs bijām jau tik tuvu, un, ja tu nebūtu kustējies… Koki bija ne tālāk par trīssimt metriem. Kāpēc? Nu pasaki jel, kāpēc tu izdarīji šo muļķību? Kā tu varēji iedomāties, ka sausā garoziņa ir pietiekami stipra, lai tu varētu kājām sasniegt krastu? Vai vainīga bija saule? Tās atspīdumi viļņos? Kā lai es to zinu? Vai tu nespēji ilgāk pretoties šai ellei? Pasaki, kāpēc tāds vīrs kā tu nevarēja vēl dužas stundas pacepināties saulē?

Viļņi seko cits citam bez mitas un ar pērkonīgu troksni. Tie nāk aizvien tuvāk un tuvāk cits aiz cita, un katrs nākamais ir lielāks par iepriekšējo. Ik reizi mani pilnīgi aprok ūdens un ik reizi paslīdu dažus metrus uz priekšu, nezaudējot saskari ar dūņām. Ap pieciem viļņi piepeši kļūst par īstām bangām, mani atrauj no pamata, es peldu. Bangas slīd gandrīz bez trokšņa. Krasta viļņu pērkonīgais troksnis ir norimis. Silvēna maisi jau iepeldējuši džungļos.

Bez sevišķi asa grūdiena es nonāku apmēram divdesmit metru attālumā no džungļiem. Kad banga aizplūst atpakaļ, atkal esmu dūņās un cieši apņēmies nekustēties prom no maisa, pirms man rokā nav kāds zars vai liāna. Apmēram divdesmit metru. Gaidu vairāk nekā stundu, līdz ūdens ir pietiekami dziļš, lai mani atkal paceltu un ienestu džungļos. Vilnis, kas mani rēkdams satver, pamet plostu zem kokiem. Atskrūvēju skrūvi un atbrīvojos no ķēdes. Es to neaizsviežu, varbūt tā man vēl noderēs.

Džungļos

Atri, pirms saule norietējusi, steidzos iekšā mūžamežā — pa pusei peldus, pa pusei kājām, jo arī te ir dūņas, kas sūc iekšā. Ūdens sniedzas ļoti dziļi džungļos, un nakts jau ir satumsusi, kad vēl neesmu sasniedzis sausumu. Puvuma smaka kāpj degunā, no zemes izplūst tik daudz gāzu, ka tās kož acīs. Ap kājām tinas zāles un lapas. Joprojām stumju maisus. Pirms speru soli, ik reizi ar kāju rūpīgi aptaustu pamatu zem ūdens un eju uz priekšu tikai tad, ja negrimstu.

Pirmo nakti pavadu uz liela nogāzta koka. Man pāri skraida dažādas dzīvas radības. Viss augums svilst un kņud. Uzvelku mugurā jaku, kad esmu maisus uzdabūjis uz koka un altos galos pamatīgi piesējis. Maisos glabājas dzīvība, jo kokosrieksti, kad tos pāršķelšu, dos barību un palīdzēs izturēt grūtajā ceļā. Mačetc man piesieta pie labās rokas. Pārguris atlaižos uz koka zaru staklē, kas veido tikpat kā lielu ligzdu, un aizmiegu, nepaspēdams izdomāt nevienu domu. Varbūt es vienīgi pāris reižu nomurminu «nabaga Silvēn!», pirms aizmidzis sabrūku.

Mani pamodina putnu klaigas. Saules stari iespiežas ļoti dziļi džungļos, tie spīd līmeniski, tātad ir septiņi vai astoņi no rīta. Man visapkārt plešas ūdens, tātad šobrīd ir paisums. Varbūt tās ir desmitā paisuma beigas.

Pagājušas sešdesmit stundas, kopš esmu prom no Sātana salas. Es nezinu, vai esmu tālu no jūras. Katrā ziņā es sagaidīšu, kad ūdens atplūdīs, un tad iešu uz krastu izžāvēlies un mazliet pasildīties saulē. Man vairs nav saldūdens. Atlikušas trīs saujas kokosriekstu mīkstuma, ko gardu muti apēdu, ar to apziežu arī brūces. Kokosriekstu mīkstums satur eļļu, tāpēc tas remdina sāpes. Pēc tam izsmēķēju divas cigaretes. Es domāju par Silvēnu — šoreiz bez egoisma. Pirmkārt, vai man nevajadzēja Itēgt bez biedra? Es taču biju pārliecināts, ka ar visu varu tikt galā viens pats. Šai ziņā nekas nav mainījies, tikai sirds man sažņaudzas lielās skumjās, un es aizveru acis, it kā novēršoties no drausmīgās ainas — drauga iegrimšanas dūņās. Viņam viss ir beidzies.

Esmu rūpīgi iestiprinājis maisu koka staklē un sāku vilkt ārā kokosriekstus. Man izdodas divus no tiem pāršķelt, no visa spēka dauzot pret koka stumbru, ko turu kājstarpē. Lai čaula atvērtos, tie jāsit pret smailo galu. Vienu riekstu es apēdu un izdzeru mazliet tā pārāk saldās sulas. Drīz jūra atkāpjas, un es varu viegli iet pa dūņām un sasniegt krastu.

Saule mirdz, šodien jūra ir neaprakstāmi skaista. Ilgi nolūkojos uz vietu, kur, pēc manām domām, noslīka Silvēns. Drēbes drīz ir sausas, tāpat arī ķermenis, ko esmu nomazgājis sāļajā ūdenī — to pasmēlu kādā bedrē. Izsmēķēju cigareti. Vēl pēdējoreiz pametu skatienu uz drauga kapu un atgriežos džungļos, ejot bez sevišķām grūtībām. Paņēmis maisu uz pleca, es lēnām panirstu zem kokiem. Nepilnās divās stundās beidzot atrodu zemi, kas nekad nav applūdusi. Uz koku stumbriem nav nevienas zīmes, kas liecinātu par paisumu. Es te apmetīšos un mierīgi atpūtīšos divdesmit četras stundas. Pamazām atvēršu kokosriekstus, lai saliktu tos maisā sagatavotus ēšanai, kad vien iegribas. Es varētu iekurt ugunskuru, bet nospriežu, ka tas nebūtu prātīgi.

Turpmākā diena un nakts paiet bez starpgadījumiem. Putnu brēkāšana mani pamodina saullēktā. Es pabeidzu kokosriekstu lobīšanu un, paņēmis pār plecu pavisam mazu maisiņu, dodos uz austrumiem.

Ap trijiem pēcpusdienā atrodu taku. Pa to staigā vai nu balatas (dabiskā kaučuka) meklētāji, vai mežu izlūki un zelta meklētāju pārtikas apgādātāji. Taka ir šaura, bet klaja, tai pāri nav nolīkuši zari, tātad pa to staigā bieži. Vietumis redzamas ēzeļu vai neapkaltu mūļu nagu pēdas. Sakaltušos dubļos redzu cilvēka pēdu nospiedumus, mālos pilnīgi skaidri saskatāms īkšķis. Eju, līdz iestājas tumsa. Košļāju kokosriekstus, tie ir barojoši un reizē remdē slāpes. Dažkārt, kad kodoli ir labi sakošļāti, eļļaini un sajaukti ar siekalām, es šo putriņu uzziežu uz deguna, vaigiem un lūpām. Acis bieži aizlīp, tās ir galīgi aizpūžņojušas. Līdzko būs iespējams, es tās izskalošu saldūdenī. Maisā kopā ar kokosriekstiem man ir ūdensnecaurlaidīga somiņa ar Marseļas ziepju gabalu, skuveklis, divpadsmit žiletes un otiņa. Visas šīs mantas esmu izņēmis nesabojātas.

Eseju ar mačeti rokā, bet tā nav jālieto, jo uz ceļa nav šķēršļu. Malās pamanu pat gandrīz pilnīgi svaigas cirtuma pēdas. Pa šo taku staigā daudzi, man pa to jāiet uzmanīgi.

Džungļi nav vairs tādi, kādus es iepazinu pirmās liegšanas laikā Senlorāndimaroni. Apakšējie augi sniedzas pieeu līdz sešu metru augstumā, mūžameža velve virs tiem klājas vairāk nekā divdesmit metru no zemes. Gaišs ir likai uz šaurās lakas. I'a labi un pa kreisi valda gandrīz pilnīga tumsa.

Virzos uz priekšu ātri, vietumis izeju kādā pļaviņā, kas radusies cilvēka vai ziliens izraisītā ugunsgrēkā. Pamanu saules starus. To slīpums rāda, ka riets vairs nav tālu. Esmu pagriezis saulei muguru, tātad dodos uz austrumiem, uz nēģeru ciemu Kuru vai tādā pašā vārdā nosauktu soda nometni.

Spēji iestājas tumsa. Naktī man nav jāiet. Ielīdīšu džungļos un atradīšu kādu kaktiņu, kur pārgulēt.

Vairāk nekā trīsdesmit metru no takas, labi paslēpies zem gludām, banānkoku lapotnei līdzīgām lapām, es apguļos uz tādu pašu lapu kaudzes, ko sacērtu ar mačeli. Es gulēšu sausumā un varu cerēt, ka lietus nelīs. Izsmēķēju divas cigaretes.

Šovakar neesmu sevišķi noguris. Kokosriekstu mīkstums ir sātīgs ēdiens. Vienīgi slāpes kaltē muti, trūkst siekalu.

Ir sākusies bēgšanas otrā daļa, un nu jau trešo nakti liez sevišķiem starpgadījumiem pavadu uz Eielās zemes.

Ak, ja kopā ar mani būtu Silvēns! Bet viņa nav, un ko tu tur vari darīt? Vai nav tā, ka nekad mūžā tev nav bijis vajadzīgs padomdevējs vai atbalstītājs tad, kad gribi rīkoties? Kas tu esi — komandieris vai zaldāts? Neizliecies par muļķi, Tauriņ, tev, dabiski, ir bēdīgi ap sirdi, jo tu esi zaudējis draugu, liet tāpēc džungļos tu neesi kļuvis vājāks. Tie no Bojālas, Senžozefas un Sātana salas ir tālu, ir jau pagājušas sešas dienas, kopš tu viņus esi pametis. Kuru droši vien ir saņēmis brīdinājumu. Vispirms — nometnes kruķi, pēc tam — ciema melnādainie. Tur arī droši vien ir žandarmērijas postenis. Vai ir prātīgi iet uz šo ciemu? Es neko nezinu par tā apkārtni. Nometne iespiesta starp ciemu un upi. Tas ir viss, ko es zinu par Kuru.

Bojālā es domāju, ka apturēšu pirmo, ko satikšu, un piespiedīšu viņu aizvest mani uz Inini nometnes apkaimi — šajā nometnē mīl ķīnieši, arī Čana brālis Kikiks. Kāpēc mainīt plānu? Ja Sātana salā viņi irnoticējuši mūsu noslīkšanai, nekāds troksnis netiks sacelts. Bet, ja viņi pieņēmuši, ka esam aizbēguši, Kuru ir bīstams. Ja tā ir mežstrādnieku nometne, tajā droši vien ēum un mudž arābi, tātad ir pilnas malas cilvēku mednieku. Uzmanies no mednieku saucieniem, Tauriņ! Kļūdīties nedrīkst. Neļauj sevi ielenkt. Tev jāierauga vīri, lai kas tie būtu, pirms viņi pamana tevi. Secinājums: es nedrīkstu iet pa taku, man jāpārvietojas tai līdztekus pa džungļiem. Šodien visu dienu tu esi rikojies nepareizi, auļodams pa taku ar vienu vienīgu ieroci — mačeti rokā. Tā nav tikai vieglprātība, tas ir neprāts. Tātad rit es iešu pa džungļiem.

Mani pamodina zvēru rēcieni un putnu klaigas — tie apsveic rītausmu, es pieceļos agri un nopurinos reizē ar džungļiem. Arī man sākas jauna diena. Noriju sauju labi sakošļāta kokosrieksta mīkstuma. Apziežu ar to seju un dodos ceļā.

Eju tuvu gar laku, bet paslēpies, turklāt bez grūtībām, jo liānas un zari nav sevišķi biezi savijušies, ejot tos var atbīdīt. Katrā ziņā esmu rīkojies pareizi, noejot no takas, jo dzirdu svilpošanu. Manā priekšā taka stiepjas gluži taisna vairāk nekā piecdesmit metru garumā. Svilpotāju neredzu. Lūk, tur tas nāk. Tas ir melnādains nēģeris.. Uz pleca viņam nasta, labajā rokā — šautene. Viņš ģērbies haki krāsas kreklā un īsbiksēs, kājas basas. Calvu noliecis, viņš neatlaidīgi raugās uz taku, mugura sa kumpus i zem lielās nastas smaguma.

Paslēpies aiz resna koka pašā takas malā, es gaidu, kad viņš nonāks man blakus. Nazis man atvāzts līdz galam. Brīdī, kad nēģeris iet garām, es metos tam virsū. Ar labo roku vienā paņēmienā esmu satvēris roku, kura tur šauteni, es to griežu, līdz nēģeris nomet ieroci.

— Nenonāvē mani! Dieva dēļ, apžēlojies!

Viņš joprojām stāv, esmu pielicis naža smaili pie viņa kakla kreisajā pusē. Noliecos un paccļu šauteni, vecu krāmu ar vienu pašu stobru, bet tā droši vien ir piebāzta ar pulveri un skrotīm līdz stobram. Es uzvelku gaili un,divus metrus atkāpies, pavēlu:

—   Noliec nastu, met to zemē! Nemēģini aizbēgt skriešus, es tevi nošaušu kā trusi.

Nabaga izbijies nēģeris izpilda manas pavēles. Pēc tam viņš

paskatās uz mani.

—   Vai jūs esat izbēgušais? -Jā.

—   Ko jūs vēlaties? Jūs varat ņemt visu, kas man pieder. Tikai es jūs lūdzu — nenogaliniet mani, man ir pieci bērni. Apžēlojieties un atstājiet mani dzīvu!

—   Klusē! Kā tevi sauc?

—   Par Žanu.

—   Uz kurieni tu ej?

—     Nesu pārtiku un medikamentus saviem brāļiem, kas

džungļos cērt kokus.

—   No kurienes tu nāc?

—   No Kuru.

—   Vai tu dzīvo tajā ciemā?

—   Es tur esmu dzimis.

—   Vai pazīsti Inini?

—   Jā, es reizēm tirgojos ar cietumnieku nometnes ķīniešiem.

—  Vai tu šito redzi?

—   Kas tas ir?

—  Tā ir piecsimt franku naudaszīme. Tu vari izvēlēties: vai nu tu darīsi to, ko es tev likšu, un es tev uzdāvināšu piecsimt franku un atdošu ieroci, vai arī tu atsacīsies man paklausīt vai mēģināsi mani piemānīt, un tad es tevi nogalināšu. Izvēlies!

—   Kas man jādara? Es darīšu visu, ko jūs gribēsiet, ari par velti.

—   Tev mani pa drošiem ccļicm jāaizved uz Inini nometnes apkaimi. Kad būšu salicis vienu ķīnieti, tu varēsi iet. Vai

piekriti?

—   Piekrītu.

—   Nekrāpies, citādi tev beigas.

—   Nē, es zvēru, ka labprāt jums palīdzēšu.

Ncšļavā viņam ir kondensētais piens. Viņš izvelk sešas kārbas un iedod man, tāpat arī apmēram kilogramu smagu maizes klaipu un kūpinātu speķi.

—   Paslēp savu maisu džungļos, vēlāk to paņemsi. Redzi, te es ar mačeti iecērtu kokā zīmi.

Izdzeru kārbu piena. Viņš man iedod arī gluži jaunas garās bikses, mehāniķa blūzi. Es to visu uzvelku mugurā, neizlaižot no rokas šauteni.

—    Iesim, Zan! Esi piesardzīgs, lai mūs neviens neierauga, jo, ja mūs pamanīs, tā būs lava vaina, un jo ļaunāk tev.

Zans prot iet pa džungļiem labāk nekā es, viņš tik veikli izvairās no zariem un liānām, ka man grūti viņam sekot. Sis nolāpītais lāga vīrs tiešām izveicīgi iet pa mūžamežu.

—   Ziniet, Kuru saņemts brīdinājums, ka no salām aizbēguši divi katordznieki. Tāpēc es gribu būt pret jums godīgs: būs ļoti bīstami iet garām Kuru katordznieku nometnei.

—    Šķiet, ka tu, Zan, esi lādzīgs un patiesīgs. Es ceru, ka nemaldos. Ko tu ieteiktu man darīt, lai nonāktu Inini? Iegaumē, ka mana drošība ir tava dzīvība — ja mani pārsteigs kruķi vai cilvēku mednieki, es būšu spiests tevi nogalināt.

—   Kā lai es jūs saucu?

—   Par Tauriņu.

—   Labi, Tauriņa kungs! Ir jāieiet dziļi džungļos un jāturas tālu no Kuru. Es galvoju, ka pa džungļiem aizvedīšu jūs uz lnini.

—   Es tev uzticos. Izvēlies ceļu, kas tev liekas visdrošākais.

Pa mūžamežu ejam lēnāk, taču, līdzko esam atstājuši takas malu, jūtu, ka nēģeris kļūst drošāks. Viņš vairs tik briesmīgi nesvīst un sejā nav tāda sasprindzinājuma, šķiet, viņš ir nomierinājies.

—   Man liekas, Zan, tagad tu vairs tā nebaidies?

—   Jā, Tauriņa kungs. Iešana tuvu gar takas malu bija ļoti bīstama jums, tātad arī man.

Ātri virzāmies uz priekšu. Šis melnādainais ir gudrs, viņš nekad ncatraujas no manis vairāk kā trīs vai četrus metrus.

—   Apstājies, es gribu aizsmēķēt cigareti.

—   Ņemiet, te ir vesela paciņa!

—   Paldies, Zan, tu esi lāga zēns!

—   Tiesa, es esmu ļoti labsirdīgs, liedziet, esmu katolis, un man grūti noskatīties, kā baltie uzraugi izturas pret katordzniekiem.

—   Vai tu daudzus no viņiem esi redzējis? Un kur?

—   Kuru mežstrādnieku nometnē. Sirds sāp, redzot, kā viņi pamazām mirst, viņus lēnā nāvē nobeidz darbs — koku ciršana, tāpat arī drudzis un dizentērija. Salās jums klājas labāk. Tā ir pirmā reize, kad redzu notiesāto kā jūs pie labas veselības.

—  Jā, salās klājas labāk.

Uz brīdi esmu apsēdies uz resna koka zara. Es viņam piedāvāju viņa paša kondensētā piena kārbas. Viņš atsakās un dod priekšroku kokosriekstam.

—   Vai tava sieva ir jauna?

—  Jā, viņai ir trīsdesmit divi gadi. Man pašam ir četrdesmit. Mums ir pieci bērni — trīs meitenes un divi zēni.

—  Vai tu labi nopelni?

—     Ar rožkoku var tikt cauri tīri labi, turklāt mana sieva mazgā un gludina uzraugu veļu. Tas drusciņ palīdz. Mēs esam gaužām nabagi, taču visi ēdam pilnu vēderu, un visi bērni iet skolā, un viņiem vienmēr ir apavi kājās.

Nabaga melnais, viņam liekas, ka viss ir labi, ja bērniem apautas kājas. Augumā viņš ir gandrīz tikpat garš kā cs, viņa sejā nav nekā nesimpātiska. Tieši pretēji, nēģera acis runā skaidru valodu, kas liecina par jūtām, kuras dara cilvēkam godu, ka viņš ir krietns strādnieks, veselīgs, labs ģimenes tēvs, krietns vīrs un kristietis.

—   Un ļūs, Tauriņ?

—   Es, Zan, gribu sākt jaunu dzīvi. Kopš desmit gadiem esmu dzīvs aprakts un nemitīgi mēģinu aizbēgt, lai kādu dienu varētu būt tāds pats brīvs cilvēks kā tu — ar sievu un bērniem, pat domās nedarot nevienam ļaunu. Tu taču pats sacīji — šī katorga ir sapuvusi, cilvēkam, kas sevi ciena, jātiek ārā no tādiem dubļiem.

— Es jums godīgi palīdzēšu tikt pie veiksmes. Iesim!

Ar apbrīnojamu orientēšanās spēju, ne reizi nevilcinādamies, izraugoties ceļu, Zans mani izved tiešā Inini nometnes tuvumā, kur nonākam divas stundas pēc tumsas iestāšanās. Pa gabalu dzirdams sitienu troksnis, gaisma nav redzama. Zans man paskaidro — lai nonāktu pie pašas nometnes, ir jāizvairās no viena vai diviem priekšposteņiem. Nolemjam apstāties, lai pārlaistu nakti.

Esmu galīgi pārguris, bet baidos aizmigt. Ja nu es maldos, uzticēdamies nēģerim? Ja tas ir viltnieks, kas man aizmigušam atņem šauteni un mani nonāvē? Tā viņš divkārt būtu ieguvējs: atbrīvotos no briesmām, ar kādām es viņam draudu, un nopelnītu balvu par bēgļa nogalināšanu.

Jā, viņš ir ļoti saprātīgs. Neko nerunādams, neko ilgāk negaidīdams, viņš apguļas un gatavojas aizmigt. Man joprojām ir ķēde un bulta. Gribas viņu pieķēdēt, bet tad nodomāju, ka viņš var atgriezt skrūvi tikpat labi kā es un, ja viņš rīkotos piesardzīgi, kamēr es gulētu ciešā miegā, es neko nejustu. Vispirms mēģināšu ncaizmigt. Man ir vesela paciņa cigarešu. Es nevaru uzticēties šim cilvēkam, kas galu galā ir godavīrs un mani uzskata par bandītu.

Nakts ir pilnīgi tumša. Viņš guļ divu metru attālumā no manis, es redzu vienīgi kailo pēdu baltās apakšas. Džungļiem ir savas īpatnējas nakts skaņas: bez mitas brēc pērtiķis ar lielu kāksli, tā varenie un ritmiskie saucieni dzirdami kilometriem tālu. Tie ir ļoti svarīgi, jo, ja atskan ar vienmērīgām laika atstarpēm, viss bars var mierīgi ēst vai gulēt. Sargs neziņo nedz par bailēm, nedz briesmām, tātad tuvumā nav nc plēsoņu, ne cilvēku.

Sasprindzinājics es bez sevišķām pūlēm atvairu miegu, man piepalīdz dažs pie miesas piespiests degošas cigaretes gals un it sevišķi vesels mākonis odu, kas nolēmis man izsūkt pēdējo asins pilīti. Es varētu no tiem paglābties, apziežotics ar siekalām, kas sajauktas ar taliaku. Ja ieziežu uz ādas nikotīna sulu, odi nedzeļ,  bez tiem jūtu, ka tūlīt aizmigšu. Atliek vienīgi vēlēties, lai odi nebūtu malārijas vai dzeltenā drudža iznēsātāji.

Tā nu esmu, varbūt tikai uz laiku ticis nost no pagrimuma ceļa. Kad to uzsāku, man bija divdesmit pieci gadi, tas bija 1931. gadā. 1932. gadā Pradels, bezsirdīgais prokurors, mani, jaunu un spēcīgu, ar nežēlīgu un necilvēcisku apsūdzību iemeta In drē, ko sauc par soda iestāžu administrāciju, glumu dūņu pilnā bedrē, kurā man bija lemts lēnām satrunēt un izzust. Beidzot esmu piedzīvojis veiksmi, pirmā bēgšanas daļa izdevusies. Esmu pacēlies no šīs bedres dibena un turos pie malas. Man jāliek lietā visa enerģija un gudrība, lai uzvarētu spēles otrajā raundā.

Nakts velkas ilgi, bet tā paiet, un es neesmu gulējis. Ne reizi neesmu pat izlaidis šauteni no rokām. Pateicoties odiem un degošu cigarešu galiem, esmu palicis tik modrs, ka ierocis nav ne reizi izslīdējis no rokām. Varu būt ar sevi apmierināts, es neesmu riskējis ar brīvību, padodoties nogurumam. Cars ir bijis spēcīgāks par miesu, un, kad putnu kliedzieni iejundī tuvu rītuusmu, es sevi apsveicu. Šie spārnaini, kas ceļas agrāk par citiem, atskaņo prelūdiju dziesmas, kas ilgi vairs nav jāgaida.

Nēģeris pamatīgi izstaipās, tad apsēžas un sāk berzēt pēdas.

—   Labrīt, vai jūs negulējāt?

—   Nē.

—  Tas ir muļķīgi, es taču jums apgalvoju, ka no manis jums iI4iv jābaidās. Esmu nolēmis jums palīdzēt, lai jums izdodas izdarīt iecerēto.

—   Paldies, Zan! Vai rītausma drīz būs manāma mūžamežā?

—    Vēl jāgaida vairāk nekā stundu. Vienīgi zvēri tik agri nojauš rītausmas tuvošanos. Mēs kaut cik skaidri te redzēsim tikai pēc stundas. Aizdodiet man nazi, Tauriņ!

Es viņam to pasniedzu bez vilcināšanās. Viņš paiet dažus soļus un nocērt kāda gaļīga auga zaru. Vienu lielu tā gabalu viņš iedod man, otru patur sev.

Izdzeriet ūdeni, kas tajā iekšā, un nomazgājiet ar to seju!

No neparastās bļodas es gan padzeros, gan nomazgājos. Diena ir klāt. Zans man atdevis nazi. Es aizdedzinu cigareti, arī Zans smēķē. Ejam tālāk. Pie Inini nometnes nonākam tikai dienas vidū, kad esam pārbriduši vairākas ļoti grūti izejamas dubļu joslas; pa ceļam neesam piedzīvojuši nevienu nedz patīkamu, nedz bīstamu satikšanos.

Atrodamies netālu no īstā nometnes pievedceļa. Platajai stigai gar malu stiepjas šaursliežu dzelzceļa līnija. Nēģeris paskaidro, ka pa to brauc vienīgi nēģeru stumti vagoniņi. Tie saceļ milzu troksni un dzirdami pa lielu gabalu. Mēs noskatāmies, kā viens tāds vagoniņš, kurā ir arī sols un uzraugi, aizripo garām. Aizmugurē divi ķīnieši ar garām kārtīm šo braucamrīku bremzē. Kitcņi met dzirksteles. Zans man paskaidro, ka kārtīm galā ir dzelzs apkalumi un ka tās noder gan stumšanai, gan bremzēšanai.

Uz ceļa ir ļoti dzīva satiksme. Iet ķīnieši ar liānu rituļiem uz muguras, citi nes kādu mežacūku vai kokospalmu lapu ķīpas. Izskatās, ka visi šie ļaudis iet uz nometni. Zans saka — esot vairāki iemesli doties uz džungļiem: medīt, vākt liānas, no kurām izgatavo mēbeles, vākt lapas pīlēniem, kas pasargā dārzeņus un augļu kokus no saules svelmes, ķert tauriņus, kukaiņus, čūskas un citu dzīvu radību. Dažiem ķīniešiem atļauts dot ies džungļos uz dažām stundām, kad paveikts administrācijas paredzētais darbs. Viņiem jāatgriežas pirms pieciem vakarā.

—    Ņem, Zan! Te ir tavi piecsimt franki un šautene. (Iepriekš esmu to izlādējis.) Man ir nazis un mačete. Tu vari iet. Paldies! Lai Dievs tev atmaksā labāk nekā es par to, ka esi palīdzējis nelaimīgam cilvēkam atsākt jaunu dzīvi. Tu biji uzticams, paldies vēlreiz! Es ceru, kad tu par šo notikumu stāstīsi saviem bērniem, tu viņiem teiksi: «Sis katordznieks izskatījās pēc krietna cilvēka un es nenožēloju, ka esmu viņam palīdzējis.»

—    Tauriņa kungs, ir jau vēls, un es nevarēšu vairs ilgi iet pirms tumsas iestāšanās. Paturiet ieroci pie sevis, es palikšu kopā ar jums līdz rītrītam. Es gribētu, ja jums nekas nav pretī, pats apstādināt ķīnieti, ko jūs izvēlēsieties, lai brīdinātu Kikiku.

No manis viņš tā nenobīsies kā no izbēguša baltā. Ļaujiet man iziet uz ceļa. Pat kruķim, ja tas piepeši parādītos, mana atrašanās te neliktos nekas sevišķs. Sacīšu, ka esmu atnācis iezīmēt rožkokus Kajenas koku tirdzniecības uzņēmumam «Symphorien». Uzticieties man!

—   Tad ņem savu šauteni, jo visiem liktos dīvaini, ka džungļos parādījies cilvēks bez ieroča.

—  Tas tiesa.

Žans nostājas uz ceļa. Man klusi jāiesvilpjas, kad ķīnietis, kuru ieraudzīšu, man liksies patīkams.

—     Ialidien, Mušē, — dialektā saka vecs maza auguma ķīnietis, kas nes uz pleca banānkoka stumbru, tas droši vien ir ļoti gards. Es iesvilpjos, jo man patīk pieklājīgais sirmgalvis, kas Žanu sveicina pirmais.

—   Labdien, ķīnieti! Apstājies, man ar tevi jārunā.

—   Ko tev vajag, Mušē? — Un viņš apstājas.

Viņi sarunājas gandrīz piecas minūtes. Es vārdus nevaru sadzirdēt. Garām iet divi ķīnieši, viņi nes lielu uz nūjas uzsietu antilopi. Tā piekārta aiz kājām, galva vazājas pa zemi. Viņi paiet garām, nēģeri nesveicinādami, bet pasaka dažus vārdus ķīniski savam tautietim, kas īsi atbild.

Žans večuku ieved džungļos. Abi pienāk pie manis. Tuvodamies ķīnietis pastiepj roku.

—   Vai esi frufru (bēglis)? -Jā.

—   No kurienes?

—   No Sātana salas.

—   Tas ir labi. — Viņš smiedamies lūkojas manī grumbu ieskautām acīm. — Tas ir labi. Kā tevi sauc?

—  Tauriņš.

—   Es tevi nepazīstu.

—    Es esmu Čana draugs, Čana Vokjēna, Kikika brāļa, draugs.

—  Tas ir labi!

Viņš vēlreiz dod man roku. — Ko tu gribi?

—   Lai tu brīdini Kikiku, ka es viņu te gaidu.

—   Nav iespējams.

—   Kāpēc?

—    Kikiks nozadzis nometnes priekšniekam sešdesmit pīļu. Šefs grib Kikiku nogalināt, Kikiks aizbēdzis.

—   Cik sen?

—   Pirms diviem mēnešiem.

—   Aizbraucis jūrā?

—   Es nezinu. Es eju uz nometni runāt ar citu ķīnieti, kas ir liels Kikika draugs. Viņš izlems. Tu nekur nekusties. Es šonakt atnākšu.

—   Cikos?

—   Es nezinu. Bet es atgriezīšos, atnesīšu tev ēst, cigaretes, tu te nekurini uguni. Es svilpošu «Madelonu». Kad tu dzirdēsi, tu iznāksi uz ceļa. Vai saprati?

—   Sapratu.

Viņš aiziet.

—   Ko tu par to domā, Zan?

—   Nekas nav zaudēts, ja jūs gribēsiet, mēs atgriezīsimies pa vecajām pēdām Kuru un es jums sagādāšu pirogu, pārliku un buru, ar ko braukt jūrā.

—  Zan, es braukšu ļoti tālu, un tad nav iespējams doties ceļā vienam pašam. Paldies par piedāvājumu! Ļaunākajā gadījumā es to izmantošu.

Ķīnietis mums iedevis lielu gabalu palmu serdes, mēs to apēdam. Tā ir svaiga un garda, ar riekstu garšu. Žans paliks nomodā, es viņam pilnīgi uzticos. Es apziežu seju un rokas ar tabakas sulu, jo sāk uzbrukt odi.

—  Tauriņ, uz ceļa svilpo «Madelonu», — Zans mani modina.

—   Cik pulkstenis?

—   Nav vēls, varbūt deviņi.

Mēs izejam uz ceļa. Nakts ir tumša. Svilpotājs tuvojas, es atbildu. Viņš nāk, viņš tepat jau ir, bet es viņu neredzu. Visu laiku svilpojot, mums izdodas satikties. Viņi ir trīs. Visi pieskaras manai rokai. Drīz uzlēks mēness.

—   Apsēdīsimies ceļa malā, — viens no viņiem saka nevainojamā franču valodā. — Enā mēs nebūsim redzami.

Nupat mums pievienojies Zans.

—   Vispirms paēd, pēc tam tu runāsi, — saka grupas gudrākais.

Mēs ar Zanu strebjam ļoti siltu sakņu zupu. Tā mūs sasilda, un mēs nolemjam paglabāt ēdiena atlikumu vēlākam laikam. Dzeram karstu un saldu tēju ar piparmētru garšu, tā ir brīnišķīga.

—   Vai tu esi liels Cana draugs?

—  Jā, viņš man teica, lai ierodos un uzmeklēju Kikiku, tad mēs varētu bēgt kopā. Es vienreiz jau esmu aizbēdzis ļoti tālu, līdz pat Kolumbijai. Esmu labs jūrnieks, tāpēc Čans gribēja, lai es nemu līdzi vina brāli. Viņš man uzticas.

—   Ļoti labi. Kādi ir Cana tetovējumi?

—    Pūķis uz krūtīm, trīs punkti uz kreisās rokas. Viņš man teica — trīs punkti esot zīme, ka viņš bijis viens no Polo Kondora sacelšanās vadoņiem. Viņa labākais draugs ir otrs sacelšanās vadonis, kas saucas Vans 11i. Tam ir nocirsta roka.

—   Tas esmu es, — gudrinieks saka. — Tu noteikti esi Čana draugs, tātad arī mūsu draugs. Klausies uzmanīgi: Kikiks vēl nevarēja doties jūrā, jo viņš neprot vadīt laivu. Turklāt viņš ir viens, dzīvo džungļos kādus desmit kilometrus no šejienes. Viņš dedzina kokogles. Draugi tās pārdod un atdod viņam naudu. Kad viņam būs pietiekami daudz naudas, viņš nopirks laivu un sameklēs kādu, kas bēgs kopā ar viņu. Tur, kur viņš ir, nedraud nekādas briesmas. Neviens nevar piekļūt tādai kā salai, kur viņš apmeties, jo ap to ir plūstošās dūņas. Ikviens, kas mēģina tās šķērsot, nezinot īsto vietu, nogrimst. Es atnākšu rītausmā un aizvedīšu pie Kikika. Nāciet mums līdzi!

Ejam pa ceļa malu, jo mēness ir uzlēcis un kļuvis pietiekami gaišs, lai saredzētu piecdesmit metru attālumā. Nonākot pie koka tilla, viņš saka:

—    Palien zem tilta. Tu te gulēsi, es rīt no rīta atnākšu tev pakaļ.

Paspiežam cits citam roku, un viņi aiziet. Ķīnieši iet neslēpdamies. Ja viņus pārsteigtu, viņi teiktu, ka bijuši apskatīt pa dienu džungļos izliktos slazdus. Zans saka:

—  Tauriņ, tu te neguli! Tu guli džungļos, es gulēšu te. Kad viņš atnāks, es tevi pasaukšu.

—   Labi.

Es atgriežos mūžamežā un laimīgs aizmiegu, iepriekš izsmēķējis dažas cigaretes, un vēders man pilns gardas zupas.

Van Iii ierodas, pirms sākusi aust diena. Ātrā gaitā ejam vairāk nekā četrdesmit minūtes. Spēji ataust gaisma, un tālumā dzirdama vagonetes dārdoņa uz sliedēm. Ieejam zem džungļu lapotnes.

—   Ardievu, Zan, paldies un labu veiksmi! Lai Dievs svētī tevi un tavu ģimeni!

Es piespiežu viņu paņemt piecsimt franku. Viņš man izstāsta, kā tuvoties viņa ciemam, to apiet un nonākt uz takas, kur viņu saliku, ja pasākums ar Kikiku neizdotos. Viņam pa taku jāiet divreiz nedēļā. Paspiežu roku augstsirdīgajam Cvajanas nēģerim, un viņš izlec uz ceļa.

