Makbeins Eds

Тe pienāk Smouks. Piķis

Eds Makbeins

Romāni: Тe pienāk Smouks. Piķis

.

EDS MAKBEINS. ROMĀNS. TE PIENĀK SMOUKS.

Pilsēta šajās lappusēs ir iedomu pilsēta. Cilvēki, vietas — viss ir izdomāts. Viss gaistošs kā dūmi.

Veltīts manam dēlam RIČARDAM HANTERAM, kurš deva ierosmi par galveno varoni

MANI sauc Bendžamins Smouks.

Lūdzu, aiztaupiet man apnicīgus jautājumus un bezjēdzīgas asprātības. Esmu cēlies no seniem holandiešu birģeļiem, no kuriem viens pirms trim paaudzēm ieradās šai zemē, nesdams vārdu Everts Johanness van der Smoaks. Sīks imigrācijas dienesta ierēdnis nekavējoties mainīja mana vectēva vārdu un uz nākamajām paaudzēm piereģistrēja viņu kā Everetu Smouku. Tā parasti rīkojās gadsimta sākumā, kad Amerikas kausējamais katls atbrīvojās no eiropiešu vārdiem, kuri bija pārdzīvojuši paaudžu paaudzes, kā no nevajadzīgām nogulsnēm. Šajā pārāk grūti uzrakstāmo vai izrunājamo vārdu vienkāršošanā neslēpās ne fauns nodoms, ne īpašs nolūks, tikai izdevīgums un varbūt tālredzība. Redziet, naturalizācijas process ietvēra lielu darbu ar dokumentiem. No kļūdām tagadnē un nākamībā varēja viegli izvairīties, gala ostā pārdēvējot cilvēku, vārdā Zigmunds Laskevičs, par Sigu Laskiju. Jūs varētu iebilst, ka šis process ir nehumāns. No otras puses, tā bija diezgan zema maksa par iekļūšanu šajā lielo iespēju zemē.

Esmu atvaļināts policijas leitnants.

Agrāk es vadīju astoņpadsmit detektīvu nodaļu vienā no šīs pilsētas visdzīvākajiem iecirkņiem. Es aizgāju no darba tāpēc, ka man kļuva garlaicīgi. Nemaz nemēģinot izklausīties nekautrīgs (parasti esmu kautrīgs malāstāvētājs), apgalvoju, ka policijas darbā ir gaužām maz daudzsološu iespēju. Ja esi iemanījies, darbs kļūst viegls. Un garlaicīgs. Tu katrā ziņā esi iemanījies pēc divdesmit četriem dienesta gadiem — kā policists, inspektora jaunākais palīgs, inspektora vecākais palīgs, inspektors un, beidzot, leitnants, kas komandē nodaļu. Zādzības, krāpšanas, laupīšanas, izvarošanas; viltojumi, ļaunprātīgas dedzināšanas un parasti pārkāpumi; slepkavības ar cirvi, dunci, saliecamu nazi, bisi, virvi, ledus cērti, indi, pistoli, lāpstu, āmuru, kapājamo nazi, beisbola nūju vai dūrēm; noziegumi ar iepriekšēju nodomu vai aiz nolaidības — visi zaudē jebkādu dzejiskumu vai valdzinājumu, kāds tiem reiz piemitis. Garlaicība. Tas viss noved pie trīskārtīga apnikuma.

Man ir četrdesmit astoņi gadi.

Esmu sešas pēdas trīs collas garš un sveru taisni divsimt mārciņas. (Mans svars nav mainījies kopš divdesmit gadu vecuma. Ne par unci. Es arvien par to pārliecinos.) Man ir za[as acis un mati, par kuriem man tīk domāt, ka tie ir tēraudpelēki, kurus es nēsāju īsus, taču ne pārāk apgrieztus, ar kreisajā pusē pāršķirtu celiņu. Uz mana labā vaiga ir naža rēta — atmiņa no kautiņa ar lētu zaglēnu trīs dienas pēc manas paaugstināšanas par inspektora jaunāko palīgu. Lai veidlapa ar šiem maniem datiem būtu pilnīgi aizpildīta, vēl var pieminēt, ka uz kreisās rokas bicepsa man ir tetovējums — vārds «Pega» asinssarkanā sirdi, ko caururbj zils duncis — pastāvīgs atgādinājums par muļķīgu mīlas dēku, kas man gadījās, Otrā pasaules kara laikā dienot Savienoto Valstu flotē Sanfrancisko. Es vēlāk uzzināju, ka Pega ir prostitūta.

Kopš aiziešanas pensijā privāti esmu izmeklējis tikai četrus gadījumus. Man nav privātdetektīva licences, un es vispār nedomāju to pieprasīt. Lai ko jums stāstītu par licencētiem privātiem okšķeriem, galvenokārt tos nolīgst, lai sameklētu pazudušas personas vai izspiestu kādu labumu no laulībpārkāpējiem vīriem; mani centieni ir augstāki. Man kā detektīvam ir īpaša atļauja nēsāt trīsdesmit astotā kalibra ieroci, taču kopš dienesta atstāšanas man nav bijis vajadzības to lietot, tālab es reti pūlos piesprādzēt šaujamo pie jostas. Man pieder arī zelta leitnanta zīmotne, kuru es nesāju mazā ādas futrālitī. Tā bija personīga dāvana no Detektīvu Šefa, aizejot pensijā, un tā man lieti kalpojusi pēdējo trīs gadu laikā. Es drīzāk šķirtos no pistoles un kurpēm nekā no mazās burvju zīmotnes. Es gluži labi dzīvoju no pensijas un dividendem no dažām akcijām, kuras mantoju, kad nomira mans tēvs. Domāju, ka mani varētu uzskatīt par laimīgu cilvēku.

Patiesībā nožēlu izraisa tikai viens fakts.

Es nekad neesmu izmeklējis gadījumu, kuru nebūtu spējis atrisina!. Nekad neesmu sastapies ar nevainojami izdarītu noziegumu.

ES devos apciemot Ebneru Būnu tikai tāpēc, ka viņa neatlaidīgais telefona zvans šķita solām kaut ko vidēji interesantu. Viņa darba vietā Henesīstrītā es ierados kādā septembra pirmdienā pulksten deviņos no rīta. Ebners bija apbedīšanas kantora vadītajs, ģērbies ieraslajā sēru tērpā — melnā uzvalkā, melnās kurpēs un zeķēs, valkāja melnu kaklasaiti un baltu kreklu. Viņš ieveda mani caur sava jautrā iestādījumā priekš-durvīm, garām divām apskates telpām un kapelai, un tad atvēra durvis, kas veda uz telpu, kurā uz steķiem stāvēja pāris zārku. Vienā sienā bija divi logi ar aizvilktiem aizkariem. Citā sienā atradās durvis, kuras acīmredzot tikušas atlauztas ar lauzni; uz koka stenderes vīdēja svaigas švīkas un robainas skaidas. Šis zaglis nu gan nav bijis profesionālis.

— Priecājos, ka varējāt atnākt, leitnant,— Ebners sacīja.

— Ja kaut vārds par šo . ..

— Ebner,— es viņu pārtraucu,— atvainojiet, taču es vairs neesmu leitnants.

— Bet jūs vēl izmeklējat noziegumus,— viņš iebilda.

— Gandrīz nekad,— es atteicu.

— Leitnant,— viņš paziņoja,— šis ir briesmīgi neģēlīgs noziegums.

— Vai esat jau sazinājies ar policiju?

— Protams, ne.

— Kāpēc ne?

— Leitnant,— viņš teica.— Es nevarēju uzņemties tādu risku. Ja nu to uzostu kads avīzes reportieris? Es savā profesijā paliktu par apsmieklu. Es nekavējoties zvanīju jums.

— Jūs mani pamodinājāt,— es teicu.

— Piedodiet,— viņš atvainojās.

— Labi, pastāstiet, kas noticis.

— Kāds nozadzis līķi,— Ebners sacīja.

— Es zinu. Kad?

— Kaut kad pagājušajā naktī.

— Kur atradās līķis, kad jūs to pēdējoreiz redzējāt?

— Zārkā jums aiz muguras.

— Vīrietis vai sieviete?

— Vīrietis.

— Apģērbts vai kails?

— Pilnīgi apģērbts.

— Kas viņam bija mugurā?

— Zils uzvalks ar šaurām svītriņām, balts krekls, tumšzila kaklasaite, zilas zeķes, melnas kurpes.

— Iebalzamēts?

— Jā, protams. Es to vienmēr izdaru uzreiz. Katrā ziņā pirmo divu stundu laikā.

— Kad mirušā ķermenis tika nogādāts pie jums?

— Pulksten astoņos vakar vakarā. To atveda taisni no slimnīcas. No Svētā Augustīna slimnīcas Trešās un Saseksas ielas stūrī.

— Kā vīrietis nomiris?

— Autokatastrofā uz Ostas šosejas. Viņam lauzts kakls no trieciena, kad mašīna ieskrēja betona stabā.

— Pasakiet man viņa vārdu.

— Entonijs Gibsons.

— Vecums?

— Četrdesmit divi.

— Augums?

— Es teiktu, ka piecas pēdas vienpadsmit collas.

— Svars?

— Tā ap simt astoņdesmit piecām mārciņām.

— Matu krāsa?

— Brūna.

— Acis?

— Brūnas.

— Kādas īpašas pazīmes, rētas, tetovējumi?

— Nekādas.

— Ja neskaita jūsu izdarītos iebalzamēšanas iegriezumus.

— Jā.

Divdesmit četru gadu ilgajā dienestā man bijušas plašas iespējas apskatīt daudzus līķus — gan pavisam nesen mirušus, gan arī tādus, kas ekshumēti sekcijas izdarīšanai. Vairums ekshumēto līķu, protams, bijuši iebalzamēti, un nevajag daudz laika, lai precīzi noteiktu, kura apbedīšanas biroja īpašnieks izdarījis iegriezumus. Lai izvilktu kuņģa, zarnu un pūšļa saturu (piedodiet, kundze, taču policijas darbā reizēm nepieciešams mazliet vairāk nekā uzrakstīt ziņojumu par zādzību), balzamētājs parasti iedur vēdera dobuma augšējā daļā un pēc tam ievada lielu, dobu adatu, kas pievienota sūknim. Šis sūknis tiek izmantots ari asiņu notecināšanai no ķermeņa, un šim nolūkam balzamētājs pārgriež lielos asinsvadus kaklā, cirksnī un padusē. Tad ar sūkni vai caurulīti asinsvadu sistēmā un ķermeņa dobumos tiek ievadīts balzamēšanas šķidrums — formaldehīda šķīdums, kas izraisa proteīna sarecēšanu. Gadījumam, ja Eb-ners būtu pielietojis atšķirīgu tehniku (mums visiem piemīt savas dīvainības), es pavaicāju, kur tieši viņš izdarījis iegriezumus.

— Kaklā, cirksnī, padusē, vēdera augšda|ā,— viņš atbildēja.

— Kurš sazinājās ar jums attiecībā uz apbedīšanas sagatavošanu?

— Viņa sieva. Roda Gibsone. Viņa man piezvanīja no slimnīcas ap septiņiem.

— Un vai viņa atbrauca, kad līķis tika nogādāts šurp?

— Jā. Viņa ar dēlu.

— Kā sauc dēlu?

— Džefrijs Gibsons. Liela auguma vīrs ar sarkanu bārdu, varbūt divdesmit vienu vai divdesmit divus gadus vecs.

— Kur viņi dzīvo?

— Metjūsa avēnijā 1214.

— Un jūs sakāt, ka ķermenis tika nogādāts šurp vakar vakarā astoņos?

— Jā.

— Un jūs to nekavējoties iebalzamējat.

— Jā, tiklīdz aizbrauca piederīgie.

— Cikos jūs devāties prom no šejienes?

— Ap pusnakti.

— Un cikos šorīt jūs atvērāt biroju?

— Es ierados šeit pusastoņos. Es jums piezvanīju, tiklīdz atklāju zādzību. Leitnant, vai jūs man palīdzēsit?

— Varbūt,— es atteicu,— Vai pie līķa atradās kādas dārglietas? Gredzeni, pulkstenis, identificēšanas aproce?

— Nekas.

— Labi, Ebner, vai jums ir kādi personiski ienaidnieki vai darījumu sāncenši?

— Neviena, kas varētu pastrādāt kaut ko lādu.

— Vai jūs lakstojaties ap kāda sievu, māti, māsu vai māsīcu?

— Esmu laimīgs precēts vīrs.

— Vai esat kādreiz saņēmis draudus pa telefonu vai vēstulēs?

— Nekad.

— Vai jūs spējat iedomāties kādu, kurš varētu likt šķēršļus jūsu profesijā?

— Nevienu pašu.

— Vai jums pēdējā laikā nav bijušas kādas nesaskaņas vai strīdi ar ģimenēm, kam jūs esat kārtojis apbedīšanu?

— Nevienas.

— Vai esat pieprasījis samaksu no kāda rēķinu nemaksātāja?

— Nē.

— Kā ar jūsu darbiniekiem? Vai labi satiekat ar viņiem?

— Es strādāju viens pats, ja neskaita šoferus. Šis ir ļoti mazs uzņēmums.

— Vai pēdējā laikā kāds no jūsu šoferiem ir lūdzis algas paaugstinājumu?

— Nē. Leitnant, kādēļ vispār kādam būtu vajadzība nozagt līķi?

— Es nezinu.

— Vai tagad vairs nepastāv nekāda cieņa pret mirušajiem?

— Nekad nav pastāvējusi, Ebner. Vai vēl kaut kas nozagts? Bez mirušā ķermeņa?

— Nekas. Vai jūs man palīdzēsit?

— Jā,— es atbildēju.

Varbūt es pārāk ātri satvēru ēsmu.

Soda likums attiecībā uz mirušu ķermeņu zādzību šajā štatā ir īpatnējs. Attiecīgais paragrāfs atbilstoši un bez iztēles saucas «Mirušo zādzība» un skan šādi:

2216. Persona, kura bez likuma ziņas aiznes cilvēka mirušo ķermeni vai tā daļu no kapa, kapenēm vai citas vietas, kur augšminētais ticis apbedīts, vai arī no vietas, kur augšminētais ķermenis ticis novietots pirms bērēm, ar nolūku pārdot ķermeni vai preparēt to, vai arī ar nolūku iegūt atlīdzību par tā atdošanu, kā arī aiz ļaunprātības vai draiskulības, ir sodama ar ieslodzījumu, ne ilgāku par pieciem gadiem, vai sodanaudu, ne lielāku par tūkstoš dolāriem, vai arī piemērojot abus soda veidus.

Kad atmetat formulējuma liekvārdību, kļūst pavisam skaidrs, ko likums uzskata par vienīgajiem iespējamiem līķa zādzībās motīviem. Tie ir mīlestība, nauda vai vājprāts. 2216. paragrāfā vājprāts ietverts definējumā «draiskulība» un frāzē «ar nolūku preparet», kas varbūt palikusi no dr. Frankenšteina un viņam līdzīgo laikiem; mūsdienās ir gaužām maz jukušu zinātnieku, kuri staigā savā vaļā apkārt pa pilsētu. Tomēr šajā milzu metropolē bija ļoti daudz blakšu, kuru dēļ es reiz biju valsts dienesta, un, ievērojot to, ka tās septembrī parasti nelīda ārā no matrača (dodot priekšroku suņu dienām jūlijā un augustā), pastāvēja iespēja, ka kāda blakts izlīdusi nelaikā, nospērusi līķi un atgriezusies ērtā slēptuvē starp matrača atsperēm. Ja noziegumu izdarījis kāds vājprātīgais, tas mani neinteresēja. Vājprātīgie mani garlaiko.

Mīlestība ka motīvs ietverts šajā paragrāfā ar vienkāršo vārdu «ļaunprātība», kura kopā ar spītu un atriebību veido mīlestības monētas otru pusi. Varbūt patiesi šis bija vienkārši gadījums, kad kāds, kas turējis ļaunu prātu uz bojā gājušā ģimeni, nozadzis līķi, pūlēdamies vērst traģēdiju vēl mokošāku. Ja tā, arī tas mani neinteresēja. Ja ir kaut kas vēl garlaicīgāks par blakti, tad tas ir cilvēks ar sīkiem aizvainojumiem.

Runājot par naudu, paragrāfā šis motīvs izteikts vārdos «ar nolūku pārdot ķermeni» un «ar nolūku iegūt atlīdzību par tā atdošanu». Man nebija zināms, ka mūsdienas pastāvētu aktīvs līķu tirgus, un, ievērojot to, ka dienesta gados biju nodarbojies ar trim vai četrām personu nolaupīšanām, man nekad nebija trāpījies gadījums, kurā tiktu pieprasīta izpirkšanas maksa par nozagtu mirušā ķermeni. Patiesībā divdesmit četru gadu laikā, strādājot policijā, es nekad nebiju sadūries ar līķa nolaupīšanu, un, es domāju, varbūt tieši tas lika man tūlīt uz vietas apsolīt Ebneram, ka es atradīšu viņa pazudušo misteru Gibsonu.

— Bet cik jūs par to prasīsit?— Ebners jautāja.— Par to, ka atgādāsit man līķi līdz pulksten desmitiem rīt no rīta?

— Kāpēc desmitiem?— es gribēju zināt.

— Tieši tad šeit ieradīsies ģimene. Viņi domā, ka līdz tam laikam nelaiķis būs sagatavots atvadām.

Es nezināju, ko lai saku viņam par samaksu. Šajā pilsētā nav vajadzīga privātdetektīva atļauja, ja vien jūs neņemat maksu par saviem pakalpojumiem. Galu galā, nav tāda likuma, kas aizliegtu būt okšķerim par velti. Mani četri iepriekšējie klienti tika mani bagātīgi apdāvinājuši, kad es veiksmīgi biju nobeidzis viņu gadījumu izmeklēšanu, un, atklāti sakot, es jutu attaisnojumu par to, ka pieņēmu dāvanas no viņiem — bet tikai tāpēc, ka vilšanas, ka esmu atšķetinājis vēl vienu gadījumu, šķita pietiekams iemesls saņemt kompensāciju. Vai es tagad varēju sacīt Ebneram, ka mistera Gibsona līķa neatrašana darītu mani par ļoti laimīgu cilvēku? Vai es viņam varēju teikt — ja man neveiksies (cerība pastāv mūžīgi), es nepieņemtu no viņa pat atzinības zīmi, bet drīzāk aizvestu viņu uz pusdienām vienā no pilsētas labākajiem restorāniem, kur mēs dzertu šampanieti līdz rīta ausmai un uzsauktu tostus noziedznieku prāta pārākumam?

— Man nav atļaujas prasīt samaksu,— es viņam teicu.— Labāk paskatīsimies, kā būs, jā?

Varbūt bērnišķīgu cerību pārpilns, es ķēros pie darba.

EBNERA kapličai aizmugurē stiepās šaura aleja, un tās pretējā pusē slējās īres nama ķieģeļu siena. Viens alejas gals izgāja uz Henesīstrītu, pārsimt pēdu aiz uzlauztajām durvīm; otru galu aizšķērsoja vēl viena ķieģeļu siena, kas veidoja taisnu leņķi ar īres namu. Šajā sienā bija durvis, kā ari daži apgaismoti pagraba logi. Es piegāju pie durvīm un pieklauvēju.

— Kas tur ir?— vaicāja kāda sieviete.

— Policija,— es atbildēju. Tie bija meli, taču es nesaskatu nekādu ļaunumu šādos melos, ja vien tie atvieglo manu uzdevumu. Es dzirdēju pagriežamies atslēgu. Durvis atvērās. Sievietei, kura stāvēja durvīs, bija mazliet pāri četrdesmit, viņa bija nevīžīga tumšmate, kurai bija mugurā vīriešu vilnas peldmētelis, vidukli sasiets ar jostu, ar uzlocītām piedurknēm atbilstoši sievietes roku garumam.

— Kas ir?— viņa no.prasīja.

Es viņai parādīju zelta zīmotni, un viņa pamāja.

— Vai drīkstu ienākt?— es jautāju.

Sieviete nomērīja mani ar skatienu, tad atkāpās no ieejas.

— Es patlaban ieturēju brokastis,— viņa teica un pagaidīja, kamēr viņai garām ieiešu iekšā, tad aizvēra un aizslēdza durvis aiz manis. Šī telpa bija virtuve. Pie vienas sienas starp diviem maziem lodziņiem, kuri izgāja uz aleju, stāvēja galds ar baltu lakotu virsmu. Vienīgie priekšmeti uz galda bija pudele Skotu viskija un glāze ar ledus gabaliņiem; sieviete acīmredzot domājusi brokastīs iedzert. Durvis, kas veda uz guļamistabu, bija pa pusei aizvilktas ar puķainu aizkaru. Es redzēju vienu gultas stūri. Gulta nebija saklāta.

— Vai jūs gribētu iedzert?— viņa piedāvāja.

— Paldies, nē.

— Nevaru ciest, ka man jādzer vienai,— sieviete sacīja, taču tas nekavēja viņu uzliet ledus gabaliņiem krietnu šļuku viskija un pieveikt to vienā paņēmienā.

— Patiesi ne?— viņa pārjautāja un ielēja sev vēl četru pirkstu platuma tiesu.

— Nē.

— Kas noticis?— sieviete vaicāja un apsēdās pie galda, un ar žestu lika man apsēsties otrā krēslā. Malkodama otru glāzi, acīm redzami izgaršodama to, viņa vērīgi aplūkoja mani. Viņas acis bija zaļas.

— Es prātoju, vai jūs atradāties šeit, dzīvoklī, visu pagājušo nakti,— es iesāku.

— Kāpēc jūs tā jautājat? Kas pagājušonakt notika?— sieviete jautāja.

— Kārtējā izmeklēšana,— es atteicu.— Vai jūs bijāt šeit?

— Kā tad,— viņa atbildēja.— Kur gan citur es varētu būt? Šeit es dzīvoju. Esmu šīs mājas pārvaldniece. Par to man maksā. Par to, lai es te atrastos. Tā ka tepat vien es biju.

— Vai jums gadījās dzirdēt kādu transporta līdzekli ārpusē, alejā?

— Arā vienmēr ir satiksme,— viņa atteica.— Ebneram katrā dienas un nakts stundā pieved mirušos.

— Vai pagājušonakt atveda kādu līķi?

— Kas to lai zina? Es vairs tam nepievēršu nekādu uzmanību. Jau tā diezgan nelāgi zināt, kas tur, ārā, notiek. Kā jums patiktu dzīvot blakus apbedīšanas kantorim? Es redzu, kā tur ienes līķus ...

Sieviete nodrebinājās un iedzēra vēl vienu viskija malciņu.

— Vai jūs ticat spokiem?— viņa jautāja.

— Nē.

— Es gan ticu,— viņa sacīja.— Dažreiz es naktī guļu gultā un iedomājos — ja nu kāds no šiem miroņiem sadomā paklai-ņot, vai zināt, ko es gribu teikt? Ja viņi nav vēl apglabāti, viņu dvēseles var klaiņot apkārt. Es guļu gultā, un man ir bail. Ziniet, es šeit dzīvoju pavisam viena. Mans vīrs aizgāja mūžībā pirms diviem gadiem, labi, ka tiku vaļā no viņa. Viņš ir viens gars, kuru es ceru vairs nekad neieraudzīt, to es varu jums pateikt. Kā jūs sauc?

— Bendžamins Smouks.

— Mani sauc par Koniju,— viņa teica un pasmaidīja.— Ko-nija Brogena.