—   Iesim nu, — Van Iii saka, dodamies iekšā džungļos.

Viņš atrod ceļu nevilcinādamies, un mēs tiekam uz priekšu

diezgan ātri, jo džungļi nav necaurejami. Viņš vairās traucējošos zarus vai liānas cirst ar mačeti. Viņš tos tikai pabīda sānis.

Kikiks

Pēc nepilnām trim stundām esam nonākuši dubļu ezera krastā. Dūņām pielipušas ziedošas ūdensrozes un'platas lapas. Ejam gar dūņu dīķa malu.

—    Uzmanies, ka nepaslīdi, citādi tu pazudīsi, izķepuroties nav nekādu cerību, — Vans Iii brīdina, redzēdams mani pak lūpām.

—   Ej vien, es tev sekošu un būšu piesardzīgāks.

Mūsu priekšā aptuveni simt piecdesmit metru attālumā ir saliņa. No tās kūp dūmi. Tur droši vien ir ogļu bedres. Dūņās pamanu kaimanu, kuram ārā rēgojas tikai acis. Ko šis krokodils te varētu ēst?

Kad esam gar dūņu dīķa malu nogājuši vairāk nekā kilometru, Vans Hi apstājas un sāk pilnā kaklā dziedāt ķīniešu valodā. Kāds tips tuvojas salas malai. Viņš ir augumā mazs un ģērbies vienīgi īsās biksēs. Abi ķīnieši sarunājas. Tas turpinās ilgi, un es jau sāku zaudēt pacietību, kad beidzot viņi apklust.

—   Nāc te! — Vans Hi aicina.

"Es viņam sekoju, mēs ejam atpakaļ pa savām pēdām.

—    Viss kārtībā, tas ir Kikika draugs. Kikiks aizgājis medībās, viņš drīz būs atpakaļ, ir jāgaida.

Apsēžamies. Nepaiet ne stunda, kad ierodas Kikiks. Tas ir maza auguma vīriņš, dzeltens anamietis ar ļoti biezi nolakotiem, gandrīz mirdzoši melniem zobiem, tiešu un gudru skatienu.

—   Vai tu esi mana brāļa Čana draugs?

-Jā.

—  Tas ir labi. Tu vari iet, Van Iii.

—   Paldies, — Vans Hi saka.

—  Še, ņem līdzi šo irbi.

—   Nē, pateicos! — Viņš paspiež man roku un aiziet.

Kikiks mani ved pa pēdām cūkai, kura tipina viņam pa

priekšu. Viņš tai seko soli solī.

—    Esi ļoti piesardzīgs, Tauriņ! Katrs kļūmīgs solis, katra kļūda ieraus tevi dūņās. Nelaimes gadījumā cilvēks nevar otram palīdzēt, jo tad pazūd nevis viens, bet divi. Pāri ejamais ceļš vienmēr mainās, jo dūņas kustas, bet cūka vienmēr atrod īsto vielu. Vienu vienīgu reizi man bija jāgaida divas dienas, līdz liku pāri.

Tiešām, melnā cūka osta un ālri dodas iekšā dūņās. Ķīnietis savā valodā sarunājas arto. Es sekoju un apjucis skatos uz mazo dzīvnieciņu, kas ķīnietim paklausa kā suns. Kikiks viņu vēro, un es gluži apstulbis blisinu acis. Sivēns aiziet līdz otram krastam, ne reizi neiegrimstot dziļāk par pāris centimetriem.

Mans jaunais draugs ātri iet pa cūkas izraudzīto ceļu un piekodina man:

—     Liec kājas manās pēdās! Tas jādara veikli, jo sivēna iemītās pēdas drīz izzudīs.

Tiekam pāri bez kādām grūtībām. Ne reizi dūņas man nesniedzas augstāk par lieliem, un arī tad tikai otrā malā.

Sivēns apmeta divus lielus līkumus, tāpēc mums vajadzēja iet pa cieto garozu vairāk nekā divsimt metru. Viss esmu noplūdis sviedriem. Nevaru sacīt, ka man bija tikai bailes, es biju pilnīgi sastindzis aiz šaušalām.

Ceļa pirmajā pusē es prātoju, vai liktenis grib, lai nomirstu tādā pašā nāvē kā Silvēns. Iztēlē atkal redzu nelaimīgo viņa pēdējā brīdī, būdams ļoti modrs, es skaidri saskatu viņa augumu, bet šķiet, ka sejai ir mani vaibsti. Cik drausmīgu iespaidu uz mani atstāja šis gājiens! Es nepavisam vēl neesmu to aizmirsis.

—    Dod man roku. — Un Kikiks, sausnējais vīrelis, kauli un āda, pasniedz man roku un palīdz man izrāpties krastā.

—   Redzi, draudziņ, šī nav tā vieta, kur mūs meklētu cilvēku mednieki!

—   Nu, par to tu vari būt mierīgs!

Ejam iekšā salā. Elpu aizžņaudz tvana gāzes smaka. Klepoju. Vainīgas divas kūpošas ogļu bedres. Te gan no odiem nebūs jābaidās! Vējā stāv mazs namiņš — būda ar lapu jumtu un lapu pīteņiem sienu vietā. Tam ir durvis, un aiz tām — maza auguma indoķīnietis, ko es redzēju pirms Kikika.

—   Labdien, Mušē!

—     Runā ar viņu skaidrā franču valodā, tas ir mana brāļa draugs.

Šķībacis puscilvēka svarā nopēla mani no galvas līdz kājām. Apmierināts ar apskati, viņš sniedz man roku, smaidīdams ar bezzobainu muli.

—   Nāc iekšā un apsēdies!

Neparastā virtuve ir ļoti tīra. Lielā katlā virs uguns kaut kas vārās. Ir tikai viena no koku zariem darināta gulta apmēram melra augstumā no zemes.

—   Palīdzi man uztaisīt guļvietu, kur viņam šonakt gulēt!

—  Jā, Kikik!

Nepilnā pusstundā mana guļvieta ir gatava. Abi ķīnieši uzklāj galdu, un mēs ēdam gardu zupu, pēc tam — baltus rīsus ar gaļu un sīpoliem.

Kikika draugs ir tas, kurš pārdod ogles. Viņš salā nedzīvo, tāpēc, kad satumst, mēs ar Kikiku paliekam divatā.

—   Jā, es nozagu nometnes priekšniekam visas pīles, tāpēc esmu aizbēdzis.

Mūsu abu sejas reizēm apgaismo pavarda sīkās liesmas, mēs sēžam viens otram pretī. Pētām viens otru un mēģinām viens otru saprast.

Kikika seja gandrīz nemaz nav dzeltena. Saulē tās dabiskais dzeltenums pārvērties iedegumā. Viņa mirdzoši melnās, ļoti slīpās un šaurās acis raugās tieši un droši. Viņš smēķē garus paša tītus melnās tabakas cigārus.

Es joprojām smēķēju cigaretes, kuras uztinu ar vienroča atnesto rīspapīru.

—  Tātad es aizbēgu, kad priekšnieks, pīļu īpašnieks, pirms trim mēnešiem gribēja mani nogalināt. Nelaime tā, ka esmu paspēlējis ne tikai pīļu, bet arī divu ogļu cepļu naudu.

—   Kur tu spēlē?

—   Džungļos. Ik nakti tur spēlē ķīnieši no Inini nometnes un atbrīvotie, kuri nāk no Kaskādes.

—   Vai esi izlēmis doties jūrā?

—   Es par to vien domāju, un, kad pārdevu kokogles, gribēju sameklēt laivu, atrast kādu, kas prot ar to rīkoties un vēlas bēgt kopā ar mani. Bet trijās nedēļās mēs varēsim nopirkt laivu par pārdoto ogļu naudu un doties jūrā, jo tu proti laivu vadīt.

—   Nauda man ir, Kikik. Lai nopirktu laivu, nav vajadzības gaidīt, kad pārdosi ogles.

—  Tad viss kārtībā. Ir viena laba pārdodama laiva, tā maksā tūkstoš piecsimt franku. Tā pieder nēģerim, koku cirtējam.

—   labi, vai tu esi to redzējis? -Jā.

—   Bet es arī gribu to apskatīt.

—   Rīt iešu uzmeklēt Šokolādi, tā es viņu saucu. Pastāsti par bēgšanu, Tauriņ! Manuprāt, bēgšana no Sātana salas bija iespaidīga. Kāpēc mans brālis Čans tev nepiebiedrojās?

Es viņam stāstu par bēgšanu, par vilni Lizeti, par Silvēna nāvi.

—   Es saprotu, kāpēc Čans nav gribējis bēgt kopā ar tevi. Tas tiešām bija bīstami. Tu esi sevišķs veiksminieks, tikai tāpēc esi atkļuvis līdz šejienei. Mani tas ļoti iepriecina.

Mēs ar Kikiku sarunājamies krietnas trīs stundas. Ejam gulēt jau agri, jo viņš rītausmā grib iet un uzmeklēt Šokolādi.

Vispirms iebāžam pavardā resnu zaru, lai uguns neizdzistu visu nakti, tad liekamies savās guļvietās. Dūmi man kož rīklē, un es klepoju, taču no tiem ir arī savs labums — nav neviena oda.

Izstiepies savās cisās, apsedzies ar labu segu, jaukā siltumā es aizveru acis. Taču aizmigt nevaru. Esmu pārāk satraukts. Jā, bēgšana veicas. Ja laiva būs laba, nepaies ne nedēļa, kad došos jūrā. Kikiks ir mazs un sausnējs, bet jādomā, ka apveltīts ar neparastu spēku un spēj izturēt jebkurus pārbaudījumus. Droši vien viņš ir godīgs un krietns pret draugiem, bet jādomā arī, ka pret ienaidniekiem mēdz būt ļoti nežēlīgs. Pēc aziāta sejas grūti ko noprast, tā neko neizsaka. Taču skatiens runā viņam par labu.

Es aizmiegu un sapņoju par jūru saulainā dienā, mana laiva priecīgi šķeļ viļņus ceļā uz brīvību.

—   Ko tu gribi — kafiju vai tēju?

—   Ko tu pats dzer?

—  Tēju.

—  Tad dod man tēju!

Diena tikko aust, uguns deg kopš vakarvakara, katliņā vārās ūdens. Gailis priecīgi uzsauc savu kikarekū. Mūsu tuvumā neklaigā neviens putns, acīmredzot tos padzinuši dūmi. Melnais sivēns guļ Kikika gultā. laikam tas ir liels sliņķis, jo guļ vien tālāk. Oglēs cepas rīsu miltu plāceņi. Pasniedzis man saldu tēju, biedrs pārgriež plāceni uz pusēm, apziež to ar margarīnu un pasniedz man. Mēs pabrokastojam pamatīgi. Apēdu trīs labi izceptus plāceņus.

—   Es iešu prom, nāc mani pavadīt! Ja kāds kliedz vai svilpj, neatbildi! Tev nedraud nekādas briesmas, te neviens nevar iekļūt. Bet, ja tu parādīsies dūņu malā, tevi var nošaut.

Saimnieka kliedzienu pamodināts, sivēns pieceļas. Viņš paēd un padzeras, tad iet ārā, mēs viņam sekojam. Viņš iet tieši uz dūņu malu. Viņš iebrien tajās diezgan tālu no vietas, kur mēs dūņas šķērsojām vakar. Nogājis apmēram desmit metru, viņš atgriežas. Tā vieta viņam nepatīk. Dzīvniekam izdodas likt pāri tikai pēc trešā mēģinājuma. Kikiks uzreiz un bez svārstīšanās noiet visu gabalu līdz cietai zemei.

Kikikam jāatgriežas tikai vakarā. Es viens pats izēdu zupu, ko viņš uzlicis uz uguns. Savācis vistu kūlī astoņas olas, izcepu mazu omleti no trini olām un margarīna. Vējš ir mainījis virzienu, un abu būdas priekšā ierīkoto ogļu cepļu dūmi sāk plūst sānis. Patvēries no pēcpusdienas lietus, labi ieritinājies zaru gultā, es ērti atpūšos, ogļu gāzes netraucēts.

Rīta pusē apstaigāju salu. Gandrīz tās centrā ir diezgan liels klajums. Nogāztie koki un sacirstā malka rāda, ka te Kikiks ņem kokus saviem cepļiem. Redzu arī lielu balto mālu bedri — tur viņš droši vien dabū nepieciešamo zemi, ar ko noklāl kokus, lai tic gruzdētu bez liesmas. Klajumā kašņājas vistas. Man starp kājām aizbēg milzīga žurka, un dažus metrus tālāk atrodu gandrīz divus metrus garu beigtu čūsku. Acīmredzot žurka to nupat nokodusi.

Visu šo salā pavadīto dienu es izdaru atklājumus. Piemēram, es atrodu skudru pūžņu grupu. Vienu lielu un trīs mazus. Ap tiem rosās milzīgs skudru pūlis. Kāds ducis ļoti mazu mērkaķīšu, mani ieraudzījuši, sāk brēkt tā, ka sirds vai lūst.

Kikiks atgriežas vakarā.

—   Es nesatiku Šokolādi, arī laivu neredzēju. Viņš droši vien aizgājis pēc pārtikas uz Kaskādi, mazu ciemu, kur ir viņa māja. Vai labi paēd i?

—  Jā.

—   Vai gribi vēl ko ieēst?

—   Nē.

—    Es tev atnesu divas pakas pelēkās tabakas, tas ir nikns zaldātu smēķis, bet nekā labāka nebija.

—    Paldies, tas nekas. Cik ilgi Šokolāde mēdz palikt ciemā, kad turp aiziet?

—    Divas vai trīs dienas, bet es tomēr iešu rīt un turpmākās dienas arī, jo es jau nezinu, kad viņš aizgājis.

Nākamajā dienā lietus gāž kā ar spaiņiem. Tas nekavē Kikiku doties ceļā pilnīgi kailam. Drēbes, ietītas vaskotā audumā, viņš nes padusē. Es neeju līdzi. «Tev nav vērts saslapinātics,»

viņš saka. »

Nupat lietus pārstājis. Saule rāda, ka pulkstenis ir desmit vai vienpadsmit. Viens no ogļu cepļiem — otrais — lietus gāzē sabrucis. Es pieeju klāt, lai redzētu, cik lieli ir postījumi. Plūdi nav uguni pilnīgi nodzēsuši. No bezveidīgās kaudzes joprojām kūp dūmi. Piepeši es izberzēju acis, pirms skatos otrreiz, tik pārsteidzošs šķiet atklājums: no ogļu cepļa rēgojas ārā piecas kurpes. Tūlīt kļūst skaidrs, ka ikvienam apavam, kas nolikts stateniski uz papēža, galā ir pēda un stilbs. Tātad patlaban ogļu ceplī cepinās trīs vīri. Nav vajadzības attēlot manas pirmās izjūtas — tādu joku atklājot, pa muguru sāk tekalēt skudriņas. Es noliecos un, ar kāju pastumdījis pa pusei pārogļoto koku, atrodu arī sesto kāju.

Kikiks nav nekāds nīkulis, tos, kurus viņš nomaitā, viņš citu pēc cita sadedzina. Uz mani tas atstāj tik spēcīgu iespaidu, ka vispirms ateju nost no ogļu cepļa un aizeju uz klajumiņu pakavēties saulē. Man vajag sasildīties. Jā, šajā smacīgajā karstumā man piepeši kļūst auksti un vajadzīgs kāds stariņš labās tropu saules.

Tc mans stāstījums var likties neloģisks, lasītājs varbūt domās, ka pēe tāda atklājuma man drīzāk vajadzētu svīst. Taču nē, mani pārņem saltums, es salstu fiziski un garīgi. Tikai ilgi pēc tam, vairāk nekā pēc stundas, man pār seju sāk ritēt sviedru lāses; jo vairāk es domāju, jo vairāk nāku pie secinājuma, ka tas ir tīrais brīnums, ja esmu vēl dzīvs pēc tam, kad esmu pateicis, ka kapsulā man ir daudz naudas. Bet varbūt viņš mani vēl laupa, lai liktu trešā cepļa pamatā?

Atceros, Čans stāstīja, ka brālis notiesāts par pirātismu un slepkavībām uz džonkām. Kad viņi uzbrūk kādai laivai vai kuģim, lai to izlaupītu, viņi nogalina visu ģimeni, protams, politisku apsvērumu dēļ. Taču tie ir cilvēki, kas pieraduši pie daudzkārtējām slepkavībām. No otras puses — es tc esmu gūsteknis. Mans stāvoklis tiešām ir dīvains.

Labi, apsvērsim visu! Ja es nogalinātu Kikiku un savukārt ieliktu ogļu ceplī, par to ne gailis pakaļ nedziedātu. Bet sivēns man neklausīs, viņš pat nesaprot franču valodu, tāds ir šis pieradinātais vepru jokdaris. Ja turēšu ķīnieti stobra galā, viņš mani klausīs, bet tad man viņš jānogalina brīdī, kad būsim prom no salas, uz cietzemes. Ja iemetīšu viņu dūņās, viņš pazudīs, bet acīmredzot ir kāds iemesls, kādēļ viņš noslepkavoto līķus dedzina, nevis met dūņās, kas būtu daudz vienkāršāk. Bar kruķiem es nebēdāju, bet, ja ķīnieši — viņa draugi atklātu, ka esmu Kikiku nogalinājis, viņi, lieliski džungļu pazinēji, kļūtu par cilvēku medniekiem, un tādus dabūt sev pa pēdām nav nekāds joks.

Kikikam ir tikai viena pa stobru lādējama šautene. Viņš to nepamet ne uz brīdi, pat tad ne, kad vāra zupu. Guļot viņš tur to pa tvērienam un ņem līdzi arī tad, kad iet atviegloties. Man pastāvīgi jātur nazis atvāzts, bet man tomēr ir jāguļ. Esmu gan sev izraudzījis bēgšanas biedru!

Visu dienu neesmu ēdis. Un vēl neesmu neko izlēmis, kad izdzirdu dziedāšanu. Atgriežas Kikiks. Paslēpies aiz zariem, es noskatos, kā viņš nāk šurp. Viņš nes saini uz galvas, un es parādos tikai tad, kad viņš jau ir pavisam luvu. Smaidīdams viņš man iedod miltu maisā ietītu saini, izrāpjas krastā man blakus un mudīgi dodas uz būdu. Es viņam sekoju.

— Labas ziņas, Tauriņ! Šokolāde atgriezies. Laiva viņam ir joprojām. Viņš saka — tā spējot noturēt piecsimt kilogramu kravas neiegrimslot. Tas, ko tu nes, ir miltu maisi, no kuriem pagatavot buru un fokburu. Tas ir pirmais sainis. Rīt atnesīsim pārējos, jo tu nāksi man līdzi, lai apskatītos, vai laiva tev der.

To visu Kikiks man stāsta, atpakaļ neskatīdamies. Mēs ejam cits aiz cita. Pa priekšu — sivēns, tad viņš un beigās es. Es ātrumā nodomāju, ka neliekas, it kā viņš taisītos mani bāzt ogļu ceplī, ja jau rīt vedīs apskatīt laivu un sācis gatavoties bēgšanai — viņš pat ir nopircis miltu maisus.

—    Re, ogļu ceplis sabrucis! Vainīgs noteikti lielus. Tas tik briesmīgi gāza, ka nav nekāds brīnums.

Viņš nemaz neiet cepli apskatīt un tūlīt dodas uz būdu. Es nezinu, ko lai saku, ko lai izlemju. Nebūtu labi izlikties, ka neko neesmu pamanījis. Šķistu dīvaini, ka visu dienu neesmu piegājis pie ogļu cepļa, kas atrodas divdesmit piecu metru attālumā no būdas.

—   Vai tu izlaidi uguni?

—  Jā, es nepamanīju, ka tā izdzisusi.

—   Bet vai tu paēd i?

—   Nē, man negribējās.

—   Vai esi saslimis?

—   Nē.

—   Kāpēc tad neizēdi zupu?

—   Apsēdies, Kikik, man ar tevi jārunā.

—   Ļauj iekurt uguni.

—   Nē, es gribu ar tevi runāt tūlīt, kamēr vēl gaišs.

—   Kas noticis?

—   Ogļu ceplis sabrūkot ir atsedzis trīs vīrus, kurus tu tur iekšā cepini. Paskaidro, ko tas nozīmē!

—   Ak tāpēc tu man liecies tik jocīgs! — Un viņš skatās man acīs gluži bez kāda uztraukuma. — Pēc tāda atklājuma tev nebija miera. Es tevi saprotu, tas ir gluži dabiski. Labi vēl, ka neesi ietriecis man dunci mugurā. Paklausies, Tauriņ, šie trīs tipi bija trīs cilvēku mednieki. Zini, pirms nedēļas vai varbūt pirms desmit dienām es pārdevu krietnu daudzumu ogļu Šokolādei. Ķīnietis, kuru tu redzēji, palīdzēja man izdabūt maisus no salas. Tas ir sarežģīts darbs: ar vairāk nekā divsimt metru garu virvi tiek vilktas maisu virtenes, kuras slīd pa dūņām. Vārdu sakot, netālu no šejienes mazā ūdens lāmā, kur stāvēja Šokolādes piroga, bijām atstājuši daudz pēdu. No caurajiem maisiem bija izbiruši daži ogļu gabali. Tad ap salu sāka klejot pirmais cilvēku mednieks. Pēc dzīvnieku kliedzieniem es nopratu, ka džungļos kāds ir. Es to tipu ieraudzīju, kad viņš mani neredzēja. Nemaz nebija grūti pāriet pāri dūņām pretējā pusē un ar pusloku nonākt pie viņa, pārsteidzot viņu no aizmugures. Es biju pamanījis, ka dūņas atdod līķus — tic vispirms nogrimst, tad pēc dažām dienām uzpeld, tāpēc atstiepu viņu šurp un ieliku ceplī.

—   Un divi pārējie?

—  Tas notika trīs dienas pirms tavas atnākšanas. Nakts bija ļoti klusa un tumša — džungļos tas ir liels retums. Sie divi glūnēja pie dūņām kopš tumsas iestāšanās. Viens no viņiem laiku pa laikam, kad dūmi plūda uz viņu pusi, sāka klepot. Tieši klepus mani brīdināja par viņu klātbūtni. Pirms rītausmas es iedrošinājos pāriet pāri dūņu joslai otrā salas pusē — pretējā lai, kur biju dzirdējis klepu. Gari nestāstot, teikšu, ka pirmo cilvēku mcdniekues nožmiedzu,pārgriežot viņam rīkli. Viņš pat nepaspēja iekliegties. Otrs bija apbruņots ar šauteni, viņš pieļāvakļūdu un sevi atsedza, jo pārāk uzmanīgi vēroja džungļus uz salas, gribot uzzināt, kas tur notiek. Es viņu nošāvu, un, tā kā viņš nebija vēl beigts, iedūru dunci sirdī. Redzi, Tauriņ, kas tie par trim vīriem, kurus tu atradi ogļu ceplī. Tie bija divi arābi un viens francūzis. Nebija viegli šķērsot dūņas, nesot līķi uz pleciem. Man vajadzēja iet divreiz, jo viņi bija smagi. Beidzot es varēju viņus iekraut ceplī.

—   Vai tiešām viss notika tā?

—  Jā, Tauriņ, es tev zvēru!

—   Kāpēc tu viņus neiemeti dūņās?

—  Es jau tev teicu, dūņas līķus atdod. Reizēm tajās nogrimst lielas antilopes un pēc nedēļas uzpeld virspusē. Tad tās pūsi, līdz maitasputni aprij. Tas velkas ilgi, un putnu kliedzieni un lidošana pievērš uzmanību. Es tev zvēru, Tauriņ, kopā ar mani lev ne no kā nav jābaidās. Lai tevi nomierinātu, es tev atdošu šauteni — še, ņem!

Man briesmīgi gribas pieņemt piedāvājumu, bet es savaldos un, cik iespējams, dabiski atbildu:

—   Nē, Kikik. Ja esmu te, jūtos drošībā kopā ar draugu. Rīt tev vajadzēs līdz galam sadedzināt cilvēku mednieku līķus, jo nevar zināt, kas te notiks, kad būsim aizgājuši. Man negribētos, ka mani kaut neklātienē apsūdz trīs slepkavībās.

—    Jā, es jau rīt tos sadedzināšu. Bet esi mierīgs, nekad neviens nespers kāju uz šīs salas. Nenogrimstot te nav iespējams nokļūt.

—   Ret ar gumijas plostu?

—  Tas man nebija ienācis prātā.

—  Ja kāds uz šejieni atvedīs žandarmus un tie nolems nokļūt salā, vari man ticēt — ar plostu viņi pārcelsies pāri dūņām, tāpēc ir jādodas prom iespējami drīzāk.

—    Piekrītu tev. Rīt atkal iedegsim ogļu cepli, kas turklāt nemaz nav apdzisis. Atliek tikai izveidot divas ventilācijas šahtas.

—   Ar labunakti, Kikik!

—   Ar labunakti, Tauriņ! Es atkārtoju — guli mierīgi, tu vari man uzticēties.

Uzvilcis segu līdz zodam, es baudu tīkamo siltumu. Aizsmēķēju cigareti. Pēc nepilnām desmit minūtēm Kikiks jau krāc. Sivēns viņam blakus šņāc vien. Ugunij liesmu vairs nav, bet stumbrs joprojām gruzd un sarkani iekvēlojas, kad būdā iepūš vējš, un tas rada rāma, mājīga miera iespaidu. Es baudu ērtības un iemiegu ar domu, — vai nu es rīt pamodīšos un tad starp mani un Kikiku nekad nebūs nekādu domstarpību, vai arī ķīnietis ir labāks aktieris nekā Saša Gitrī, stāstot pasaciņas un slēpjot savus nodomus, un tad es sauli vairs neredzēšu, jo par viņu zinu pārāk daudz, un tas var sagādāt viņam nepatikšanas.

Sērijveida slepkavību speciālists mani pamodina ar kafijas krūzi rokā, un, it kā nekas nebūtu noticis, ar brīnumsirsnīgu smaidu novēl labu rītu. Diena ir uzaususi.

—  Še, ņem kafiju un plāceni, tas jau apzicsts ar margarīnu.

Paēdis un padzēris es ārpusē nomazgājos pie ūdens mucas,

kas vienmēr ir pilna.

—   Vai esi ar mieru man palīdzēt, Tauriņ?

—  Jā, — es atbildu, nemaz nejautādams, kādu palīdzību viņš no manis gaida.

Velkam aiz kājām pussadegušos līķus. Neko neteikdams, es ievēroju, ka visiem trijiem ir uzšķērsts vēders: simpātiskais ķīnietis acīmredzot meklējis viņu zarnās kapsulu ar naudu. Vai tiešām tic bijuši cilvēku mednieki? Kāpēc gan ne tauriņu vai putnu mednieki? Vai viņš tos nogalinājis, lai aizstāvētos, vai arī tāpēc, ka gribējis apzagt? Pietiek par to domāt! Līķi atkal nolikti kādā ogļu caurumā, apklāti ar kokiem un māliem. Tiek ierīkotas divas ventilācijas ejas, un ceplis atkal veic savas abas funkcijas: dedzina kokogles un pārvērš pelnos trīs līķus.

—   Iesim nu, Tauriņ!

Sivēns ātri atrod ceļu. Cits citam sekojot, šķērsojam dūņu joslu. Brīdī, kad man tajās jābrien iekšā, mani sagrābj nepārvaramas bailes. Silvēna nogrimšana atstājusi uz mani tik drausmīgu iespaidu, ka mierīgu prātu nespēju iebrist dūņās. Beidzot, svīzdams saltus sviedrus, metos pakaļ Kikikam. Lieku kājas tieši viņa pēdās. Nav iemesla bailēm: ja viņš negrimst, arī es negrimšu.

Pēc vairāk nekā divu stundu gājiena nonākam vietā, kur Šokolāde cērt kokus. Džungļos neesam nevienu salikuši, tāpēc nc reizi mums nav vajadzējis slēpties.

—   Labdien, Mušē!

—   1.abdien, Kikik!

—   Kā klājas?

—   Labi.

—   Parādi manam draugam laivu!

Iiiva ir ļoti pamatīga, tāda kā kravas liellaiva. Tā ir smaga, !>et stipra. No vienas vielas sabakstu to ar nazi. Tas nekur neiegriežas kokā dziļāk par puscenlimetru. Arī klājs ir vesels. Liiva izgatavota no lieliskiem kokiem.

—   Par kādu cenu jūs to pārdodat?

—   Par divtūkstoš piecsimt frankiem.

—   Es jums dodu divtūkstoš.

Veikals noslēgts.

—    Šai laivai nav ķīļa. Es jums samaksāšu vēl piecsimt franku, bet jums jāpierīko laivai ķīlis, stūre un masts. Gan ķīlim, gan stūrei jābūt nocieta koka. Mastam — trīs metrus garam, no viegla un lokana koka. Kad tas viss būs pabeigts?

—   Pēc nedēļas.

—  Te ir divas tūkstošfranku naudaszīmes. Es tās pārgriezīšu uz pusēm un iedošu pusi, otru pusi dabūsiet, kad saņemšu laivu. Vai piekrītat?

—   Piekrītu.

—    Man vēl vajadzīgs permanganāts, muca ūdens, cigaretes un sērkociņi, pārtika četriem vīriem vienam mēnesim: milti, eļļa, kafija un cukurs. Par šiem produktiem es jums samaksāšu īpaši. To visu jūs man piegādāsiet pie upes, Kuru.

—   Mušē, es nevaru jūs pavadīt līdz grīvai.

—  To es nemaz nojums neprasu. Es saku, lai jūs nogādājat laivu upē, nevis līcītī.

—  Te ir miltu maisi, virve, adatas un buru diegs.

Mēs abi ar Kikiku ejam atpakaļ uz savu slēptuvi. Atgriežamies tur labu laiku pirms tumsas iestāšanās un bez starpgadījumiem. Atpakaļceļā viņš nes sivēnu pār plecu, jo tas ir noguris.

Šodien vēl esmu viens pats un šuju buru, kad izdzirdu kliedzienus. Džungļos paslēpies, es tuvojos dūņām un skatos uz otru krastu: Kikiks tur strīdas ar ķīniešu intelektuāli un mētājas ar rokām. Noprotu, ka tas grib nākt uz salu, bet Kikiks neļauj. Viņiem abiem ir rokā pa mačetei. Vairāk uztraucies liekas vienrocis. Kaut jel viņš nenogalinātu Kikiku! Es nolemju parādīties. Svilpju. Viņi atskatās.

—   Kas tur notiek, Kikik?

—   Es gribu ar tevi runāt, Tauriņ! — otrais sauc. — Kikiks negrib mani laist uz salas.

Vēl pēc desmit minūtēm ilga strīda ķīniešu valodā sivēns nāk pa priekšu un viņi abi tam seko uz salu. Mēs sēžam būdā, kairam mums rokā tējas krūze, un es gaidu, kad viņi beidzot sāks runāt.

—   Redzi, — Kikiks saka, — viņš katrā ziņā grib bēgt kopā ar mums. Es viņam skaidroju, ka man te nav nekādas noteikšanas, ka par bēgšanu maksā tu un tu arī komandē. Viņš negrib man ticēt.

— Tauriņ, — otrais saka, — Kikika pienākums ir ņemt mani līdzi.

—   Kāpēc?

—   Pirms diviem gadiem viņš man nocirta roku cīniņā spēles dēļ. Viņš lika, lai es zvēru, ka viņu nenogalināšu. Es zvērēju ar vienu noteikumu: visu mūžu viņam mani jābaro, vismaz tik ilgi, kamēr es prasīšu. Bet, ja viņš aizbēgs, es nekad viņu vairs neredzēšu. Tāpēc viņam vai nu jāļauj tev bēgt vienam, vai arī jāņem mani līdzi.

—    Nu, kaul ko tādu gan es neesmu piedzīvojis visā savā raibajā mūžā! Klausies, esmu ar mieru ņemt tevi līdzi. Laiva ir laba un liela, bēgt varēlu vēl vairāk vīru, ja vien gribētu. Ja Kikiks piekrīt, es ņemu tevi līdzi.

—   Paldies, — vienrocis saka.

—   Ko tu saki, Kikik?

—   Es esmu ar mieru, ja tu tā gribi.

—   Ir viens svarīgs apstāklis. Vai tu vari aiziet no nometnes tā, lai lavu pazušanu nepamana un tu kā bēglis netiec meklēts, vai vari naktī nokļūt pie upes?

—     Tas ir pavisam vienkārši. Es varu alstāt nometni trijos pēcpusdienā, un nepilnās divās stundās būšu pie upes.

—    Vai naktī tu atradīsi tādu vietu, Kikik, lai mēs varam uzņemt tavu draugu, nezaudējot laiku?

—  Jā, par to nav nekādu šaubu.

—   Atnāc uz šejieni pēc nedēļas, lai uzzinātu aizbraukšanas dienu.

Vienrocis priecīgs iet prom, iepriekš paspiedis man roku. Redzu, kā viņi atvadās otrā krastā. Pirms šķiršanās viņi viens nirām pieskaras ar roku. Viss kārtībā. Kad Kikiks atgriežas būdā, es jautāju:

—   Tu esi noslēdzis dīvainu līgumu ar savu ienaidnieku — apņēmies barot viņu visu mūžu, tas ir kaut kas neparasts. Kāpēc tu nocirti viņam roku?

—  Tas bija kautiņš spēles dēļ.

—  Tad jau labāk tu varēji viņu nogalināt.

—     Nē, viņš man ir ļoti labs draugs. Kara tribunālā, kura priekšā man tāpēc vajadzēja stāties, viņš mani visiem spēkiem aizstāvēja, sacīdams, ka pats man uzbrucis un ka esmu tikai izmantojis tiesības aizstāvēties. Es līgumu pieņēmu brīvprātīgi, un man tas godīgi jāpilda. Es tikai neiedrošinājos tev to sacīt, jo visus izdevumus par bēgšanu sedz tu.

—    Labi, Kikik, nerunāsim vairs par to. Ja nu tu reiz esi brīvs, ja Dievs tā grib, dari, kā tev liekas labāk.

—   Es izpildīšu savu solījumu.

—   Ko tu domā darīt, kad būsi brīvībā?

—    Man būs restorāns. Es esmu ļoti labs pavārs, un viņš ir tādu kā ķīniešu spageti — «Chow Mein» speciālists.

Šis notikums uzlalto man garastāvokli. Tas liekas tik jocīgs, ka nevaru Kikiku neķircināt.

Šokolāde vārdu tur: pēc piecām dienām viss ir gatavs. Pamatīgā lietū ejam apskatīt laivu. Tur nav ko iebilst. Masts, stūre un ķīlis pielāgoti nevainojami, izgatavoti no pirmšķirīga materiāla. Upes līcī laiva mūs gaida ar visu ūdens mucu un pārliku. Atliek brīdināt vienroci. Šokolāde apņemas aiziet uz nometni un ar viņu parunāt. Iii izvairītos no briesmām, kas varētu draudēt, tuvojoties upes krastam, viņš aizvedīs vienroci tieši uz tikšanās vietu.

Kuru upes ietekā ir divas stacionāras trakas. Ja līst, var droši izbraukt jūrā pa upes vidu, protams, nepaceļot buras, lai tās nepamanītu. Šokolāde mums iedevis melnu krāsu un otu. Uz buras uzgleznosim lielu K un Nr. 21. Šis K 21 ir kādas zvejas laivas numurs, tā reizēm dodas zvejā naktī. Gadījumā, ja mūs pamanīs, kad uzvilksim buras, izejot jūrā, mūs noturēs par citu laivu.

Tas noliks rītvakar septiņos, stundu pēc tumsas iestāšanās. Kikiks apgalvo, ka pratīs atrast ceļu, un ir pārliecināts, ka aizvedīs mani tieši uz slepeno satikšanās vietu. Salu mēs atstāsim piecos, lai mums būtu viena gaismas stunda ceļam.

Priecīgi atgriežamies būdā. Kikiks iet pa priekšu, stiepjot pār plecu sivēnu, un, atpakaļ neskatīdamies, runā vienā laidā:

—     Beidzot es tikšu ārā no katorgas. Es tikšu brīvībā, pateicoties tev un savam brālim Čanam . Varbūt kādreiz, kad franči būs aizgājuši no Indoķīnas, es varēšu atgriezties savā zemē.

Vārdu sakot, viņš man uzticas, un, redzot, ka laiva man patīk, viņš priecājas kā mazs bērns. Es guļu pēdējo nakti salā un ceru, ka tā ir pēdējā nakts Gvajanā.

Ja tikšu ārā no upes un izbraukšu jūrā, tad brīvība ir droša. Vienīgās briesmas ir avārija, jo kara laikā neviena zeme neizdod bēgļus. Vismaz šajā ziņā karš mums ir izdevīgs. Ja bēdzējs iekrīt, viņš tiek notiesāts uz nāvi, tas tiesa, bet pirms tam vajadzētu mūs apcietināt. Es domāju par Silvēnu: kaut viņš būtu kopā ar mani, blakus man, un tā būtu bijis, ja viņš nebūtu zaudējis piesardzību. Es aizmiegu, sacerēdams telegrammu: «Prokuroram Pradela kungam. Beidzot esmu galīgi uzvarējis pagrimuma ceļu, ko Jūs spiedāt mani iet. Tas man prasīja deviņus gadus.»

Saule ir jau diezgan augstu, kad Kikiks mani modina. Tēja un plāceņi. Visās malās — kārbas. Pamanu divus klūgu būrus.

—   Ko tu darīsi ar šiem būriem?

—  Tajos es turēšu vistas, ko pa ceļam ēst.

—   Vai tu esi jucis, Kikik? Vistas neņem līdzi!

—   Bet es gribu ņemt!

—    Kur tev prāts! Ja paisuma dēļ izejam jūrā tikai rīta pusē un gaiļi un vistas uz upes dzied un kladzina — vai vari iedomāties, cik tas bīstami?

—   Es vistas nepametīšu.

—     Izcep tās un pārlej ar taukiem un eļļu. Tad tās iekonservēsies un trīs pirmajās dienās mēs tās apēdīsim.

Beidzot pārliecināts, Kikiks iet ķert vistas, bet pirmās četras notvertās saceļ tādu traci, ka pārējās laikam nojauš briesmas, jo itin nevienu vairāk nav iespējams dabūt rokā, visas paslēpušās džungļos. Dzīvnieki nezin kādā noslēpumainā veidā nojauš briesmas.

Apkrāvušies kā mūļi, mēs sivēnam pa pēdām šķērsojam dūņas. Kiks mani lūdza, lai atļauju ņemt sivēnu līdzi.

—   Vai vari apsolīt, ka šis lopiņš nekvieks?

—   Varu zvērēt, ka tas nekvieks. Kad es pavēlu, viņš klusē. Viņš nekvieca pat tad, kad divas vai trīs reizes ap mums uzglūnēdams klaiņoja tīģeris, kaut arī visi sari sivēnam bija gaisā.

Kikika labās gribas pārliecināts, ļauju viņam ņemt līdzi mīļoto sivēnu. Kad nonākam norunātajā vietā, ir tumšs. Šokolāde un vienrocis ir jau priekšā. Divi elektriskie kabatas lukturīši dod man iespēju visu pārbaudīt. Netrūkst nekā: mastā iestrādāti buru gredzeni, fokbura savā vietā, to atliek tikai uzvilkt. Kikiks pēc mana rīkojuma vairākkārt izdara manevru. Viņš ātri aptver, ko no viņa prasu. Samaksāju godīgajam nēģerim. Viņš ir tik lētticīgs, ka atnesis naudaszīmju puses un līmpapīru. Viņš lūdz, lai es naudu salīmēju. Ne mirkli viņam neienāk prātā, ka es varētu viņam to neatdot. Cilvēki, kas nedomā ļaunu par citiem, paši ir godīgi un taisnīgi. Šokolāde ir krietns un godīgs vīrs. Viņš ir redzējis, kā izturas pret katordzniekiem, tāpēc bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem palīdz izbēgt no šīs elles.

—     Paliec sveiks, Šokolāde! Iai tev un lavai ģimenei labi klājas!

—   Liels paldies!

Vienpadsmitā burtnīca Ardievas katorgai

Ķīniešu bēgšana

Es iekāpju pēdējais, un, Šokolādes stumta, laiva dodas uz upes pusi. Tai ir nevis lāpstveidīgie airi, liet divi kārtīgi irkļi, ar vienu darbojas Kikiks priekšgalā, ar otru — es. Pēc nepilnām divām stundām iebraucam upē.

Vairāk nekā stundu līst. Nokrāsots miltumaiss man kalpo par lietus apmetni, Kikikam un vienrocim arī ir tādi paši.

Upe ir strauja un ļoti virpuļaina. Par spīli spēcīgajai straumei, nepaiet ne stunda, kad esam upes vidū. Bēguma nesti, mēs pēc trim stundām izbraucam starp abām bākām. Es zinu, ka jūra ir tuvu, jo bākas slienas pie pašas upes ietekas. Uzvilkuši visas buras, mēs bez kādiem starpgadījumiem atstājam Kuru. Vējš mūs satver no sāniem tik spēcīgi, ka man jāļauj tam slīdēt gar buru. Jūrā ietriecamies ar spēku un kā bulta izdrāžamies cauri upes mutei, pēc tam strauji attālināmies no krasta. Mūsu priekšā četrdesmit kilometru attālumā Bojālas bāka rāda mums ceļu.

Pirms trīspadsmit dienām es biju aiz šīs bākas — Sātana salā. Iziešanu naktī jūrā, ātro atraušanos no Lielās zemes abi mani biedri ķīnieši neapsvcic ar vētrainu prieku. Šie debesu dēli nepauž savas jūtas tāpat kā mēs.

Kad esam jūrā, Kikiks ikdienišķā balsī nosaka:

—  Tikām ārā ļoti labi.

Vienrocis piebilst:

—  Jā, mēs izgājām jūrā bez kādām grūtībām.

—   Man gribas dzert, Kikik. Padod man mazliet tafiju.

Pasnieguši man, ari viņi iedzer pa krietnam malkam ruma.

Esmu izgājis jūrā bez kompasa, bet pirmās Liegšanas laikā esmu iemācījies orientēties pēc saules, mēness, zvaigznēm un vēja. Tāpēc bez svārstīšanās, pagriezis mastu pret Polārzvaigzni, es dodos iekšā plašajā jūrā. L,aiva ir laba: tā līgani kāpj viļņos un gandrīz nezvārojas. Vējš ir ļoti spēcīgs, tāpēc no rīta esam visai tālu no krasta un Pestīšanas salām. Ja nevajadzētu pārlieku riskēt, es būtu piebraucis tuvāk Sātana salai, lai, apmelot loku, to pēc sirds patikas apskatītu no malas.

Sešas dienas laiks ir bijis vējains, bet bez lietus un negaisiem. Ļoti stiprs vējš mūs diezgan ātri dzen uz rietumiem. Kikiks un Iii ir apbrīnojami biedri. Viņi nekad nesūdzas nedz par vēju, nedz sauli, nedz nakts aukstumu. Nelaime vienīgi tā, ka neviens 110 viņiem negrib sēsties pie stūres un dažas stundas vadīt laivu, lai es varētu pagulēt. Trīs vai četras reizes dienā viņi gatavo ēdienu. Esam tikuši galā ar visām vistām un gaiļiem. Vakar es ķircināju Kikiku:

—   Kad ēdīsim sivēnu?

Viņš to nem nopietni.

—    Sis dzīvnieks ir mans draugs, un, pirms to nokauj, lai apēstu, ir jānogalina mani.

Biedri ļoti rūpējas par mani. Viņi nesmēķē, lai es varētu pīpēt, cik vien vēlos. Pastāvīgi ir karsta tēja. Viņi visu izdara tā, ka nekas nav jāatgādina.

Esam jūrā jau septiņas dienas. Es vairs nevaru izturēt. Saule svilina tik nikni, ka pat mani ķīnieši ir sarkani kā vēži. Es gulēšu. Piesienu stūri un atstāju tikai mazu drusciņu buras. Laiva slīdēs, kā vējš to dzīs. Noguļu ciešā miegā gandrīz četras stundas.

Mani strauji pamodina pārlieku spējš grūdiens. Kad skaloju seju, esmu patīkami pārsteigts — kamēr biju aizmidzis, Kikiks mani noskuvis tā, ka es neko neesmu manījis. Viņš manu seju ir arī labi ieeļļojis.

Kopš vakarvakara stūrēju uz dienvidrietumiem, jo man šķiet, ka esmu novirzījies par daudz uz ziemeļiem. Smagajai laivai ir vairākas priekšrocības: tā lalii turas viļņos un arī nemēdz pārāk dreifēt. Tāpēc es pieņemu, ka esmu novirzījies, kaut gan varLiūt nekādas novirzcs nav. Lūk, kur dirižablis! Tādu es redzu pirmo reizi mūžā. Neizskatās, ka tas mums tuvotos, un tas ir pārāk tālu, lai varētu aptvert tā īsto lielumu.

Saule atspoguļojas dirižabļa spožajā alumīnijā un met tādus zibšņus, ka nav iespējams uz to skatīties. Tas ir mainījis virzienu, izskatās, ka lido uz mūsu pusi. Tiešām, tas strauji kļūst aizvien lielāks un pēe nepilnām divdesmit minūtēm karājas virs mums. Kikiks un vienrocis ir tik pārsteigti par aparāta izskatu, ka nebeidz tērgāt ķīniešu valodā.

—   Runājiet jel franciski, Dieva dēļ! Es neko nesaprotu.

—   Angļu desa, — Kikiks saka.

—   Nē, tā nav nekāda desa, tas ir dirižablis.

Aparāts ir milzīgs, tagad, kad tas nolaidies zemu un met ap mums ciešus lokus, to var ļoti labi apskatīt. Tiek izbāzti karodziņi, raidīti signāli. Tā kā mēs nekā nesaprotam, nevaram atbildēt. Dirižablis neliekas mierā, tas lido vēl tuvāk mums garām, tā ka saskatām cilvēkus tajā. I'ēc tam tas aizlido tiešā ceļā uz krastu. Pēc nepilnas stundas parādās lidmašīna, kas vairākkārt pārlido mums pāri.

Viļņi piepeši kļuvuši augstāki un vējš stiprāks. Apvārsnis visās debess pusēs ir skaidrs, tātad lietus nedraud.

—   Paskaties, — vienrocis saka.

—   Kur?

—  Tur, tas punkts tajā pusē, kur vajag būt zemei. Tas melnais punkts ir kuģis.

—   Kā tu zini?

—  Man tā liekas, un es tev pat sacīšu, ka las ir ātrgaitas kara kuteris.

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka tam nav dūmu.

Tiešām, krietnu stundu vēlāk varam ļoti skaidri saskatīt pelēku karakuģi, kurš, šķiet, uzņēmis kursu tieši uz mums. Tas kļūst aizvien lielāks, tātad pārvietojas apbrīnojami ātri ar priekšgalu pret mums, tā ka sāku baidīties, vai tikai las mūs neaizķers. Tas būtu bīstami, jo viļņi ir augsti, un tiem pretējais dzenskrūves ceļš varētu mūs noslīcināt.

Tas ir mazs torpēdkulcris, «Tarpon», kā mēs varam izlasīt, kad, mezdams pusloku, tas pagriežas pret mums ar sānu. Virs kuģa plīvo Anglijas karogs, un, apmetis pusloku, torpēdkuteris mums lēnām tuvojas no aizmugures. Tas piesardzīgi turas mums blakus, slīd tādā pašā ātrumā kā mēs. Liela daļa apkalpes sapulcējusies uz klāja, vīri ģērbušies zilajos angļu flotes tērpos. No komandtiltiņa virsnieks baltā uniformā sauc skaļrunī:

—   Stop! You stop!

—   Nolaid buras, Kikik!

Nepilnās divās minūtēs visas buras ir nolaistas. Bez tām mēs esam tikpat kā apstājušies, vienīgi viļņi mūs nes šķērsām. Es nevaru ilgi palikt tādā stāvoklī, tas ir bīstami. Iaiva, kurai nav pašai sava dzinējspēka — motora vai vēja —, neklausa stūrei. Ja viļņi augsti, mums draud lielas briesmas. Salicis abas plaukstas pie mutes kā tauri, es kliedzu:

—   Vai jūs, kaptein, runājat franciski?

Kāds cits virsnieks paņem skaļruni.

—  Jā, kaptein, es saprotu franciski!

—   Ko jūs vēlaties?

—   Uzcelt jūsu laivu uz kuģa.

—  Nē, tas ir pārāk bīstami, es negribu, ka jūs salaužat manu laivu.

—   Mēs esam karakuģis, kas uzmana jūru, jums jāpakļaujas.

—   Man tas gluži vienalga, jo mēs nekarojam.

—   Vai tad jūs neesat izglābušies no torpedēta kuģa?

—   Nē, mēs esam bēgļi no franču katorgas.

—  Kādas katorgas, ko tas nozīmē, es nezinu tādu vārdu — katorga.

—   Cietums, soda iestāde. Angliski — convict. Hard labour.

—   Ak tā, jā, jā, es saprotu. Kajena?

—  Jā, Kajena.

—   Uz kurieni jūs dodaties?

—   Uz Britu llondurasu.

—  Tas nav iespējams. Jums jāpagriežas uz dienvidrietumiem un jāpiestāj Džordžtaunā. Pakļaujieties, tā ir pavēle!

—   0. K.

Lieku Kikikam uzvilkt buras, un mēs dodamies lorpēdkutcra norādītajā virzienā.

Aiz muguras dzirdam motora rūkoņu, mūs ātri panāk laiva no lorpēdkutcra. Tās priekšgalā stāv jūrnieks ar šauteni plecā. Laiva tuvojas no labās puses, tā, burtiski, gandrīz pieskaras mums, nedz apstājoties, nedz pieprasot, lai mēs apstājamies. Jūrnieks veikli ielec pie mums. Motorlaiva turpina ceļu un atgriežas pie lorpēdkutera.

—   Cood afiernoon (labu pēcpusdienu), — jūrnieks saka.

Viņš pienāk pie manis, apsēžas blakus, tad uzliek roku uz

stūres aira un pagriež laivu vairāk uz dienvidiem. Es viņam atstāju atbildību par ceļojumu un vēroju, kā viņš rīkojas. Viņš ļoti labi prot manevrēt, par to nav nekādu šaubu. Tomēr es palieku savā vielā. Nekad neko nevar zināt.

—   Cigaretes?

Viņš izņem no kabatas trīs paciņas angļu cigarešu un pasniedz mums katram vienu.

—    Coda vārds, — Kikiks saka, — cigarešu paciņas viņam iedotas pēdējā brīdī, kad viņš kāpis laivā, jo viņš taču nestaigāja apkārt ar trim paciņām kabatā!

Es smejos par Kikika spriedumiem, pēc tam pievēršos angļu jūrniekam, kas prot vadīt laivu labāk nekā cs. Man ir laika diezgan pārdomām. Šoreiz bēgšana ir izdevusies uz visiem laikiem. Es esmu brīvs cilvēks, brīvs. Kaklā sakāpj kamols, liekas, pat acīs saskrien asaras. Tik tiešām, esmu pavisam brīvs, jo kopš kara sākuma neviena valsts neizdod bēgļus.

Pirms beigsies karš, es būšu paspējis panākt, lai mani ciena un pazīst jebkurā valstī, kur būšu apmeties. Vienīgā neērtība ir tā, ka kara dēļ es varbūt nevarēšu izvēlēties zemi, kur gribētu palikt. Tas nekas, lai kur dzīvošu, es īsā laikā iemantošu iedzīvotāju un varas iestāžu cieņu un uzticību, jo mans dzīvesveids būs nevainojams. Vēl vairāk — tas būs paraugs citiem.

Mani tā pārņem drošā apziņa, ka pagrimuma ceļš beidzot ir uzvarēts, ka es ne par ko citu nedomāju. Beidzot tu esi uzvarējis, Tauriņ! Pēc deviņiem gadiem tu tiešām esi uzvarējis. Paldies, nīļais Dievs, varbūt tu varēji to izdarīt agrāk, bet tavi ceļi ir neizdibināmi, es nesūdzos par tevi, jo, pateicoties tev, es vēl esmu jauns, vesels un brīvs.

Domājot pārceļu, kas noiets šajos deviņos katorgas gados un vēl divos gados, kuri pavadīti Francijas cietumos, kopi vienpadsmit gados, es skatos uz to pusi, kur rāda jūrnieka roka. Viņš saka:

—  Zeme.

Pabraukuši garām izdzēstai bākai, mēs sešpadsmitos iebraucam milzīgā upē — Demerara River. Atkal parādās motorlaiva, jūrnieks atdod man stūri un nostājas priekšgalā. Viņš noķer lidojumā resnu tauvu, kuru piesien pie priekšējā sēdekļa. Viņš pats nolaiž buras un, motorlaivas lēnām vilkti, mēs peldam pa dzelteno upi, bet divsimt metru aiz mums peld torpēdkuteris. Aiz līkuma paveras liela pilsēta. — Džordžtauna, — iesaucas angļu jūrnieks.

Tiešām, motorlaiva mūs gausā gaitā ievelk Angļu Gvajanas galvaspilsētā. Tur ir daudz kravaskuģu, sardzes kuģu un karakuģu. Upes malā no tornīšiem rēgojas lielgabalu stobri. Te ir vesels ieroču arsenāls — gan uz jūras vienībām, gan sauszemes.

Tas ir karš. Nu jau vairāk nekā divus gadus plosās karš, Liet es to vēl neesmu izjutis. Džordžtauna, Angļu Gvajanas galvaspilsēta, svarīga osta uz Demercras upes, ir pilnā kaujas bruņojumā. Man tāda nobruņojusics pilsēta atstāj dīvainu iespaidu. Tikko esam pietauvojušies militārā piestātnē, arī torpēdkuteris, kas mums ir sekojis, lēnām pietauvojas. Kikiks izkāpj malā, nesdams savu sivēnu, Iii ar nelielu saini rokā un es — gluži tukšā. Šajā kara flotei rezervētajā piestātnē nav nevienas civilpersonas. Tikai jūrnieki un kareivji. Pienāk kāds virsnieks, es to pazīstu. Tas ir tas pats, kurš ar mani runāja franciski no lorpēdkutera. Viņš laipni sniedz man roku un saka:

—   Vai esat vesels?

—  Jā, kaptein.

—     Lieliski. Tomēr jums jāaiziet uz ambulanci, kur jums izdarīs dažus iešļircinājumus. Abiem jūsu draugiem arī.

Divpadsmitā burtnīca Džordžtauna

Dzīve Džordžtaunā

Pēcpusdienā, saņēmuši dažādas potes, mēs tiekam nogādāti pilsētas policijas pārvaldē, tādā kā milzu komisariātā, kur bez mitas iet un nāk simtiem policistu. Džordžtaunas policijas superintendants, augstākais policijas ierēdnis, kas atbild par mieru šajā ievērojamajā ostā, liez kavēšanās pieņem mūs savā kabinetā. Ap viņu ir angļu virsnieki, ģērbušies haki krāsas formas tērpos — nevainojamos šortos un baltās zeķēs. Pulkvedis dod mums zīmi, lai apsēžamies viņam pretī, un skaidrā franču valodā saka:

—   No kurienes jūs bijāt izbraukuši, kad jūs pamanīja jūrā?

—   No Franču Gvajanas katorgas.

—  Esiet tik laipni un pasakiet vietas, no kurām esat izbēguši.

—    Es — no Sātana salas. Abi pārējie no daļēji politisko ieslodzīto nometnes Inini netālu no Kuru, Franču Gvajanā.

—   Kāds sods jums bija piespriests?

—   Mūža katorga.

—   Apsūdzība — slepkavība.

—   Un ķīniešiem?

—   Arī slepkavība.

—   Sods?

—   M ūža katorga.

—   Profesija?

—   Elektrikis.

—   Un viņiem?

—   Pavāri.

—   Vai jūs esat de Colla vai Pelēna pusē?

—   Mēs par to nekā nezinām. Mēs esam cietumnieki, kas grib atsākt godīgu dzīvi brīvībā.

—   Jums ierādīs kameru, kas būs vaļā dienu un nakti. Mēs jūs atbrīvosim, kad būsim pārbaudījuši jūsu teiktā patiesīgumu. Ja esat runājuši taisnību, jums ne no kā nav jābaidās. Saprotiet, ir kara laiks, un mums jābūt vēl piesardzīgākiem nekā parasti.

Vārdu sakot, pēc astoņām dienām tiekam atbrīvoti. Šīs astoņas dienas policijas pārvaldē mēs izmantojam, lai iegādātos pieklājīgu apģērbu. Un tā, nevainojami ģērbušies, mani divi ķīnieši un es deviņos no rīta esam uz ielas, mums ir personības apliecības ar fotogrāfijām.

Pilsētā ar 2f>0 000 iedzīvotāju ir gandrīz tikai koka mājas, kas celtas angļu gaumē: pirmais stāvs no cementa, pārējais no koka. Ielās un bulvāros čum un mudž visu rasu ļaudis — baltie, metisi, nēģeri, indieši, kūliji, angļu un amerikāņu jūrnieki, ziemeļnieki. Nonākuši tādā raibā pūlī, mēs jūtamies mazliet satraukti. Mūs pārņēmis pāri plūstošs prieks, tik liels, ka tas droši vien atspoguļojas mūsu sejās, pat ķīniešu sejās, jo daudzi uz mums skatās un laipni uzsmaida.

—   Uz kurieni iesim? — Kikiks jautā.

—    Man ir aptuvena adrese. Viens melnais policists man iedeva divu franču adresi Pcnitansriverā.

Kad ievācam par to ziņas, noskaidrojas, ka tas ir īsts indiešu rajons. Pieeju pie kāda nevainojami baltā uniformā tērpta policista. Parādu viņam adresi. Pirms viņš mums atbild, viņš liek i , ' ,

parādīt personības apliecības. Ks to lepni viņam iedodu. «Ļoti labi, paldies!» Tad viņš iesēdina mūs tramvajā un aprunājas ar konduktoru. Izbraucam no pilsētas centra un pēc divdesmit minūtēm konduktors saka, lai kāpjam ārā. Lūkam te tas ir. Uz ielas jautājam: «Frenchmen?» Kāds jauns cilvēks pamāj, lai sekojam. Viņš mūs aizved līdz zemai mājiņai. Līdzko tuvojamies tai, pretī nāk trīs vīri, gatavi mani apkampt.

—   Kā, vai tas esi tu, Tauriņ?

—   Tas nav iespējams! — izsaucas vecākais ar pilnīgi sirmiem matiem. — Nāc iekšā! Te ir mana māja. Vai tic ķīnieši ir kopā ar tevi?

—  Jā.

—   Nāciet, jūtieties kā mājās!

Šo veco katordznieku sauc par Gitū Ogislu, pareizāk sakot — vienkārši par Citū, tas ir tīrs marseļietis, viņš ieradās katorgā pirms deviņiem gadiem ar to pašu kuģi, ar kuru ierados es — ar «Martiniēre» 1933. gadā. Pēc neveiksmīgas bēgšanas viņu atbrīvoja no galvenā soda, un pirms trim gadiem viņš izbēga, kad bija jau nometinātais, tā viņš man pastāsta. Otrs ir Mazais Luijs no Arlas, trešais — kāds tulonietis Zilo. Arī viņi izbēguši pēc soda izciešanas, jo viņiem vajadzējis palikt Franču Gvajanā tikpat daudz gadu, uz cik gadiem bijuši notiesāti, — desmit un piecpadsmit (šo otro sodu sauc par atkārtojumu).

Mājai ir četras istabas — divas guļamtelpas, viena virtuve, kas reizē ir arī ēdamistaba, un darbnīca. Viņi izgatavo apavus no balatas, tāda kā dabiskā kaučuka, kuru vāc džungļos. Iemērcot karstā ūdenī, to var ļoti labi veidot. Nelaime vienīgi tā, ka pārlieku karstā saulē šis kaučuks kūst, jo nav vulkanizēts. Lai apavi būtu stiprāki, starp kaučuka slāņiem iestrādā audekla sloksnes.

Mūs uzņem lieliski, ar cildenumu, kāds piemīt daudz cietušiem cilvēkiem; Gitū mums iekārto istabu, kur varam dzīvot visi trīs, un uzņem mūs bez kādas vilcināšanās. Vienīgās grūtības sagādā Kikika sivēns, bet Kikiks apgalvo, ka tas nekādā gadījumā nepiegānīs māju, pats ies nokārtoties pagalmā.

—    Labi, tad jau redzēs, pagaidām paturi viņu pie sevis, — Gitū saka.

No vecām kareivju segām mēs uzklājam guļvietas uz grīdas.

Kad esam apsēdušies durvju priekšā un visi seši smēķējam cigaretes, es stāstu Gitū savus deviņu gadu piedzīvojumus. Viņš un abi viņa draugi aizrautīgi klausās un dzīvo līdzi visām manām dēkām, jo pieredzes dēļ spēj tās īsti saprast. Divi no viņiem ir pazinuši Silvēnu un no sirds nožēlo viņa drausmīgo nāvi. Mums garām staigā daudz visādu rasu cilvēku. Laiku pa laikam kāds iegriežas un nopērk apavus vai slotu, jo Citū un viņa draugi, lai nopelnītu iztiku, izgatavo arī slotas. No viņiem uzzinu, ka Džordžtaunā ir apmēram trīsdesmit izbēgušu katordznieku un nometināto. Naktīs vini satiekas kādā centra bārā, kur dzer rumu vai alu. Zilo stāsta, ka visi strādā, lai nopelnītu iztiku, un lielākā daļa dzīvo tīri labi.

Kamēr sēžam ēnā mājas priekšā, garām iet kāds ķīnietis, ko Kikiks pasauc. Man neko neteicis, Kikiks aiziet viņam līdzi, abiem seko arī vienrocis. Acīmredzot nekur tālu viņi neiet, jo sivēns lipina nopakaļ. Pēc divām stundām Kikiks atgriežas un atved ēzeli, kas velk mazus ratiņus. Lepns kā Artabans, viņš aptur lopiņu, ar kuru runā ķīniski. Šķiet, ēzelis šo valodu saprot. Kātos ir trīs saliekamas dzelzs gultas, trīs spilveni un trīs koferi. Tas, ko Kikiks iedod man, ir pilns krekliem, apakšbiksēm, triko krekliņiem, vēl ir arī divi pāri kurpju, kaklasaites un citas mantas.

—   Kur tu to visu dabūji, Kikik?

—   To man iedeva tautieši. Rīt aiziesim pie viņiem ciemos, vai esi ar mieru?

—   Protams.

Mēs domājam, ka Kikiks ar ēzeli un ratiņiem ies atpakaļ, liet viņš to vis nedara. Viņš ēzeli izjūdz un novieto pagalmā.

—    Viņi man uzdāvināja arī ratiņus un ēzeli. Viņi sacīja, ka ar tiem man viegli būs nopelnīt iztiku. Rīt no rīta atnāks viens mans novadnieks un iemācīs, kā tas darāms.

—   Ķīnieši gan nevelk garumā!

Citū ir ar mieru, ka ēzeli un ratiņus pagaidām turam pagalmā. Pirmajā brīvības dienā mums veicas lieliski. Vakarā visi seši sēžam ap darba galdu un ēdam gardu sakņu zupu, ko izvārījis Zilo, un arī spageti ēdienu.

—    Traukus mazgās un māju tīrīs katrs savu reizi, — Gilū saka.

Kopīgā maltīte apliecina mūsu mazās sabiedrības sirsnīgo draudzību. Apziņa, ka pirmajos brīvās dzīves soļos mums ir palīgi, ļoti nomierina. Kikiks, vienrocis un es esam pa īstam laimīgi. Mums ir pajumte, gulta, augstsirdīgi draugi, kuri labprāt palīdz. Ko vairāk varam gribēt?

—     Ko tu šonakt vēlētos darīt, Tauriņ? Varbūt aiziesim uz centru, uz bāru, ko apmeklē bēgļi?

—  Šonakt es lalrak paliktu tepat. Ej vien, ja gribi, manis dēļ tev nav jāraizējas.

—  Jā, es iešu gan, man kāds ir jāsatiek.

—   Es palikšu kopā ar Kikiku un vienroci.

Mazais Luijs un Gitū apģērbjas, apsien kaklasaiti un dodas uz centru. Vienīgi Zilo paliek, lai pabeigtu dažus pārus apavu. Es kopā ar biedriem pastaigājos pa tuvējām ielām, lai iepazītu kvartālu. Te dzīvo galvenokārt indieši. Ļoti maz melno, balto nav tikpat kā nemaz, vairāki ķīniešu restorāni.

So rajonu sauc par Penitansriveru, un tas ir īsts Indijas vai Javas stūrītis. Jaunās sievietes ir apbrīnojami skaistas, un vcci vīri ģērbušies garās, baltās drānās. Daudzi staigā basām kājām. Tas ir nabago kvartāls, bet visiem mugurā tīras drānas. Ielas patumšas, visur skan indiešu mūzika.

Mani aptur kāds cigāra melns baltās drēbēs ģērbies nēģeris ar kaklasaiti.

—   Vai jūs, cienītais kungs, esat francūzis?

—  Jā.

—     Es priecājos, satiekot novadnieku. Vai esat ar mieru iedzert kopā ar mani kādu glāzi?

—   Kā vēlaties, bet esmu kopā ar draugiem.

—  Tas nekas. Vai viņi runā franciski?

—  Jā.

Un tā mēs visi četri iekārtojamies pie galdiņa, kas nolikts uz trotuāra pie bāra. Martinikietis runā izmeklētākā franču valodā nekā mēs. Viņš mums iesaka uzmanīties no angļu nēģeriem, jo tie, pēc viņa domām, visi ir meļi.

—     Viņi nav tādi kā mēs, franči, mums ir godaprāts, bet viņiem ne.

Smaidu pie sevis, klausīdamies, kā šis nēģeris no Tombuktu saka «mēs, franči», bet tad man kļūst Bēdīgi ap sirdi. Tiešām, šis kungs ir francūzis, turklāt lielākā mērā nekā es, jo viņš dedzīgi un ticīgi uzņemas atbildību par savu nāciju. Viņš spētu ziedot dzīvību Francijas dēļ, bet es ne. Tātad viņš ir vairāk francūzis nekā es. Nūjā, es esmu bēgulis.

—    Man ir tik patīkami satikt tautieti un parunāties savā valodā, jo angliski es runāju ļoti slikti.

—   Es gan brīvi un gramatiski pareizi runāju angliski. Ja varu būt jums noderīgs, es labprāt jums pakalpotu. Vai jūs jau sen esat Džordžtaunā?

—  Tikai astoņas dienas.

—   No kurienes esat ieradušies?

—   No Franču Gvajanas.

—     Vai tas var būt, tad jau jūs esat bēglis vai katorgas cietumsargs, kas grib pāriet pie de Golla?

—   Nē, es esmu izbēgušais.

—   Un jūsu draugi?

—   Arī.

—   Anrī kungs, es neko negribu zināt par jūsu pagātni, bet tagad irīstais brīdis palīdzēt Francijai un izpirkt savu vainu. Es esmu de Golla pusē un gaidu, kad varēšu kāpt uz kuģa, lai dotos uz Angliju. Atnāciet rīt uz «Martiner Club», te ir adrese. Es ļoti priecātos, ja jūs mums pievienotos.

—   Kā jūs sauc?

—   Homērs.

—    Homēra kungs, es nevaru uzreiz tā izšķirties, man vispirms jāievāc ziņas par ģimeni, tikai tad es varēšu pieņemt tādu svarīgu lēmumu, kaut ko apsvērt. Patiesību sakot, Homēra kungs, Francija man sagādājusi daudz ciešanu, tā pret mani izturējusies necilvēciski.

Martinikietis no visas sirds, ar apbrīnojamu jūsmu un dedzību pūlas mani pārliecināt. Ir tiešām aizkustinoši klausīties pamatojumus, ko šis cilvēks izsaka par labu mūsu izmocītajai Francijai.

Mājās pārrodamies ļoti vēlu un, kad esmu apgūlies, pārdomāju, ko man teica lielais francūzis. Man nopietni jāapsver viņa priekšlikums. Galu galā policisti, tiesu ierēdņi un soda iestāžu administrācija vēl nav Francija. Es skaidri jūtu, ka neesmu pārstājis to mīlēt. Un iedomāties vien, ka boši ir visā Francijā! Augstais Dievs, kādas ciešanas jāpārdzīvo maniem tuviniekiem, un kas tas par kaunu katram francūzim!

—    Nu, vecīt, vai labi izgulējies? — Gitū un viņa draugi man jautā.

—  Jā, paldies!

—   Ko tu labāk gribi — melnu kafiju vai kafiju ar pienu, vai varbūt tēju? Kafiju un sviestmaizes?

—   Paldies!

Es ēdu visu un noskatos, kā vini strādā.

Zilo sagatavo balatas masu, cik tās vajadzīgs, viņš iemet cietos gabalus siltā ūdenī, kur tic pārvēršas par mīkstām pikām.

Mazais Luijs sagriež auduma strēmeles, un Gitū izgatavo kurpes.

—   Vai jūs ražojat daudz?

—     Nē. Mēs strādājam tā, lai dienā nopelnītu divdesmit dolārus. Pieci dolāri iziet par dzīvokli un pārtiku. Katram paliek pieci dolāri kabatas naudas, apģērbam un mazgātājam.

—   Vai jūs pārdodat visu?

—     Nē, reizēm kādam jāiet tirgoties ar kurpēm un slotām Džordžtaunas ielās. Tas ir grūts darbs — kājās stāvot un karstā saulē.

—    Ja vajag, es labprāt to darīšu. Es nevēlos te dzīvot kā parazīts. Arī es gribu nopelnīt savu uzturu.

—   Labi, Tauriņ!

Visu dienu staigāju pa Džordžtaunas indiešu kvartālu. Ieraugu lielu kino afišu, un man ļoti iegribas pirmo reizi mūžā noskatīties un noklausīties skaņu filmu, turklāt krāsainu. Es palūgšu, lai Gitū mani šovakar aizved. Esmu nostaigājis pa Penitansriveras ielām visu dienu. Man ārkārtīgi patīk šo cilvēku pieklājība. Viņiem ir divas neapšaubāmas īpašības: viņi ir tīrīgi, un viņi ir ļoti pieklājīgi. Diena, koesmu pavadījis viens pāts.šajā Džordžtaunas kvartālā, atstāj uz mani vēl lielāku iespaidu nekā ierašanās Trinidadā pirms deviņiem gadiem.

Trinidadā, lai cik brīnumaini bija iejukl pūlī, man visu laiku prātā bija doma: pēc divām vai, vēlākais, trim nedēļām pienāks diena, kad atkal vajadzēs doties jūrā. Kura zeme būs ar mieru mani pieņemt? Vai vispār ir kāda nācija, kas gribēs dot patvērumu? Kāda būs nākotne? Te ir citādi. Es tiešām esmu brīvs, ja vēlos, es pat varu doties uz Angliju un iestāties brīvajā franču armijā. Kas man jādara? Ja izlemšu iet kopā ar de Collu, vai citi nesāks domāt, ka esmu to darījis tikai tāpēc, ka nezinu, kur likties? Kad dzīvošu starp parastiem cilvēkiem, vai tie pret mani neizturēsies kā pret katordznieku, kas nav atradis citu patvērumu un tāpēc vien ir kopā ar viņiem? Stāsta, Francija esot sašķēlusies divās daļās, ka vieni ir par Pelēnu, otri — par de Collu. Kā var būt, ka Francijas maršals nezina, kur ir Francijas gods un intereses? Ja es iestāšos brīvajā franču armijā, vai man reiz nevajadzēs šaut uz frančiem?