— Brogena kundze, vai varat man pastāstīt? ...

— Sauciet mani par Koniju,— sieviete mani pārtrauca.

— Klausieties, vai jūs patiešām negribat kādu graķīti? Ben, es nudien nevaru ciest, ka man jādzer vienai. Es neciešu divas lietas: dzert viena un gulēt viena,— viņa sacīja un atkal pasmaidīja.— Drošāk, ieņemiet vienu uz ātru roku.

— Dienesta pienākumus pildot, mums nav atļauts,— es atvairījos.

— Ak tā. Kā tad. Protams,— viņa piekrita.— Jūs taču neiebildīsiet, ja es iedzeršu vēl vienu, vai ne?

— Nē, nē, dzeriet vien.

— Kā man nepatīk dzert vienai,— sieviete atkārtoja un atkal pielēja glāzi gandrīz līdz pusei.— Uz tikšanos, Ben,— viņa teica, iedzēra glāzi un pajautāja:

— Kur jūs dabūjāt to rētu uz vaiga?

— Reiz iekļuvu ķezā.

— Darbs policijā ir smags darbs,— viņa atzina.— Neviens nenovērtē darbu, ko veic policisti. Jūs gan esat dūšīgs vīrs, varu saderēt, ka lieliski protat parūpēties par sevi pats.

— Konij, vai pagājušonakt kādu reizi jūs? ...

— Man patīk dūšīgi vīri,— viņa turpinaja.— Es saprotu tā, ka vīrieši tiek uzskatīti par lieliem un sievietes — par mazām. Es zinu, ka šajā nevīžīgajā peldmētelī tāda neizskatos, taču patiesībā es esmu vāra būtne. Vai zināt, kāds ir mans apģērbu izmērs? Uzminiet. Petite. Varu derēt, ka jūs tam neticat. Tas tāpēc, ka man ir lielas krūtis šādam kleitu izmēram. Taču es valkāju tieši petite. Vai dažiem apģērbiem mazo izmēru. Bet nekad neko lielāku. Kā jūs domājat, cik man gadu?

— Es patiesi nevaru pasacīt, Konij.

— Uzminiet, Ben. Drošāk.

— Trīsdesmit četri,— es teicu, samazinādams īsto vērtējumu par krietniem desmit gadiem.

— Precīzi!—viņa iesaucās.— Jums vajadzētu strādāt kādā atrakciju parkā un noteikt cilvēku vecumu un svaru. Kā jūs domājat, cik es sveru? Neko daudz neskatieties uz manām krūtīm, tāpēc ka tās jūs tikai maldinās. Es sveru simt divas mārciņas, ko jūs par to teiksit? Esmu piecas pēdas trīs collas gara, un es sveru simt divas mārciņas, un tas pilnībā atbilst maniem izmēriem.

— Man gribētos uzzināt,— es ieteicos,— vai...

— Atslābinieties, Ben,— viņa ieteica.— Jūs esat apzinīgs cilvēks, es to apbrīnoju, taču nesteidziniet tik ļoti. Ko tad īsti jūs gribat zināt?

— Vai jūs pagājušonakt arā dzirdējāt kādu transporta līdzekli?

— Pagājušonakt,— viņa atkārtoja.— Tā, ļaujiet man padomāt. Es aizgāju gulēt tūlīt pēc ziņām vienpadsmitos. Tas ir, es gatavojos iet gulēt. Katru vakaru pirms gulētiešanas es mazgājos vannā. Vai jūs ejat vanna pirms gulētiešanas?

— Dušā,— es sacīju.— Es parasti...

— Man nepatīk duša,— viņa noteica.— Es pielaižu vannu ar burbuļojošu ūdeni un kadu pusstundu guļu tajā uz muguras. Tāda vanna ļoti atslābina. Lai nu kā, duša man nepatīk. Man ir tikai vanna. Tam nav nekādas nozīmes, jo duša man tik un tā nepatīk. Kur jūs guļat?— viņa jautāja.

— Gultā,— es atbildēju.

— Es gribēju zināt — vai jūs valkajat pidžamu vai ko citu?

— Jā. Jā, es valkāju pidžamu.

— Es neko nevelku. Man patik sajust palagus ar augumu. Tā ka ļaujiet padomāt. Es droši vien ielīdu gultā ap divpadsmitiem — varbūt ne precīzi divpadsmitos, bet ap to laiku. Vai jūs gultā lasāt?

— Reizēm.

— Es nekad nelasu gultā. Patiesībā es neciešu lasīšanu. Es nogriežu gaismu un pēc divām trim minūtēm iemiegu. Protams, tā tas ir tagad. Kad vīrs bija dzīvs, viņš mani nāvīgi nomocīja visu cauru nakti. Lai nu kā, es noteikti gulēju kā zīdainis kopš ceturkšņa pāri divpadsmitiem. Es parasti guļu ciešā miegā — tas norāda uz tīru sirdsapziņu, vai ne?— viņa sacīja un pasmaidīja.— Taču pagājušonakt ārā kāds brauca. Šajā sasodītajā alejā vienmēr ir satiksme, un varētu domāt, ka cilvēki tāpēc vien mirst, lai nokļūtu šajā kapličā.— Sieviete pasmaidīja, pacēla savu glāzi un pāri tai pamirkšķināja man ar aci, un pavaicāja:

— Vai sapratāt?

— Jā,— es atteicu un pasmaidīju.— Gatavi nomirt, lai tur nokļūtu,— es atkārtoju.

— Jūs esat ļoti apķērīgs, Ben,— viņa paslavēja.— Man patīk gudri vīrieši.— Viņa iztukšoja glāzi un ielēja sev vēl vienu mēriņu.— Tā nu es izlīdu no gultas — galigi plika,— sieviete teica un, brīdi izteiksmīgi klusējusi, turpinaja,— un paskatījos pa logu, lai redzētu, kas tad šoreiz atvests, it ka es to nezinātu.

— Ko tad viņi atveda?

— Es nezinu,— viņa atbildēja.— Es tūlīt atkal ielīdu gultā.

— Vai āra stavēja kāda automašīna?

— Jā.

— Kada mašīna?

— Folksvāgena autobusiņš.

— Kada gada?

— Es nezinu. Man viņi visi izskatas vienādi.

— Kādā krasā?

— Sarkanbalts. Augšēja daļa bija balta.

— Jums jau laikam negadījās ievērot numuru, vai ne?

— Ne, autobusiņš bija novietots ... jūs zināt. Pret guļamistabas logu atradas sans.

— Vai ievērojāt, kas to vadīja?

— Nē, es ielīdu atpakaļ gultā.

— Vai jūs neatcerētos, ap cikiem tas bija?

— Varēja būt ap trijiem no rīta. Vēl bija tumšs, to es zinu. Es varēju kaut ko saskatīt vienīgi tapec, ka Ebneram virs pakaļ-durvīin deg maza spuldzīte. Vai jūs nedomājat, ka viņš ir homoseksuālists?

— Ebners?

— Jā. Es domāju, viņš noteikti ir homoseksuālists. Esmu viņu vienu vai divas reizes aicinājusi pie sevis iedzert, un Ebners vienmēr teicis «nē». Manuprāt, tas kaut ko nozīmē, Ben. Es neplātos, taču vairums cilvēku uzskata mani par izskatīgu sievieti. Vai jūs domājat, ka esmu izskatīga sieviete? Jums nemaz nav jāatbild,— viņa teica un pasmaidīja.— Es jau redzu, ka domājat.

— Cik ilgi autobuss stāvēja ārpusē?— es vaicāju.

— Nevaru pateikt. Es devos atpakaļ gultā. Ziniet, man agri jāceļas. Mums te mājā ir vārtnieks, un viņam rītos jāizliek atkritumu tvertnes, pirms atbrauc pikaps, bet, ja es viņu neuzraugu, tas netiek izdarīts. Neviens vairs nelepojas ar savu darbu, Ben. Tāpēc es jūs tik ļoti apbrīnoju. Par darbu, ko veicat.

— Cikos jūs šorīt piecēlāties?— es jautāju.

— Parastajā laikā. Sešos no rīta, lietus līst vai saule spīd. Vārtnieks ierodas pusseptiņos, un pa tam es parasti esmu uzrāvusi dungriņus un kreklu un izgājusi laukā pārraudzīt, kā viņš izliek atkritumu tvertnes. Tam viņam nepieciešama kāda pusstunda, un tad es parasti izdzeru glāzi apelsīnu sulas un eju atpakaļ gultā.

— Vai tā jūs darījāt arī šorīt?

— To es daru ik rītu, izņemot svētdienu, kad atkritumi netiek savākti.

— Vai autobusiņš bija aizbraucis, kad sešos piecēlāties?

— Jā. Vējiem līdzi. Vispār, cik tagad pulkstenis?

Es paskatījos savā pulkstenī.

— Gandrīz desmit,— es atbildēju.

— Kur gan paliek diena?— viņa jautāja un pasmaidīja.

— Labāk uzvilkšu kaut ko mugurā,— viņa ieteicās.— Pirms jums ienāk prātā kāda doma. Man te sēžot vienā peldmētelī.

Es piecēlos, atliku krēslu vietā pie galda un sacīju:

— Jūs man ļoti palīdzējāt, Konij. Paldies.

— Galu galā, ko tad īsti jūs izmeklējat?— viņa jautāja.— Apsēdieties, Ben, nesteidzieties tik ļoti. Redzu, jūs esat ļoti rosīgs vīrietis, bet tas jau nav iemesls, lai skrietu prom.

— Man jāiegriežas vēl dažās vietās,— es atrunājos.

— Kā jūs domājat, cikos jūs būtu beidzis?— viņa gribēja zināt.

— Nav ne jausmas.

— Piezvaniet man,— viņa ierosināja,— labi? Varbūt mēs varam kopīgi iedzert. Ārpus darba laika, protams. Mans

numurs ir 555-2368. Ļoti viegli iegaumēt. Vai domājat, ka varēsit to atcerēties?

— Atcerēšos,— es teicu.

— Varu derēt, ka jums ir ļoti laba atmiņa,— viņa sacīja.

— Neaizmirstiet, labi? 555-2368. Ja arī beigsit šovakar vēlu, labi vien būs, jūs varat piezvanīt, kad vien atbrīvosities, labi? Jums varbūt gribēsies iedzert pēc grūtas darba dienas, kas zina? Es būšu šeit.

— Vēlreiz paldies,— es noteicu un devos prom.

3.

ADRESE, ko Ebners man bija iedevis kā Rodas Gibsones, nozudušā līķa atraitnes, adresi, atradās sarkanbrūna smilšakmens namu rindā, pavisam tuvu vienai no piecām pilsētas universitātēm, un apmēram desmit kvartālus no Ebnera apbedīšanas biroja. Es noteicu nama atrašanās vietu un divreiz apbraucu kvartālam, līdz atradu autostāvvietu. Es braucu ar 1973. gada 450SL Mercedes-Benz, dāvanu no pateicīgas vācu grāfienes, kurai atguvu viesnīcas numurā nozagtas dārglietas 700 000 dolāru vērtībā. Es vienmēr atstāju mašīnu neaizslēgtu, kad apstājos pilsētas ielās. Stūre saslēdzas, kad tiek izvilkta aizdedzes atslēga, tā ka es nekad neraizējos, ka automašīnu kāds varētu aizbraukt. Bet, ja kāds zaglēns grib nospert manu radio, es labāk atstāju durvis neaizslēgtas, nevis samierinos ar sabojātu nolaižamo jumtu un nozagtu radioaparātu.