Te būs grūti, ļoti grūti iekarot pieņemamu stāvokli. Gitū, Zilo un Mazais Luijs nepavisam nav muļķis, un viņi strādā par pieciem dolāriem dienā. Vispirms man jāiemācās dzīvot brīvībā. Kopš 1931. gada — un tagad ir 1942. gads — esmu cietumnieks. Pirmajā brīvības dienā es nevaru tikt galā ar tik daudziem nezināmajiem. Man pat nav skaidrs, kādas ir pirmās problēmas, kas rodas cilvēkam, kurš grib atrast savu vietu dzīvē. Es nekad neesmu strādājis savām rokām. Tikai pavisam neilgu laiku esmu bijis elektriķis. Jebkurš montieris zina vairāk par mani. Man pašam sev jāapsola tikai viens: dzīvot godīgi, vismaz atbilstoši saviem morāles likumiem.

Ir četri pēcpusdienā, kad atgriežos mājās.

—    Nu, Tauriņ, vai pirmie brīvības malki ir gardi? Vai pastaiga bija patīkama?

—  Jā, Gitū, es izstaigāju visas šīs lielās priekšpilsētas ielas.

—   Vai savus ķīniešus satiki?

—   Nē.

—   Viņi ir pagalmā. Tavi draugi nu gan ir veikli vīri! Viņi jau nopelnījuši četrdesmit dolāru un katrā ziņā grib, lai es ņemu divdesmit. Es, protams, atsaeījos. Ej, aprunājies ar viņiem!

Kikiks patlaban griež kāpostu sivēnam. Vienrocis mazgā ēzeli, kas tīksmīgi ļaujas.

—   Kā klājas, Tauriņ?

—   Labi, un jums?

—    Mēs esam ļoti apmierināti, esam nopelnījuši četrdesmit dolāru.

—   Ko jūs darījāt?

—   Trijos no rīta aizgājām uz laukiem kopā ar vienu tautieti, kas mums ierādīja darbu. Viņš atnesa divsimt dolāru. Par tiem mēs nopirkām tomātus, salātus, baklažānus, vārdu sakot, visvisādus svaigus dārzeņus. Arī dažas vistas un kazu pienu. Tad gājām uz tirgu pie pilsētas ostas un visu pārdevām sākumā vietējiem, tikai mazu drusciņu, pēc tam — amerikāņu jūrniekiem. Viņi bija tik apmierināti ar cenām, ka rīt man nemaz nav jāiet iekšā tirgū — viņi teica, lai gaidu pie ostas vārtiem. Viņi nopirks visu. Še, ņem naudu! Tu joprojām esi priekšnieks, tev jāglabā nauda.

—  Tu, Kikik, labi zini, ka man ir nauda un šī nav vajadzīga.

—   Glabā naudu, vai arī es vairs nestrādāšu!

—   Klausies, franči iztiek gandrīz ar pieciem dolāriem. Mēs ņemsim katrs piecus dolārus un piecus dosim tev uzturam. Pārējos noliksim, lai atdotu taviem tautiešiem divsimt dolārus, kurus vini tev aizdeva.

—   Piekrītu.

—   Rīt es gribu iet kopā ar jums.

—   Nē, tu guli! Ja gribi, tu mūs atradīsi septiņos no rīta pie lielajiem ostas vārtiem.

—   Labi.

Visi ir apmierināti. Vispirms jau mēs par to, ka zinām — varam nopelnīt sev uzturu un nebūt draugiem par apgrūtinājumu. Un arī Gitū un abi pārējie, kas, lai cik labsirdīgi ir, nevarēja nedomāt, cik ilgs laiks paies, iekams paši spēsim nopelnīt sev iztiku.

—    Iii nosvinētu tavu draugu īslo varoņdarbu, Tauriņ, mēs uztaisīsim divus litrus pastisa.

Zilo aiziet un atgriežas ar cukurniedru degvīnu un citiem produktiem. Pēc stundas dzeram pastisu kā Marseļā. Alkohola atraisītas, balsis kļūst skaļākas, un smiekli ir dzīvespriecīgāki nekā citkārt. Indiešu kaimiņi, padzirdējuši, ka pie frančiem ir svētki, bez ceremonijām nāk ciemos — trīs vīrieši un divas jaunas sievietes. Viņi atnes uz iesma ceptu vistas un cūkas gaļu, kas ir sapiparota un asām garšvielām aizdarīta. Abas meičas ir neparasti skaistas. Viņas ģērbušās baltās drānās, basām kājām, ar sudraba sprādzi ap kreiso potīti. Gitū man saka:

—  Uzmanies! Tās ir īstas jaunavas. Nesāc runāt vaļības tāpēc vien, ka zem plīvura viņām krūtis ir kailas. Viņām tas neko nenozīmē. Uz mani tas nekādu iespaidu neatstāj, es esmu pārāk vecs. Bet Zilo un Mazais Luijs sākumā, kad tikko bijām ieradušies, mēģināja viņām tuvoties. Viņas tad ilgi ncnāca.

Abas indietes ir brīnumaini skaistas. Pieres vidū ietelovētais punkts vērš viņas noslēpumainas. Viņas ar mums laipni sarunājas, un mazumiņš angļu valodas, ko protu, ļauj saprast, ka abas vēl mums veiksmi Džordžtaunā.

Šonakt mēs ar Gitū aizejam uz pilsētas centru. Tur jūtama pavisam cita civilizācija, gluži atšķirīga no tās, kur dzīvojam mēs. Pilsētā ļaudis čum un mudž. Baltie, melnie, indieši, ķīnieši, kareivji un jūrnieki karavīru formas tērpos un daudzcivilo jūrnieku. Uz katra soļa — bāri, restorāni, krodziņi un veikali, kas spilgti apgaismo ielas, tā ka ir gaišs kā dienā.

Pēc seansa, kur pirmo reizi mūžā noskatījos krāsainu skaņu filmu, vēl gluži apdullis no jaunajiem iespaidiem, sekoju Gitū, kas mani aizved uz milzīgu bāru. Vienu zāles stūri aizņem kādi divdesmit franči. Dzer degvīnu un kokakolu.

Visi šie vīri ir izbēgušie, niknie. Vieni aizbēguši pēc soda izciešanas, kad viņiem vajadzējis izciest «atkārtojumu» brīvībā. Tur viņi miruši badā, nav varējuši dabūt darbu, gan iedzīvotāji, gan Gvajanas civilisti uz viņiem skatījušies greizi, tāpēc viņi labāk devušies uz zemi, kur cerējuši iemantot ciešamāku dzīvi. Bet, kā viņi stāsta, te nav viegli.

—    Es pie Džona Fernandesa cērtu džungļos kokus par divarpus dolāriem dienā. Ik mēnesi nāku uz Džordžtaunu pavadīt te vienu nedēļu. Esmu izmisis.

—   Un tu?

—   Es vācu tauriņu kolekcijas. Eju ķert tos džungļos, un, kad man ir krietns daudzums dažādu tauriņu, es tos sakārtoju kārbā zem stikla un kolekciju pārdodu.

Citi strādā par krāvējiem ostā. Visi pūlas vaiga sviedros, bet nopelna vienīgi tik, lai vilktu dzīvību. — lr grūti, — viņi saka, — bet mēs esam brīvi. Cik laba taču ir brīvība!

Šovakar te ierodas kāds izsūtītais — Fosārs. Viņš izmaksā dzērienu visiem. Viņš bijis uz Kanādas kuģa, kas, piekrauts ar boksītiem, ticis torpedēts Dcmararas upes grīvā. Fosāram paveicies — viņš iekļuvis kādā glābšanas laivā. Viņš stāsta, ka vācu zemūdenes jūrnieks iznācis ārpusē un runājis ar viņiem. Tas jautājis, cik ar boksītiem piekrautu kuģu ostā gaida iziešanu jūrā. Viņi atbildējuši, ka nezina, tad vīrs, kas viņus iztaujājis, sācis smieties. «Vakar», viņš teicis, «es biju Džordžtaunā uz kino. Paskaties, te ir puse ieejas biļetes.» Un, pavēris svārkus, viņš sacījis: «Šis uzvalks pirkts Džordžtaunā.» Neticīgie apgalvo, ka Fosārs laiž muļķi, bet viņš paliek pie sava, un viņam droši vien taisnība.

Katrs stāsta savus piedzīvojumus. Mēs ar Gitū sēžam blakus vecam parīzietim no tirgus rajona — kā viņš saka, Mazajam Luijam, no Lombardu ielas.

—  Tauriņ, vecīt, es esmu atradis paņēmienu, kā dzīvot, neko nedarot. Līdzko avīzē parādās kāda francūža vārds nodaļā «Kritis par karali vai karalieni», es lāgā nezinu, kas tur rakstīts, es eju pie marmora apstrādātāja un lieku nofotografēt kapakmeni, uz kura esmu uzgleznojis kuģa vārdu, datumu, kad tas torpedēts, un francūža vārdu. Pēc tam dodos uz bagātām angļu vasarnīcām un saku — viņiem vajag ziedot, lai nopirktu kapa plāksni francūzim, kas miris par Angliju, lai kapsētā paliktu piemiņa par viņu. Tā turpinājās līdz pagājušajai nedēļai, kad viens stulbs bretonis, kuru uzskatīja par bojā gājušu, parādījās te ne tikai dzīvs, bet arī pie labas veselības. Viņš apciemoja dažas lāga sievas, no kurām es tieši biju lūdzis piecus dolārus šī mirušā kapam, bet viņš klaigāja, ka ir sveiks un vesels un ka es nekad mūžā neesmu pircis kapakmeni. Tagad jāizdomā kaut kas cits, lai nopelnītu iztiku, jo nekad mūžā es neesmu strādājis.

Dzērienu uzmundrināti, visi runā skaļā balsī, jo ir pārliecināti, ka mēs vienīgie saprotam franču valodu, un stāsta visdīvainākos notikumus.

—     Es taisu balatas lelles un velosipēdu rokturus, — kāds cits stāsta. — Nelaimīgā kārtā lelles, kad meitenes tās aizmirst dārzā, izkūst vai pārvēršas. Vari iedomāties, kāds tracis izceļas, ja es kādreiz aizmirstu ielu, kur tādas lelles esmu pārdevis. Kopš mēneša es pa dienu nevaru rādīties pusē Džordžtaunas. Ar velosipēdiem ir tāpat. Ja kāds atstāj riteni saulē, rokas viņam pielīp pie manis pārdotajiem rokturiem.

—     Es izgatavoju pātagas ar nēģeriešu galvām — arī no balatas, — vēl kāds saka. — Jūrniekiem iestāstu, ka esmu izglābies no Elkebiras un ka tā nav viņu vaina, ja esmu vēl dzīvs. Astoņi no desmit pērk arī.

Šis mūsdienīgais brīnumu pagalms mani uzjautrina, taču arī skaidri pierāda, ka maizi pelnīt nemaz nav viegli.

Kāds ieslēdz bāra radio: dzirdam de Colla aicinājumu. Visi klausās francūža balsi no Ix»ndonas, kas uzmundrina koloniju un pārjūras frančus. De Colla aicinājums ir svinīgs, itin neviens never muti vaļā. Piepeši kāds niknais, kas iedzēris par daudz stiprā dzēriena, pieceļas un saka:

—    Nu, draugi, pie visiem velniem! Tas tikai ir joks! Vienā rāvienā esmu iemācījies angļu valodu un saprotu visu, ko tas Cērčils runā!

Visi sāk skaļi smieties, neviens nepapūlas reibuma varonim norādīt uz kļūdīšanos.

Jā, man jāsāk domāt par iztikas nopelnīšanu, un, kā noprotu no citu pieredzes, viegli tas nebūs. Es nepavisam neesmu noraizējies. No 1930. līdz 1942. gadam esmu pilnīgi zaudējis atbildības apziņu un prasmi rīkoties bez vadības. Cilvēkam, kas tik ilgi bijis cietumnieks, kam nav bijis jādomā, ko ēdīs, kur dzīvos, kā ģērbsies; cilvēkam, kas ticis vadīts, grozīts uz visām pusēm, cilvēks, kas pieradis, ka nekas nav jādara pašam, kas nedomādams un nevērtēdams tikai izpilda visdažādākās pavēles, — šim cilvēkam, kas vienā mirklī nonāk lielā pilsētā, kur viņam no jauna jāiemācās staigāt pa ietvēm, nevienu negrūstot, šķērsot ielu, nepakļūstot zem mašīnas, atkal jāpierod, ka pēc viņa pieprasījuma pasniedz dzērienu un ēdienu, — šim cilvēkam no jauna jāmācās dzīvot. Piemēram, ir pilnīgi negaidītas reakcijas. Sēžu starp niknajiem, atbrīvotajiem, izbēgušajiem trimdiniekiem, kas franču valodā iepin angļu vai spāņu vārdus, ar vislielāko uzmanību klausos viņu stāstos un piepeši šajā angļu bāra stūrī man iegribas aiziet uz tualeti. Tas ir gandrīz neiedomājami, bet kādu sekundes daļu es ar skatienu meklēju uzraugu, lai palūgtu atļauju. Tas ir tikai īss mirklis, taču dīvains gan, kad saprotu: Tauriņ, tagad tev nevienam vairs nav jāprasa, ja tu gribi pačurāt vai darīt ko citu!

Arī kinoteātrī, kad vielu ierādītāja meklēja sēdekli, kur mēs varētu apsēsties, man vienu mirkli gribējās viņai sacīt: «Nepūlieties jel manis dēļ, esmu tikai nabaga notiesātais, kas nav pelnījis nekādu uzmanību.» Ejot no kino uz bāru, es pa ceļam vairākkārt skatījos atpakaļ. Cilū, kas saprot šo paradumu, saka: — Kāpēc tu tik bieži griezies atpakaļ un atskaties? laikam gribi redzēt, vai kruķis tev seko. Te nav kruķu, Tauriņ, vecīt! Tos tu esi atstājis katorgā.

Tēlainajā katordznieku valodā mēdz teikt, ka jāliek vaļā no spaidu darbu krekla. Tas nozīmē ko vairāk, jo katordznieka apģērbs ir tikai simbols. Vajag nevis tikt vaļā no šī krekla, bet gan izdzēst ugunīgo nekrietnības zīmogu dvēselē un smadzenēs.

Bārā nupal ienākusi angļu nēģeru policistu patruļa nevainojamā apģērbā. Viņi apstaigā visus galdus, pieprasot personības apliecības. Kad viņi nonāk mūsu stūrī, priekšnieks uzmanīgi pārlaiž skatienu visām sejām. Viņš redz, ka vienu no tām nepazīst, — tas esmu es.

—     Uzrādiet, lūdzu, savu personības apliecību, cienītais kungs!

Es viņam to pasniedzu, viņš ieskatās dokumentā, atdod man un piebilst:

—    Piedodiet, es jūs nepazinu! Lai jums labi klājas Džordžtaunā! — Un viņš aiziet.

Kad policists ir prom, Pols Savojietis paskaidro:

—    Šie rostbifi ir brīnumaini. Vienīgie ārzemnieki, kuriem viņi pilnīgi uzticas, ir izbēgušie katordznieki. Ja angļu varas iestādēm var pierādīt, ka esi izbēdzis no katorgas, tu tūlīt liksi brīvībā.

Kaut arī mājās atgriezāmies vēlu, septiņos no rīla esmu pie ostas galvenajiem vārtiem. Pēc nepilnas pusstundas ierodas Kikiks un vienrocis, viņi atved ratiņos no rīla rautus dārzeņus, olas un dažus cāļus. Viņi ir vieni paši. Jautāju, kur palicis novadnieks, kurš solījies iemācīt viņus tirgoties. Kikiks atbild:

—   Vakar viņš mums to ierādīja, ar to pietiek. Tagad mums neviens palīgs vairs nav vajadzīgs.

—   Vai tu visu to sadabūji tālu?

—   Jā, vairāk nekā divarpus stundu braucienā. Izgājām no mājām trijos, un tagad esam atnākuši.

Kikiks, it kā tc būtu nodzīvojis jau divdesmit gadu, sadabū karstu tēju un plāceņus. Apsēžamies uz trotuāra pie ratiņiem un ēdam un dzeram, gaidīdami pircējus.

—    Vai tu domā, ka tic amerikāņi, ar ko tu vakar sarunāji, ieradīsies?

—   Es ceru, Liet, ja viņi neatnāks, pārdosim citiem.

—   Un cenas? Kā tu zini, cik prasīt?

—   Es viņiem nesaku — las maksā lik un tik. Es jautāju: cik tu dod?

—   Bet tu neproti angliski runāt.

—   Tas tiesa, bet es protu kustināt pirkstus un rokas. Tas ir gluži viegli.

—  Un turklāt tu runā pietiekami labi, lai pārdotu un pirktu, — Kikiks man saka.

—  Jā, bet vispirms es gribētu paskatīties, kā tu pats to dari.

Ilgi nav jāgaida, jo drīz atbrauc milzīgs džips. No tā izkāpj

apakšvirsnieks, šoferis un divi jūrnieki. Apakšvirsnieks iekāpj ratiņos un visu apskata — salātus, baklažānus utt. Ik sainis tiek pārbaudīts, viņš aptausta arī cāļus.

—   Cik tas viss kopā maksā?

Un sākas tirgošanās.

Amerikāņu jūrnieks runā caur degunu. Es nesaprotu ne vārda. Kikiks vervelē ķīniski un franciski. Redzēdams, ka viņi netiek nekādā galā, paaicinu Kikiku sānis.

—   Cik naudas tu pavisam izdevi?

Viņš rakņājas pa kabatām un atrod divdesmit septiņus dolārus.

—   Simt astoņdesmit trīs dolārus.

—  Cik viņš tev piedāvā?

—   Man liekas — divsimt desmit, tas ir par maz.

Pieeju pie virsnieka. Viņš jautā, vai es runāju angliski.

—   Pavisam slikti. Bunājiet lēnām, — es viņam saku.

—   Labs ir.

—    Kas tā par cenu, ko jūs piedāvājat — divsimt desmit dolāru! Divsimt četrdesmit!

Viņš nav ar mieru.

Amerikānis izliekas, ka iet prom, tad atgriežas, atkal iet prom, iekāpj džipā, bet es jūtu, ka viņš tikai tēlo. Brīdī, kad viņš atkal izkāpj, atnāk manas skaistās pa pusei aizplīvurojušās kaimiņienes. Viņas acīmredzot ir vērojušas notiekošo, jo izliekas, ka mūs nepazīst. Viena no viņām iekāpj ratos, apskata preci un jautā:

—  Cik jūs par visu prasāt?

—   Divsimt četrdesmit dolāru.

—   Labi, — viņa saka.

Bet amerikānis izvelk no kabatas divsimt četrdesmit dolāru un iedod tos Kikikam, teikdams indietēm, ka viņš preci jau nopircis. Manas kaimiņienes neiet prom, viņas noskatās, kā amerikāņi izkrauj ratus un visu saliek džipā. Pēdējā brīdī viens no matrožiem paņem sivēnu, domādams, ka tas pieder pie preces. Protams, Kikiks negrib sivēnu atdot. Viņš uzsāk strīdu, kurā mēs nekādi nevaram ieskaidrot, ka sivēns nepieder pie precēm.

Es mēģinu to iestāstīt indietēm, bet tas ir pārāk grūti. Arī viņas mani nesaprot. Amerikāņu jūrnieki negrib laist vaļā sivēnu, Kikiks negrib atdot naudu, galu galā vēl var izcelties plūkšanās. Vienrocis jau ir paņēmis ratu ilksi, kad garām brauc amerikāņu militārās policijas džips. Apakšvirsnieks iesvilpjas. Militārā policija tuvojas. Es saku, lai Kikiks dod naudu atpakaļ, bet viņš par to negrib ne dzirdēt. Sivēns ir jūrnieku rokās, un tiem ne prātā nenāk to atdot. Kikiks nostājies priekšā džipam un neļauj braukt prom. Mums apkārt sastājies krietns ziņkārīgo pūlītis. Amerikāņu policija lietu izšķir par labu amerikāņiem jo vairāk tāpēc, ka no mūsu vervelēšanas neko nesaprot. Tā no tiesas domā, ka esam gribējuši jūrniekus piekrāpt.

Vairs nezinu, ko darīt, kad iedomājos: man taču ir Jūrnieku kluba telefons un martinikieša vārds! Es to iedodu policijas virsniekam un saku: «Tulks.» Viņš aizved mani pie telefona. Es piezvanu un laimīgā kārtā mans gollists ir klubā. Es lūdzu, lai viņš paskaidro policistam, ka sivēns nepieder pie preces, ka tas ir pieradināts, ka Kikikam tas ir tikpat kā suns un ka esam aizmirsuši pasacīt jūrniekiem, ka tas netiek pārdots. Pēc tam iedodu klausuli policistam. Trīs minūtēs viņš ir visu sapratis. Viņš pats paņem sivēnu un atdod to Kikikam, kas laimīgs satver draugu un ieliek ratos. Starpgadījums beidzas laimīgi, amerikāņi smejas kā bērni. Visi izklīst, viss labi beidzies.

Vakarā pateicamies indietēm, kuras par notikušo skaļi smejas.

Nu jau esam nodzīvojuši Džordžtaunā trīs mēnešus. Šod len iekārtojamies mūsu draugu indiešu mājā, kur noīrējam pusi. Mums ir divas gaišas, plašas guļamistabas, ēdamistaba un maza virtuve ar kokogļu pavardu un milzīgs pagalms ar nojumi stūrī — tur ir kūts ēzelim. Gan ratiem, gan ēzelim ir pajumte. Nu es gulēšu viens lielā, gadījuma pēc nopirktā gultā ar labu matraci. Blakus istabā katrs savā gultā guļ mani draugi ķīnieši. Mums ir arī galds, seši krēsli un četri ķebļi. Virtuvē — visi ēdiena gatavošanai nepieciešamie piederumi. Pateikušies Gitū un viņa draugiem par viesmīlību, pārceļamies paši uz savu māju, kā to sauc Kikiks.

Ēdamistabā pie loga ielas pusē ir ratīna atzveltnis, indiešu dāvana. Uz ēdamgalda stikla traukā — dažas Kikika atnestas puķes.

Pirmā pašu mājokļa iespaids, šī vienkāršā, bet tīrā un gaišā māja ir pirmais mūsu trīs mēnešu darba rezultāts un dod man drošības apziņu un ticību nākotnei.

Rīt ir svētdiena, tirgus nav, tātad esam brīvi visu dienu. Tāpēc esam nolēmuši savā mājā sarīkot pusdienas Gitū un viņa draugiem, kā arī indietēm un to brāļiem. Goda viesis būs ķīnietis, kas palīdzēja Kikikam un vienrocim, uzdāvinot viņiem ēzeli un ratiņus un aizdodot mums divsimt dolāru, lai mēs varētu uzsākt tirgošanos. Savā šķīvī viņš atradīs aploksni ar divsimt dolāriem un dažus mūsu pateicības vārdus, kas uzrakstīti ķīniešu valodā.

Tūlīt aiz sivēna, ko Kikiks vai dievina, viņš visu draudzību veltī man. Viņš pret mani izturas ārkārtīgi gādīgi: es no mums visiem trim esmu vislabāk ģērbies, un viņš bieži pārnes kādu man paredzētu kreklu, kaklasaiti vai bikses. Kikiks nesmēķē, tikpat kā nedzer, viņa vienīgais netikums ir spēle. Viņš sapņo tikai par to, ka varētu sakrāt pietiekami daudz naudas, lai dotos uz ķīniešu klubu spēlēt.

No rīta nopirkto produktu pārdošanā mums nav nekādu īstu grūtību. Es jau runāju pietiekami labi angliski, lai varētu pirkt un pārdot. Ik dienas mēs pa trim nopelnām divdesmit piecus līdz trīsdesmit piecus dolārus. Tas ir maz, bet mēs jūtamies laimīgi, ka tik ātri esam atraduši iespēju nopelnīt iztiku. Es joprojām neeju kopā ar viņiem uzpirkt dārzeņus, kaut arī man izdodas sarunāt labākas cenas nekā viņiem, bet tagad es vienmēr pārdodu. Daudzi amerikāņu un angļu jūrnieki, kas iepērk pārtiku saviem kuģiem, mani pazīst. Mēs pieklājīgi kaulējamies, pārāk neiekarstot. Kādas amerikāņu virsnieku ēdnīcas pārzinis, liela auguma Amerikas itālietis, ar mani pastāvīgi runā itāliski. Viņš nevar vien nopriecāties par to, ka atbildu viņa valodā, un kaulējas tikai prieka pēc. Galu galā viņš nopērk par tādu cenu, kādu sākumā esmu prasījis.

No pusdeviņiem līdz deviņiem rītā esam mājās. Visi trīs paēdam vieglas brokastis, un vienrocis ar Kikiku liekas gulēt. Es eju ciemos pie Gitū, vai arī manas kaimiņienes ciemojas pie manis. Nekāda liela tīrīšana nav vajadzīga — izslaucīt grīdas, izmazgāt veļu, turēt māju tīru — to visu abas māsas izdara ļoti labi gandrīz vai par velti — par diviem dolāriem dienā. Es pilnam izbaudu laimi būt brīvam un neraizēties par nākotni.

Mana indiešu ģimene

Sajā pilsētā parastākais satiksmes līdzeklis ir divritenis. Tāpēc nopirku sev velosipēdu, lai bez grūtībām nonāktu, kur vien vēlos. Gan pilsēta, gan tās apkārtne ir līdzenas, tāpēc gari pārbraucieni nesagādā nekādas pūles. Divritenim ir divi ļoti pamatīgi bagāžnieki — viens priekšā, otrs aizmugurē. Tātad es, gluži tāpat kā daudzi vietējie, varu vest divus cilvēkus.

Vismaz divreiz nedēļā es dodos stundu vai divas stundas garos izbraukumos kopā ar savām draudzenēm indietēm. Viņas par to bezgala priecājas, un sāku saprast, ka viena no viņām — jaunākā — ir manī iemīlējusies.

Vakar ieradās viņas tēvs, kuru agrāk nekad nebiju redzējis. Viņš dzīvo netālu no mums, bet nekad nebija nācis mūs apciemot, es pazinu tikai indiešu brāļus. Tas ir liela auguma sirmgalvis ar ļoti garu, sniegbaltu bārdu. Arī mati ir sudrabaini sirmi, tie atsedz gudru, cildenu pieri. Viņš runā vienīgi indiešu valodā, meita tulko. Viņš uzaicina mani ciemos pie sevis. Ar divriteni tas nav tāls ceļš, viņš saka ar mazās princeses starpniecību — tā es saucu viņa meitu. Apsolu drīzumā viņu apciemot.

Apēdis dažas kūkas un padzēris tēju, sirmgalvis aiziet, taču es pamanu, ka viņš sīki jo sīki izpēta mūsu mājokli. Mazā princese jūtas laimīga, ka tēvs ir apmierināts ar ciemošanos un mums.

Man ir trīsdesmit seši gadi, esmu pilnīgi vesels, es vēl jūtos jauns un visi laimīgā kārtā izturas pret mani kā pret jaunu cilvēku — draugi apgalvo, ka man nevar dot vairāk par trīsdesmit gadiem. Un meitenei ir deviņpadsmit gadu, tā apveltīta ar indiešiem raksturīgo skaistumu, ir rāma, un tās domāšanas veidam piemīt fatālisms. Man šīs brīnumainās meitenes mīlestība un spēja viņu mīlēt būtu īsta debesu dāvana.

Kad mēs visi trīs dodamies izbraukumos, viņa vienmēr apsēžas uz priekšējā bagāžnieka un pati ļoti labi zina, ka tad, kad sēž izrieztām krūtīm un es, pedāļus mīdams, pieliecos, mana seja ir pavisam tuvu viņas sejai. Ja viņa atmet galvu, es zem plīvura redzu viņas kailās krūtis visā skaistumā — labāk, nekā tad, ja tās nebūtu šķidrauta pārsegtas. Viņas lielās, melnās acis deg un kvēlo, kad esam viens otram tik tuvu, tumšsarkanās lūpas tējas krāsas sejā ir pavērtas, it kā lūgtu skūpstu. Skaisto muti rotā apbrīnojami spoži un balti zobi. Dažus vārdus izrunājot, viņa prot tā pabāzt mazītiņu mēles galiņu pavērtajā mutē, ka varētu iedegt kaislē visšķīstākos katoļu svētos.

Šovakar mums abiem paredzēts iet uz kino, viņas māsai laikam ir migrēna — man gan šķiet, tā ir tikai izlikšanās, lai atstātu mūs divatā. Viņa atnāk baltā, līdz potītēm garā muslīna kleitā, meitenei ejot, atsedzas trīs sudraba riņķu rotātas kailas potītes. Kājās viņai ir zeltītas sandales, kuru siksniņa pietur zoli īkšķa starpā. Tas izskatās ļoti eleganti. Iabajā nāsī ielikts mazītiņš zelta gliemežvāeiņš. Galva ietīta muslīna plīvurā, kas sniedzas mazliet pāri pleciem. To satur ap galvu apsieta zeltīta lente. No tās līdz pieres vidum nokarājas trīs daudzkrāsainu akmentiņu virtenītes. Protams, tas izskatās skaisti, un, kad viņa šūpojas, virtenītes atsedz pārlieku zilo tetovējumu pieres vidū.

Visi indiešu un manas mājas iemītnieki — manējie ir Kikiks un vienrocis — noskatās, kā mēs abi starojošām sejām izejam ārā, un šķiet, katram ir saprotams, ka no kino mēs pārnāksim saderinājušies.

Viņa ērti iekārtojas uz priekšējā bagāžnieka spilvena, un mēs abi ripojam uz centra pusi. Kādā garā ielā, kas veido daļu no slikti apgaismotas avēnijas, brīnumdaiļā meiča pati sniedz man vieglu, gaistošu skūpstu. Viņas drosme man ir tik negaidīta, ka es gandrīz vai nokrītu no velosipēda.

Kokās sadevušies, sēžam pēdējās rindās, un es runāju ar pirkstiem, viņa man atbild tāpat. Mūsu pirmais mīlas duets kinozālē, kur izrāda filmu, ko nemaz neredzam, ir pilnīgi mēms. Viņas rokas, viņas lieliski koptie lakotie nagi, plaukstas piespiedieni man pastāsta daudz vairāk, nekā būtu pateikuši vārdi, bez tiem viņa man vēstī gan par savu mīlestību, gan vēlmi kļūt manai. Viņa noliekusi galvu pie mana pleca, tā ka varu skūpstīt viņas skaidro seju.

Biklā, ilgi plaukusī mīlestība izvēršas pārvarīgā kaislē. Pirms viņa kļūst mana, es saku, ka esmu precējies Francijā un nevarēšu ar viņu salaulāties. Tas viņu sarūgtina labi ja dienu. Kādu nakti viņa paliek pie manis. Viņa man saka — dažu kaimiņu un brāļu dēļ viņai labāk patiktu, ja es ietu dzīvot kopā ar viņu pie tēva. Es piekrītu un iekārtojos pie viņas tēva, kas dzīvo kopā ar kādu jaunu indieti, attālu radinieci, kura viņu apkopj un vada saimniecību. Tas nav tālu no namiņa, kur mīt Kikiks, apmēram puskilometru. Tāpēc abi mani draugi katru vakaru nāk pavadīt kādu stundu kopā ar mums. Bieži viņi pie mums ietur arī maltīti.

Joprojām pārdodam dārzeņus ostā. Es izeju no mājas pusseptiņos, un indiete gandrīz vienmēr mani pavada. Liels termoss tējas, ievārījuma burka un grauzdētas maizītes lielā ādas somā gaida Kikiku un vienroci, lai mēs kopā padzertu tēju. Viņa pati gatavo brokastis un noteikti vēlas ievērot rituālu: viņa rūpīgi izklāj uz ietves mazu, mežģīnēm izšūtu galdautiņu, iepriekš trotuāru noslaucījusi ar suku, noliek četras porcelāna tases un apakštases. Un tā mēs, ļoti nopietni apsēdušies ielas malā, brokastojam.

Ir briesmīgi jocīgi sēdēt uz ietves un dzert tēju gluži kā ēdamistabā, bet viņai tas šķiet dabiski un Kikikam arī. Vini neliekas ne zinis par garāmgājējiem un uzskata, ka rīkojas pavisam parasti. Es negribu neko iebilst. Viņai tā patīk mūs apkalpot un ziest marmelādi uz maizes rikām, ka es viņu sarūgtinātu, ja tam nepiekristu.

Pagājušajā svētdienā notika kaut kas tāds, kas man atklāja noslēpumu. Jau vairāk nekā divus mēnešus mēs dzīvojam kopā, un reizēm vina man iedod nedaudz zelta. Tie vienmēr ir salauztu rotu gabali — puse zelta gredzena, viens pats auskars, ceturtdaļa vai puse medaljona utt. Es tos visus paglabāju kādā kastītē, jo man iztikai tie nav vajadzīgi, kaut gan viņa saka, lai zeltu pārdodu. Man ir gandrīz četrsimt gramu zelta. Kad jautāju, kur viņa tos dabū, viņa mani apkampj, smejas, skūpsta, bet neko nepaskaidro.

Tātad svētdien ap desmitiem no rīta mana indiete lūdz, lai aizvedu tēvu ar divriteni nezin kur. «Tēvs,» viņa saka, «parādīs tev ceļu. Es palikšu mājās un gludināšu.» Ieinteresēts es nodomāju, ka vecais grib braukt ciemos, un labprāt esmu ar mieru vinu aizvest.

Sirmgalvis sēž uz priekšējā bagāžnieka, nc vārda nerunādams, jo prot tikai indiešu valodu, un ar roku rāda man virzienu. Jābrauc tālu, es minu pedāļus jau gandrīz stundu. Nonākam bagātnieku kvartālā jūras malā. Te ir tikai skaistas villas. «Sievastēvs» dod man zīmi, es apstājos un vēroju. Viņš izvelk no tunikas apakšas baltu apaļu akmeni un nometas ceļos uz kāda nama kāpņu pirmā pakāpiena. Viņš ripina akmeni pa pakāpienu un dzied. Paiet dažas minūtes, no villas iznāk sieviete indiešu drānās un, ne vārda neteikdama, viņam kaut ko iedod.

Tā viņš iet no mājas pie mājas līdz pat četriem pēcpusdienā. Tas velkas ilgi, bet es joprojām nesaprotu, kas īsti notiek. No pēdējās villas iznāk vīrietis baltās drēbēs. Viņš lūdz veco piecelties un, paņēmis zem rokas, ieved iekšā. Mājā viņš paliek vairāk nekā stundas ceturksni un tad iznāk joprojām kopā ar to pašu kungu, kurš, no viņa atvadoties, noskūpsta vecajam pieri vai, pareizāk sakot, sirmos matus. Mēs griežamies atpakaļ, es minu pedāļus, cik ātri vien spēju, jo ir jau puspieci.

Pirms iestājas nakts, mēs laimīgā kārtā esam mājās. Mana daiļā indiete Indara vispirms ieved iekšā tēvu un pēc tam apķeras man ap kaklu un, visu laiku skūpstīdama, aizved mani uz dušas telpu nomazgāties. Mani gaida tīra veļa, nomazgājies, noskuvies un tīri apģērbies, sēžos pie galda. Viņa, kā parasti, apkalpo mani pati. Man gribas viņu iztaujāt, bet viņa griežas un grozās, izliekas ļoti aizņemta, lai iespējami ilgāk izvairītos no jautājumiem. Es degu aiz ziņkāres. Taču es zinu, ka nekad nevajag mēģināt kādu indieti vai ķīnieti piespiest kaut ko pasacīt. Aizvien ir pienācīgs laiks jānogaida, pirms uzdod jautājumus. Tad viņi runā tikai savā starpā, jo nojauš, zina, ka jūs gaidāt paskaidrojumus un, ja viņi uzskatīs, ka esat to cienīgs, tos dos. Tāpat notika ar Indaru.

Apgūlusies mēs ilgi mīlināmies, pēc tam viņa ieliek manā kailajā padusē vēl karsto vaigu un, uz mani neskatīdamās, sāk runāt.