Metjūsa ielas 1214. nams bija trešais no Kūpera ielas puses, stalta trīsstāvu celtne, uz kuras ieejas durvīm veda plati, balti pakāpieni. Tuvodamies mājai, es ieraudzīju, ka jauns, bārdains milzis kāpņu augšgalā iebāž ārdurvīs atslēgu. Viņš bija ģērbies dungriņos, svīteri un krosa kurpēs. Viņa mati un bārda bija sarkani. Tā kā nepazīstamais izskatījās atbilstošs Ebnera sniegtajam Džefrija Gibsona, mirušā vīra dēla, aprakstam, un tā kā viņš bāza atslēgu Rodas Gibsones mājas durvīs, es izdarīju ne sevišķi spožu secinājumu, pakāpos uz kāpnēm un uzrunāju viņu:

— Mister Gibson?

Misters Gibsons (vai kas nu viņš bija) novērsās no durvīm. Es uztvēru viņa acu skatienu mirkli par vēlu. Šis skatiens liecināja par pilnīgu paniku. Viņa labā roka parāva uz augšu rievoto svītera apakšmalu, un es ieraudzīju aiz dungriņu jostas aizbāzta revolvera spalu, un tūdaļ revolveris jau atradās viņam rokā. Es pilnīgi noteikti biju neizdevīgā stāvoklī, atrazdamies divus pakāpienus zemāk par vīrieti ar šaujamo. Es metos uz priekšu, satverdams viņu ap ceļgaliem un notriekdams no kājām, un mēs abi novēlāmies pa kāpnēm uz ietves.

Ja es kaut ko ienīstu, tas ir jebkurš sīvs cīniņš. Todien, kad mans vaigs tika izrotāts uz mūžu, es krietnas desmit minūtes cīnījos, saķēries ar vīru, kurš turēja nazi ar sešas collas garu asmeni, ko darbināja atspere, un šis vīrs bija cieši apņēmies izgriezt man aknas un zarnas, kaut arī viņam nebija atļaujas šajā pilsētā praktizēt medicīnu. Es biju tik ilgi turējis ciet viņa plaukstas locītavu, ka man tā šķita mūžība, un man bija izdevies — bet tikai pēc tam, kad viņš man pāršķēla vaigu — iespiest ceļgalu viņam cirksnī un pēdīgi atņemt nazi. Policijas akadēmijā es biju mācījies džudo cīņas pamatus, bet, tiklīdz vaigs sadzija, es ņēmos nopietni apgūt šo mākslu. Es joprojām neuzskatu sevi par lietpratēju, taču zinu, kā nogalināt cilvēku ar ātru, spēcīgu sitienu ar plaukstas malu pa virsdeguni vai ar asu divu pirkstu dūrienu ādamābolā. Es zinu arī to, kā ar minimālu piepūli, kustību un spēku, ko parasti izraisa viņa paša trieciens, salauzt cilvēkam roku vai kāju. Es dodu priekšroku īsiem un spēcīgiem cīniņiem, taču vislabāk, ja vispār nav jācīnās. Dzīvē šādas saķeršanās nemaz neatgādina tās, ko redzat filmās. Tur vis nestāv divi veselīgi tēvaiņi, kuri tikām dunkā viens otru, līdz viens vai otrs bezsamaņā un asiņojošs nokrīt zemē. īstenībā parasti valda pilnīgs apjukums, roku un kāju mudžeklis, lūst pirkstu kauliņi, kad kailas dūres atsitas pret cietiem pauriem, spērieni, urkšķi, pirksti, kas plēš acis un matus, centieni nožņaugt, rokas tvērieni ap galvu, kodieni — gluži dzīvniecisku paņēmienu klāsts, kas drīzāk piederētos diviem aļņiem, kas saķērušies ar ragiem kaut kur ziemeļu mežos. Esmu guvis trīs mācības par cīniņiem uz ielas. (1) Ja vien nav pilnīgi nepieciešams, nekad neielaidies kautiņā ar cilvēku, kuram nav ko zaudēt. Viņš tevi nogalinās. (2) Beidz strauji, jo ātrāk, jo labāk. (3) Nekad negaidi palīdzību no sveša garāmgājēja, neaizmirsti, ka atrodies pilsētā.

Kamēr Džefrijs Gibsons (vai kas nu viņš bija) pūlējās dabūt pistoli šaušanas gatavībā, kamēr es cieši turēju viņa plaukstas locītavu un kamēr es pūlējos brīvo roku dabūt kādā vārīgākā vietā, lai nodarītu viņam sāpes, mums garām pa ietvi pagāja varbūt kāds ducis cilvēku, visi cieši apņēmušies nokļūt tur, kur nodomājuši iet. Ierocis bija trīsdesmit otrā kalibra Smita un Vesona revolveris, un tas nozīmēja, ka manam pretiniekam bija sešas iespējas nogalināt mani. Es nezināju, kāpēc viņš tik dedzīgi noņēmies nošaut mani, taču panika ir pietiekami labs

iemesls kādu noslepkavot, un paniskas bailes brāzās no viņa acim kā mežonīgu bifeļu bars. Mana labā roka joprojām žņaudza viņa plaukstas locītavu, un, turot viņa nepadevīgo roku prom no sevis, man izdevās ar roku ieķert viņam cirksnī, nn es cieši saspiedu, viņš izgrūda griezīgu sāpju kliedzienu un atmuguriski nokrita uz ietves. Nu es ar abām rokām satvēru viņa plaukstas locītavu un tikām dauzīju roku pret trotuāru, līdz viņš palaida vaļā ieroci. Uzmeties viņam jāšus virsū, es vēl un vēl pļaukāju viņa seju un pazemoju viņu, salauzdams pretinieka vēlēšanos turpināt cīņu. Man lija sviedri, un es ļoti smagi elpoju.

— Pietiks?— es noprasīju.

Viņš neatbildēja. Es atvēzēju roku, lai iecirstu vēl vienu pļauku, un viņš pagrieza galvu un aizmiedza acis kā bērns, kurš gaida sodu no saniknota tēva, un tad viņš palocīja galvu un izteica:

— Lūdzu ... vairāk ne.

Es piecēlos kājās. Viņš locījās uz trotuāra, ar rokām pieķēries sāpošajiem dzimumorgāniem. Es pacēlu revolveri, aizbāzu to aiz jostas un apsēdināju puisi uz kāpņu apakšējā pakāpiena.

— Vai jūs esat Džefrijs Gibsons?— es jautāju.

— Jā,— viņš atbildēja.

— Kas, pie velna, jums lēcies, Gibson? Kāpēc jūs izvilkāt revolveri?

— Jūs zināt, kāpēc,— viņš atteica.

— Nē, nezinu vis.

— Kas jūs esat?— viņš gribēja zināt.

— Ko tad jūs domājāt, kas es esmu?— es atjautāju.

— Viens no viņiem.

— Kādiem viņiem?

— No cilvēkiem, kuri nogalināja manu tēvu.

— Kas tie par cilvēkiem?

— Es nezinu, kas viņi ir.

— Kapec jūs domājat, ka viņu kads nogalinājis?

— Es zinu.

— Kā jūs to zināt?

— Viņi draudēja, un nu viņi to ir izdarījuši.

— Kāpēc viņi draudēja nogalināt jūsu tēvu?

— Tāpēc, ka tēvs bija viņiem paradā naudu.

— Cik daudz naudas?

— Divpadsmittūkstoš dolāru. Mans tēvs bija kāršu spēlmanis,— Džefrijs teica, tad pacēla galvu, saviebās un piebilda:

— Pagalam slikts kāršu spēlmanis.

— Izstāstiet,— es teicu.

Entonijs Gibsons, pēc viņa dēla vārdiem, bijis ne tikai slikts kāršu spēlmanis, bet patiesībā ari vissliktākais spēlmaņa tips. Man ir gaužām maza cieņa pret cilvēkiem, kuri spēlē, lai nopelnītu iztiku. Pēc manas saprašanas, visa pasaule dalās Spēlmaņos un Strādātājos. Zagļi un azarta spēļu cienītāji ir Spēlmaņi. Tādi ir balvu izcīnītāji, veselas futbola komandas, tenisa čempioni, golfa profesionāļi un cilvēki, kas apveltīti ar māku aizsviest šautriņu simt jardu pāri visai dzertuvei un trāpīt mērķa centrā. Pat lietpratīgi spēlētāji, tādi, kuri radījuši veselu varbūtību aprēķināšanas zinātni, ir tikai Spēlmaņi. Taču vissliktākais spēlētāja tips ir cilvēks, kurš gatavs saderēt uz jebko, cilvēks, kurš patiesi tic, ka viņas augstība Veiksme vada jebkura notikuma iznākumu.

Tāds cilvēks bijis Entonijs Gibsons. Viņš slēgtu derības par tarakānu sacensībām vai sniegavētras izcelšanās iespējamību jūlijā. Viņš saderētu, ka Džeka Benija īstais vārds bijis Mairons Fenstermahers; viņš saderētu, ka jebkura blondīne, kura iet pa ielu, patiesībā ir brunete; viņš saderētu, ka divpadsmitajā oktobrī Rangunas pilsētā žurka iekodīs budistu mūkam pēcpusē. Tāds cilvēks ir muļķis. Vēl lielāks muļķis viņš ir tad, ja viņa ienākumi nespēj turēties līdzi viņa neprātīgajām derībām. Entonijs Gibsons bija rakstījis reklāmas Heilija, Bleika un Bonati firmai un pelnījis 47 500 dolāru gadā, kurus tika izšķiedis par ponijiem, kauliņu spēli, kāršu partijām, loterijas biļetēm un derībām par to, vai septiņos desmit pirmdienas vakarā pār Sietlu uzlēks vai neuzlēks mēness. Viņa sieva Roda, nule kļuvusi atraitne, bija interjeriste, un darbs viņai ienesa vēl trīsdesmit tūkstošus gadā — labu tiesu no šīs naudas Gibsons izdiedelēja vai tirdīja viņu, lai viņa to izpestī no viena vai otra spēļu parāda.

Pirms mēneša Gibsonu namā pirmoreiz atskanēja telefona zvani Gibsonam pēre. Dažreiz zvanīja nakts vidū. Gibsonam ar zvanītāju otrā vada galā bija īsa saruna, pēc tam viņš tūliņ izkāpa no gultas un nokāpa lejā uz dzīvojamo istabu, kur viņš reizēm sēdēja un dzēra līdz rīta gaismai. Vienā šādā nakts zvana reizē Džefrijs bija pacēlis cita aparāta klausuli un noklausījies sarunu. Viņš uzzināja, ka tēvs aizņēmies divpa-dsmittūkstoš dolāru pret parādzīmi, kuru bija parakstījis jūlijā pokera spēles laikā. Tēvs apsolījis zvanītājam, ka strādājot, lai iegūtu šo naudas summu, un viņam tikai vajagot mazliet laika, un lūdza, vai viņi nevarētu izbeigt zvanīšanu nakts vidū, jo tas jau sākot uztraukt viņa ģimeni. Cilvēks otrā galā atbildēja, ka nākotnē ģimene būšot vēl vairāk satraukta, ja Gibsons labi drīz nesadabūšot naudu. Uz augusta beigām tūlīt pēc pusdienām mājā ieradās divi vīri. Viens no viņiem bijis apmēram manā augumā, ar rētu uz sejas, un tieši tās dēļ Džefrijs pirms nepilnām piecām minūtēm noturējis mani par viņu un izvilcis revolveri — pašaizsardzībai, protams. Džefrijs nejauši dzirdējis viņu kodolīgo vārdu pārmaiņu ar tēvu. Vīri pateica Gibso-nam — ja viņš nenomaksāšot divpadsmittūkstoš dolārus līdz astotajam septembrim, viņi to nogalināšot. Cik Džefrijs spēja atminēties, šī vizīte notikusi kaut kad divdesmit ceturtā augusta nedēļas nogalē. Šodien bija pirmdiena, devītais septembris, un viņa tēvs pagājušajā naktī pa ceļam uz mājām bija iekļuvis liktenīgā autokatastrofā. Džefrijam bija vien jāpieņem, ka šo «nelaimes gadījumus» sarīkojuši cilvēki, kuri uzmākušies viņa tēvam. Tāpat arī viņš neticēja, ka viņi liksies mierā. Kad viņi ieradās brīdinājuma vizītē, durvis atvēra un vīrus ielaida mājā tieši Džefrijs; viņš bija redzējis šos cilvēkus, viņš zināja, kādi tie izskatās. Džefrijs bija pārliecināts, ka nākamreiz atnāks pēc viņa.