—   Zini, dārgais, kad mans tētis iet meklēt zeltu, viņš neko ļaunu nedara. Tieši pretēji. Viņš piesauc garus, lai tie sargātu māju, uz kuras kāpnēm viņš ripina akmeni. Par pateicību viņam dod zeltu. Tas ir ļoti sens mūsu dzimtenes Javas paradums.

Tā man stāsta mana princese. Taču kādu dienu viena no viņas draudzenēm sarunājas ar mani tirgū. Torīt nav nedz Indaras, nedz ķīniešu. Glītā meiča, kas arī ir no Javas, man jautā:

—   Kāpēc tu strādā, ja dzīvo kopā ar burvja meitu? Vai viņai nav kauna tevi tik agri modināt pat rītos, kad līst? Tu varētu nemaz nestrādāt un iztikt no zelta, ko pelna viņas tēvs. Viņa neprot tevi mīlēt, jo viņa nedrīkstētu tevi tik agri modināt.

—   Un ko tad viņas tēvs dara? Pastāsti, es nekā nezinu.

—   Viņas tēvs ir Javas burvis. Ja viņš grib, viņš ataicina nāvi, un tad jāmirst tev vai tavai ģimenei. No burvības atbrīvoties var vienīgi tā, ka iedod pietiekami daudz zelta, lai viņš burvju akmeni ripinātu pretējā virzienā tam, kādā tiek piesaukta nāve. Tad cilvēks liek atbrīvots no visa ļaunuma un tiek piesaukta veselība un dzīvība tev un visiem tuviniekiem, kas dzīvo mājā.

Tas nav gluži tas pats, ko man stāstīja Indara.

Nolemju pats vērot un salīdzināt, lai uzzinātu, kurai no sievietēm taisnība. Pēc dažām dienām biju kopā ar savu baltbārdaino «sievastēvu» pie strautiņa, kas šķērso Patiansriveru un ietek Demcrarā. Indiešu zvejnieku sejas izteiksme man pavēstīja pietiekami daudz. Ikviens pasniedza zivi un devās prom no krasta, cik vien kājas nesa. Es sapratu. Nu man vairs nevienam neko nevajadzēja jautāt.

Man sievastēvs burvis neko ļaunu nedara. Viņš ar mani runā tikai indiešu valodā un pieņem, ka es mazdrusciņ saprotu. Man nekad neizdodas kaut nojaust, ko viņš gribējis sacīt. Tam ir savs labums: mēs nevaram sastrīdēties. Tomēr viņš man atradis darbu: es tetovēju pieri meitenēm vecumā no trīspadsmit līdz piecpadsmit gadiem. Reizēm viņš man atsedz to krūtis, tad es tetovēju lapas vai ziedlapiņas zaļā, sārtā un zilā krāsā, atstājot krūts galiņu par zieda viducīti. Drosmīgākās — jo tas ir ļoti sāpīgi — liek tetovēt kanārijdzeltenu riņķi ap pašu krūts galu, un retumis dažas — pat pašu galiņu.

Pie mājas izlikta izkārtne, kurā indiešu valodā laikam rakstīts: «Mākslinieks tetovēlājs. Mērenas cenas. Darba kvalitāte garantēta.» Par šo darbu labi maksā, un man ir divējāds gandarījums: es varu apbrīnot javiešu meiteņu skaistās krūtis un pelnīt naudu.

Kikiks atradis ostas tuvumā restorānu, kas tiek pārdots. Viņš lepni pavēstī man šo jaunumu un iesaka restorānu nopirkt. Cena nav augsta — astoņsimt dolāru. Ja pārdodu burvja zeltu un pievienoju tam mūsu ietaupījumus, restorānu varam nopirkt. Eju to apskatīt. Tas atrodas mazā ieliņā, bet ļoti tuvu pie ostas. Visās diennakts stundās cilvēku tur ir ka biezs. Diezgan liela zāle melnbalti flīžotu grīdu, astoņi galdiņi pa labi, astoņi — pa kreisi, vidū — apaļš galds, kur var novietot uzkodas un augļus. Virtuve ir plaša, augstiem griestiem un gaiša. Tajā ir divi lieli pavardi un divas milzu plītis.

Restorāns un tauriņi

Noslēdzam veikalu. Indara pati pārdod visu zeltu, kāds mums ir. Tēvs turklāt brīnījies, ka nekad neesmu pieskāries zelta galudiem, ko viņš devis meitai, lai mēs abi tos lietotu. Viņš teicis:

— Es jums tos devu, lai jums no tiem būtu kāds labums. Tie pieder jums abiem, jums man nekas nav jāprasa, ja gribat tos izlietot. Dariet ar tiem, ko gribat!

Mans «sievastēvs» burvis nemaz nav tik slikts. Un viņa pati ir visaugstākā klase — kā mīļākā, kā sieva un kā draugs. Nekad nav jābaidās no strīda, jo, lai ko es saku, viņa vienmēr piekrīt. Viņai vienīgi lāgā nepatīk, ka es tetovēju viņas tautiešu krūtis.

Un tā esmu kļuvis par Viktorijas restorāna īpašnieku Džordžtaunas ostas pašā centrā — Vatcrstrītā. Kikiks būs pavārs, tas viņam patīk, tas ir viņa arods. Vienrocis iepirksies un taisīs «Chovv Mein», ķīniešu spageti. Tos viņš gatavo tā: izsijāti milti tiek sajaukti ar lielu daudzumu olu dzeltenumu. Sai mīklai nelej klāt ūdeni, to apstrādā ilgi un grūti. Cieto mīklu var samīcīt tikai ar lielām pūlēm, reizēm viņš lēkā tai pa virsu, ar vienu cisku uzsēdies uz gludas vangales, kas nostiprināta galda vidū. Viņš sēž uz vangales, turot to ar vienīgo roku, griežas apkārt, lecot ap galdu uz vienas kājas, un, tā apstrādāta, mīkla drīz kļūst viegla un plāna. Beigās pievieno mazliet sviesta, un spageti ir jo gardi.

Restorāns, kas tikko bija izvairījies no bankrota, drīz kļūst visai populārs. Indara, kurai palīdz jauna, ļoti skaista indiete, vārdā Daja, apkalpo daudzos klientus, kuri steidzas pie mums baudīt ķīniešu virtuves gardumus. Nāk arī visi izbēgušie katordznieki. Tie, kam ir nauda, maksā, kam nav — ēd par brīvu. «Ja paēdina izsalkušo, tas nes laimi,» Kikiks saka.

Vienīgās neērtības sagādā milzīgā interese par abām apkalpotājām, no kurām viena ir Indara. Viņas rāda savas krūtis zem viegliem plīvuriem. Turklāt svārku šķēlums sniedzas līdz pat gurniem. Kustoties viņas reizēm ļoti augstu atsedz kāju uneisku. Amerikāņu, angļu, zviedru, kanādiešu un norvēģu jūrnieki dažkārt ēd pie mums divreiz dienā, lai tikai to redzētu. Draugi manu restorānu dēvē par skatītāju restorānu. Es tēloju saimnieku. Visiem es esmu «boss». Kases aparāta nav, apkalpotāji nes man naudu, ko bāžu kabatā un vajadzības gadījumā dodu sīknaudu.

Restorāns ir atvērts no astoņiem vakarā līdz pieciem vai sešiem no rīta. Nav nemaz jāstāsta, ka ap trijiem no rīta visas kvartāla staigules, kam naktī pagadījies labs ķēriens, kopā ar savu Zilo vai klientu nāk ēst cāli tomātu mērcē vai pupiņu dziclu salātus. labprāt dzer alu, galvenokārt angļu alu, viskiju, vietējo cukurniedru rumu, kas ir ļoti labs ar sodu vai kokakolu. Tā kā restorāns ir kļuvis par izbēgušo franču satikšanās vietu, es esmu visas katordznieku un izsūtīto kolonijas patvērums, padomdevējs, soģis un uzticības persona.

Tas reizēm man sagādā nepatikšanas. Kāds tauriņu kolekcionārs man izstāsta, kā viņš džungļos ķer tauriņus. Viņš izgriež no papes tauriņa apveidu, uzlīmē tam tāda tauriņa spārnus, kādu grib noķert. Pape piestiprināta apmēram metru garas nūjas galā. Medījot viņš tur nūju labajā rokā un kustina tā, ka viltus tauriņš it kā lido. Džungļos viņš vienmēr nostājas klajumiņos, kur iespīd saule. Viņš zina katras sugas izlidošanas laiku. Ir sugas, kuru pārstāvji nedzīvo ilgāk kā četrdesmit astoņas stundas. Tātad, kad saule apspīd klajumiņu, tikko izlidojušie tauriņi traucas uz gaismu, meklējot mīlas partneri. Ieraudzījuši mānekli, tie metas pie tā no liela attāluma. Ja viltus tauriņš ir tēviņš, tēviņi metas ar to cīnīties. Ar kreiso roku, kurā tur tīkliņu, viņš tos veikli notver.

Tīkliņam ir sašaurinājums, tāpēc viņš var turpināt medības, nebaidoties, ka noķertie aizbēgs.

Ja māneklim ir mātītes spārni, tēviņi lido mīlēties, un iznākums ir tas pats.

Visskaistākie ir naktstauriņi, bet, tā kā tie bieži atsitas pret šķēršļiem, ļoti grūti atrast tādu, kam spārni pavisam veseli. Gandrīz visiem tie saplosīti. lai iegūtu naktstauriņus, viņš rāpjas augstu lielā kokā un paceļ uzstieptu ballu drānu, aiz kuras deg karbīda lampa. Lielie naktstauriņi, kuru spārnu izvērsums ir piecpadsmit līdz divdesmit centimetru, pielīp pie baltās drēbes. Atliek tikai tos nosmacēt, ļoti ātri un ļoti spēcīgi saspiežot krūtis, tomēr tās nesalaužot. Tie nedrīkst cīnīties, citādi sabojā spārnus un zaudē vērtību.

Man skatlogā aizvien ir nelielas tauriņu, mušu, mazu čūsku un vampīru kolekcijas. Pircēju ir vairāk nekā preces. Tāpēc arī cenas turas augstas.

Kāds amerikānis man parāda tauriņu, kura spārnu mugurpuse ir tēraudzila un virsējie spārni — gaišzili. Viņš man piedāvā piecsimt dolāru, ja es atrastu tādu tauriņu — hermafrodītu.

Kad runāju ar vienu no medniekiem, tas man saka, ka viņam tāds reiz bijis — ļoti skaists, un par to samaksāti piecdesmit dolāri, un viņš vēlāk no kārtīga kolekcionāra uzzinājis, ka tāds eksemplārs maksā līdz divtūkstoš dolāru.

—   Viņš grib tevi piemuļķot, Tauriņ, — mednieks man saka. — Pat tad, ja retums maksātu tūkstoš piecsimt dolāru, uz tavas nezināšanas rēķina viņš tomēr vēl pamatīgi nopelnītu.

—  Tev taisnība, viņš ir nelietis. Un ja nu viņu piemuļķotu?

—   Kādā veidā?

—   Tauriņu mātītei vajadzētu piestiprināt tēviņa spārnus vai otrādi. Grūtākais būtu izdomāt, kā tos piestiprināt, lai nevar neko manīt.

Pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem mums izdodas lieliski, pilnīgi nemanāmi pielīmēt divus tēviņa spārnus skaistam mātītes eksemplāram: stūrīšus iebāžam mazītiņos iegriezumos un pielīmējam ar balatas pienu. Tie turas tik labi, ka var tauriņu pacelt aiz pielīmētajiem spārniem. Tauriņu ieliekam kārbā zem stikla kopā ar citiem kolekcijā par divdesmit dolāriem, it kā es to nemaz nebūtu pamanījis. Esam trāpījuši. Līdzko amerikānis to ierauga, viņš ir klāt ar divdesmit dolāriem, lai kolekciju nopirktu, bet es saku — tā apsolīta kādam zviedram, kuram šo kārbu glabāju.

Divās dienās amerikānis kārbu ir apskatījis vismaz divdesmit reižu. Beidzot viņš vairs nespēj pretoties kārdinājumam.

—   Es pērku to tauriņu, kas ir vidū, par divdesmit dolāriem, un pārējos vari paturēt.

—   Vai tad šis tauriņš ir kas sevišķs? — Un es sāku to pētīt. Tad iesaucos: — Bet tas taču ir hermafrodīts!

—    Ko jūs sakāt? Jā, tas tiesa. Sākumā es par to nebiju īsti pārliecināts, — Amerlo saka. — Caur stiklu nevar tik labi redzēt. — Viņš groza tauriņu uz visām pusēm un jautā: — Cik jūs prasāt?

—  Vai jūs reiz man neteicāt, ka tik rets eksemplārs maksājot simt piecdesmit dolāru?

—  Es to esmu teicis vairākiem tauriņu ķērājiem, es negribu izmantot šī tauriņa mednieka nezināšanu.

—   Nu, tad maksājiet vai nu piecsimt dolāru, vai neko.

—    Es to pērku, paglabājiet to man. Ņemiet, te ir sešdesmit dolāru rokasnaudas, vairāk man nav līdzi. Dodiet man kvīti, rīt es atnesīšu pārējo. Un galvenais — ņemiet to ārā no šīs kārbas!

—   Ļoti labi, es to glabāšu kaut kur citur. Lūdzu, te ir kvīts.

Tieši restorāna atvēršanas brīdī Linkolna pēctecis ir klāt.

Viņš vēlreiz apskata tauriņu, šoreiz ar mazu lupu. Es briesmīgi satrūkstos, kad viņš to apgriež otrādi. Apmierināts viņš man samaksā, ieliek tauriņu līdzpaņemtā kārbā, pieprasa vēl vienu kvīti un aiziet.

Pēc diviem mēnešiem mani savāc policisti. Kad nonāku komisariātā, policijas superintendants man franciski paskaidro, ka esmu apcietināts tādēļ, ka kāds amerikanis mani apsūdz krāpšanā.

— Tas ir sakarā ar kādu tauriņu, kuram jūs esat pielīmējis spārnus, — komisārs man saka. — Tā izdarot viltojumu, jūs šo tauriņu esat pārdevis par piecsimt dolāriem.

Pēc divām stundām ierodas Kikiks un Indara ar advokātu. Tas ļoti labi runā franciski. Es viņam paskaidroju, ka neko nesaprotu no tauriņiem, ka neesmu nedz to ķērājs, nedz kolekcionārs. Es kārbas pārdodu, lai pakalpotu tauriņu ķērājiem, kuri ir mani klienti, ka tieši Amerlo man piedāvājis piecsimt dolāru, es viņam tos neesmu prasījis, turklāt, ja tauriņš būtu īsts, kā pircējs domāja, viņš pats būtu bijis zaglis, jo tad šis eksemplārs būtu maksājis apmēram divtūkstoš dolāru.

Pēc divām dienām stājos tiesas priekšā. Advokāts man ir arī tulks. Es atkārtoju savu viedokli. Gods, kam gods pienākas, manam advokātam ir katalogs ar tauriņu cenām. Manis pārdotajam līdzīgs eksemplārs tur novērtēts par vairāk nekā tūkstoš piecsimt dolāriem. Amerikānis tiesā zaudē. Turklāt viņam jāsamaksā honorārs manam advokātam — vairāk nekā divsimt dolāru.

Visi niknie un indieši kopā svin manu atbrīvošanu, dzerot mājās darinātu pastisu. Visa lndaras ģimene bija ieradusies liesā, visi pēc sprieduma nolasīšanas lepojas, ka ģimenē ir īsts vīrs. Jo viņi jau nav nekādi muļķi un ļoti labi nojauš, ka spārnus esmu pielīmējis cs.

Tā nu ir noticis, restorāns jāpārdod, tā tam vajadzēja notikt. Indara un Daja ir pārāk skaistas, un viņu pastāvīgi iesāktais un nekad nepabeigtais striptīzs satracina karstasinīgos jūrniekus vairāk nekā pilnīga izģērbšanās. Abas ir pamanījušas — jo vairāk viņas tuvina jūrniekiem kailās, tikko aizplīvurotās krūtis, jo lielāku dzeramnaudu saņem, tāpēc, pār galdu noliekušās, viņas nekādi netiek galā ar rēķinu vai sīknaudu. Pēc labi aprēķināta ekspozīcijas brīža, kad jūrniekam acis spiežas no pieres laukā, lai labāk redzētu, viņas izslējās un saka: «Un dzeramnauda man?» — «Ak!» Nabaga puiši ir devīgi, un iedegtās un nekad neremdinātās mīlas kvēlē viņi nezina, kur dēties.

Kādu dienu notiek tas, ko jau esmu gaidījis. Kāds liela auguma ruds puisietis vasarraibumiem nosētu seju neapmierinās ar visā garumā atsegtu kāju — mirkli pamanījis biksītes, viņš šauj uz priekšu roku, un rupekļa pirksti tur manu javieti kā spīlēs. Viņai rokā ir stikla trauks ar ūdeni, kas acumirklī tiek sadauzīts tēvainim uz galvas. Triecienu saņēmis, viņš norauj viņai biksītes un sabrūk uz grīdas. Es metos klāt, lai klientu paceltu, liet viņa draugi domā, ka gatavojos sist, un, pirms esmu paguvis iepīkstēties, saņemu pamatīgu triecienu pa aci. Varbūt šis matrozis bokseris tiešām gribēja aizstāvēt savu draugu, bet varbūt arī iezvelt skaistās indietes vīram, kura dēļ nav iespējams tikt viņai klāt. Kas lai zina! Lai kā būtu, mana acs dabū pamatīgi ciest. Viņš pārāk ātri uzskata sevi par uzvarētāju, jo nostājas boksera stājā manā priekšā un sauc: «Boxe, boxe, nian!» Ar spērienu pa cirkšņiem un sitienu ar galvu Tauriņa nama stilā es viņu noguldu visā garumā.

Sākas vispārējs kautiņš. Vienrocis iznācis no virtuves man palīgā un zvetē ar nūju, ar kuru parasti gatavo spageti. Kikiks ierodas ar garu divzaru dakšu un baksta ar to pūlī. Asinis šķīst uz visām pusēm. Pie durvīm nostājas policists — melns kā brazavilietis un raugās, lai neviens netiek ārā. Tā ir tīrā laime, jo piestāj militārās policijas džips. Viņi, liallās getrās, paceltām nūjiņām, grib ielauzties ar varu, un, redzot savus jūrniekus asiņainus, droši vien vēlas tos atriebt. Melnais policists viņus atbīda atpakaļ, aizšķērso ieeju ar paceltu nūjiņu, sacīdams: «Majesty Police. (Viņa Majestātes policija.)»

Mums ļauj iziet ārā un sasēslies policijas mašīnā tikai tad, kad ierodas angļu policisti. Vienīgi man ir zila acs, no mūsējiem cits neviens nav ievainots, tāpēc policijā negrib ticēt, ka esam tikai aizstāvējušies.

Pēc astoņām dienām tiesas priekšsēdētājs pieņem mūsu paskaidrojumus un palaiž mūs brīvībā, paturot vienīgi Kikiku, kam piespriež trīs mēnešus par sitieniem un dūrieniem. Bija grūti rast izskaidrojumu dubultbrūcēm, ko Kikiks bija sadūris lielā vairumā.

Tā kā turpmākajās divās nedēļās notika seši kautiņi, mēs sapratām, ka nevaram noturēties. Jūrnieki bija nolēmuši notikumu neuzskatīt par izbeigtu un, tā kā klienti aizvien bija sveši, kā mēs varējām zināt, kuri ir vai nav mūsu ienaidnieku draugi?

Vārdu sakot, restorāns tika pārdots par tādu pašu eenu, par kādu to nopirkām. Tiesa, tam bija tāda slava, ka pircēji rindā vis nestāvēja.

—   Ko nu darīsim, vienroci?

—     Atpūtīsimies, kamēr sagaidīsim, kad Kikiks iznāks no cietuma. Mēs nevaram atsākt tirgošanos ar dārzeņiem, jo ratiņi un ēzelis tagad pārdoti. Vislabāk būs, ja nedarīsim neko, tikai atpūtīsimies. Nāks laiks, nāks padoms.

Kikiks no cietuma atbrīvots. Viņš stāsta, ka pret viņu izturējušies labi. Vienīgā nelaime bijusi tā, ka viņš dzīvojis kopā ar diviem uz nāvi notiesātajiem. Jo angļiem ir nejauks paradums: četrdesmit piecas dienas pirms nāvessoda izpildīšanas viņi paziņo, ka tieši tajā un tajā dienā un stundā tie tiks pakārti, ka karaliene tos nav apžēlojusi.

—    Un tā, — Kikiks mums stāsta, — katru rītu abi uz nāvi notiesātie viens otram sauc: «Vēl viena diena mazāk, Džonij, nu atlikušas vairs tikai tik un tik dienas!» Un otrs nemitas lādēt savu nelaimes biedru visu rītu.

Citādi viss bijis mierīgi, un pret Kikiku izturējušies labi.

Bambusu krodziņš

paskāls Fosko ir ieradies no boksītu raktuvēm. Tas ir viens no tiem, kas ar ieroci rokā uzbrucis Marseļas pastam. Viņa līdzzinātājs ticis giljotinēts. I'askāls ir krietnākais no mums visiem. Hūdams izveicīgs mehāniķis, viņš dienā pelna tikai četrus dolārus, taču vienmēr rod iespēju uzturēt vienu vai divus grūtībās nonākušus katordzniekus.

Boksītu atradnes ir tālu džungļos. Ap nometni, kur dzīvo strādnieki un inženieri, izveidojies neliels ciems. Ostā bez mitas krauj rūdu daudzos kuģos. Man ienāk prātā kāda doma — kāpēc mums neierīkot krodziņu šajā džungļu kaktā? Naktīs ļaudis tur noteikti garlaikojas.

— Tas tiesa, — Eoskosaka, — nekādu izklaidēšanās iespēju tur vis nav.

Pēc dažām dienām Indara, Kikiks, vienrocis un es jau esam uz kravas kuģīša, kas pa upi divās dienās aizved mūs uz «Macknezie», kā sauc šo šahtu.

Inženieru, priekšnieku un strādnieku apmetnē valda tīrība un kārtība, tur ir ērtas mājiņas ar metāla sietiem, kas pasargā no moskītiem. Bet ciems ir pretīgs. Tur nav nevienas ķieģeļu, akmens vai mūra mājas. Ir tikai no māliem un bambusniedrēm būvētas būdas ar savvaļas palmu lapu vai arī cinkotā skārda jumtiem. Četri drausmīgi bāri-restorāni ir ļaužu pilni. Jūrnieki kaujas, lai dabūtu siltu alu. Nevienam krogam nav saldēšanas iekārtas.

Paskālam taisnība, šajā kaklā var kaut ko pasākt. Galu galā es esmu bēglis, tas ir piedzīvojums, es nespēju dzīvot normālu dzīvi kā mani biedri. Man neliekas interesanti strādāt, lai tikko nopelnītu iztiku.

Tā kā lietus laikā ielas ir glumi dubļainas, izraugos vielu mazliet atstatu no centra, bet pakalniņā. Esmu pārliecināts, ka iecerētā māja lietus laikā netiks applūdināta ne no iekšpuses, ne ārpuses.

Šahtas melnajiem namdariem palīdzot, desmit dienās uzceļam četrstūrainu ēku divdesmit metru garumā un astoņu metru platumā. Trīsdesmit galdiņi četrām personām dos iespēju ērti apsēsties simt divdesmit viesiem. Paaugstinājums māksliniekiem, bārs telpas platumā un ducis ķeblīšu. Blakus krogam — vēl viena būve ar astoņām istaliām, kur ērti varēs dzīvot sešpadsmit cilvēku.

Aizbraucot uz Džordžtaunu iepirkt materiālus, krēslus, galdus un visu pārējo, es nolīgstu četras skaistas nēģerietes par viesu apkalpotājām. Paja, kas strādā restorānā, nolemj doties mums līdzi. Kādu ķīniete bungos pa vecām klavierēm, kuras esmu nopircis. Atliek priekšnesumi.

Pēc ilgām un grūtām sarunām esmu pārliecinājis divas javietes, vienu portugālicti, vienu ķīnieti un divas brūnādainās atsacīties no prostitūcijas un kļūt par striptīzu māksliniecēm. Pie veclietu tirgotāja iegādāts daudz lietots priekškars kalpos izrādes sākšanai un beigšanai.

Ar visiem saviem ļaudīm dodos augšup pa upi speciālā reisā, kurā man pakalpo ķīniešu zvejnieks ar savu bongo. Kāda dzērienu firmu mun dod uz kredīta visus iespējamos dzērienus. Tā man uzticas, ik pa trīsdesmit dienām es samaksāšu par visu, ko pārdošu. Turpmāk tā man piegādās visus nepieciešamos dzērienus. Vecs patafons un nodeldētas plates gādās par mūziku, kad pianistc pārtrauks mocīt klavieres. Visvisādas kleitas, apakšsvārki, melnas un krāsainas zeķes, zcķturi un krūšturi vēl tīri labā stāvoklī un spilgtās krāsās, ko esmu izmeklējis pie indieša, kurš nopircis ceļojošā teātra rekvizītu pārpalikumus, būs manu nākamo «mākslinieču» garderobe.

Kikiks iegādājies kokmateriālus un guļamos; Indara — glāzes un visu bāram nepieciešamo; es — dzērienus, turklāt es nodarbojos ar priekšnesumiem. Vajadzēja krietni papūlēties, lai ar to visu tiktu galā nedēļas laikā. Beidzot viss padarīts, materiāli un cilvēki aizņem visu kuģīti.

Pēc di vām dienām nonākam kalnraču kaklā. Desmit meičas šajā džungļu nostūri saceļ īstu vētru. Katrs paņem savu saini un dodas augšup uz «Bambusniedru krodziņu», kā esam nosaukuši savu naktslokālu. Sākas mēģinājumi. Nemaz nav tik viegli iemācīt mākslinieces izģērbties. Pirmām kārtām — es ļoti slikli runāju angliski, tāpēc viņas lāgā nesaprot manus paskaidrojumus. Otrkārt, visu mūžu viņas izģērbušās iespējami ālri, lai drīzāk apmierinātu klientu. Bet tagad jādara gluži pretējais — jo lēnāk tas notiek, jo vairāk seksa. Katrai meičai jāliek lielā cits paņēmiens. Tam jātiek saskaņotam arī ar apģērbu.

Marķīze sārtā korsetē, krinolīnā un garās baltu mežģīņu biksēs izģērbjas lēnām, paslēpusies aiz aizslietņa pie liela spoguļa, kurā publika var pamazām apbrīnot katru atsegto miesas daļu.

Vēl ir Veiklā, meiča ar gludu vēderu, ļoti gaišā brūnā krāsā, kas atgādina kafiju ar pienu, lielisks jauktenes eksemplārs, viņas veeāki droši vien bijuši baltais un mulate. Viņas āda tikko apgruzdinātu kafijpupiņu tonī brīnumlabi izceļ harmoniskās ķermeņa formas. Cari, dabiski cirtaini mati krīt pār tīkami apaļiem pleciem. Pilnīgas, augstas un, par spīti smagnējībai, izaicinošas krūtis izslien burvīgus galiņus, kas ir tikai mazliet tumšāki parādu. Tāda ir Veiklā. Visi viņas apģērba gabali turas uz rāvējslēdžiem. Viņa parādās kovboja biksēs un baltā blūzē ar ādas bārkstīm pie aprocēm, galvā cepure ar ļoti platām malām. Kareivīgam maršam skanot, viņa iznāk uz skatuves un noaujas, aizsperot kurpes pa gaisu. Biksēm ir rāvējslēdži uz abiem gurniem, tās vienā mirklī nokrīt viņai pie kājām. Blūze sadalās divos gabalos, kad tiek atvilkti rāvējslēdži, kas sniedzas no kakla izgriezuma līdz aprocēm.

Skatītājus tas satriec, jo kailās krūtis izslienas it kā sadusmotas par to, ka tām tik ilgi bijis jāpaliek ieslēgtām. Kailām krūtīm un kailiem gurniem viņa iepleš kājas un, iespriedusi rokas sānos, cieši uzlūko publiku, noņem platmali un uzsviež to uz viena no galdiņiem skatuves tuvumā.

Veiklā neklīrējas un neizliekas kautrīga arī tad, kad novelk biksītes. Viņa atpogā tās abās pusēs reizē un drīzāk norauj nekā noģērbj. Viņa parādās Ievas tērpā ar pūkainu klēpi, un tajā pašā mirklī otra meiča pasniedz viņai milzīgu baltu spalvu vēdekli, aiz kuras viņa aizslēpjas.

Atklāšanas dienā «Bambusniedru krodziņš» ir pārpildīts līdz pēdējai vietiņai. Pilnā sastāvā ieradies raktuvju galvenais štābs. Nakts beidzas ar dejām, un, kad aiziet pēdējie klienti, ir jau uzaususi gaisma. Tā ir īsta veiksme, neko labāku nemaz nevarēja cerēt. Izdevumi bija krietni, bet cenas ir ļoti augstas, tāpēc pasākums atmaksājas, un es no sirds ceru, ka šim krodziņam džungļu vidū daudzas naktis t)ūs vairāk viesu nekā vietu.

Manas četras melnās viesmīles netiek galā ar viesu apkalpošanu. Čērbušās ļoti īsos bruneīšos, dziļu jo dziļu kakla izgriezumu, vieglu sarkana zīda drānu ap galvu viņas atstāj uz klientiem žilbinošu iespaidu. Indara un Daja pārrauga katra savu zāles daļu. Pie bāra letes stāv vienrocis un Kikiks, kas raida pavēles zālē. Un es esmu visur reizē, palīdzot, kur neveicas, vai izlabojot kādu kļūdu.

—Te nu ir neapšaubāma veiksme, — Kikiks saka, kad viesmīles, mākslinieces un saimnieks paliek vieni lielajā zālē. Mēs paēdam visi kopā kā viena ģimene — gan saimnieks, gan kalpotāji, esam pārguruši, bet laimīgi par izdošanos. Visi liekas gulēt.

—   Klausies, Tauriņ, vai tu necelsies augšā?

—   Cik pulkstenis?

—    Seši vakarā, — Kikiks atbild. — Tava princese mums palīdzēja. Viņa piecēlās pirms divām stundām. Viss kārtībā, šonakt varam sākt no jauna.

Atnāk Indara ar karsta ūdens krūzi. Noskuvies, nomazgājies, svaigs un spirgts, es aplieku Indarai roku ap vidu, un mēs ieejam «Bambusniedru krodziņā», kur mani sagaida ar neskaitāmiem jautājumiem.

—   Kā bija, bos?

—   Vai es labi izģērbos? Kur nebija pareizi, jūsuprāt?

—    Vai es nodziedāju gandrīz pareizi? Tiesa, publika te laimīgā kārtā ir viegli apmierināma.

Sī jaunā komanda ir tiešām patīkama. Par māksliniecēm pārvērstās staigules savu darbu dara nopietni un šķiet laimīgas, ka ir pametušas iepriekšējo arodu. Veikals plaukst tā, ka labāk nemaz nevarētu iedomāties. Ir tikai vienas grūtības: pārāk maz sieviešu tik daudziem vientuļiem vīriešiem. Katrs klients gribētu, lai kopā ar viņu būtu kāda meiča, vislabāk māksliniece, ja arī ne visu nakti, tad vismaz ilgāku laiku. Tā rodas greizsirdība. Laiku pa laikam, it sevišķi, ja divas sievietes sagadās pie viena galdiņa, klienti protestē.

Ari mazās nēģerietes tiek aplidotas — pirmkārt, tāpēc, ka viņas ir glītas, otrkārt — šeit džungļos nav sieviešu. Daja reizēm nostājas aiz bāra letes un apkalpo viesus, sarunājas ar viesiem. Apmēram divdesmit vīru bauda tiešām neparasti skaistās indietes sabiedrību.

Lai novērstu ķildas un viesu protestus, kuri vēlas pie sava galdiņa mākslinieces, esmu ierīkojis loteriju. Pēc katra striptīza priekšnesuma vai dziesmas liels aplis, uz kura sarakstīti numuri no 1 līdz 32 — katram galdiņam viens un bāram divi — izšķir, kur meiča apsēdīsies. Lai piedalītos loterijā, vajag nopirkt biļeti, kas maksā tikpat, cik pudele viskija vai šampanieša.

Šai idejai (man tā likās) ir divas priekšrocības. Pirmām kārtām — tiek novērstas visas sūdzības. Tas, kurš vinnē, veselu stundu var baudīt meičas sabiedrību pie sava galdiņa, samaksājot par pudeli, kas tiek pasniegta šādā veidā: kamēr māksliniece, pilnīgi kaila, stāv aiz plata vēdekļa, liek griezts aplis. Kad laimīgais numurs kritis, meiča uzkāpj uz milzīgas koka paplātes sudraba krāsā, četri spēkavīri to paceļ un aiznes pie laimētāju galda. Viņa pati, joprojām kaila, atver pudeli, saskandina ar viesiem, atvainojas, pēc piecām minūtēm atgriežas apģērbusies un apsēžas.

Sešus mēnešus viss veicas labi, bet lietus sezona beidzas un ierodas jauni klienti. Tie ir zelta un dimantu meklētāji, kas brīvi klejo pa džungļiem, pētot šo bagāto zemi. Zelta un dimanlu meklēšana ar senlaicīgiem paņēmieniem ir ārkārtīgi grūts darbs. Vīri bieži vien cits citu nogalina vai apzog. Tāpēc visi staigā apbruņoti, un, ja viņiem ir kāda šķipsniņa zelta vai saujiņa dimantu, viņi nespēj pretoties kārdinājumam un tos uzreiz izšķiež. Meičas par katru pudeli saņem augstu procentu. Tāpēc, skūpstot klientu, viņas veikli mēdz izliet šampanieti vai viskiju ledus spainītī, lai pudele drīzāk būtu tukša. Daži, par spīti izdzertajam alkoholam, to pamana, un viņu reakcija mēdz būt tik brutāla, ka esmu spiests pieskrūvēt galdus un krēslus pie grīdas.

Jauno viesu dēļ notika neizbēgamais. Viņu sauca par Kanēļzicdu. Viņas āda tiešām bija kanēļa brūnumā. Sī jaunā meiča, ko biju izvilcis no Džordžtaunas padibenēm, ar savu izģērbšanās veidu pataisīja viesus vai trakus.

Kad pienāca kārta uzstāties viņai, tika atnests balta atlasa zvilnis, un viņa ne vien izģērbās ar neparastu samaitātu grāciju, bet, palikusi kaila kā no mātes miesām, atlaidās uz zviļņa un sāka pati sevi glāstīt. Viņas garie, slaidie pirksti slīdēja pār visu augumu, rotaļājoties ar savu miesu no matiem līdz pat papēžiem. Neskarts nepalika ne sprīdis auguma. Nav nemaz jāattēlo, kā uz to reaģēja rupjie džungļu vīri, kas turklāt bija krietni iereibuši.

Tā kā meiča bija ļoti naudaskāra, viņa pieprasīja, lai, piedaloties loterijā, viņas reizē biļete maksātu nevis kā citām vienas, bet divu pudeļu cenu. Kāds plecīgs kalnracis ar biezu, melnu bārdu, kurš jau vairākkārt bija neveiksmīgi piedalījies loterijā, lai iemantotu Kanēļzicda sabiedrību, reiz, kad mana indiete pārstaigāja zāli, pārdodot Kanēļzicda pēdējā striptīza numura loterijas biļetes, nopirka trīsdesmit biļetes — visas, kas pienācās zālei. Tātad palika tikai divas bāra biļetes.

Samaksājis par sešdesmit šampanieša pudelēm un drošs par laimestu, bārdainis mierīgi gaidīja Kanēļzieda izģērbšanos un izlozi. Kanēļzieds bija ļoti uzbudināta no daudzajām glāzēm, ko tovakar izdzērusi. Pulkstenis bija četri no rīta, kad viņa sāka savu pēdējo numuru. Alkohola ietekmē viņa bija vēl vairāk seksuāla nekā parasti un viņas kustības — vēl pārdrošākas. Tad iedarbināja ruleti, kas ar mazu raga rādītāju pavēstīs laimētāju.