Es noklausījos Džefrija teoriju vienīgi ar pieklājīgu interesi. Pēc tādu cilvēku kodeksa, kuri pieņem parādzīmes no zaudējušiem spēlmaņiem, parāds šā vai tā jāatmaksā. Taču šie ir darījumu cilvēki, un, tāpat kā jebkurš cits biznesmenis, viņi ļoti labi saprot, ka, nogalinot cilvēku, kurš viņiem parādā, šī nauda nekad netiks atgūta. Labāk nedaudz ielauzt parādnieka roku vai pārveidot viņa degunu. Slepkavība ir pēdējais kreditoru līdzeklis; parāds nekad netiks atdabūts. Tajā pašā laikā šis paņēmiens ārkārtīgi pārliecinoši iedarbojas uz varbūtējiem parādzīmju parakstītājiem nākotnē. Kad slepkavība kļūst patiesi vajadzīga, tā parasti tiek izdarīta dramatiskāk, tā, lai nebūtu nekādu pārpratumu, kurš un kāpēc pavēlējis izpildīt sodu. Autokatastrofa? Tā nešķita piederam pie tādu cilvēku stila, kuri grib sodīt par biedinājumu. Ja gribat brīdināt citus spēlmaņus, ka nevar nesamaksāt un palikt nesodīts, jūs neizdarīsit slepkavību, kuru varētu nepareizi iztulkot kā nelaimes gadījumu. Un pat tādā gadījumā, ja kāds patiesi traucējis Gibsona automašīnu vai piespiedis viņu nobraukt no ceļa, vai kā citādi izraisījis sadursmi, viņa dēla bailes šķita nepamatotas. Noziedznieku pasaules kreditori reti novāks parādnieku un ķersies klāt viņa ģimenei. Tas ir gluži lieks žests, un Spēlmaņiem tīk taupīt savu enerģiju.

Es pajautāju Džefrijam, kur varētu atrast viņa māti, un viņš man iedeva viņas darbavietas adresi attālā rajonā. Tas man uzreiz lika padomāt. Pieņemot, ka misis Gibsonei pieder savs uzņēmums, pieņemot, ka viņai tā vadīšanā jāiegulda viss savs

t

laiks un enerģija, it īpaši, ja viņas nelaiķis laulātais draugs darījis visu, lai izšķiestu kā savus, tā viņas ienākumus, neskatoties uz visu to, šķita dīvaini, ka viņa dodas uz darbu nākamajā dienā pēc tam, kad autokatastrofā nogalināts viņas vīrs. Gadiem strādājot par policistu, biju sastapis daudz savaldīgu sieviešu, taču nekad nebiju saticis skumstošu atraitni, kura aizvedusi vīra līķi uz apbedīšanas biroju, atstājusi norādījumus, kā to apģērbt un iezārkot, un tad devusies uz darbu kā parasti. Rodas Gibsones aukstasinība šķita mazliet neparasta, lai neteiktu vairāk,

Man nebija nekādas vēlēšanās nēsāt apkārt pistoli, kas varēja būt zagta, tā nu es atdevu Smitu un Vesonu Džefrijam, ieteikdams, lai nemēģina ar to iešaut sev kājās. Bija bez divdesmit piecām minūtēm vienpadsmit. Es devos atpakaļ uz vietu, kur biju atstājis savu Mercedes, un braucu austrumu virzienā uz Henrija Garavelli televizoru labošanas darbnīcas pusi.

4.

HENRIJS nēsāja zilu virsvalku, kuram uz labās puses kabatas atloka bija uzšūti dzelteni burti GTV, saīsinājums no Garavelli Televīzija. Es paspiedu viņa roku, izjuzdams savādu, tādu kā tēvišķīgu lepnumu. Es viņu pazinu jau vairāk nekā piecus gadus, kopš pirmoreiz satiku astoņpadsmit gadu vecumā kā ielas bandas vadoni, ko eifēmistiski dēvēja par Kardināliem; SAK — SAK nozīmēja «Sabiedriskais Atlētu Klubs». Bandas sabiedriskā dzīve lielākoties noritēja uz īres namu jumtiem ar labprātīgiem pusaudžiem «debitantiem», un atlētika lielākoties izpaudās ar ķēdēm pārsistās galvās, sejas, kas pāršķeltas ar antenām, kuras norautas no automašīnām, duršanā ar nažiem un sestdienu vakaros «imigrantu klubu» locekļu terorizēšanā — tas bija laiks, kad puertorikāņu izraušanas no otrās šķiras pilsoņu stāvokļa ceturtās paaudzes itāļos izraisīja nacionālistiskas kaislības un vēlmi aizstāvēt savu teritoriju. Es jau domāju, ka pēdējās ielu bandas esmu redzējis četrdesmito gadu beigās un piecdesmito gadu sākumā, bet 1969. gadā, kad pirmoreiz sastapu Henriju, sakās šo bandu atdzimšana. Līdz tam laikam, kad es pametu dienestu, tā bija atkal izvērtusies par tīro sodību pilsētai.

Tagad Henrijam bija divdesmit trīs gadi, un viņš bija nosēdējis trīsarpus gadus cietumā, kur nokļuva, kad es viņu

noķēru par pārtikas veikala aplaupīšanu. Tolaik Henrijam bija deviņpadsmit gadu, viņš bija beidzis izglītoties kaušļu bandā un ķēries pie heroīna laišanas rokā; dienā tas izmaksāja trīsdesmit dolāru, un nedē[ā sanāca divsimt desmit dolāru — dārgs paradums, ja nezog, nekrāpj vai kā citādi nepapildina savus neesošos ienākumus, aplaupot tirgus, drēbnieku darbnīcas, dzērienu veikalus un tamlīdzīgas vietas. Henrijs gan atzinās tikai uzbrukumā pārtikas veikalam, taču ar to pietika, lai par pirmo pārkāpumu viņam piespriestu desmit gadus, kuri tika samazināti līdz trīsarpus, kad viņš bija pierādījis sevi kā ideālu cietumnieku.

Kā bijušais policists es zinu, ka vairums cietumu ir viduslaiku žurku alas, noziedznieku un homoseksuālistu apmācības vietas, noslēgti veidojumi, kas padara cilvēku nežēlīgu un atņem visu cilvēcisko, un tas viss atrodas sabiedrībā, kura dēvē sevi par humānu, ideālistisku, kura tiecas pēc dižuma. Henrija Gara-velli brīnums bija tas, ka viņš ne tikai pārdzīvoja cietuma sistēmu, bet arī guva labumu no tās. Pirmkārt, viņš atteicās no narkotiku lietošanas, un tas nepavisam nebija nieks labošanas iestādē, kur narkotikas bija tikpat viegli, ja ne vēl vieglāk pieejamas kā uz ielas. Viņš nebija apguvis arodu (ja vien negribat noticēt, ka darbs cietuma ve|as mazgātavā sagatavoja viņu izdevīgai nodarbei ārpasaulē), taču viņš bija neklātienē pabeidzis vidusskolu un pēc atbrīvošanas 1973. gada sākumā nekavējoties iestājās televizoru labošanas skolā.

Ir tādi skeptiķi, kuri tic, ka televizoru meistari ir vēl lielāki zagļi nekā bruņoti laupītāji, tomēr paliek fakts, ka tūlīt pēc skolas beigšanas Henrijs Garavelli bija nodibinājis savu uzņēmumu un pēdējos sešpadsmit mēnešus kārtīgi un godīgi pelnīja iztiku. Visdīvainakais bija tas, ka viņš jutās pateicīgs par to, ka es viņu arestēju. Viņš uzskatīja šo arestu par nejaušību, jo pārāk daudzi no viņa «veiksmīgākajiem» draugiem, tiem, kuri nekad netika arestēti, piekopa tos pašus vecos amatus — krāpšanu, zagšanu un ubagošanu, lai neatteiktos no paražām, kas pastāvēja tikpat ilgi, cik apakšzemes dzelzceļš. Es viņu aizturēju tikai tādēļ, ka viņš bija aplaupījis pārtikas veikalu; es biju policists, kurš veic savu darbu. No otras puses, Henrijs uzskatīja sevi par manu parādnieku un bija ar mieru uzņemties lielas pūles — kā pagājušogad, kad es meklēju ceļu, kas novestu pie grāfienes pazudušajiem nieciņiem —, lai sagādatu man informāciju vai paveiktu melno darbu, kas noder izmeklēšanā. Viņš lieliski izklaidējās taja vienīgajā reizē, kad sadarbojās ar mani, un patiesībā jutās ka brīvs, ipaši slepens aģents, bez

kura palīdzības grāfiene būtu devusies atpakaļ uz Minheni, neatdabūjusi savas dārglietas.

Mūsu vecuma starpība bija vairāk nekā divdesmit gadu, taču es šaubos, vai tā piešķīra mūsu attiecībām tēva un dēla saprašanās nokrāsu. Esmu vecpuisis, man, protams, nav savu bērnu, tā ka šis fakts varbūt pa daļai izskaidro mūsu attiecības. Henrija tēvs tika nogalināts bāra kautiņā, kad Henrijam bija astoņi gadi, un tas varbūt vēl ko izskaidro. Varbūt Henrijs, izrādīdams pateicību, tikai centās mani pārspēt, kad palīdzēja atgūt dārglietas, un varbūt es tikai mācīju Henrijam sava amata noslēpumus — tā sacīt, nodevu savu māku tālāk. Freida piekritējs spētu saskatīt nozīmīgumu ari tai faktā, ka Henrijs palīdz izbijušam policistam, kaut ari kruķi visumā darījuši viņa dzīvi nožēlojamu, kad viņš bijis bērns, kaut arī kruķis viņu galu galā iebāzis cietumā, kur par cietumsargiem pārģērbti kruķi darījuši viņa dzīvi vēl nožēlojamāku. Kas to lai zina? Mēs patikām viens otram. Mēs viens otram uzticējāmies. Ar to pietika.

Zilacains kā milānietis, maza auguma, tumsnējs, ar sprogainiem, melniem matiem kā neapolietim un degunu, kuru katrs romietis lepotos saukt par savu, Henrijs tūlīt runāja bez aplinkiem kā sicīlietis.

— Kā tas nāk, ka sen neesat piekāpis?— viņš noprasīja.

— Biju aizbraucis,— es paskaidroju.— Atvaļinājumā.

— Tātad jūs esat atgriezies, vai ne? Tad kāpēc jūs man nepiezvanāt, es jums palīdzēšu vienā vai divās lietās.

— Kas noticis? Veikals nesokas?

— Briesmīgi. Naudas grūtības. Ja agrāk cilvēkam bija kāda ķibele ar televizoru, viņš tūlīt metās uz darbnīcu to labot. Tagad, pateicoties tam nejēgam Baltajā namā, neviens nepūlas labot televizoru, ja vēl tas vispār ko rāda. Es domāju, ka vajadzēs atkal ķerties pie pārtikas veikalu aplaupīšanas,— viņš teica un pasmaidīja.

— Laba doma,— es atzinu.— Ja vien neuzskatīsi par labāku atkal būt mans okšķeris.

— Ak tā?— viņš atteica un nogaidoši pacēla uzacis.

— Ap pulksten trijiem naktī no Ebnera Būna kapličas Henesīstrītā nozagts mironis. Es nezinu, kas un kāpēc to nospēris. Vai tu nevari paklausīties, ko apkārt runā? Varbūt šis gadījums ir pietiekami neparasts, lai saceltu troksni.