Noskatījies Kanēļzicda izdarībās, bārdainis aiz uzbudinājuma jau siekalojās. Viņš gaidīja, bija pārliecināts, ka viņam meiču pasniegs kailu uz sudrabotās paplātes, aizsegušos ar slaveno vēdekli un ar divām šampanieša pudelēm starp lieliskajiem gurniem. Katastrofa! Vīrs ar trīsdesmit biļetēm zaudē! Vinnē 31. numurs, tātad bārs. Sākumā viņš lāgā neaptver notiekošo, īsti attopas tikai tad, kad redz mākslinieci aiznesam un noliekam uz bāra letes. Tad viņš kļūst traks, izgrūsta galdu savā priekšā, trīs lēcienos ir pie bāra. Pēc mirkļa viņš jau ir izvilcis revolveri un trīsreiz iešāvis meičai.

Kanēļzieds nomirst manās rokās. Es viņu paņemu klēpī, iepriekš tēvaini apdullinot ar amerikāņu policijas nūju, ko vienmēr nēsāju līdzi. Es nepaspēju laikā iejaukties tikai tāpēc, ka sadūros ar viesmīli, kura nesa paplāti, citādi es būtu mežoni aizkavējis un viņš nebūtu pastrādājis tādu trakumu. Tādēļ policija slēdz mūsu «Bambusniedru krodziņu», un mēs atgriežamies Džordžtaunā.

Nu mēs atkal esam savā mājā. Indara, kā jau īsta indiešu fatāliste, dabu nemaina. Viņas uztverē šai izputēšanai nav nekādas nozīmes. Mēs darīsim kaut ko citu, tas ir viss. Ķīnietis reaģē tāpat. Mūsu saticīgajā pulciņā nekas nemainās. Neviens man nepārmet dīvaino ideju izlozēt meičas, kaut gan tieši šī ideja ir mūsu izputēšanas cēlonis. Mums ir mazi ietaupījumi, kas paliek, kad esam kārtīgi samaksājuši visus parādus un iedevuši zināmu summu Kanēļzieda mātei. Mēs nesūrojamies. Katru vakaru ejam uz bāru, kur pulcējas niknie. Tur pavadām jaukus vakarus, bet karalaika ierobežojumu dēļ Džordžtauna sāk mani nogurdināt. Senāk mana princese nekad nebija greizsirdīga, es jutos pilnīgi brīvs, bet tagad viņa no manis vairs neatkāpjas ne soli un stundām ilgi sēž blakus, lai kur es atrastos.

Iespējas nodarboties ar veikaliem Džordžtaunā sarežģās. Tā man kādā jaukā dienā ienāk prātā doma doties prom no Angļu Cvajanas un uzmeklēt citu zemi. Nekāda riska nav, jo karš nav beidzies. Neviena zeme mūs neizdos, vismaz es tā ceru.

Bēgšana no Džordztaunas

Gitū man piekrīt. Arī viņš domā, ka jābūt laltākām zemēm, kur dzīve ir vieglāka nekā Angļu Gvajanā. Sākam gatavoties bēgšanai. Aizbraukšana no Angļu Cvajanas īstenībā uzskatāma par ļoti lielu pārkāpumu. Ir kara laiks, un nevienam no mums nav pases.

Sapārs, kas aizbēdzis no Kajcnas pēc lam, kad izlaists no cietuma, ir te jau trīs mēnešus. Viņš nopelna pusotra dolāra dienā, izgatavojot ledu kādā ķīniešu maiznīcā. Arī viņš grib tikt prom no Džordžtaunas. Bēgšanas kandidāti ir arī kāds bijušais katordznieks no Dižonas — Deplanks un kāds vīrs no Bordo. Kikiks un vienrocis labāk paliek tepat. Viņi te jūtas labi.

Tā kā Demeraras grīva ir ļoti stingri apsargāta, uz to notēmēti ložmetēji, torpēdmetēji un lielgabali, mēs ļoti precīzi nokopēsim kādu zvejas laivu, kas pierakstīta Džordžtaunā, un izbrauksim jūrā, izliekoties, ka esam zvejnieki. Es sevi nosodu par nepateicību pret Indaru, par to, ka pienācīgi neatbildu uz viņas atdevīgo mīlestību, bet es tur nekā nevaru darīt. Viņa tik ļoti līp man klāt, ka sāk krist uz nerviem. Vienkāršas, skaidras būtnes, kas nepretojas savām vēlmēm, negaida, kad tie, kurus viņas mīl, izlūgsies mīlestību. Šī indiete rīkojas gluži tāpat kā viņas māsas indiānietes no guahiro cilts. Brīdī, kad viņu jūtas ir gatavas atraisīties, viņas sevi piedāvā, un, ja dāvanu nepieņem, tas ir ļoti nopietni. Patiesas un neatlaidīgas ciešanas gruzd viņu dziļākajā būtībā, un tas mani kaitina, jo es Indarai negribu sagādāt sāpes tāpat kā viņas māsām indietēm vai indiānietēm, un man jāpiespiežas, lai viņa manās rokās gūtu iespējami lielāku baudu.

Vakarēs vēroju visskaistāko ainu, kādu vien var iedomāties, ja runa ir par jūtu izteikšanu pantomīmā. Angļu Gvajanā pastāv sava veida moderna verdzība. Javieši ierodas strādāt kokvilnas, cukurniedru vai kakao plantācijās, noslēdzot līgumu uz pieciem vai desmit gadiem. Gan vīram, gan sievai katru dienu jāiet darbā, ja vien viņi nav slimi. Bet, ja ārsts slimību neatzīst, viņiem par sodu jānostrādā vēl viens mēnesis, kad līguma termiņš beidzies. Un tāpat papildmēnešus pievieno par citiem sīkiem pārkāpumiem. Tā kā viņi visi ir spēlmaņi, tad iekrīt parādos pie plantatora un, lai samaksātu kreditoram, atalgojuma dēļ paraksta līgumu vēl uz vienu vai vairākiem gadiem.

Istenībā viņi nekad vairs netiek brīvi. Viņiem, kas spēj paspēlēt sievu un vienmēr stingri pildīt solījumus, ir tikai viens svētums — bērni. Viņi dara visu iespējamo, lai tikai tie paliktu «free» (brīvi). Javieši pārcieš vislielākās grūtības un trūkumu, bet tikai ļoti retos gadījumos viņu bērni paraksta līgumus ar plantācijām.

Un šodien ir kādas indiešu meitenes kāzas. Visi ģērbušies garos tērpos — sievietes baltos plīvuros un vīrieši — baltās tunikās, kas sniedzas līdz zemei. Ir daudz apelsīnu ziedu. Pēc vairākām reliģiskām ceremonijām sākas atvadīšanās pantomīma. Jaunlaulātajam jāaiznes sava sieva. Viesi stāv rindās pa labi un pa kreisi no mājas durvīm. Vienā pusē sievietes, otrā — vīrieši. Uz vaļējo durvju sliekšņa sēž tēvs un māte. Jaunlaulātie noskūpsta vecākus un iet prom starp vairākus metrus garajām viesu rindām. Piepeši jaunā sieva aizbēg no vīra un pieskrien pie mātes. Māte ar vienu roku aizsedz acis, ar otru raida meitu prom pie vīra.

Tas izstiepj rokas un sauc viņu, viņa it kā neziņā plāta rokas. Māte viņai dāvājusi dzīvību — indiete lieliski parāda, kā kaut kas maziņš iznāk no mātes vēdera. Tad māte ir devusi viņai krūti. Vai to visu drīkst aizmirst, lai sekotu vīrietim, kuru ir iemīlējusi? Var jau būt, viņa ar žestiem saka, bet nesteidzies, vēl mazliet pagaidi, ļauj man vēl paraudzīties uz vecākiem, kuri ir tik labi un līdz brīdim, kad satiku tevi, bija visas manas dzīves jēga.

Tad viņš ar kustībām liek saprast, ka dzīve prasa, lai arī viņa kļūst laulātā draudzene un māte. To visu pavada jaunu meiteņu dziesmas, kurām atbild jaunekļi. Beigās, kad jaunā sieva vēlreiz ir aizbēgusi no vīra, vēlreiz noskūpstījusi vecākus, viņa ielec klēpī laulātajam draugam, kas viņu ātrā gaitā aiznes līdz ziedu vijām rotātiem ratiem, kuri viņus gaida.

Bēgšana tiek rīkota ļoti rūpīgi. Plata un gara laiva ar labu buru, fokmastu un stūri no vislabākā materiāla ir sagatavoti slepenībā, lai policijai nerastos nekādas aizdomas. Penitensriversā, upītē, kas ietek lielajā Demerarā, mēs noslēpjam laivu lejpus mūsu kvartāla. Tā ir nokrāsota gluži tāpat kā ķīniešu zvejas laiva, kas reģistrēta Džordžtaunā, tai uzkrāsots arī tas pats numurs. Starmeša gaismā citāda ir tikai apkalpe. 1.ai pakaļdarinājums neatklātos, mēs nedrīkstam stāvēt, jo nokopētās laivas ķīnieši ir mazi un sausnēji, bet mēs — gara auguma un spēcīgi.

Viss norisinās bez starpgadījumiem, un mēs mirdzēdami izbraucam no Demeraras, lai dotos jūrā. Par spīti priekam, ka esam ārā no Džordžtaunas un izbēguši briesmām, kādas mums draudētu, ja mēs tiktu atklāti, man kaut kas liedz no sirds izbaudīt šo veiksmi — es kā zaglis esmu aizlavījies, nebrīdinot savu indiešu princesi. Es neesmu apmierināts ar sevi. Viņa, viņas tēvs un tautieši man ir darījuši tikai labu, un es viņiem esmu atdarījis ar ļaunu. Es nemeklēju attaisnojumu savai rīcībai. Saprotu, ka tā ir neglīta un ka es nepavisam nevaru-ar sevi lepoties. Es stūrgalvīgi atstāju uz galda sešsimt dolāru, bet ar naudu nevar samaksāt to, ko esmu saņēmis.

Četrdesmit astoņas stundas vajag būrāt tieši uz ziemeļiem. Neesmu atmetis savu senāko nodomu un gribu doties uz Britu llondurasu. Tāpēc mums vairāk nekā divas dienas jākuģo atklātā jūrā.

Mēs esam pieci vīri, kas bēgam: Gitū, Sapārs, Barjērs no Bordo, Deplanks, dzimis Dižonā, un es, Tauriņš — kapteinis, kas atbild par navigāciju.

Esam jūrā tikko trīsdesmit stundas, kad nonākam drausmīgā negaisā, kam seko tāds kā taifūns, kā ciklons. Zibeņi, pērkoni, lietus, milzīgi viļņi nenoteiktā ritmā, viesuļvētra, kas virpuļo pa jūru, aiznes mūs, pilnīgi pretoties nespējīgus, mēs dramatiski joņojam pa jūru, kādu nekad vēl neesmu redzējis un pat neesmu spējis iztēloties. Nekad vēl neesmu piedzīvojis, ka vēji tā grozās, mainot virzienu, tā ka pasāta vēji vispār vairs nepastāv un virpuļi mūs griež kā valsī pretējā virzienā. Ja tā būtu turpinājies nedēļu, mēs nonāktu atpakaļ katorgā.

Sis taifūns visiem bija palicis atmiņā, parto es vēlāk dzirdēju Trinidadā no Agostīni kunga, franču konsula. Viņa plantācijā tas bija nolauzis vairāk nekā seštūkstoš kokospalmu. Šis virpuļviesulis bija, burtiski, vīra augstumā it kā nozāģējis veselu plantāciju. Mājas tikušas paceltas gaisā un aiznestas ļoti tālu, pēc tam nokritušas zemē vai jūrā. Mēs esam zaudējuši visu — pārtiku un mantas, arī ūdens mucas. Masts nolūzis nepilnu divu metru augstumā, buru vairs nav, un, galvenais, salauzta arī stūre. Šapārs brīnumainā kārtā izglābis mazu airīti, un ar šo lāpstiņu es mēģinu vadīt laivu. Turklāt visi esam palikuši kaili, jo no drēbēm mēģinām uztaisīt kaut ko līdzīgu burai. Tai izlietojam visu — svārkus, bikses un kreklus. Nu esam pieci vīri peldbiksītēs. No mūsu drēbēm ar mazu stieples ritulīti sašūtā bura dod iespēju gandrīz vai kuģot, kaut arī no masta palikusi tikai daļa.

Pasāta vēji atkal pūš, un es to izmantoju, lai iegrieztos dienvidu virzienā un sasniegtu vienalga kādu zemi, kaut vai Angļu Gvajanu. Sods, kas mums tur tiktu piespriests, būtu tīrā izprieca. Visi mani biedri vīrišķīgi turējās gan šī negaisa laikā — tas gan ir pārāk mīksti teikts, drīzāk tā bija kataklizma, grēku plūdi, ciklons — un arī pēc tā.

Zemi mēs ieraugām tikai pēc sešām dienām, 110 kurām divas valda pilnīgs bezvējš. Ar buras gabalu, kurā, par spīti caurumiem, vējš tomēr ieķeras, mēs nevaram kuģot tā, kā paši gribētu. Arī mazais airītis nav pietiekams, lai vadītu laivu ar stingru roku. Tā kā esam kaili, visu miesu mums klāj apdegumi, kas mazina pretošanās spējas. Nevienam vairs nav ādas uz deguna, tie ir kā noģērēti. Tāpat pilnīgi jēlas ir lūpas, pēdas, ciskas gan ārpusē, gan iekšpusē. Slāpes mūs moka tik briesmīgi, ka Deplanks un Šapārs pat sākuši dzert jūras ūdeni. Pēc tam viņi mokās vēl briesmīgāk. Taēu, par spīti skaudrajām slāpēm un izsalkumam, ir arī kaut kas labs: neviens, itin neviens nesūdzas. Tāpat arī neviens nedod padomus otram. Tie, kas grib dzert sāļo ūdeni un tas, kas apslapinās ar to, teikdams, ka tā atsvaidzināsies, paši pēc tam saprot, ka sāļais ūdens padziļina brūces un iztvaikojot dedzina vēl vairāk.

Tikai man viena acs ir pilnīgi vesela un vaļā, visiem maniem biedriem acis aizpūžņojušas un pastāvīgi līp ciet. Tās tomēr ir jāskalo, lai cik briesmīgi sūrstētu, jo acis jātur vaļā, lai redzētu apkārtni. Svelmējoša saule svilina mūsu brūces tik spēcīgi, ka tas gandrīz nav izturams. Deplanks, pa pusei sajucis, apgalvo, ka metīsies ūdenī.

Nu jau apmēram stundu man šķiet, ka pie apvāršņa redzu zemi. I'rotāms, es tūlīt virzu laivu turp, neko nesacīdams, jo neesmu par sevi pārliecināts. Ap mums sāk lidināties putni, tātad es neesmu maldījies. Putnu klaigas bridina biedrus, kas, saules un noguruma apdullināti, guļ laivas dibenā, sargājot seju no saules ar roku.

Gitū, iepriekš izskalojis muti, lai varētu izdabūt kādu skaņu, man saka:

—   Vai tu redzi zemi, Taurin?

—  Jā.

—   Kā tu domā, cik ilgā laikā mēs varam tur nokļūt?

—    Pēc piecām līdz septiņām stundām. Klausieties, draugi, es vairs nejaudāju. Man ir ne tikai tie paši apdegumi, kas jums, bet vēl arī pret solu jūras ūdenī noberztas ciskas.

Vējš nav sevišķi stiprs, uz priekšu var tikt vienīgi pavisam lēnām, rokās man nemitīgi metas krampji, un plaukstas kļuvušas nespēcīgas, tik ilgi turot irkli, kas mums ir stūres vietā. Vai esat ar mieru, ja mēs noņemtu buru un nostieptu to pāri laivai kā nojumi, lai līdz tumsai patvertos no ugunīgās saules? Laiva pati slīd uz krasta pusi. Tas ir jādara, ja vien kāds nojums nav ar mieru sēsties pie stūres manā vietā.

—   Nē, jel nē, Tauriņ! Darīsim, kā tu saki, un pagulēsim visi buras ēnā.

Tādu lēmumu es pieņemu ap vieniem dienā, pašā saules speltē. Apmierināts gluži kā dzīvnieks es izstiepjos laivas dibenā, beidzot ticis ēnā. Biedri man dod labāko vietu, kur no priekšgala vēdī virsū vējš. Tas, kurš paliek sardzē, sēž, taču ir patvēries ēnā. Visi, arī sardzē palikušais, ātri aizmieg. Padevušies nogurumam un baudot ēnu, kas beidzot ļauj paglābties no neizturamās saules, mēs ieslīgstam nebūtībā.

Visus no miega spēji izrauj sirēnas kauciens. Pavclku nost drēbi, ārā valda tumsa. Cik varētu būt pulkstenis? Kad apsēžos savā vietā pie stūres, spirgts vējš sāk glaudīt manu nožēlojamo, it kā nodīrāto augumu, un man uzreiz sāk salt. Bet kas tā par laimi, ka vairs nav jādeg saulē!

Paceļam buru. Kad esmu izskalojis acis ar jūras ūdeni — laimīgā kārlā man sūrsl un pūžņo tikai viena acs — es pa labi un pa kreisi ļoti skaidri redzu zemi. Kur mēs esam? Uz kuru krastu lai stūrēju? Vēlreiz dzirdam sirēnas kaucienu. Saprotu, ka signāls nāk no krasta labajā pusē. Ko, pie joda, viņi grib mums teikt?

—   Kā tu domā, Tauriņ, kur mēs esam? — Sapārs jautā.

—   Atklāti sakot, es nezinu. Ja šī zeme nav izolēta un tas ir līcis, mēs varbūt esam Angļu Gvajanas galā, tajā daļā, kas sniedzas līdz Orenokai (liela Venecuēlas upe, pa kuru stiepjas robeža). Bet, ja zeme labajā pusē ir atšķirta ar diezgan platu ūdens joslu no zemes kreisajā pusē, tad tā ir nevis pussala, bet sala, un tad tā ir Trinidada. Pa kreisi tad būtu Venecuēla, un mēs tad būtu Parijas līcī.

Tā man liekas, atceroties jūras kartes, kuras man gadījies pētīt. Ja pa labi ir Trinidada un pa kreisi — Venecuēla, kuru lai izvēlamies? No šī lēmuma būs atkarīgs mūsu liktenis. Tādā labā, spirgtā vējā nebūtu grūti piestāt krastā. Pagaidām mēs nedodamies ne uz vienu, ne otru pusi. Trinidadā būs «rostbifi», tā pati Angļu Gvajanas valdība.

—   Mēs varam būt droši, ka pret mums izturēsies labi, Gitū.

—   Jā, bet kādu lēmumu viņi pieņems, ja kara laikā esam atstājuši viņu teritoriju bez atļaujas un slepeni?

—   Un Venecuēlā?

—   Nevar zināt, kā tur būtu, — saka Deplanks. — Prezidenta Gomesa laikā katordzniekiem vajadzēja strādāt ceļu būvē ārkārtīgi grūtos apstākļos, pēc tam viņus, kajeniešus, kā viņus tur sauca, izdeva Francijai.

—   Jā, bet tagad ir citādi, tagad ir karš.

—   Kā es dzirdēju Džordžlaunā, viņi nekaro, viņi ir neitrāli.

—   Vai tā tiešām ir?

—   Noteikti.

—  Tad tas mums ir bīstami.

Mēs redzam ugunis gan labajā, gan kreisajā krastā. Atkal dzirdam sirēnu, nu tā nokaucas trīsreiz. Pamanām gaismas signālus labajā krastā. Tikko uzlēcis mēness, tas ir diezgan tālu no mums, bet mūsu trajektorijā. Pašā priekšā ļoti augstu jūrā slienas divas milzīgas smailas un melnas klintis. Acīmredzot tāpēc sirēna kauc: tā brīdina no briesmām.

—   Redzi, te ir peldošās bojas, vesela virtene! Kāpēc lai mēs nesagaidītu rītu, piesējušies pie vienas no tām? Šapār, nolaid buru!

Viņš diezgan veikli novāc kreklu un bikšu gabalus, ko es tik lepni nosaucu par buru. Ar irklīti bremzējot, piestāju pie vienas no bojām ar laivas priekšgalu, pie kura laimīgā kārtā joprojām ir virves gabals, tik labi piesiets pie riņķa, ka virpuļviesulis to nav varējis noraut. Nu esam pietauvojušies. Ne tieši pie šīs dīvainās bojas, jo tai nav nekā, pie kā varētu pieķerties, bet pie kabeļa, kas to saista ar otru boju. Tā esam labi pietauvojušies pie kuģu ceļa robežlīnijas (esam pārliecināti, ka tāds ir boju uzdevums). Neliekoties ne zinis par sirēnas kaucieniem no labā krasta, mēs visi liekamies laivas dibenā un apsedzamies ar buru, kas mūs pasargā no vēja. Maigs siltums pārņem naktī un saltajā vējā nosalušo augumu, un es droši vien esmu pirmais, kas aizmieg ciešā miegā.

Kad pamostos, diena ir skaidra un gaiša. Saule tikko lec, jūra mazliet viļņojas un zilganzaļā krāsa liecina, ka tās dibenu veido koraļļi.

—    Ko mēs darīsim? Vai izlemsim piestāt krastā? Es mirstu aiz izsalkuma un slāpēm.

Tā ir pirmā reize, kad kāds sūdzas kopš esam sākuši gavēt — šodien jau septīto dienu.

—   Mēs esam tik tuvu zemei, ka sūdzēšanās nav liels grēks, — Šapārs saka.

Apsēdies savā vietā, es skaidri redzu aiz divām milzu klintīm, kas slienas ārā no jūras, ūdeni starp diviem krastiem. Tātad pa labi ir Trinidada, pa kreisi — Venecuēla. Nav nekādu šaubu, ka atrodamies Parijas līcī un, ja ūdens ir zils, nevis Orcnokas dūņu saduļķots dzeltens, tas nozīmē, ka atrodamies kuģu ceļā, kas šķir aitas zemes un ved atklātā jūrā.

—  Ko lai dara? Jums ir jābalso, tas ir pārāk atbildīgs lēmums, lai es to pieņemtu viens pats. Pa labi ir angļu zeme Trinidada, pa kreisi — Venecuēla. Kurp jūs gribat doties? Ņemot vērā mūsu laivas stāvokli un mūsu fizisko stāvokli, mums iespējami drīz jātiek krastā. Mūsu vidū ir divi atbrīvotie — Gitū un Barjērs. Šapāram, Deplankam un man draud lielākas briesmas. Tāpēc jāizšķiras mums. Ko jūs sakāt?

—    Prātīgāk ir doties uz Trinidadu. Par Venecuēlu mums nekas nav zināms.

—   Nav nekādas vajadzības kaut ko izlemt, sardzes kuģītis, kas mums tuvojas, izlems mūsu vietā, — Deplanks saka.

Tiešām, mums strauji tuvojas sardzes kuģis. Tas apstājas vairāk nekā piecdesmit metru attālumā. Kāds vīrs paņem megafonu. Pamanu karogu, kas nav Anglijas karogs. Tas ir vienās zvaigznēs, ļoti skaists, nekad mūžā neesmu redzējis šo karogu. Acīmredzot tas ir Venecuēlas karogs. Vēlāk šis karogs būs mans karogs, manas jaunās dzimtenes simbols, man — visaizkustinošākais simbols, jo man, tāpat kā katram normālam cilvēkam, tas drānas gabalā apvieno lielas tautas — manas tautas viscildenākās īpašības.

—   Quien son vosolros? (Kas jūs esat?)

—   Mēs esam franči.

—  Estan locos? (Vai esat traki?)

—   Kāpēc?

—   l'orque son amarados a minas. (Jo esat piesējušies pie mīnām.)

—   Vai tāpēc jūs nebraucat tuvāk?

—  Jā. Tūlīt atraisiet virvi!

—   labi.

Trīs sekundēs Šapārs ir atraisījis virvi. Mēs bijām ne vairāk un ne mazāk kā piesējušies pie peldošu mīnu virknes. Tas ir tīrais brīnums, ka tās nav sprāgušas, man paskaidro sardzes kuģa kapteinis — mēs pietauvojamies pie šī kuģa. Neizceļot uz klāja, komanda mums pasniedz kafiju, ļoti saldu siltu pienu un cigaretes.

— Brauciet uzVenecuēlu, pret jums izturēsies labi, es galvoju. Mēs nevaram jūs aizvilkt līdz krastam, jo steidzamies pakaļ smagi ievainotam cilvēkam pie Barimas bākas. Nekādā gadījumā nemēģiniet piestāt Trinidadas krastā, jo gandrīz droši varu sacīt, ka uzdursieties kādai mīnai, un tad…

Pateicis «adios, buena suerte» (uz redzēšanos, labu veiksmi), sardzes kuģis attālinās. Tas mums atstājis divus litrus piena. Sakārtojam buru. Desmitos no rīta, kad, pateicoties kafijai un pienam, kuņģis vairs nav salipis, cigareti mutē, bez nekādas piesardzības piestāju pludmales smalkajās smiltīs, kur kādi piecdesmit cilvēki jau sapulcējušies, lai redzētu, kas ierodas dīvainajā laivā ar nolauztu mastu un buru no krekliem, biksēm un svārkiem.

Trīspadsmitā burtnīca Venecuēla

Irapas zvejnieki

Es atklāju sev pilnīgi svešu pasauli, cilvēkus, civilizāciju. Pirmās minūtes uz Venecuēlas zemes ir tik saviļņojošas, ka būtu vajadzīgs daudz lielāks talants, lai es spētu izskaidrot, izteikt, attēlot sirsnību, ar kādu mūs gaidīja šī augstsirdīgā tauta. Vīriem — gan baltajiem, gan melnajiem, bet lielākoties tie ir ar ļoti gaišu ādu, tādi, it kā būtu baltie, bet dažas dienas sauļojušies, gandrīz visiem ir līdz ceļgaliem atrotītas bikses.

— Nabaga cilvēki, kādā stāvoklī jūs esat! — viņi saka.

Zvejnieku ciems, kur esam piestājuši, saucas Irapa, tas ietilpst Sikras pavalstī. Jaunās sievietes, visas glītas, gan pamazas augumā, bet bezgala graciozas, tāpat arī vecākās un pavisam vecās visas bez izņēmuma pārvēršas par slimniekkopējām, žēlsirdīgajām māsām vai rūpīgām mātēm.

Sapulcējušās kādas mājas šķūnī, kur mums uzkārti pieci vilnas guļamtīkli un nolikts galds un krēsli, viņas mūs no galvas līdz kājām ieziež ar kakao sviestu. Netiek aizmirsts ne centimetrs apdedzinātās ādas. Mēs esam pārmocījušies un izbadējušies, ilgais gavēnis izraisījis zināmu dchidrāciju, un šie ļaudis zina, ka mums vajadzīgs miegs, taču arī ēdiens nelielos daudzumos.

Katrs no mums guļ savā vietā un pat aizmidzis tiek barots ar karotīti — tā mūs ēdina sievietes, kas kļuvušas par mūsu slimniekkopējām. Es biju tiktāl nodzinies, spēki mani bija pilnīgi atstājuši mirklī, kad atlaidos guļamtīklā un apdeguma brūces bija apzicstas ar kakao sviestu, ka pilnīgi ieslīgu nebūtībā, gulēju, ēdu un dzēru, lāgā neapjauzdams, kas īsti noliek.

Pirmās ēdiena karotes — tāda kā tapioka — mans tukšais kuņģis neņēma pretī. Tāpat klājās pārējiem. Mēs visi vairākas reizes izvēmām daļu vai visu ēdienu, ko mums ielēja mutē.

Šī ciema ļaudis ir ārkārtīgi nabadzīgi. Taču itin visi kaut ko dod, lai mums palīdzētu. Pēc trim dienām, pateicoties šīs kopienas rūpēm un mūsu jaunībai, mēs gandrīz esam uz kājām. Ilgas stundas mēs piecēlušies sēžam kokospalmu lapu nojumē un sarunājamies ar ciema ļaudīm. Viņi nav pietiekami bagāti, lai mūs visus reizē apģērbtu. Viņi sadalās grupiņās. Viena nodarbojas galvenokārt ar Gitū, otra ar Deplanku utt. Par mani rūpējas gandrīz desmit cilvēku.

Pirmajās dienās mums dod uzvilkt vienalga ko, taču visi apģērba gabali ir ļoti tīri. Tagad ik reizi, kad viņiem rodas iespēja, viņi nopērk kādu jaunu kreklu, bikses, jostu, kādu pāri tupeļu. Starp sievietēm, kas gādā par mani, ir ļoti jaunas meitenes, indiāņu tips, taču jau sajaucies ar spāņu vai portugāļu asinīm. Vienu no viņām sauc par Tibisaju, otru — par Nenitu. Viņas man nopirkušas kreklu, bikses un pāri tupeļu, ko viņas sauc par aspargatām. Tām ir ādas zoles bez papēžiem un pinuma virsa, kas atstāj neapsegtus pirkstus, bet apņem papēdi.

— Nav nekādas vajadzības jautāt, no kurienes nākat. Pēc tetovējumiem redzam, ka esat izbēguši no franču katorgas.

Tas mani aizkustina jo vairāk. Kā, viņi zina, kacsam notiesāti par smagiem pārkāpumiem, izbēguši no cietuma, par kura bardzību viņi lasījuši grāmatās vai avīzēs, taču šie vienkāršie cilvēki uzskata par dabisku mums palīdzēt, mūs atbalstīt! Cilvēks pierāda savu labsirdību, ja, bagāts būdams, kādu apģērbj, ja paēdina svešinieku, kad mājās nekā netrūkst pašam un ģimenei. Bet var tikai apbrīnot tos, kas dala kukurūzas vai manioka plāceni — rausim līdzīgu pavardā ceptu ēdienu, ja nepietiek pašam un tuviniekiem, dalās pieticīgajā maltītē, kura nespēj pienācīgi pabarot pat savējos, turklāt ar notiesātu bēgli.

Šorīt visi — gan sievietes, gan vīrieši ir klusi. Viņi izskatās noraizējušies. Kas notiek? Tibisaja un Nenila ir pie manis. Pirmo reizi pēc divām nedēļām varu noskūties. Nu jau astoņas dienas dzīvojam pie šiem cilvēkiem, kas atvēruši mums savu sirdi. Tā kā uz apdegumiem ir izveidojusies ļoti plāna āda, varu riskēt un noskūties. Bārdas dēļ sievietes tikai aptuveni varēja nojaust manu vecumu. Viņas ir sajūsminātas un vientiesīgi priecājas, ka esmu tik jauns. Kaut arī man ir jau trīsdesmit pieci gadi, es izskatos pēc di vdesmit astoņus vai trīsdesmit gadus veca vīrieša. Jā, visi šie viesmīlīgie vīrieši un sievietes ir noraizējušies mūsu dēļ, es to jūtu.

—   Kas īsti notiek? Pasaki, Tibisaja, kas notiek?

—    Mēs gaidām vīrus no Gijirijas, ciema netālu no Irapas. Te nav komisāra, un nezin kādā veidā, bet policija uzzinājusi, ka esat te. Tā ieradīsies.

Pie manis nāk liela auguma skaista nēģeriete, kuru pavada jauns puisis — līdz pusei kails, baltās, līdz ceļgaliem atlocītās biksēs. Viņa atlētiskais augums ir ļoti samērīgs. Negrita — tā Venecuēlā, kur nav nekādas rasu vai reliģiju diskriminācijas, mēdz mīlīgi saukt nēģerietes — mani uzrunā:

—   Senor EnrUļuez (Anrī kungs), ieradīsies policija. Es nezinu, vai tā darīs jums labu vai ļaunu. Vai negribat kādu laiku paslēpties kalnos? Mans brālis var jūs aizvest uz mājiņu, kur neviens nevarēs jūs atrast. Tibisaja, Nenila un es katra savu d enu nesīsim jums ēst un pastāstīsim, kas jauns.

Bezgala aizkustināts, es gribu noskūpstīt šai cildenajai sievietei roku, bcl tā to nepieļauj un ļoti mīļi noskūpsta mani uz vaiga.

Jātnieki atdrāžas pilnos auļos. Visiem pie kreisajiem sāniem gluži kā zobeni karājas mačetes, ar kurām mēdz cirst cukurniedres, ap vidu ir plata patronjosla un uz labā gurna futrālī — milzīgs revolveris. Viņi nolec no zirgiem. Kāds vīrs ar mongoliskiem vaibstiem, ieslīpām indiāņa acīm, vara krāsas ādu, kalsns un liela auguma, apmēram četrdesmit gadu vecs, milzīgu rīsu salmiņu platmali galvā nāk uz mūsu pusi.

—   Labdien, es esmu policijas prefekts.

—   Labdien, prefekta kungs!

—  Kāpēc jūs mums neziņojāt, ka pie jums ir pieci izliēguši kajcnieši? Man teica, ka tic te ir jau veselu nedēļu. Atbildiet!

—    Mēs gaidījām, kad viņi spēs staigāt un būs sadzijušas apdegumu brūces.

—  Viņiem atbrauks pakaļ, lai aizvestu un Cijiriju. Vēlāk būs mašīna.

—   Vai vēlaties kafiju?

—  Jā, paldies!

Aplī sasēdušies, visi dzer kafiju. Vēroju policijas prefektu un policistus. Viņi neizskatās ļauni. Šķiet, viņi pakļaujas augstākas instances pavēlei, kaut arī lai nepiekrīt.

—   Vai esat izbēguši no Sātana salas?

—  Nē, esam ieradušies no Džordžtaunas, no Angļu Gvajanas.

—   Kāpēc jūs nepalikāt tur?

—  Tur grūti nopelnīt iztiku.

—   Vai domājat, ka te jums būs labāk nekā pie angļiem? — viņš smaidīdams jautā.

—  Jā, mēs piederam pie latīņu tautas tāpat kā jūs.

Mūsu lokam tuvojas septiņi vai astoņi vīri. Viņus vada apmēram piecdesmit gadu vecs vīrietis sirmiem matiem, ne vairāk kā metru septiņdesmit piecus centimetrus garš, ar ļoti gaišas šokolādes krāsas ādu. Lielās melnās acis liecina par neparastu gudrību un dvēseles spēku. Labā roka uzlikta uz mačetes spala, kura karājas viņam pie sāniem.

—   Prefekt, ko jūs darīsiet ar šiem cilvēkiem?

—   Vedīšu un Gijirijas cietumu.

—   Kāpēc jūs neļaujat palikt viņiem pie mums, mūsu ģimenēs? Katra pieņemtu vienu.

—  Tas nav iespējams, jo ir gubernatora pavēle.

—   Bet viņi Venecuēlā nav izdarījuši nevienu pārkāpumu.

—    Es tam piekrītu. Un tomēr šie cilvēki ir ļoti bīstami, jo ir pastrādājuši smagus noziegumus, ja jau notiesāti franču katorgā. Turklāt viņi izbēguši bez kādiem dokumentiem, un viņu zemes policija droši vien pieprasīs viņu izdošanu, kad uzzinās, ka viņi ir Venecuēlā.

—   Mēs gribam paturēt viņus pie sevis.

—  Tas nav iespējams, to nepieļauj gubernatora pavēle.

—    Viss ir iespējams. Ko gan gubernators zina par vienkāršiem ļaudīm? Cilvēks nekad neiet postā. Par spīti visam, ko viņš varējis izdarīt kādā savas dzīves brīdī, vienmēr pastāv iespēja viņam pasniegt roku un padarīt viņu par labu un sabiedrībai derīgu cilvēku. Vai tad tā nav, kā jūs domājat?

—   Jā, — vīrieši un sievietes vienā balsī atbild. — Atstājiet viņus mums, mēs palīdzēsim viņiem atsāki dzīvi. Nedēļas laikā esam viņus pietiekami iepazinuši, tie ir krietni cilvēki.

—     Cilvēki, kas pieder pie augstākas civilizācijas, ieslodzījuši viņus cietumā, lai viņi turpmāk nenodarītu nekādu ļaunumu, — prefekts saka.

—   Ko jūs saucat par civilizāciju, priekšniek? — es jautāju. — Vai domājat, ka tikai tāpēc, ka mums ir lifti, lidmašīnas un apakšzemes vilciens, mēs varam pieņemt, ka franči ir vairāk civilizēti nekā šie ļaudis, kuri mūs uzņēma un aprūpēja? Ziniet, es ar savu necilo prātu spriežu, ka nav lielākas cilvēciskas civilizācijas, lielāka dvēseles cildenuma un līdzcietības par to, ar kādu apveltīti šī ciema ļaudis, kuri dzīvo kā vienkārši dabas bērni un kuriem tiešām trūkst mehāniskās civilizācijas labumu. Bet, ja arī viņi nebauda progresa augļus, viņiem ir vairāk kristīgas cilvēkmīlestības nekā visiem šķietami civilizētajiem. Es augstāk cienu lasītnepratēju no šīs būdas nekā Sorbonnas licenciātu Parīzē, ja tam ir tāda sirds kā ģenerālprokuroram, kas panāca manis notiesāšanu. Pirmais vienmēr paliks cilvēks, bet otrais ir aizmirsis, ka ir cilvēks.

—  Es jūs saprotu. Taču man jāizpilda pavēle. Ke, mašīna jau klāt. Es jūs lūdzu — uzvedieties tā, lai nerodas nekādi starpgadījumi.

Ikviena sieviešu grupa noskūpsta to, kuru kopusi. Tibisaja, Nenita un Negrita raud gaužas asaras, kad mani skūpsta. Ik vīrs paspiež mums roku, tā izsakot līdzjūtību, ka mums jāiet cietumā.

Uz redzēšanos, Irapas ļaudis, viscildenākā tauta, kam pieliek vīrišķības stāties pretī savas zemes varas iestādēm un nosodīt tās, lai aizstāvētu nabaga puišus, kas vēl vakar bija jums svešinieki. Maize, kuru pie jums ēdu, maize, kuru jums pietika dvēseles spēka atraut savai mutei, lai dotu man, ir cilvēku brālības simbols, tas man ir dievišķīgs pagājušo laiku paraugs: «Tev nebūs nokaut, tev būs labu darīt tiem, kas cieš, paija tāpēc tev pašam būs jācieš. Vienmēr palīdzi tam, kurš nelaimīgāks par tevi.» Un, ja es reiz būšu brīvs, es, kad vien varēšu, palīdzēšu citiem, kā darīt mani mācījuši pirmie cilvēki, kurus sastapu Venecuēlā. Vēlāk es satikšu daudzus citus tādus pašus.

Eldorado katorga

Pēc divām stundām nonākam lielā ciemā, jūras ostā, kas pretendē uz pilsētas nosaukumu, — Ģijirijā. Prefekts pats mūs nodod novada policijas komandantam. Komisariātā pret mums izturas vairāk vai mazāk labi, taču tiekam nopratināti, un stūrgalvīgs inspektors ne par ko negrib atzīt, ka esam ieradušies no Angļu Gvajanas, kur bijām brīvi. Turklāt, kad mums jautā, kāpēc esam nonākuši Venecuēlā tik pārguruši un kaili, kaut arī no Džordžtaunas līdz Parijas līcim ceļš nav garš, viņš saka — mēs par viņu ņirgājoties, stāstīdami par virpuļvicsuli.

—     Šajā vētrā gāja bojā divi lieli banānu vedēji, no tiem nepalika pāri itin nekas. Kravas kuģis ar boksītiem nogāja dibenā ar visu apkalpi, un jūs lai būtu izglābušies piecus metrus garā, visiem vējiem pakļautā atklātā laivelē? Kas tādām muļķībām ticēs? Pat nc tirgus ubags, kurš lūdz žēlastības dāvanas. Jūs melojat, jūsu runās ir kaut kas aizdomīgs.

—   Ievācict zinas Džordžtaunā.

—   Es negribu, lai angļi par mani zobojas.

Šis stūrgalvīgais, neticīgais, kretīniskais un iedomīgais sekretārs instruktors nezin kam nosūta nezin kādu ziņojumu. Katrā ziņā kādu rītu mūs pamodina piecos un, ķēdēs iekaltus, mašīnā aizved pretī nezināmam liktenim.

Kā jau teicu, Gijirijas osta atrodas Parijas līcī pretī Trinidadai. Tai ir priekšrocība izmantot Orenokas deltu — tāirtikpal liela upe kā Amazone.

Pieķēdēti pie kravas mašīnas, kur esam visi pieci desmit policistu pavadībā, mēs braucam uz Siudadbolivāru — Bolivāras štata ievērojamo galvaspilsētu. Brauciens pa zemesceļiem ir ļoti nogurdinošs. Ceļojums ilgst piecas dienas, un gan apcietinātie, gan policisti kravas kastē kratās un zvalstās ceļa grambās gluži kā riekstu maisi. Visas naktis guļam mašīnā un no rīta trakā ātrumā drāžamies pretī nezināmajam.

Mokošo ceļojumu galu galā beidzam vairāk nekā tūkstoš kilometru no jūras mūžamežā, ko šķērso zemesceļš, kurš savieno Siudadbolivāru ar Eldorado.

Kad nonākam Eldorado ciemā, gan kareivji, gan cietumnieki ir nožēlojamā stāvoklī.

Bet kas tad ir Eldorado? Sākumā tā bija spāņu konkistadoru cerība, jo, redzot, ka šī novada indiāņiem ir zelts, viņi cieši ticēja, ka tur ir zelta kalns vai vismaz kalns, kur puse ir smilšu un puse — zelta. Vārdu sakot, Eldorado pirmām kārtām ir ciems upes krastā, un upe ir pilna karibu, pireju — plēsīgu zivju, kas dažās minūtēs aprij cilvēku vai dzīvnieku, un elektrisko zivju, tembladoru, kuras riņķo ap savu upuri — cilvēku vai dzīvnieku un, nogalinājušas ar strāvu, līķi izsūc. Upes vidū ir sala un uz šīs salas — īsta koncentrācijas nometne. Tā ir Venecuēlas katorga.

Šī spaidu darbu kolonija ir visnežēlīgākā, kādu es savā mūžā esmu redzējis, ari vismežonīgākā un necilvēciskākā, jo ieslodzītie tiek sisti. Tas ir dzeloņstieplēm norobežots kvadrāts ar simt piecdesmit metru garu malu. Gandrīz četrsimt cilvēku guļ zem klajām deliesīm, pakļauti visiem laika untumiem, jo vienīgais patvērums ir dažas cinkotā skārda nojumes gar nometnes malām.

Negaidot no mums nekādus paskaidrojumus, lēmumu nekādi nepamatojot, trijos pēcpusdienā mūs ievieto Eldorado katorgā, kad mēs, pārguruši no ceļojuma smagajā mašīnā, turklāt pieķēdēti, tur ierodamies. Pusčetros, nemaz nepajautājot, kā mūs sauc, mums pavēl stāties, diviem ied(xl lāpstas un trijiem — kapļus. Piecu kaprāļa komandētus un ar šautenēm un vērša cīpslu pātagām bruņotu kareivju ielenktus, mūs aizved uz darba vietu. Ļoti drīz saprotam, ka tas ir sava veida spēka demonstrējums, ko mums sagādājusi soda iestādes sardze. Šobrīd būtu ārkārtīgi bīstami nepakļauties. Vēlāk redzēsim, ko darīt.

Nonākot vietā, kur strādā apcietinātie, mums liek rakt grāvi gar ceļu, kas tiek būvēts mūžamežā. Pakļaujamies, ne vārda neteikdami, un strādājam, cik kurš spējam, galvu nepaceļot. Tomēr mēs dzirdam lāstus un mežonīgus sitienus, ko apcietinātie saņem bez mitas. Nevienam no mums neiesit ne reizi. Šim darba cēlienam, kas sākās, līdzko ieradāmies, galvenokārt vajag mums parādīt, kā izturas pret katordzniekiem.

Ir sestdiena. Pēc darba sviedrainus un putekļainus mūs joprojām bez kādām formalitātēm ieved katordznieku nometnē.

— Pieci kajenieši — šurp! — saka kaprālis — «presso».

Tas ir metru deviņdesmit garš metiss. Rokā viņam vērša cīpslu pātaga. Šis pretīgais tēvainis ir atbildīgs tikai par nometnes iekšējo kārtību.

Mums parāda vietu, kur noliki guļamos — netālu no nometnes ieejas zem klajām debesīm. Taču tur ir vismaz cinkotā skārda nojume, tātad lietus mums virsū nelīs un saule nesvelmēs.

Lielākā daļa apcietināto ir kolumbieši, pārējie — venecuēlieši. Neviena katorgas disciplinārā nometne nav tik šausmīga kā šī spaidu darbu kolonija. Ja tā izturētos pret ēzeli, kā tc izturas pret cilvēkiem, tas nobeigtos. Taču gandrīz visi izskatās veseli, jo vienu nevar noliegt: ēdiens te ir ārkārtīgi sātīgs un garšīgs.

Sarīkojam mazu kara apspriedi. Ja kaut vienu no mums sitīs, vislabāk būs, ja mēs pārstāsim strādāt, apgulsimies zemē un, lai ko ar mums darītu, necelsimies augšā. Tad beidzot ieradīsies kāds priekšnieks, kuram varēsim pajautāt, kādā veidā un kāpēe esam nonākuši šajā katorgā, nepastrādājot nekādu noziegumu? Divi atbrīvotie — Gitū un Korbjērs — spriež, ka lūgs, lai viņus izdod Francijai. Tad nolemjam pasaukt kaprāli. Ar viņu jārunā man. Viņu dēvē par Negro lilarico (Balto Nēģeri). Gitū jāiet viņu sameklēt. Šis bende atnāk, joprojām turēdams rokā pātagu. Mēs visi pieci viņu ielencam.

—   Ko jums vajag?

—    Mēs tev gribam pasacīt tikai vienu: mēs ne reizi nepārkāpsim kārtību, tāpēc tev nebūs iemesla kādu no mums sist, — es saku. — Bet mēs esam pamanījuši, ka tu reizēm sit vienalga ko Ikjz jebkāda iemesla, tāpēc esam tevi pasaukuši, lai pateiktu: tā diena, kad tu sitīsi kādu no mums, tev būs pēdējā. Vai saprati?

—  Jā, — atbild Negro Blanko.

—   Un pēdējais.

—   Kas?

—  Ja tas, ko es tev nupat sacīju, ir kādam jāatstāsta, lai tas būtu virsnieks, nevis kareivis.

—   Skaidrs.

Un viņš aiziet.

Sī scēna norisinās svētdienā, kad cietumnieki uz darbu neiet. Ierodas vīrs ar zīmotnēm.

—   Kā tevi sauc?

—  Tauriņš.

—   Vai tu esi kajeniešu priekšnieks?

—   Mēs esam pieci un visi priekšnieki.

—   Kāpēc tad tu biji tas, kas runāja ar kaprāli?

—   Tāpēc, ka es vislabāk protu spāņu valodu.

Es sarunājos ar nacionālās gvardes kapteini. Viņš neesot sardzes priekšnieks. Ir divi par viņu augstāki priekšnieki, bet tie nav nometnē. Kopš mūsu ierašanās komandē viņš. Abi komandanti ieradīsies otrdien.

—   Tu savā un savu biedru vārdā esot draudējis nogalināt kaprāli, ja viņš kādu nojums sitīs. Vai tā ir taisnība?

—   Jā, un es draudēju pilnīgi nopietni. Vēl es jums pateikšu, ka es saeīju — mēs nedosim nekādu iemeslu, kas attaisnotu fizisku sodu. Jūs, kaptein, zināt, ka mūs neviena tiesa nav tiesājusi, jo Venecuēlā neesam izdarījuši nevienu pārkāpumu.

—    Es nezinu. Jūs ieradāties nometnē bez jebkādiem dokumentiem. Bija vienīgi ciema priekšnieka zīmīte: «Likt šos cilvēkus pie darba, līdzko tie ierodas.»

—    Labi, kaptein, esiet tik taisnīgs, ja jau esat karavīrs, ka tikmēr, kamēr nav ieradušies jūsu priekšnieki, brīdiniet savus kareivjus, lai pret mums izturas citādi nekā pret citiem ieslodzītajiem. Es vēlreiz jums apgalvoju, ka mēs neesam un nevaram būt notiesāti, jo neesam izdarījuši nekādu pārkāpumu pret Venecuēlu.

—    Labi, es došu tādu rīkojumu. Es ceru, ka jūs mani nemānāt.

Man ir laiks pētīt ieslodzītos visu pirmās svētdienas pēcpusdienu. Vispirms man uzkrīt, ka fiziski viņi jūtas labi. Otrkārt, sitieni te ir kaut kas tik ikdienišķs, viņi tik ļoti pieraduši tos paciest, ka pat atpūtas dienā, svētdienā, kad diezgan viegli varētu no tiem izvairīties, pienācīgi uzvedoties, viņi rod sadistisku prieku, rotaļājoties ar uguni. Ieslodzītie bez mitas dara to, kas aizliegts: spēlē dambreti, nododas mīlestībai ar kādu jaunu puisi atejā, apzog biedrus, runā jēlības sievietēm, kas ierodas no ciema un atnes ieslodzītajiem saldumus vai cigaretes. Viņas nodarbojas arī ar maiņu. Kāds pīts grozs vai skulptūriņa maksā dažas monētas vai cigarešu paciņas. Nu, bet ir ieslodzītie, kas pamanās paķert caur dzeloņstieplēm to, ko sieviete piedāvā, un aizskriet, neko nedodot pretī, pēc tam pazūdot pārējo pūlī. Secinājums: miesassodi tiek lietoti tik nevienlīdzīgi un vienalga par ko, āda viņiem ir jau tikpat kā izģērēta, ka teroram nometnē vairs nav nekādas nozīmes ne sabiedrībai, ne kārtībai un šiem nelaimīgajiem nekādi neliek laboties.

Senžozefas katorgas cietums ar savu klusumu ir daudz briesmīgāks par šo. Te bailes ir mirklīgas, cilvēki var sarunāties naktīs, ārpus darlut laika un svētdienās, arī ēdiens te ir bagātīgs, tāpēc cilvēks ļoti labi iztur sodu, kas nekad nepārsniedz pieeus gadus.

Pavadām svētdienu, smēķējot, dzerot kafiju un savā starpā sarunājoties. Mums tuvojas daži kolumbieši, mēs tos noraidām pieklājīgi, bet nepārprotami. Jāpanāk, lai mūs uzskata par īpašiem ieslodzītajiem, citādi mums beigas.

Nākamajā dienā — pirmdienā sešos no rīta pēc sātīgām brokastīm ejam uz darbu kopā ar citiem. Pastāstīšu, kā sākas darbs. Cilvēki nostājas divās rindās seju pret seju — piecdesmit ieslodzīto, piecdesmit kareivju. Katram ieslodzītajam savs kareivis. Starp abām rindām — piecdesmit darbarīku — kapļi, lāpstas un cirvji. Abas vīru rindas viena otru vēro. Ieslodzītie — bailīgi, kareivji — nervozi un ļauni.

Seržants sauc: «Tāds un tāds, kapli!»

Nelaimīgais metas uz priekšu, un brīdī, kad viņš paķer kapli, lai uzmestu to plecā un skriešus dotos uz darbu, seržants sauc: «Numurs!» Viņam atsaucas: «Kareivis viens, divi utt.» Kareivis metas pakaļ savam upurim un šausta ar pātagu. Sī drausmīgā aina atkārtojas divreiz dienā. Ceļš no nometnes līdz darba vietai izskatās tāds, it kā pa to ietu ēzeļu dzinēji, kas slāna savus garaušus, skrienot tiem pakaļ.

Gaidīdami savu kārtu, mēs šausmās stingstam. Laimīgā kārtā pret mums izturas citādi.

— Pieci kajenieši, šurp! Jaunākie, ņemiet kapļus un jūs, di vi vecākie, — lāpstas.

Pa ceļam mēs neskrienam, bet ejam ātrā gaitā, mūs uzrauga četri kareivji un kaprālis, dodamies uz kopējo būvvietu. Šī diena ir garāka un izmisīgāka par pirmo. Ieslodzītie, kuri tiek īpaši uzmanīti, galīgi pārguruši, vaimanā kā neprātīgi un, ceļos nometušies, lūdzas, lai viņus vairs nesit. Pēcpusdienā ir jāsadedzina vienā lielā ugunskurā slikti sadeguši koki. Citiem nākamā ceļa vieta jānotīra. Un no astoņdesmit līdz simt gandrīz sadegušajām pagalēm arī drīkst palikt tikai liela pelnu kaudze attīrītā laukuma vidū. Katrs kareivis pātago savu ieslodzīto, lai tas savāktu apdeguļus un skriešus nestu uz laukuma vidu. Dažiem šajā velnišķīgajā skrējienā uznāk īsta trakuma lēkme un steigā tie reizēm saķer zarus tajā galā, kas vēl nav atdzisis. Apdegušām rokām, mežonīgi pātagoti, basām kājām staigādami pa kvēlojošām oglēm vai zemē nomestiem vēl kūpošiem zariem, cilvēki strādā trīs stundas, atgādinot fantastisku gleznu. Neviens no mums netiek aicināts tīrīt nesen nolīsto meža gabalu. Paldies Dievam, jo mēs, galvu nepaceļot, sarunājoties īsiem teikumiem un nepārtraucot darboties ar kapli, esam nolēmuši mesties virsū katram no pieciem karavīriem, kaprāli ieskaitot, viņus atbruņot un šaut mežoņu barā.

Šodien, otrdien, neesam izgājuši darbā. Mūs aicina uz divu nacionālās gvardes komandantu kabinetu. Abi šie karavīri ir ļoti izbrīnījušies, ka atrodamies Eldorado nometnē bez dokumentiem, kuros būtu apstiprināts, ka mūs sūta kāds tribunāls. Katrā ziņā viņi mums apsola rīt prasīt paskaidrojumus augstākai priekšniecībai.

Tic ilgi nav jāgaida. Šie divi majori — soda iestādes sardzes komandanti — noteikti ir ļoti bargi, varētu pat sacīt — pārspīlēti noskaņoti uz sodīšanu, bet viņi ir godīgi, jo pieprasījuši, lai pats kolonijas direktors ierodas un dod mums paskaidrojumus.

Nu viņš ir mūsu priekšā kopā ar savu svaini Rusianu un diviem nacionālās gvardes virsniekiem.

—    Francūzi, es esmu Eldorado kolonijas direktors. Jūs gribējāt ar mani runāt. Ko jūs vēlaties?

—    Vispirms — uzzināt, kāda tiesa mums piespriedusi sodu, kas izciešams šajā spaidu darbu nometnē, ja tā nav mūs pat uzklausījusi? Uz cik ilgu laiku un par kādu pārkāpumu? Mēs pa jūras ceļu nonācām Irapā, Venecuēlā. Neesam izdarījuši ne vismazāko pārkāpumu. Kāpēc tad mēs esam te? Un kā jūs varat attaisnot to, ka mums liek strādāt?

—    Pirmām kārtām, ir kara laiks. Tāpēc mums jāzina, kas jūs īsti esat.

—     Ļoti pareizi, bet tas nav pamatojums mūsu nosūtīšanai jūsu katorgā.

—   Jūs esat izbēguši no franču tiesas iestādēm, tātad mums jāzina, vai tās nepieprasa jūsu izdošanu.

—    Es pieņemu, ka tā ir, taču atkārtoju: kāpēc pret mums izturas tā, it kā mums būtu jāizcieš sods?

—     Pagaidām jūs esat te, pamatojoties uz likumu par nezināmām personām un klaidoņiem, jūs te liekat paturēti, līdz tiks sameklēti jūsu dokumenti.

Šī saruna būtu vēl gara, ja viens no virsniekiem nebūtu to pārtraucis, izteikdams savas domas:

—     Direktor, tiešām nebūtu godīgi, ja mēs pret šiem cilvēkiem izturētos tāpat kā pret citiem ieslodzītajiem. Es ierosinu darīt tā: kamēr Karakasa tiks informēta par šo īpašo gadījumu, atradīsim iespēju viņus izmantot kā citādi, nevis ceļa darbos.

—  Tie ir bīstami ļaudis, viņi draudējuši nogalināt kaprāli, ja tas viņiem iesistu.

—   Mēs draudējām ne tikai viņam, direktora kungs, bet ikvienam, kurš uzjautrinātos, mūs sitot, ikviens tad tiktu nogalināts.

—   Un ja tas būtu kareivis?

—   Tieši tāpat. Mēs neesam nodarījuši neko tādu, lai mums vajadzētu paciest šādu režīmu. Mūsu likumi un soda iestāžu režīmi varbūt ir vēl briesmīgāki un necilvēciski nekā jūsējie, taču mēs nepieļausim, ka mūs sit kā lopus.

Direktors uzvaroši paskatās virsniekos un saka:

—   Jūs taču redzat, ka tie ir ļoti bīstami cilvēki!

Vecākais no apsardzes komandantiem dažas sekundes padomā un tad, visiem par lieliem brīnumiem, secina:

—  Šiem izbēgušajiem frančiem ir taisnība. Nekas Venecuēlā neattaisno to, ka viņiem jāizcieš sods šajā kolonijā un tādā režīmā. Es uzskatu, ka viņiem ir taisnība. Tātad atliek divas iespējas, direktor: vai nu jūs viņiem atradīsiet darbu atsevišķi no citiem ieslodzītajiem, vai arī viņi neies darbā. Ja viņi būs kopā ar visiem, kāds kareivis viņiem noteikti icsitīs.

—    Paskatīsimies. Pagaidām lai viņi paliek nometnē. Rīt es pateikšu, kas jādara.

Pateicos virsniekiem. Viņi mums iedod cigaretes un apsola vakarā nolasīt virsniekiem un kareivjiem ziņojumu, kurā piekodinās, ka viņi nekādā gadījumā nedrīkst mūs sist.

Nu esam te pavadījuši jau astoņas dienas. Mēs nestrādājam. Vakar, svētdien, notika kaut kas šausmīgs. Kolumbieši lozēja, kuram jānogalina virsuzraugs Rlanko Negro. Ixtzi izvilka apmēram trīsdesmit gadu vecs vīrs. Viņam iedeva dzelzs karoti, kuras kāts pret cementu bija noasināts kā šķēpa uzgalis un abas malas uztrītas asas. Šis cilvēks vīrišķīgi izpilda draugiem doto solījumu. Viņš trīsreiz iedur Rlanko Negro sirds vidū. Virsuzraugs tiek steidzīgi nogādāts hospitālī, slepkava piesiets pie stalta nometnes vidū. Kareivji kā prātu zaudējuši visās malās meklē citus ieročus. Sitieni birst kā krusa. Tā kā es nepaspēju pietiekami ātri novilkt bikses, viens no viņiem savā trakumā iecērt ar pātagu man pa cisku. Korbjērs paķer solu un paceļ to virs kareivja galvas. Otrs kareivis Korbjēram dur ar durkli, ievaino viņu, bet es tajā pašā brīdī nogāžu gar zemi sargkareivi, kurš iespēris man pa vēderu. Es jau satveru zemē nokritušo šauteni, kad mēs sadzirdam skaļā balsī izkliegtu pavēli:

—     Visiem apstāties! Neaiztieciet frančus! Francūzi, met zemē šauteni!

Saucējs ir kapteinis Floress, kas mūs pieņēma pirmajā dienā.

Viņš iejaucas brīdī, kad es jau grasos šaut pūlī. Ja nebūtu viņa, mēs varbūt vienu vai divus būtu nogalinājuši, bet nav šaubu, ka turpat arī būtu izbeiguši savu dzīvi — galīgi bezjēdzīgi, Venecuēlas nomalē, pasaules malā, katorgā, kur mums nekas nav darāms.

Pateicoties kapteiņa enerģiskajai rīcībai, kareivji mūs atstāj un dodas citur apmierināt savas slepkavnieciskās tieksmes. Un tad mēs vemjam tik pretīgu ainu, kādu es pat iedomāties nespētu.

Pie stalta piesietajam vainīgajam trīs kareivji, kaprāli ieskaitot, sit bez stājas. Eksekūcija ilgst no pussešiem vakarā līdz sešiem no rīta, kad aust diena. Ar sitieniem vien cilvēku nogalināt nemaz tik ātri nevar! Ļoti īsi pārtraukumi vajadzīgi tikai tāpēc, lai viņam pajautātu, kas ir līdzzinātāji, kas viņam iedevis karoti un kas to pielāgojis duršanai. Šis cilvēks nenodod nevienu, kaut arī viņam sola, ka izbeigs spīdzināšanu, ja viņš nosauks vārdus. Daudzreiz viņš zaudē samaņu. Viņu atdzīvina, spaiņiem lejot virsū ūdeni. Kulminācija tiek sasniegta četros no rīta. Pamanījuši, ka āda vairs nereaģē uz sitieniem, ka tā pat vairs nesaraujas, spīdzinātāji mitējas.

—   Vai viņš miris? — jautā viens no virsniekiem.

—   Nevar zināt.

—   Atraisiet virves un nolieciet četrrāpus!

Četru vīru pieturēts, viņš vairāk vai mazāk stāv četrrāpus. Tad viens no bendēm sit tā, ka pātagas stiegra garām tūplim sasniedz ģenitālijas. Šis spīdzināšanas meistara augsti profesionālais sitiens beidzot izrauj no spīdzināmā sāpju kliedzienu.

—  Turpiniet, — virsnieks saka, — viņš nav beigts.

Viņu sit, līdz ataust gaisma. Šī viduslaiku cienīgā dauzīšana, kas būtu nobeigusi zirgu, katordznieku nav nogalinājusi. Stundu viņš tiek atstāts pie staba bez sitieniem un, apliets ar dažiem spaiņiem ūdens, kareivjiem piepalīdzot, spēj piecelties. Viņam pat izdodas pašam noturēties mirkli kājās. Ierodas sanitārs ar glāzi rokā:

—   Izdzer šito! — virsnieks pavēl. — Tas palīdzēs attapties.

Katordznieks mirkli vilcinās, tad izdzer glāzi vienā paņēmienā. Pēc minūtes viņš sabrūk uz visiem laikiem. Agonijā viņš čukst: — Muļķi, viņi tevi noindējuši!

Nav nozīmes jums vēl stāstīt, ka nevienam ieslodzītajam, mūs ieskaitot, negribējās pakustināt ne pirkstiņu. Visi bez izņēmuma ir šausmu pārņemti. Šī ir otrā reize manā mūžā, kad gribas mirt. Vairākas minūtes mani vilina šautene, kuru kāds kareivis netālu no manis tur gaužām nevērīgi. Mani apturdoma, ka varbūt mani nogalinās, pirms paspēšu uzvilkt gaili un iešaut pūlī.

Pēc mēneša Negro Blanko atkal un vairāk kā jebkad ir nometnes lerorizētājs. Taču liktenis viņam lēmis dabūt galu

Eldorado. Kāds sargkareivis, kad viņš naktī iet garām, paceļ pret vinu ieroci.

—   Meties ceļos! — kareivis pavēl.

Negro Rlanko paklausa.

—   Lūdz Dievu, tu mirsi!

Kareivis ļauj noskaitīt īsu lūgsnu, tad nogalina ar trim šāvieniem. Ieslodzītie runā, ka kareivis viņu nogalinājis, jo nevarējis vairs noskatīties, cik mežonīgi viņš sit katordznickus. Citi apgalvo, ka Negro Blanko nosūdzējis šo kareivi priekšniecībai, apgalvodams, ka redzējis to Karakasā un ka pirms iesaukšanas karadienestā tas bijis zaglis. Viņu, droši vien zagli, bet ar neparastu vīrišķību un drosmi apveltītu cilvēku, laikam gan apglabāja netālu no nomocītā katordznieka.

Visu šo notikumu dēļ aizkavējas lēmums mūsu lielā. Turklāt arī pārējie ieslodzītie divas nedēļas neiet darbā. Barjēra ievainojumu ļoti labi sadziedē kāds ārsts no ciema.

Šobrīd mūs respektē. Sapārs vakar devās uz ciemu, lai strādātu par pavāru pie direktora. Citū un Barjērs ir atbrīvoti, jo no Francijas saņemtas ziņas par mums visiem. Tā kā no tām izriet, ka viņi sodu izcietuši, viņus palaiž brīvībā. Es tiku uzrādījis itālisku vārdu. No Francijas paziņo manu īsto vārdu, atsūta pirkstu nospiedumus un tiesas lēmumu, ar kuru man piespriesta mūža katorga; visas tādas pašas ziņas saņemtas par Dcplanku, kuram piespriesti divdesmit gadi katorgas, un arī par Šapāru. Direktors lepni mums pavēslī no Francijas saņemto informāciju.

—   Tomēr, — viņš mums saka, — tā kā Venecuēlā jūs neko ļaunu neesat izdarījuši, zināmu laiku mēs jūs paturēsim ieslodzījumā, pēc tam palaidīsim brīvībā. Taču tāpēc jums jāstrādā un labi jāuzvedas: jums noteikts novērošanas periods.

Virsnieki sarunās ar mani vairākkārt ir sūdzējušies, ka ciemā grūti dabūt svaigus dārzeņus. Kolonijai ir tīrumi, bet nav sakņu dārzu. Tā audzē rīsu, kukurūzu, melnās pupas — un vairāk neko. Es viņiem apsolu ierīkot sakņu dārzu, ja man pagādās sēklas. Viņi piekrīt.

Pirmā priekšrocība ir tā, ka mūs ar Deplanku vairs netur nometnē, un, tā kā ir atvesti divi Siudadbolivārā apcietināti nometinātie, tos pievieno mums. Viens no jaunatnācējiem ir parīzietis — Toto, otrs — korsikānis. Mums četriem uzbūvē divus labus namiņus no koka un palmu lapām. Vienā dzīvojam mēs ar Deplanku, otrā — abi biedri.

Mēs ar Toto izgatavojam galdus ar garām kājām, kuras ieliktas kārbās ar petroleju, lai skudras neapēstu sēklas. Ļoti drīz mēs esam izaudzējuši spēcīgus tomātu, baklažānu, meloņu un zaļo pupiņu stādus. Sākam tos dēstīt dobēs, jo stādiņi ir jau pietiekami stipri, lai skudras tos nenoēstu. Jaunajiem tomātiem paredzētajā vietā mēs visapkārt izrokam grāvīti, ko bieži piepildīsim ar ūdeni. Tas turēs zemi mitru, turklāt pasargās no daudzajiem kaitēkļiem, kas neskartajā augsnē čum un mudž.

—  Skaties, kas tas ir? — Toto jautā. — Re, kā tas olis mirdz!

—   Nomazgā to, vecīt!

Viņš pasniedz atradumu man. Tas ir pavisam mazs kristāls — cukurzirņa lielumā. Nomazgāts tas spīd vēl vairāk, sevišķi tur, kur apvalks ir pušu, jo tam apkārt ir tāda kā pelēka smilšakmens čaula.

—   Vai tas nebūtu dimants?

—  Turi muti, Toto! Ja tas ir briljants, nav īstais laiks pļāpāt. Vai vari iedomāties, kas tā būtu par veiksmi, ja te atklātos dimantu atradnes? Noslēp to, pagaidīsim līdz vakaram!

Vakaros es mācu matemātiku kādam kaprālim (tagad viņš ir pulkvedis), kas gatavojas konkursam, lai kļūtu par virsnieku. Šo cilvēku, kurš nekādos pārbaudījumos nezaudē dvēseles cildenumu un godīgumu (to viņš man pierādījis divdesmit piecos draudzīlias gados), tagad sauc par pulkvedi Francisko Rolanjo Utreru.

—   Francisko, kas tas ir? Vai tas ir kalnu kristāls?

—    Nē, — viņš atbild, kristālu rūpīgi apskatījis. — Tas ir dimants. Noslēp to labi un nevienam nerādi. Kur tu to atradi?

—   Zem tomātu stādiem.

—    Dīvaini. Vai tu neesi to uznesis augšā, stiepjot ūdeni? Vai spainis reizēm aizķer upes dibenu un kopā ar ūdeni iesmejas smiltis?

—  Jā, dažreiz tā gadās.

—   Tad droši vien tieši tā ir noticis. Dimantu tu esi uznesis no Karoni upes. Tu vari tos meklēt, bet esi piesardzīgs un palūkojies, vai neesi uznesis arī citus, jo nekad nav tā, ka atrod tikai vienu dārgakmeni. Kur uziet vienu, tur noteikti ir vēl citi.

Toto ķeras pie darba.

Nekad mūžā viņš nav tā strādājis, tā ka pat abi mūsu biedri, kuriem viņš neko nav teicis, saka:

—   Beidz taču vergot, Toto, tu nobeigsies, stiepdams spaiņus no upes. Turklāt tu vēl nes augšā arī smiltis!

—   Tas tāpēc, ka zemi vajag padarīt vieglāku, draudziņ! — Toto atbild. — Ja trūdzemi sajauc ar smiltīm, tā labāk laiž cauri ūdeni.

Par spīli mūsu zobgalībām, Toto stiepj spaini pēc spaiņa. Reiz pašā pusdienlaikā, uznesis ūdeni, viņš, ēnā sēdēdams, sevi nodod. No izbērtajām smiltīm izripo dimants divu zirņu lielumā. Apvalks arī tam ir pušu, cilādi to nemaz nevarētu pamanīt. Toto ķer to par daudz steidzīgi.

—  Rau, vai tikai tas nav dimants? — Deplanks jautā. — Kareivji man tcica, ka upē esot gan dimanti, gan zelts.

—   Tāpēc jau es nesu tik daudz ūdens. Redziet nu, es nemaz neesmu tāds muļķis, — Toto saka, priecīgs, ka beidzot var atklāt, kāpēc tik čakli strādājis.

Vārdu sakot, lai pabeigtu stāstu par dimantiem, sacīšu, ka pusgada laikā Toto ir septiņu vai astoņu karātu dimantu īpašnieks. Man to ir kāds ducis un vēl trīsdesmit maziņu, tādā daudzumā tie kļūst «komerciāli», kā savā žargonā saka kalnrači. Bet kādu dienu es atrodu vairāk nekā sešu karātu dimantu, no kura, Karakasā vēlāk apstrādāta, man iznāk gandrīz četru karātu briljants. Man tas piederjoprojām, un es to valkāju pirkstā dienu un nakti. Arī Deplanks un Antartaglija atrod vairākus dārgakmeņus. Man joprojām ir katorgas laiku kapsula, un es tos glabāju tajā. Viņi kaul ko līdzīgu kapsulām izgatavo no vēršu ragu galiem, un savus mazos dārgumus paslēpj tajās.

Par to neko nezina neviens, atskaitot nākamo pulkvedi kaprāli Fransisko Bolanjo. Tomāti un citi dārzeņi sākuši ražot. Virsnieki mums kārtīgi samaksā par tiem, kad ik dienas nesam savu ražu uz virsnieku ēdnīcu.

Esam daļēji brīvi. Mēs strādājam bez kādas uzraudzības un guļam namiņos. Uz nometni neejam nekad. Pret mums izturas ar cieņu un labvēlīgi. Protams, ik reizi, kad vien iespējams, mēs atgādinām direktoram, lai viņš mūs atbrīvo. Ik reizi viņš atbild, ka drīz to darīs, bet nu jau pagājuši astoņi mēneši, bet nekas nenotiek. Tāpēc es sāku runāt par bēgšanu. Toto par to negrib ne dzirdēt. Pārējiearīne. Lai izpētītu upi,esmu iegādājies makšķerkātu un āķi. Pārdodu arī zivis, it sevišķi drausmīgās karibas, plēsoņas, kas reizēm sver pat kilogramu un kam zobi izvietoti gluži kā haizivīm, tās nav mazāk bīstamas par lielajām plēsoņām.

Šodien liels satraukums. Gastons Dirantons, pēc iesaukas Greizais, aizbēdzis, līdzi paņemdams septiņdesmit tūkstošus boli vāru no direktora seifa. Šim katotdzniekam ir neparasts dzīvesstāsts.