— Beigtu mironi, jūs gribat teikt?— Henrijs pārjautāja.

— Mhm. Cilvēks, vārdā Entonijs Gibsons, pagājušonakt gājis bojā autokatastrofā. Dēls domā, ka viņš noslepkavots, bet es par to vēl neesmu pārliecināts, kaut arī viņš bijis divpadsmittūk-stoš dolāru parādā kaut kādiem blēžiem, kas centās atdabūt naudu.

— Vai kāds, ko es pazīstu?

— Man ir tikai neprecīzs apraksts, Henrij. Viens no viņiem it kā izskatās līdzīgs man, apmēram manā augumā un svarā, ar rētu uz sejas. Otrs ir maza auguma un tumsnējs.

— Jūs domājat, ka tie paši varēja ari nospert līķi?

— Tāda iespēja ir. Gibsons bija viņiem parādā divpadsmit tūkstošus dolāru. Viņi tos nevarēja dabūt no Gibsona, kad viņš bija dzīvs, tā ka varbūt blēži iecerējuši dabūt naudu no Gibsona ģimenes tagad, kad viņš ir miris.

— Kaut kas līdzīgs nolaupīšanai, vai? Tikai upuris ir mironis.

— Tieši tā.

— Tādā gadījumā pavisam drīz viņi pieprasīs divpadsmit taukšķus kā izpirkuma maksu.

— Ja tie ir tie paši, kas pastrādāja šo darbiņu.

— Tas man patīk,— Henrijs atzinās.— Kad Gibsons uzrakstīja to parādzīmi?

— Kaut kad jūlijā. Pokera spēles laikā.

— Kur?

— Nezinu.

— Cik drīz jums tas vajadzīgs?

— Tūlīt.

Henrijs paraudzījas pulkstenī.

— Tikai ceturksnis pāri vienpadsmitiem,— viņš konstatēja.

— Puse blēžu, ko pazīstu, vēl gu|. Kur es jūs vēlāk varēšu sadabūt?

— Vari atstāt zīmīti manā dzīvoklī. Vai tev vēl ir mans numurs?

— Tas man ir ietetovēts smadzenēs,— Henrijs atteica un atkal pasmaidīja.

5.

KAPTEIŅA Ferdinanda Kuperas vadītajam policijas iecirknim bija gājusi secen nesenā, trakā pilsētas pārbūves un atjaunošanas programma. Tas nozīmēja, ka ēka atradusies šai vietā kopš 1927., tās uzcelšanas gada. Un, kaut ari iekštelpas ik gadus tika atsvaidzinātas ar ābolzaļu krāsu, sagrabējušās ēkas stāvokli tā nenoslēpa. Par jebkuru policijas iecirkni jāatceras, ka divdesmit četras stundas dienā to izmanto mainīgas detektīvu, uniformētu policistu, ierēdņu, kriminālnoziedznieku un

t

upuru komandas. Mēbeles, ūdens dzesētāji, rakstāmmašīnas, telefoni, aizturēto kameras, skapīši, kokakolas automāts un tualetes tiek lietoti bez mitas. Ņemot vērā šo pastāvīgo lietošanu (arī ļaunprātīgu), vispār jābrīnās, ka kaut kas — ieskaitot jaunos, glītos dzeltenu ķieģeļu policijas iecirkņus, kuru uzcelšanai pilsēta iztērējusi veselu bagātību,— vēl palicis neskarts.

Es uzkāpu pa lēzenajām, platajām kāpnēm, kas veda uz divviru koka ieejas durvīm; abpus kāpnēm slējās zaļas lodes, uz katras vīdēja balts skaitlis «12». Pie pašas personāla istabas mani apturēja policists, es pazibināju zeltu, un viņš pavaicāja:

— Vai kadu īpaši gribat satikt, leitnant?

Es viņam teicu, ka esmu ieradies parunāt ar kapteini Kuperu, un iegāju telpa, uz pazīstamā galda pusi; uz mata tāds pats bija attālaka rajona policijas iecirknī, kur tiku aizvadījis divdesmit četrus gadus darba dzīves. Aiz augstā koka galda sēdēja seržants un lasīja žurnālu. Es apstājos pie misiņa margam rakstamgalda priekšā, redzēju norādījumu visiem apmeklētājiem paziņot seržantam savu nāciena iemeslu, redzēju aizmugurē pie sienas piespraustu Mirandas — Eskobedo labējo plakātu angļu un spāņu valodā, redzēju paneli ar brīdinājuma spuldzītēm, kuras iedegtos sarkanā krāsā, ja kādas no aizturēto kameru durvīm būtu vaļā, redzēju atslēgu dēli, redzēju seržanta telefonu bateriju un karti, un kalendāru, un atvērtu dežūru gramatu uz nodilušās, līdzenās galda virsmas, redzēju visus šos priekšmetus un neizjutu ne mazākās ilgas pēc pagātnes.

Seržants pacēla acis.

— Vai palīdzēt jums?— viņš apjautājas. Es parādīju viņam savu zīmotni, pateicu, kas es esmu un ka gribētu parunāt ar kapteini. Viņš paņēma klausuli, īsu brīdi parunāja ar Kūpu un pajautāja man, vai es zinu ceļu. Es atteicu, ka zinu, un gāju pari dežūrtelpai, garām dispečera telpai un kancelejai un atpūtas istabai, kur sēdēja policists apakškreklā un no krūzes malkoja karstu kafiju, viņa formastērpa žakete karajās uz koka krēsla atzveltnes. Es pieklauvēju pie matētā stikla durvīm ar uzrakstu «Iecirkņa priekšnieks».

— Ienāciet,— Kūps uzsauca, es atvēru durvis un iegāju viņa kabinetā. Šis bija lielāks par manējo dzīvojamā rajona ēkas otrajā stāvā. Telpa bija īsti piemērota; man bija jakomandē tikai astoņpadsmit detektīvi, toties Kūpa pārziņā bija viss policijas iecirknis — kopā divsimt policistu, civilos ieskaitot; varas ziņā viņš aizvietoja ari detektīvu nodaļas vaditāju. Viņš sēdēja pie galda, kurš bija pamatīgi apkrauts ar papīriem.

Telpai bija četri aizrestoti logi. Divi bija vajā, un pa tiem pūta iekšā maigs septembra vējiņš. Saulesstars dūrās atzveltnes krēslā rakstamgalda priekšā. Brīdī, kad es ienācu, Kūps piecēlās, pastiepa man pretī roku un teica:

— Sen neesmu tevi redzējis.

Viņa balsī joprojām skanēja tikko jaušams spāņu akcents, kaut gan viņš bija ieradies no Puertoriko pirms gandrīz četrdesmit gadiem.

— Sēdies,— viņš aicināja.— Gribi kafiju?

— Paldies,— atteicu,— es steidzos.

— Tu tikko ienāci,— viņš atbildēja, izskatīdamies viegli aizvainots.

— Kūp,— es sacīju,— es gribu ziņot par pazudušu līķi.

— Ko pazudušu?

— Līķi.

— Ha, ha,— viņš drūmi atsaucās.

— Nelikumīgi aizvests no kāda Ebnera Būna telpām Henesī-strītā 3418, ap trijiem naktī. Misters Būns ir apbedīšanas biroja vadītājs.

— Tu runā nopietni?— Kūps brīnījās.

— Nopietni gan. Nelaiķis atsaucās uz vārdu Entonijs Gib-sons, četrdesmit divus gadus vecs ...

— Pagaidi sekundi,— Kūps pārtrauca un sāka rakstīt.

— Piecas pēdas vienpadsmit collas garš, sver simt astoņdesmit piecas mārciņas, tumši mati, brūnas acis.

— Kāda tev daļa gar šo mironi?

— Es apsolīju to atdabūt līdz desmitiem rīt no rīta.

— Benij, ja tu joprojām gribi spēlēt policistus un laupītājus, kāpēc tu neatgriezies dienestā?— Kūps vaicāja. Viņš bija vienīgais vīrietis pasaulē, kurš mani sauca par Beniju. Daudzas sievietes mani sauca par Beniju, bet tas bija piedodams. Kūpa lietolo mīļvārdiņu es piecietu tikai tādēļ, ka viņš tam piešķīra īpatnēju Vecās Pasaules garšu, likdams tam skanēt drīzāk kā «Beinijam».

— Nu, šis šķiet interesants gadījums,— es izmetu.

— Tie visi šķiet interesanti,— Kūps piebalsoja.

— Līdz šim bijuši tikai četri. Tas nav daudz.

— Tas ir pietiekami. Lai nu kā, bet vai tas, ko tu dari, ir atļauts? Vai tev nav vajadzīga licence šādai darbībai?

— Es tikai palīdzu cilvēkiem ar šķietami sarežģītām problēmām, Kūp.

— Esmu pārliecināts, ka tev tādai darbībai nepieciešama licence,— Kups noteica.— Es tevi varētu apcietināt, tu to zini?

— Neapcietini mani, labi? Izdari man pakalpojumu.

— Kādu pakalpojumu?

— Līdz šim man ir tikai viens pieturas punkts, pēc kā vadīties. Līķis tika aizvests ar sarkanbaltu Volkswagen autobu-siņu.

— Kāda gada?— Kūps noprasīja. Viņš rakstīja atkal.

— Sieviete nezināja.

— Kāda sieviete?

— Tā, kura redzēja.

— Ko tad tu gribi?

— Vispirms es gribētu uzmest aci nozagto automašīnu sarakstam .,.

— Viens ir augšstāvā, otrs tepat personāla istabā.

— Un vēl es būtu pateicīgs, ja tu piezvanītu Ceļu policijai un palūgtu jaunākos datus.

— Labi.

Šajā pilsētā Ceļu policija ik dienas izlaiž ar mimeogrāfu pavairotu biļetenu, kurā uzskaitītas visas iepriekšējā dienā nozagtās automašīnas. Katru rītu pusastoņos divi eksemplāri jānogādā visiem pilsētas policijas iecirkņiem — viens nokļūst Detektīvu nodaļā, otrs tiek izlikts redzamā vietā personāla istabā, tā ka visi vīri formas tērpos var to apskatīt, iekams dodas nomainīt sardzi. Saraksts iecirknī reti nonāk pirms pusdienlaika, kaut ari pa šo laiku tas jau nedaudz novecojis, nākamā maiņa stājas postenī trijos četrdesmit piecās. Kūps tikko piekrita piezvanīt uz Ceļu policiju, lai saņemtu visjaunākos ziņojumus par nozagtiem transporta līdzekļiem.

— Kas vēl?— viņš jautāja.

— Tas viss.

— Labi. Ja gribi, apskaties sarakstu, es pa to laiku piezvanīšu Ceļu policijai.

— Paldies, Kūp.

Ārpusē, personāla istabā, es pārskatīju nozagto automašīnu sarakstu. Iepriekšējā dienā nozagtas sešas Vabolītes, bet VW autobusiņš tikai viens, un tas pats zils. Es devos atpakaļ uz Kūpa kabinetu. Kad es ienācu, viņš papurināja galvu.

— Nekā,— viņš noteica.— Tev neveicas.

— Vai tu mani informēsi, ja kaut kas vēlāk parādīsies?

— Es nevaru ik pēc desmit minūtēm zvanīt Ceļu policijai,— Kūps atteica.

— Piezvani tikai vienreiz pirms iešanas uz mājām.

— Benij,— viņš iebilda.— Policijas departaments nepastāv tikai tāpēc vien, lai pakalpotu atvaļinātam leitnantam.

— Kā klājas Konsuelai?— es apjautājos.

— Konsuelai klājas labi, nemaini sarunas tēmu.

— Un bērniem?

— Bērniem ari iet labi.

— Vai tu vēlāk piezvanīsi Ce|u policijai?

— Piezvanīšu.

— Paldies, Kūp,— es sacīju.