Bērnībā viņš nonācis Oleronas pārmācības namā un strādājis darbnīcā par kurpnieku. Kādu dienu siksna, ar ko kurpi piesprādzē pie ceļgala un kura apņemta ap pēdu, satrūkst un viņš izmežģī gūžas locītavu. Viņš netiek pienācīgi ārstēts, gūža izveidojas kropla, un visus pusaudža gadus un daļu pieaugušā dzīves viņš staigā šķībs un greizs. Bija grūti noskatīties, kā nožēlojamais un izdēdējušais puisis staigā: kāja vilkās pakaļ, viņš nespēja to pacelt. Katorgā viņš nonāca divdesmit piecu gadu vecumā. Nav nekāds brīnums, ka pēc ilga pārmācības namos pavadīta laika viņš tos atstāja, kļuvis par zagli.

Visi viņu sauc par Greizo. Gandrīz neviens nezina viņa īsto vārdu — Gastons Dirantons. Greizs viņš ir, par Greizo viņu sauc. Taču no katorgas, lai kāds kroplis, viņš aizbēg un aizkļūst līdz Venecuēlai. Tas noticis diktatora Gomesa laikā. Viņa sodiem maz katordznieku izsprukuši dzīvi. Ir tikai nedaudzi izņēmumi, starp liem doktors Bugrā, jo viņš izglābis visus pērļu salas Margaritas iedzīvotājus, kur sākusies dzeltenā drudža epidēmija.

Greizais, Gomesasagrūda (svētās) policijas apcietināts, tiek nosūtīts Venecuēlas ceļu būvdarbos. Franču un venecuēliešu ieslodzītie bija pieķēdēti pie lodēm, uz kurām iegravēts Tulonas lilijas zieds. Kad franči sūdzējās, viņiem atbildēja: «Bet šīs ķēdes, roku dzelži un lodes atsūtītas no tavas zemes! Paskaties, uz tām ir lilijas zieds!» Vārdu sakot, Greizais aizbēg no ceļojošās nometnes, kur viņš strādā ceļu darbos. Pēc dažām dienām viņš tiek notverts un atvests atpakaļ uz ceļojošo katorgu. Visu ieslodzīto priekšā viņu kailu nogulda uz vēdera un piespriež simt sitienu ar vērša cīpslu pātagu.

Tikai ļoti retos gadījumos cilvēks spēj izturēt vairāk nekā astoņdesmit sitienu. Viņa laime, ka viņš ir kalsns, jo, uz vēdera guļošam, viņam nevarēja pārsist aknas. Ir parasts pēc šādas šaustīšanas sēžamvietu, kas ir gluži kā sakapāta, apbērt ar sāli un cilvēku atstāt saulē. Tomēr galvu viņam apsedz ar kāda trekna auga lapu, jo ir pieņemts, ka viņam jāmirst no sitieniem, nevis no saulesdūriena.

Pēc šīm viduslaiku mocībām Greizais paliek dzīvs un, kad pirmoreiz pieceļas, viņš vairs nav greizs. Sitieni atrāvuši vaļā vecos saaugumus, un gūžas locītava atkal ir īstajā vietā. Kareivji un ieslodzītie sauc, ka noticis brīnums, neviens neko nesaprot.

Sajā māņticību zemē pieņem, ka Dievs viņu atalgojis par to, ka viņš ar cieņu izturējis spīdzināšanu. Tajā dienā viņam noņem ķēdes un lodi. Viņš liek saudzēts un kļūst par ūdens izdalītāju. Viņš strauji attīstās un, daudz ēdot, kļūst par liela auguma atlētisku puisi.

Francijā ir zināms, ka katordznieki strādā Venecuēlas ceļu būvē. Nospriedis, ka viņu enerģiju lietderīgāk varētu izmantot Franču Gvajanā, maršals Franšets d'Fsprejs aizsūta misiju pie diktatora, kas labprāt izmanto bezmaksas darbarokas, lai viņš ir tik laipns un atdod šos cilvēkus Francijai.

Comess piekrīt, un Puertokabcllo ostā ierodas kuģis tiem pakaļ. Tad sākās lieli joki, jo tur saradušies ļaudis noeitiem ceļu būves iecirkņiem, kuri nezina, kas noticis ar Greizo.

—   Ei, Marsel, kā klājas?

—   Kas tu tāds esi?

—   Greizais.

—   Ko tu muldi, neņirgājics par mani! — atbild visi, ko viņš uzrunā un kas redz lielo, glīto puisi ar taisnām kājām.

Greizais, jauns un jautrs, visu laiku, kamēr noliek iekāpšana kuģī, uzrunā tos, kurus pazīst. Un neviens, protams, nedomā, ka Greizais kļuvis taisns. Kad viņš atgriezās katorgā, es to visu dzirdēju no viņa paša un vēlāk par to stāstīja citi Rojālas salā.

No jauna izbēdzis 1943. gadā, viņš nonāca Eldorado. Tā kā viņš jau bija dzīvojis Venecuēlā, protams, nerunājot par to, ka vienmēr bijis ieslodzītais, viņu tūlīt norīko par pavāru Šapāra vietā, jo Šapārs sāk strādāt par dārznieku. Viņš dzīvo ciemā pie direktora, tātad upes otrā krastā.

Direktora kabinetā atradās seifs ar kolonijas naudu. Tātad lajā dienā Greizais nozaga septiņdesmit tūkstošus bolivāru, kas tolaik bija apmēram divdesmittūksloš dolāru vērtībā. Tāpēc arī mūsu dārzā sākas tracis: ierodas direktors, direktora svainis un abi majori — apsardzes komandanti. Direktors grib mūs atkal ieslodzīt nometnē. Virsnieki pretojas. Viņi aizstāv gan mūs, gan dārzeņu piegādes savai ēdnīcai. Beidzot pārliecinām direktoru, ka mēs viņam itin neko nevaram pasacīt: ja mēs kaut ko zinātu, mēs būtu aizbēguši kopā ar Greizo, bet mūsu mērķis ir dzīvot brīviem Venecuēlā, nevis Angļu Gvajanā — vienīgajā reģionā, kur iespējams nokļūt. Vērojot maitu putnus, kas viņu plosīja, Greizo atrada mirušu septiņdesmit kilometru no nometnes džungļos pavisam netālu no angļu robežas.

Pirmā un ērtākā versija bija pieņēmums, ka viņu noslepkavojuši indiāņi. Stipri vēlāk Siudadt>olivārā apcietināja kādu cilvēku, kas mainīja pārāk jaunas piecsimt bolivāru naudaszīmes. Banka, kas tās bija izsniegusi kolonijas direktoram, bija saglabājusi sēriju numurus, un izrādījās, ka tā ir nozagtā nauda.

Cilvēks atzinās un uzrādīja vēl divus, kas nekad nelika apcietināti. Tāda ir mana labā drauga Gastona Dirantona dzīve un nāve.

Daži virsnieki liek ieslodzītajiem slepeni meklēt zeltu un dimantus Karoni upē. Ieguvums ir pietiekams, kaut arī nekādas pasakainas bagātības netiek atrastas, taču meklētājus uzmundrina. Zem mana dārza divi vīri strādā augu dienu ar «batē» — otrādi apgāztu ķīniešu platmali, kurai smailais gals pavērsts uz leju. Viņi to piepilda ar zemi un skalo. Tā kā dimanti ir smagāki par visu pārējo, tie paliek «cepures» dibenā. Viens jau ir miris. Tas krāpis savu saimnieku. Mazais skandāls saceļ tādu troksni, ka slepenās «atradnes» likvidē.

Nometnē ir kāds cilvēks, kuram visu ķermeņa augšdaļu klāj tetovējumi. Uz kakla rakstīts: «Velns lai parauj frizieri!» Labā puse viņam paralizēta. Viņa greizā mute, no kuras bieži rēgojas bieza, siekalaina mēle, skaidri rāda, ka viņš pārcietis insultu. Kur? Tas nav zināms. Te viņš bija jau pirms mūsu ierašanās. No kurienes viņš nācis? Skaidrs vienīgi tas, ka viņš ir kāds izbēdzis katordznieks vai nometinātais. Uz krūtīm tetovējums: «liat d'Af». Tas, tāpat ka «Velns lai parauj frizieri!» uz sprandas nešaubīgi rāda, ka viņš ir katordznieks.

Gan sargi, gan ieslodzītie viņu sauc par Pikolino. Pret viņu izturas labi, un viņš trīsreiz dienā kārtīgi dabū ēst un cigaretes. Viņa zilo acu skatiens ir ļoti dzīvs un dažreiz nav arī skumjš. Ja viņš raugās uz kādu, pret kuru jūt draudzību, viņa redzokļi staro priekā. Viņš saprot visu, ko viņam saka, taču nespēj nedz runāt, nedz rakstīt: labā roka ir paralizēta, bet kreisajai trūkst īkšķa un divu pirkstu. Šis cilvēka grausts stundām ilgi stāv pie dzeloņstieplēm un gaida, kad es parādīšos ar dārzeņiem, jo pa šo ceļu es tos nesu uz virsnieku ēdnīcu. Tātad ik rītu, kad nesu dārzeņus, es apstājos un aprunājos ar Pikolino. Atspiedies pret dzeloņstieplēm, viņš manī raugās skaistām, zilām, dzīvām acīm, kas staro gandrīz mirušā ķermenī. Es viņam saku kaut ko palīkamu, un ar galvas mājieniem un plakstu mirkšķināšanu viņš rāda, ka saprot visu, ko runāju. Viņa nožēlojamā paralizētā seja mirkli iegaismojas, acis iemirdzas — ko gan visu viņš man gribētu pastāstīt? Ik reizi es aiznesu viņam kādu gardumu — tomātu salātus, latuka salātus, gurķus etiķa mērcē, kādu mazu meloni vai oglēs ceptu zivi. Viņš nav izsalcis, jo Venecuēlas katorgā dod sātīgu ēdienu, taču tā ir kāda pārmaiņa ikdienišķajā ēdienkartē. Mazajām dāvanām vienmēr pievienoju arī dažas cigaretes. īsie Pikolino apciemojumi ir kļuvuši par pastāvīgu paradumu, tā ka kareivji un ieslodzītie viņu dēvē par Tauriņa dēlu.

Brīvība

Dīvainā kārtā venecuēlieši ir tik valdzinoši, ka nolemju viņiem ticēt. Es nebēgšu. Atrodoties apcietinājumā, es pieņemu šo anonnālo situāciju, cerot, ka reiz kļūšu par viņu tautas daļu. Tas šķiet neticami. Mežonīgā izturēšanās pret ieslodzītajiem gan nevarētu būt pamudinājums dzīvot viņu sabiedrībā, bet es saprotu, ka viņi miesassodus uzskata par kaut ko pavisam parastu — turklāt gan ieslodzītie, gan kareivji. Ja kāds kareivis pieļauj kļūdu, arī viņš saņem vairākus sitienus ar vērša cīpslu pātagu. Un pēc dažām dienām tas pats seržants sarunājas ar to pašu kaprāli, seržantu vai virsnieku, kurš viņu sodījis, it kā nekas nebūtu noticis.

Sādu barbarisku kārtību pie viņiem ieviesis diktators Gomess, kurš pār viņiem valda ilgus gadus. Un šis paradums ir palicis, tā ka policijas prefekts soda sava iecirkņa iedzīvotājus ar dažiem pātagas cirtieniem.

Pavisam tuva brīvīlui man kļūst revolūcijas dēļ. Daļēji civils, daļēji militārs valsts apvērsums gāž republikas prezidentu — ģenerāli Angaritu Medinu, vienu no lielākajiem liberāļiem, kādu Venecuēla pazinusi. Viņš ir tik labs un demokrātisks, ka, šķiet, nav gribējis pretoties valsts apvērsumam. Liekas, viņš strikti atsacījies izliet vcnecuēliešu asinis, lai noturētos valsts priekšgalā. Lielais karavīrs demokrāts droši vien nezināja, kas īsti notiek Eldorado.

Katrā ziņā mēnesi pēc revolūcijas visi virsnieki tiek nomainīti. Tiek uzsākta izmeklēšana sakarā ar kalordznieka nāvi «zāļu» dēļ. Direktors un viņa svainis pazūd, viņu vielā stājas kāds diplomāts-advokāts.

— Jā, Tauriņ, es jūs rīt atbrīvošu, bet es gribētu, lai jūs ņemat līdzi nabaga Pikolino, par kuru, šķiet, interesējaties. Viņam nav personības dokumenta, es viņam tādu iedošu. Kas attiecas uz jums — te ir dokuments pilnā kārtībā un ar jūsu īsto vārdu. Noteikumi ir šādi: vienu gadu jums jādzīvo kādā nelielā apdzīvotā vietā, pirms drīkstat iekārtoties lielpilsētā. Tā būs brīvība, kurā jums nebūs īpašas uzraudzības, taču varēs vērot, kā jūs dzīvojat, un noskaidrot, kā jūs dzīvē aizsargāt. Ja pēc gada tās apdzīvotās vietas policijas prefekts jums izsniegs apliecību par labu uzvedību — un es esmu pārliecināts, ka tā būs, — viņš pats arī izbeigs jūs eonfinamiente (piespiedu nometināšanu). Manuprāt, Karakasa jums būs ideāla pilsēta. Katrā ziņā jums ir tiesības legāli dzīvot mūsu zemē. Jūsu pagātne mums neko nenozīmē. Jums pašam jāpierāda, ka esat cienīgs izmantot doto iespēju — no jauna kļūt par cienījamu cilvēku. Es ceru, ka nepaies ne pieci gadi, kad kļūsiet mans līdzpilsonis, jo naturalizēsieties un iemantosiet jaunu dzimteni. Lai Dievs jums palīdz! Paldies, ka esat ar mieru uzņemties rūpes par nabaga Pikolino. Es viņu varu atbrīvot vienīgi tad, ja kāds parakstās, ka uzņemas gādību par viņu. Cerēsim, ka slimnīcā viņš atgūs veselību.

Rīt no rīta kopā ar Pikolino man jākļūst pa īstam brīvam. Sirds silst, iedomājoties, ka beidzot uz visiem laikiem esmu uzvarējis pagrimuma ceļu. Ir 1944. gada augusts. Šodienu esmu gaidījis trīspadsmit gadus.

Ieeju savā dārza namiņā. Atvainojos biedriem, man vajag pabūt vienatnē. Izjūtas ir pārāk dziļas un pārāk skaistas, lai es tās izrādītu citiem. Ilgi grozu rokās personības apliecību, ko man izsniedzis direktors: kreisajā stūrī — mana fotogrāfija, augšā — numurs 1728629, izsniegta 1944. gada 3. jūlijā. Pašā vidū mans uzvārds, zem tā — vārds. Aiz tā — dzimšanas gads un diena — 1906. gada 16. novembris. Personības apliecība ir pilnā kārtībā, to pat parakstījis un apzīmogojis Identifikācijas dienesta direktors. Situācija Venecuēlā: «Iedzīvotājs.» Cik lielisks ir tāds vārds — iedzīvotājs, tas nozīmē, ka Venecuēlā ir manas mājas. Sirds man strauji pukst. Man gribētos mesties ceļos, lūgt Dievu, pateikties Dievam. Tu neproti lūgt, un tu neesi kristīts. Pie kāda Dieva tu vērsīsies, ja nepiederi nc pie kādas noteiktas reliģijas? Pie katoļu, protestantu vai žīdu Dieva? Pie islamticīgo Dieva? Kuru lai izvēlos, kam lai veltīju savu lūgšanu, kas man jāsacer no sākuma līdz galam, jo es nezinu no galvas nevienu lūgsnu. Bet kāpēc es šodien prātoju, kāds Dievs man jāpiesauc? Vai tad vienmēr, pat tad, kad es to lādēju, es visu mūžu neesmu piesaucis Dievu ar Jēzusbērniņu silē, ar ēzeli un vērsi blakus? Vai es zemapziņā vēl turētu ļaunu prātu uz Kolumbijas mūķenēm? Bet kāpēc tad lai es tādā gadījumā nedomātu par vienreizīgo, dievišķīgo Kurasao bīskapu Irenē de Brijnu un vēl tālākā pagātnē — par Konsjeržerī labo kirē?

Rīt es būšu brīvs, pilnīgi brīvs. Piecu gadu laikā es naturalizēšos un kļūšu par venecuēlieti, jo esmu pārliecināts, ka neizdarīšu nevienu pārkāpumu šajā zemē, kas man devusi patvērumu un man uzticējusies. Dzīvē man jābūt divtik godīgam nekā citiem cilvēkiem.

Tiešām, ja arī es neesmu izdarījis slepkavību, par kuru prokurors, policisti un divpadsmit dumji zvērinātie mani nosūtīja katorgā, viņi tomēr to nevarētu izdarīt, ja es būtu vienīgi klaidonis. Ap mani varēja savīt tādu melu tīklu tikai tāpēc, ka es tiešām biju dēkainis. Svešu seifu uzlaušana nav nekāda ieteicamā profesija, un sabiedrībai ir tiesības un pienākums aizstāvēties. Ja mani varēja nostumt uz pagrimuma ceļa, tad tikai tāpēc — tas man godīgi jāatzīst —, ka pastāvīgi esmu bijis katorgas kandidāts. Tas, ka tāds sods nav franču tautas cienīgs, ka sabiedrības pienākums ir aizstāvēties, nevis tik zemiski atriebties, ir kas cits. Manu pagātni nevar izdzēst kā ar mitru sūkli, man jāattaisnojas, pirmām kārtām pašam savās acīs un pēc tam — citu priekšā. Tāpēc pateicies katoļu labajam Dievam un apsoli viņam kaut ko ļoti svarīgu.

—   Labais Dievs, piedod, ka es neprotu lūgt, bet skaties manī, un tu redzēsi, ka man nepietiek vārdu, lai pateiktos tev par to, ka esi mani atvedis uz šejieni. Cīņa bija grūta, cilvēku uzspiestais moku ceļš nebija nekāds vieglais, un droši vien es spēju pārvarēt visus šķēršļus un nodzīvot līdz šai svētītajai dienai, paliekot pie labas veselības, tikai tāpēc, ka tu vienmēr esi sniedzis man palīdzīgu roku. Ko izdarīt, lai pierādītu, ka no sirds pateicos par tavu labestību?

—   Atsakies no atriebības.

Vai šos vārdus es dzirdēju, vai arī man tikai likās, ka tos dzirdu? Es nezinu, bet tie nāca tik pēkšņi kā pliķis pa seju, man šķiet, es tiešām tos esmu dzirdējis.

—    Nē, tikai ne to! Neprasi no manis to! Šie ļaudis ir likuši man pārāk briesmīgi ciest. Kā gan tu vari gribēt, lai es piedodu negodīgajiem policistiem, viltus lieciniekam Poleinam? Atsakos izraut mēli necilvēciskajam prokuroram? Tas nav iespējams. Man žēl, ka runāju tev pretī, bet es nekādā ziņā neatteikšos no savas atriebības.

Izeju ārā, baidos zaudēt dūšu, es negribu atsacīties. Pastaigāju dažus soļus pa mūsu dārzu. Toto sakārto kāršu pupu stiebrus, lai tie vītos ap kārtīm. Visi trīs nāk man klāt — Toto — cerību pilnais parīzietis no Lapas ielas padibenēm, Korsikā dzimušais zaglis Antartaglija, kas ilgus gadus vilcis naudu no parīziešu kabatām, un Deplanks, dižonietis, kurš nogalinājis tādu pašu suteneru, kāds ir viņš pats. Viņi skatās uz mani, sejas viņiem staro priekā, redzot, ka beidzot esmu brīvs. Nav šaubu — drīz pienāks viņu kārta.

—   Vai neesi no ciema atnesis kādu pudeli vīna vai ruma, lai nosvinētu tavu aiziešanu?

—     Piedodiet, es biju tik saviļņots, ka tas man pat prātā neienāca. Piedodiet, ka aizmirsu.

—    Nekas, — Toto saka, — nav ko atvainoties, es visiem izvārīšu labu kafiju.

—  Tu esi apmierināts,Tauriņ, ka pēc tik ilgiem cīņas gadiem beidzot esi brīvs. Mēs priecājamies kopā ar tevi.

—   Es ceru, ka jums arī ilgi nebūs jāgaida. Tiesa gan, — Toto saka, — kapteinis man teica, ka ik pēc divām nedēļām atbrīvos vienu no mums. Ko tu darīsi, kad būsi licis brīvībā?

Pāris mirkļu vilcinos, taču, par spīti bailēm, ka likšos mazliet smieklīgs viena nometinātā un divu bijušo kalordznieku acīs, es tomēr drosmīgi saku:

—     Ko es darīšu? Ziniet, tas ir pavisam vienkārši: sākšu strādāt un vienmēr būšu godīgs. Šajā zemē, kas man parādījusi uzticību, man būtu kauns izdarīt kādu pārkāpumu.

Esmu pārsteigts, kad ironisko vārdu vielā izdzirdu visu triju atbildi:

—   Arī es esmu nolēmis dzīvot kārtīgi. Tev taisnība, Tauriņ, tas būs grūti, bet ir pūļu vērts, un vcnecuēlieši ir pelnījuši, ka viņus ciena.

Es neticu savām ausīm. Vai tiešām lādas domas iemājojušas Toto — Bastīlijas rajona padibeņu varoņa prātā? Tas tiešām ir pārsteidzoši! Un tā domā Antartaglija, kas visu mūžu pavadījis, okšķerēdams svešās kabatās? Brīnumaini! Un Deplanks,profesionāls suteners, pat negudro, kur atrast sievieti, ko varētu ekspluatēt? Par to jābrīnās vēl vairāk. Visi trīs reizē sāk skaļi smieties.

—    Kaut kas traks, tas ir gan zelta vērts! Ja rīt tu atgrieztos Monmartrā, Blanša laukumā un tur to izstāstītu, neviens tev nenoticētu!

—     Mūsējie saprastu gan. Tikai pilsoņi nespēj to pieņemt. Liela daļa franču nepieļauj domu, ka cilvēks, kam ir tāda pagātne kā mums, varētu kļūt par visādā ziņā godīgu un kārtīgu pilsoni. Tāda ir starpība starp venecuēliešiem un frančiem. Es jums stāstīju, ko apgalvoja kāds vīrs no Irapas, nabadzīgs zvejnieks, kurš paskaidroja prefektam, ka cilvēks nekad nav pazudis, ka viņam jādod iespēja ar citu palīdzību kļūt godīgam. Šie zvejnieki no Parijas līča, pasaules malā, kuri vientuļi dzīvo milzīgajā Orenokas deltā, saprot humānisma filozofiju, kuras pietrūkst daudziem mūsu tautiešiem. Pie mums ir pārāk straujš mehāniskās civilizācijas progress, sabiedrībai palicis tikai viens ideāls — jauni mehāniski izgudrojumi, aizvien vieglāka un labāka dzīve. Ja zinātnes atklājumus izgaršo tā, kā laiza sorbetu, tie rada aizvien jaunas slāpes pēc vēl lielāka komforta un aizvien jaunu cīņu, lai pie tā tiktu. Tas viss nokauj dvēseli, žēlsirdību, līdzjūtību un cildenumu. Nevienam nav laika nodarboties <ir citiem, vēl jo mazāk — ar tiesas uzlalxtšanu. Un pat šī tālā nostūra varas pārstāvji ir citādi nekā pie mums, jo viņi ir atbildīgi arī par sabiedrības mieru un kārtību. Par spīti visam, viņi ir ar mieru riskēt ar lielām nepatikšanām, taču laikam domā, ka tas atmaksājas, ja tā var izglābt cilvēku. Un tas ir lieliski.

Man ir skaists tumšzils uzvalks, ko uzdāvinājis mans skolnieks — tagadējais pulkvedis. Viņš aizbraucis uz virsnieku skolu, kurā pirms mēneša izturējis konkursu kā viens no trim labākajiem. Esmu laimīgs, ka ar stundām, ko viņam pasniedzu, esmu mazliet veicinājis viņa panākumus. Pirms aizbraukšanas viņš man uzdāvināja gandrīz jaunas drēbes, kas man ļoti labi der. Es iziešu brīvībā, pieklājīgi ģērbies, pateicoties viņam, Fransisko Bolanjo, nacionālās gvardes kaprālim, ģimenes tēvam.

Šis augstākais virsnieks, kas tagad ir nacionālās gvardes pulkvedis, divdesmit sešus gadus ir mani pagodinājis ar savu augstsirdīgo un nevainojamo draudzību. Viņš ir apveltīts ar tiešumu, cildenumu un viscēlākajām jūtām, kādas vien cilvēkam var būt. Par spīli augstajam stāvoklim militārajā hierarhijā, viņš vienmēr ir apliecinājis uzticīgu draudzību un vienmēr palīdzējis, kad vien tas bijis nepieciešams. Pulkvedim Fransisko Bolanjo Utreram esmu lielu pateicību parādā.

Jā, es darīšu kaut neiespējamo, lai vienmēr būtu un paliktu godīgs. Vienīgā nelaime ir tā, ka es nekad neesmu strādājis, es neprotu neko darīt. Man vajadzēs ķerties vienalga pie kāda darba, lai nopelnītu iztiku. Tas nebūs viegli, bet esmu pārliecināts, ka ar to galā tikšu. Rīt es būšu tāds pats cilvēks kā visi citi. Tu esi zaudējis, prokuror: es uz visiem laikiem esmu atstājis pagrimšanas ceļu.

Savas cietumnieka odisejas pēdējās nakts satraukumā es grozos guļvietā, nevarēdams aizmigt. Pieceļos un izeju cauri dārzam, ko pēdējos mēnešus esmu tik rūpīgi kopis. Mēnesnīcā ir gaišs kādienā. Upe klusām plūst uz jūras pusi. Neviens putns neiekliedzas, tie guļ. Man pretī — mūžamežs, kas atkāpies vienīgi tajā vietā, kur uzcelts Eldorado ciems. Dabas rāmums mani nomierina. Satraukums pamazām vien norimstas un apkārtnes rimtā noskaņa atdod tik nepieciešamo dvēseles mieru.

Man izdodas ļoti labi iztēloties vielu, kur rīt izkāpšu no liellaivas uz Simona Bolivāra zemes — tā cilvēka zemes, kurš atbrīvojis savu tautu no spāņu jūga un novēlējis saviem dēliem humānismu un līdzjūtību, tāpēc šodien es varu atsākt dzīvi.

Man ir trīsdesmit septiņi gadi, es vēl esmu jauns. Nekad neesmu nopietni slimojis, man šķiet, varu apgalvot — arī garīgais līdzsvars ir labs. Manī pagrimšanas ceļš nav atstājis degradācijas pēdas. Un, manuprāt, tādēļ, ka es nekad neesmu pie tā īsti piederējis.

Pirmajās brīvības nedēļās man vajadzēs ne tikai atrast veidu, kā nopelnīt iztiku, bet arī rūpēties par nabaga Pikolino, uzturēt to. Esmu uzņēmies lielu atbildību. Tomēr, kaut arī Pikolino man būs smaga nasta, es izpildīšu direktoram doto solījumu un neatstāšu nelaimīgo, pirms nevarēšu nodot viņu kādā hospitālī prasmīgiem ārstiem.

Vai man vajadzētu paziņot tēvam, ka esmu brīvs? Kopš gadiem viņš par mani nezina neko. Kā lai noskaidroju, kur viņš ir? Vienīgās ziņas par mani viņam devuši žandarmērijas apmeklējumi bēgšanas reizēs. Nē, es nedrīkstu steigties. Man nav tiesību uzplēst rētu, kas pa šiem gadiem varbūt jau ir sadzijusi. Es rakstīšu, kad viss būs kārtībā, kad būšu iekarojis kaut jel kādu stāvokli sabiedrībā, kad nebūs nekādu problēmu, tad es varēšu sacīt: «Tētiņ, Tavs puika ir brīvs, viņš ir kļuvis par labu un godīgu cilvēku. Viņš dzīvo tā un tā. Tev vairs nav jākaunas par viņu, un es Tev tāpēc arī rakstu, jo Tevi mīlu un cienu joprojām.»

Ir karš, kas zina, vai boši apmetušies manā mazajā ciemā? Ardeša nav nekāda svarīgā Francijas daļa. Tai nevajadzētu būt pilnīgi okupētai. Ko gan viņi lai tur meklētu, ja nu vienīgi kastaņas? Jā, tikai tad, kad es tiešām būšu cienīgs to darīt, es viņam rakstīšu vai, pareizāk, aicināšu viņu pie sevis.

Un kurieni man tagad doties? Es apmetīšos zelta raktuvēs pie ciema, kas saucas Lekalao. Tur paies gads, ko man liek pavadīt mazā apdzīvotā vietā. Ko es tur varētu darīt? Kas lai zina! Nesāc lauzīt galvu pirms laika. Ja vajadzēs, lai tu pelnītu maizi, kaplēdams zemi — tu to darīsi, un tas ir viss. Vispirms man jāiemācās dzīvot brīvībā. Tas nebūs viegli. Kopš trīspadsmit gadiem, ja neskaita dažus mēnešus Džordžtaunā, es neesmu domājis, kā nopelnīt iztiku. Taču Džordžtaunā man veicās tīri labi. Piedzīvojums turpinās, tagad man jāizdomā, kā dzīvot, protams, nevienam nenodarot ļaunu. Gan jau redzēs. Tātad rīt — uz lekalao.

Septiņi no rīta. Skaista tropu saule, zila debess bez mākoņiem, putni, kas izkliedz dzīvesprieku, draugi, kuri sapulcējušies pie mūsu dārza vārtiem; Pikolino ieģērbts civilās drēbēs un labi noskūts. Viss — daba, dzīvnieki un cilvēki izdveš prieku un svin manu atgriešanos brīvībā. Kopā ar manu draugu grupu ir arī leitnants, kas mūs pavadīs līdz pat Eldorado ciemam.

—   Apkampsimies, — Toto saka, — un ej prom. Tā būs labāk visiem.

—   Palieciet sveiki, mīļie draugi, ja brauksiet cauri Lakalao, apciemojiet mani! Ja man būs māja, tā būs arī jūsu māja.

—   Paliec sveiks, Tauriņ, lai tev labi klājas!

Mēs drīz sasniedzam kuģu piestātni un uzkāpjam uz liellaivas. Pikolino iet ļoti labi. Viņam paralizēta tikai ķermeņa augšdaļa, kājas kalpo teicami. Nepilnās piecpadsmit minūtēs esam pāri upei.

—     Ejiet, te ir Pikolino dokumenti. Lai jums labi klājas, francūzi! No šī brīža jūs esat brīvs. Adios!

Un tas nemaz nav tik grūti — pamest važas, kas vilktas trīspadsmit gadu. «No šī brīža jūs esat brīvs.» Jums pagriež muguru, tā izbeidzot uzraudzību. Un tas ir viss. Bruģētais ceļš no upes drīz ir galā. Mums ir tikai pavisam mazs sainītis ar trim krekliem un vienām biksēm. Man mugurā tumšzils uzvalks, balts krekls un uzvalkam pieskaņota zila kaklasaite.

Taču varat jau iedomāties, ka atsākt dzīvi nav tik viegli kā piešūt pogu. Un, ja šodien, pēc divdesmit pieciem gadiem, esmu precējies, man ir meita, esmu laimīgs Venecuēlas pilsonis, kas dzīvo Karakasā, tas panākts daudzos citos piedzīvojumos, panākumos un neveiksmēs, bet vienmēr esmu bijis brīvs cilvēks un godīgs pilsonis. Bar to varbūt kādreiz pastāstīšu, tāpat kā daudzus citus neparastus nolikumus, kuriem te nepietika vietas.

Saturs

Pirmā burtnīca. Pagrimšanas ceļš………………………………………………………… 5

Zvērināto tiesa ………………………………………………………………………………. 7

Konsjcržerī cietumā …………………………………………………………………….. 12

Kānas centrālcietumā ………………………………………………………………….. 29

Otrā burtnīca. Ceļā uz katorgu…………………………………………………………….. 39

Senmartēnderē……………………………………………………………………………… 41

Ceļā uz katorgu…………………………………………………………………………….. 57

Senlorāndimaroni……………………………. …………………………………………. 64

Trešā burtnīca. Pirmā bēgšana ……………………………………………………………. 75

Bēgšana no hospitāļa…………………………………………………………………….. 77

Putnu sala …………………………………………………………………………………….. 88

Izbraukšana jūrā ………………………….. ………………………………………….. 104

Trinidada……………………………………………………………………………………. 114

Ceturtā burtnīca. Pirmā bēgšana (turpinājums)…………………………………. 123

Trinidada……………………………………………………………………………………. 125

Atkal jūrā………………………………. …………………………………………………. 135

Kurasao………………………………………………………………………………………. 141

Biohašas cietums………………………….. ………………………………………….. 152

Bēgšana no Biohašas…………………………………………………………………… 159

Indiāni ………………………………. ………………………………………………………. 16.

1

Piektā burtnīca. Atgriešanās civilizācijā………………………………………….. 199

Santamarlas cietums………………………… ………………………………………. 201

Bēgšana Santamartā …………………………………………………………………… 219

Bēgšana Barankila………………………………………………………………………. 234

Atgriešanās katorgā……………………………………………………………………… 25

Arābs skudru pūznī…………………………………………………………………….. 26]

Cilvēkēdāju bēgšana…………………………………………………………………… 266

Tribunāla spriedums………………………………………………………………….. 271

Sestā buctnīea. Pestīšanas salās………………………………………………………… 275

Ierašanās salās …………………………………………………………………………… 277

Cietums………………………………………………………………………………………. 286

Dzīve Rojālas salā ……………………………………………………………………… 314

Septītā burtnīca. Pestīšanas salas……………………………………………………… 349

Plosts kapā…………………………………………………………………………………… 35

Otrais ieslodzījums……………………………………………………………………. 387

Astotā burtnīca. Atgriešanās Hojālā………………………………………………… 397

Bifeļi ………………………………………………………………………………………….. 399

Dumpis Senžozefā …………………………………………………………………….. 408

Devītā burtnīca. Senžozefā…………………………………………………………………. 437

Karbonjēri nāve ………………………………………………………………………… 439

Trako lxigšana …………………………………………………………………………… 450

Desmitā burtnīca. Sātana sala…………………………………………………………… 471

Dreifūsa sols …………………………………………..

Bēgšana no Sātana salas ………………………….

Džungļos …………………………………………………

Kikiks …………………………………………………….

Vien p a d smitā bu rt nīca. ardievas katorgai

Ķīniešu bēgšana ………………………………………………………………………….. 53.

Divpadsmitā burtnīca. Džordžlauna…………………………………….. 5

Dzīve Džordžtaunā…………………………………………………………………….. 5

Mana indiešu ģimene…………………………………………………………………. 5

Bestorāns un tauriņi ………………………………………………………………….. 5

Bambusu krodziņš …………………………………………………………………….. 5

Bēgšana no Džordžtaunas ………………………………………………………….. 5

Trīspadsmitā burtnīca. Venecuēla………………………………………… 5

Irapas zvejnieki…………………………………………………………………………. .5

Eldorado katorga………………………………………………………………………. 5'

Brīvība ………………………………………………………………………………………. 6

[1] Parīzes bende.

[1] KAlon — franciski «nūja». Tulk.

Content

Šarjērs Anrī Tauriņš

Pirmā burtnīca Pagrimšanas ceļš

Otrā burtnīca Ceļā uz katorgu

Trešā burtnīca Pirmā bēgšana

Ceturtā burtnīca Pirmā bēgšana (turpinājums)

Piektā burtnīca Atgriešanās civilizācijā

Sestā burtnīca Pestīšanas salas

Septītā burtnīca Pestīšanas salas

Astotā burtnīca Atgriešanas Rojālā

Devītā burtnīca Senžozefa

Desmitā burtnīca Sātana sala

Vienpadsmitā burtnīca Ardievas katorgai

Divpadsmitā burtnīca Džordžtauna

Trīspadsmitā burtnīca Venecuēla

Saturs