— Jā, jā,— viņš atteica un ar rokas mājienu raidīja mani ārā.

Es palūdzu dežurējošajam seržantam samainīt divdesmit

piecu centu monētu un devos uz telefona automātu atpūtas istabā. Tur divi policisti dzēra kafiju un stāstīja šausmu stāstus par savām apgaitām. Es aizvēru kabīnes durvis un uzgriezu savu mājas numuru. Telefons iezvanījās divas reizes, pirms otrā galā tika pacelta klausule.

— Hallo,— Lizete sacīja.

— Tas esmu es,— teicu.— Vai kāds ir zvanījis?

— Marija zvanīja,— Lizete atbildēja.— Tev viņai jāpiezvana.

— Vai vēl kāds?

— Neviens. Vai tu būsi mājās uz pusdienām?

— Nedomāju vis,— es atbildēju.

— Tad es iešu prom piecos,— viņa paziņoja.

— Lizet, es gribētu, lai tu šovakar paliec, ja tas tevi neapgrūtina. Varbūt man daži zvanīs.

Lizete brīdi klusēja. Tad viņa pajautāja:

— Vai tu atkal to dari?

— Jā,— es atbildēju,— es atkal to daru.

Mēs abi runājām par faktu, ka esmu uzņēmies jauna gadījuma atšķetināšanu. Lizete nopūtās.

— Vai paliksi?— es gribēju zināt.

— Pour sûr, es palikšu,— viņa atteica un nolika klausuli.

Es pamēģināju piezvanīt uz Marijas numuru, taču atsaucās viņas darbiniece, un to es vienmēr uzskatu par veltīgu desmit centu izšķiešanu. Meitenei vada otrā galā es pateicu, ka zvanījis Bendžamins Smouks un ka es vēlāk mēģināšu sazināties ar mis Hohsu, taču uz šo meiteni, kas runāja caur degunu, nevarēja paļauties. Kad es iznācu no telefona kabīnes, viens no policistiem stāstīja par narkotiku kontrabandistiem. Es izgāju cauri personāla istabai un nokāpu lejā pa pakāpieniem policijas ēkas priekšā. Uz mašīnas vējstikla bija piestiprināts paziņojums par automobiļa novietošanu neatļautā vieta. Es to ieliku cimdu nodalījumā, kur jau glabājās ducis līdzīgu paziņojumu. Tad es iebāzu aizdedzes atslēgu caurumā, taču neiedarbinaju mašīnu. Uzlicis rokas uz stūres, es skatījos taisni uz priekšu caur stiklu un jutu mostamies pirmo varo cerību. Es biju pieskāries visiem atbalsta punktiem, taču, kamēr nedzirdēšu neko jaunu ne no

33

2-2«

Henrija, ne Kūpa, man nebija nekā konkrēta, kam pieķerties. Es, protams, domāju parunāt ar Rodu Gibsoni un mēģināt izdibināt, vai kāds nav sazinājies ar viņu un pieprasījis izpirkšanas maksu par vīra līķi Līķis tika nosperts trijos naktī, un nu jau bija gandrīz divpadsmit dienā, un deviņas stundas bija pietiekami ilgs laiks nolaupītājam (ja viņš tāds bija) ķerties pie telefona. Bet, ja tādas prasības nav bijis...

Man drebēja roka, pagriežot aizdedzes atslēgu. Es mēģināju sev iestāstīt, ka mans satraukums ir pāragrs. Kūps vai Henrijs droši vien sadabūs kādu pavedienu, un šis gadījums beigsies tāpat kā visi citi. Tomēr, braukdams parunāt ar Rodu Gibsoni, es smaidīju.

6.

ES sasniedzu Gibsones biroju pusvienos, kad viņa gatavojās doties prom. Es viņai pateicu savu vārdu un stādījos priekšā kā policists, kurš izmeklē iespēju, ka viņas vīra nāve nav bijusi nejauša. Biju tur ieradies, lai pajautātu, vai kāds nav pieprasījis izpirkšanas maksu, bet tajā pašā laikā es nevarēju atklāt, ka viņas vīra līķis, tā sacīt, izkūpējis gaisā. Galu galā Ebners Būns bija mans klients. Mēs tikām vārdiski vienojušies, ka Gibsonu ģimene par zādzību vispār neuzzinās; ja viss norisināsies labi (vai slikti — atkarībā no tā, kā raugās uz šo notikumu), viņi rīt no rīta vienkārši ieradīsies morgā un tur atradīs kārtīgi sapostu mironi, gatavu apstāvēšanai un apbedīšanai.

— Es pašlaik nevaru ar jums runāt,— Roda sacīja.— Es šausmīgi steidzos. Leitnant, ceru, ka jūs man piedosit.

— Misis Gibsone,— es teicu,— jūsu vīrs ...

— Man žēl,— viņa atteica,— taču pirms nepilnām piecām minūtēm man piezvanīja antikvāru priekšmetu tirgotāja, un man tūlīt pat jābrauc turp.

— Kur tas ir?

— Vilsona ielā,— viņa atbildēja.

— Es jūs aizvedīšu. Mēs varam parunāt pa ceļam.

— Nu . .. labi,— viņa piekrita.— Bet, lūdzu, pasteigsimies.

Roda Gibsone bija pievilcīga, nepilnus četrdesmit gadus veca

sieviete, viņas melnie mati apcirpti zēngalviņā. Roda bija tērpusies, domājams, savā parastajā darba apģērbā — bāli zilā bikškostīmā, zem tā puķota zīda blūze, ap kaklu pušķī sasiets kaklauts, kājās zilas lakādas kurpes zemiem papēžiem. Pirms iziešanas no biroja viņa uzvilka vieglu mēteli, un mēs nokāpām leja un gājām uz vietu, kur biju atstājis savu Mersedesu. Kad mēs braucām cauri pilsētai, es vaicāju Rodai, vai viņa nedomā, ka nelaimes gadījumā ar vīru varētu būt kas aizdomīgs.

— Kādēļ lai es ta domātu?— viņa nesaprata.

— Šķiet, jūsu dēls tā domā. Viņš man stāstīja ...

— Kad jūs runājāt ar manu dēlu?

— Šodien pat, tikai agrāk.

— Kur?

— Pie jūsu mājas Metjūsa ielā. Viņam bija līdzi pistole.

— Pistole? Kur gan viņš dabūjis pistoli?

— Šai pilsētā pie tādas viegli likt. Vai jebkurā pilsētā, ja jau mēs par to runājam. Viņš ir ļoti nobijies, misis Gibsone. Viņš doma, ka jūsu vīrs nogalināts. Un viņš domā, ka cilvēks, kurš to izdarījis, mierā neliksies. Vai jums ir bail?

— Nē. Kāpēc gan lai es bītos?

— Jūsu dēls teica ...

— Es neko no viņa teiktā neņemtu nopietni.

— Vai jūsu mājā ierādās kādi cilvēki un draudēja jūsu vīram?

— Jā, bet tas nebija nekas neparasts. Nepagāja tāda nedēļa, kad kāds nepieprasītu naudu no Tonija.

— Tātad jūs neticat, ka tiem cilvēkiem bija kāds sakars ar nelaimes gadījumu?

— Nezinu,— Roda atbildēja.— Un negribu zināt. Vai gribat zināt? Esmu priecīga, ka viņš ir miris.

Viņa to pateica brīdī, kad es piebraucu antikvariāta priekšā. Es pavilku bremzi un pagriezos sēdeklī, lai palūkotos uz Rodu. Viņas seja neko neizteica.

— Kāpēc jūs esat priecīga?— es vaicāju.

— Vienkārši esmu.

— Bez iemesla?

— Ir kādi divi simti iemeslu,— viņa atteica, atvēra durvis ietves pusē un izkāpa no mašīnas.

Es paraudzījos pulkstenī. Tas rādīja bez divdesmit minūtēm viens, un ielās valdīja miers, kas pilsētā var negaidīti iestāties jebkurā dienas stundā, un to īpaši izceļ pēcpusdienas spilgtā gaisma, kas piešķir cilvēkiem un priekšmetiem kontrastainu mirdzumu, it kā tie būtu sastinguši laba meistara uzņemtās fotogrāfijās. Mēs klusēdami piegājām pie veikala. Roda atgrūda vaļā durvis, nošķindēja zvaniņš, un no veikala iekštelpām iznāca gara auguma sieviete ar iegarenu seju un lavandas krāsas māliem un jūsmīgi apsveica misis Gibsoni.

— Roda? Tu nu gan ātri atbrauci!

— Vai tev vēl ir las lampas?— Roda pavaicāja.

Viņa nepūlējās stādīt mani priekša, kaut arī sieviete ar ietonētajiem matiem domīgi nopētīja mani. Mums visapkārt atradās dārgi antikvāri priekšmeti — Velsas tualetes galdiņš, apmēram 1800. gads, agrīns amerikāņu saliekamais galds, Anglijā darināts, kokgriezumiem rotāts ozola trauku skapis, deviņpadsmitā gadsimta sākuma redeļu atzveltnes krēslu komplekts, ar rokām darināts steķu galds, masīva ķiršu koka kumode garām kājām holandiešu stila. Visa šajā sasmakušajā nekārtībā Roda piepeši izskatījās aukstasinīga un labi kopta — un nāvējoša. Sirds man sarūgtinājumā mazliet salēcās. Parasti es nemēdzu ticēt aizdomām. Aizdomas der policistiem televīzijā. Un tomēr, parasti man neiznāk sastapt sievieti, kura man pasaka, ka viņai ir vai divsimt iemeslu līksmot par vīra nāvi, sievieti, kura nepapūl3S personai, kas viņu uzrunā vārdā, pieminēt to, ka vecais, dārgais Tonijs vakarnakt gājis bojā autokatastrofā, bet tikai pajautā: «Vai tev vēl ir tās lampas?»

Tās bija pāris krāšņu Drēzdenes Rožu lampu no Viktorijas perioda, to abažūri un rezervuāri izpūsti no mirgojoša stikla, un senlaicīga misiņa rotājumi, un pjedestāli. Kamēr Roda ar lavandas krāsas matu īpašnieci pārsprieda lampu piemērotību istabai, ko iekārtoja Roda, un pēc tam kaulējās par cenu, un beigās vienojās par kompromisa variantu, es pārdomāju turpmāko mēģinājumu tuvoties Hntonija Gibsona atraitnei. Gadu gaitā es biju atklājis — ja gribēju kaut ko uzzināt, man tikai vajadzēja līdzjūtīgi, neuzbāzīgi pasacīt: «Izstāstiet man.» Šis aicinājums izstāstīt ne vienmēr iedarbojās uz vainīgajām personām (kas manā arodā pazīstami kā noziedznieki), tā ka gandrīz viss, ko apgalvoja slepkava ar cirvi, parasti bija meli. Es tomēr nolēmu riskēt un pamēģināt ar Rodu, kaut ari jau tiku jautājis, kāpēc viņa priecājas par to, ka vīrs miris, un biju tikai saņēmis atbildi, ka tam ir divsimt iemeslu. Tā nu es pagaidīju, kamēr garā sieviete ar lavandas krāsas matiem piekāra lampām birkas PĀRDOTS, un tad pieklājīgi atvadījos no viņas, kamēr viņa atkal domīgi pavērās manī, varbūt prātodama, ko gan precētā misis Gibsone pirmdienas pēcpusdienā dara ar pieticīgu, izskatīgu vīrieti, kurš nav viņas vīrs.

Roda atvēra veikala durvis, zvaniņš nošķindēja, un rnēs izgājām uz ietves un devāmies uz mašīnu. Pa ceļam cauri pilsētai es ieteicos:

— Pirms neilga laiciņa jūs minējāt — jūs priecājoties, ka vīrs miris.

— Pareizi,— viņa apstiprināja.

— Bet jūs man nepateicāt, kādēļ.

— Patiešām, nepasacīju.

— Izstāstiet man,— es mudināju.

Kā jau biju nopratis, nekādu divsimt iemeslu nebija. Eksistēja tikai divi:

(1) Rodai Gibsonei bija līdz nāvei apnikušas vīra azarta spēles, dzeršana un maukošanās. Jā, nu jau mirušais misters Gibsons bija iztēlojies sevi par brunču mednieku, un starp citiem maksājumiem, ko Rodai kādreiz nācies kārtot, bija arī samaksa, ko pieprasīja kāds uzņēmīgs fotogrāfs, kurš bija izdarījis veselu sēriju uzņēmumu ar Toniju un melno prostitūtu diezgan kompromitējošās pozās.

(2) Tonijs bija atstājis savu apdrošināšanas polisi, kuras prēmijas bargā Roda bija paturējusi vairāk nekā divdesmit gadu ilgās vētrainās kopdzīves laikā. Ja Entonijs Gibsons būtu miris dabīgā nāvē, Roda ievāktu apaļus simt tūkstošus Amerikas dolāru. Taču polisei bija arī papildinājums nelaimes gadījumiem, un, tā kā Tonijs bijis pietiekami tālredzīgs un miris autokatastrofā, tagad Roda varēja cerēt uz divsimttūkstoš dolāru lielu mierinājumu viņas neremdināmajās bēdās. Saņēmusi naudu, viņa domāja atgriezties savā dzimtajā Kalifornijas štatā, kur nodibinātu jaunu uzņēmumu, daļu dienas pavadītu, iekārtojot aktieru jaunbagātnieku namus, un pārējo dienas daļu peldētos un spēlētu tenisu.

— Tonijs necieta tenisu,— viņa sacīja.

— Mm,— es novilku.

— Tā nu es jums esmu izstāstījusi,— viņa teica.— Un tagad, dabiski, jūs nodomāsit, ka es noorganizēju ass aizzāģēšanu, nogrūšanu no ceļa, stūres saslēgšanu vai velns viņu zina ko.

— Tas izklausās pārāk nepārprotami, vai ne?

— Policisti vienmēr meklē nepārprotamo,— viņa atteica.

— Vai ass patiesi bija līdz pusei aizzāģēta?

— Nav ne jausmas. Automašīna atrodas Geraldi Body and Fender Louvdpleisā. Varat tur pārbaudīt, ja jums tīk.

— Un par to, ka viņu kāds varētu būt nogrūdis no ceļa ...

— Es nezinu, kā viņam gadījās uzskriet tam stabam,— Roda sacīja.— Cik es zinu, viņš bija piedzēries kā parasti.

— Misis Gibsone,— es ieteicos,— kaut arī maz ticams, tomēr gadījumā, ja jūsu vīra nāve nebija gluži nejauša (un tieši

—rfagad es atkal sāku melot), cilvēki, kuri pastrādā vardarbīgus noziegumus, bieži zvana nelaiķa ģimenei, lai ļauni papriecātos vai izsmietu ...

— Nē,— viņa atbildēja.— Neviens nav man zvanījis.

— Kopš nelaimes gadījuma pagājušonakt?

— Pareizi. Neviens. Neviens nav pat zvanījis, lai izteiktu līdzjūtību. Vai jūs negribētu zināt, kāpēc? Tāpēc, ka Entonijs Gibsons bija slaists. Punkts.

7.

KRĀSAINAJĀ fotogrāfijā, kuru man iedeva Roda, viņš neizskatījās pēc slaista. Fotogrāfija bija uzņemta pie mājas Metjūsa ielā. Gibsons stāvēja pie nesen salapojuša koka trotuāra malā. Mugurā viņam bija bāli zils džemperis ar atlocītu apkakli, zila sporta jaka, pelēkas bikses un melnas kurpes. Viņam bija tumši, vēja sajaukti mati, ap acīm smaidošas krunciņas, ļoti balti zobi. Viņš izskatījās skaists un pašpaļāvīgs, kā cilvēks, kuram pasaulē nav ne mazāko nepatikšanu. Es ieliku fotogrāfiju piezīmju grāmatiņā un cerībā, ka Kūps nav devies ieturēt lenču, uzmeklēju rakstāmlietu veikalu un piezvanīju no telefona automāta pie cigāru nodaļas. Dežurējošais policists paskaidroja, ka viņa telefons esot aizņemts, un lūdza mani pagaidīt. Es gaidīju.

Kad Kūps pacēla klausuli, viņš izklausījās nomocījies un mazliet aizelsies.

— Nu ir elle vaļā,— viņš teica.— Mums te augšā ir viens zellis, kas ar bisi saārdījis sievai seju.

— Tad jau tev diez vai bija iespēja piezvanīt Ceļu policijai.

— Es viņiem piezvanīju, Benij. Nekāda sarkanbalta VW autobusiņa nav. Lai nu kā, tava lieta ir jau pabeigta.

— Ko tu ar to gribi teikt?— es jautāju.

— Mēs atradām līķi.

— Ko?

— Mēs atradām mironi, kurš atbilst tevis dotajam aprakstam.

— Kur jūs to atradāt?

— Tukšā zemes gabalā Taironas un Septītās ielas stūrī.

— Četrdesmit divus gadus vecs, augums piecas pēdas vienpadsmit collas? ...

— Jā, jā, svars ap simt astoņdesmit piecām mārciņām, tumši mati.

— Apģērbts vai kails? Ji:

— Apģērbts. Zilā uzvalkā ar smalku svītriņu.

— Kur pašlaik atrodas līķis?

— Tas bija morgā.

— Svētā Augustīna?

— Jā, bet tavs draugs to varbūt jau savācis.

— Kāds draugs?

— Apbedīšanas biroja vadītājs. Es viņam piezvanīju tūliņ pēc tam, kad mēs atradām mironi.— Kūps vilcinājās.— Vai es kaut ko izdarīju aplami, Benij?— viņš jautāja.— Es taču tev nenogriezu samaksu, vai kā?

— Nē, nē,— es atteicu.— Patiesībā tu paveici ļoti labu darbu.

— Labi,— viņš noteica,— man jaskrien. Tālākais tavā ziņā,

jā?

Tiklīdz viņš nolika klausuli, es piezvanīju uz Ebnera apbedīšanas biroju. Viņš pacēla klausuli pēc trešā zvana.

— Hallo?— viņš teica.

— Ebner, te Bendžamins Smouks.

— A,— viņš noteica,— labi. Es jau jūs mēģināju sazvanīt. Jūsu saimniece,..

— Es tā saprotu, ka misters Gibsons ir atrasts.

— Patiesi, ir gan,— Ebners atbildēja.— Īstenībā es tikko atgriezos no slimnīcas morga.

— Tātad, vai tas bija misters Gibsons?

— Bez šaubām. Es jau aizsūtīju vienu no saviem šoferiem, lai atved līķi.

— Tādā gadījumā, liekas, viss atrisinājies laimīgi,— es secināju.

— Ja. Nemaz nezinu, ka jums pateikties, leitnant.

— Nesakiet man paldies,— es atvairījos.— Sakiet paldies Policijas nodaļai.

— Labi, jūs bijāt tas, kas sacēla viņus kājās. Man jāatzīstas, es biju mazliet saērcināts, kad piezvanīja kapteinis Kupera. Es nekādā ziņā vispirms negāju uz policiju, tāpēc ka es...

— Esmu pārliecināts, ka viņš to veica diskrēti, Ebner.

— Jā, protams, augstākā mērā diskrēti. Man nav sūdzību, leitnant, itin nekādu. Patiesībā es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man tūlīt pat atsūtītu rēķinu, tā ka ...

— Nav nekādas vajadzības, Ebner. Es vispār gandrīz neko neizdarīju.

— Nu... vēlreiz paldies, leitnant.

— Uz redzēšanos, Ebner,— es teicu un uzkāru klausuli.

Es iemetu automātā vēl vienu desmitcentu monētu, piezvanīju uz Henrija Garavelli darbnīcu, bet tur neviens neatbildēja. Tad es piezvanīju Marijai, un šoreiz pie telefona bija viņa pati, un es pajautāju, vai viņa nevēlas kopā ar mani paēst vēlu lenču. Marija atteica, ka ļoti priecājoties. Es pie cigāru letes samainīju vēl sīknaudu un devos atpakaļ pagaidīt pie telefona kabīnes, kuru manas īsās prombūtnes brīdī bija aizņēmusi resna sieviete

puķotā cepurē, un pēc tam* piezvanīju uz savu dzīvokli un pateicu Lizetei, kur būšu, ja Henrijs mēģinās mani sazvanīt. Es negribēju, ka viņš, tā teikt, velti izšķiež enerģiju.

Iedams atpakaļ uz mašīnu, es jutos visai dīvaini.

Nebija ne vilšanās par pēkšņi beigušos lietu, nedz arī cerētā prieka neveiksmes gadījumā. Patiesībā nebija nekā.

8.

NO tēva Marija Hohsa bija mantojusi gaišus matus un zilas acis, no mātes — smalku profilu, un latīņu un teitoņu senču ietekmi varēja apstiprināt viņas gurni un krūtis. Viņas garās kājas bija gluži kā amerikānietei. Viņa bija skaistule, turklāt ari saprātīga, viņai piemita lipīga humora izjūta un pašapzinīgs dabiskums. Viņa bija trīsdesmit četrus gadus veca, joprojām ņēma aktiermākslas stundas, joprojām veica ikdienas gājienus, joprojām piedalījās eksperimentālās izrādēs, kuras iestudēja mazi teātrīši visās pilsētas malās, joprojām cerēja kļūt par starptautiski pazīstamu zvaigzni. Viens no Marijas niķiem, kurus es centos izlikties nemānām, bija viņas nebeidzamā pļāpāšana par teātra spēlēšanu. Marijai vienmēr bija padomā kāda loma. Viņa vienmēr tika uzaicināta vēlreiz nolasīt lomu, Marija allaž bija pārliecināta, ka būtu ieguvusi kāroto, ja vien patiešām «netiktu meklēta» sarkanmate. Vai brunete. Vai kada mazāka auguma sieviete. Vai garāka auguma. Vai kāda vecāka. Vai jaunāka. Vai melna. Vai ķīniete. Marijas mūžīgo optimismu es pacietu tikai tādēļ, ka attiecībā uz citām dzīves jomām viņa bija daudz vairāk nobriedusi un saprātīgāka.

Patlaban viņa man stāstīja par to, kā no rīta bijusi uz izmēģinājuma noklausīšanos lomai televīzijas ziepju gabalā, vienlaicīgi iznīcinādama lielu osso bucco porciju, spaghetti aU'aglio papildporciju un šķīvi ar rugula salātiem. Mūsu lenčam biju izvēlējies šo restorāniņu tādēļ, ka zināju — mafijas darboņi to nemēdz bieži apmeklēt. Pēc manām domām, dienvid-itāļi vispār neko nejēdz no laba ēdiena, bet vissliktākā pasaulē ir sicīliešu virtuve. Ja zinu kādu vietu, kur ēd mafisti, es turos pa gabalu no šīs vietas, jo a) es varu saindēties ar ptomaīnu, b) mani var nošaut. Nevar zināt, kad šīs Ģimenes stulbeņi nolems aizstāvēt savu smieklīgo goda kodeksu, atklājot uguni uz diviem garnadžiem pie tuvējā galdiņa. Tā kā es neuzticos nevienam citam kā sev pašam, tad parasti cenšos izvairīties no ložu lietus, ko raidījis kāds šķībacains smurgulis. ..

— Pirms divām vasarām es strādāju ar režisoru Ogan-kvistā,— Marija stāstīja,— tā ka, es domāju, man ir patiesi labas izredzes dabūt lomu.

Viņa izbolīja savas jaukās, zilās acis, iebāza mutē spageti mudžekli un sacīja:

— Es turu īkšķi.

Viņa valkaja dekoltētu apdrukātu tērpu, kas būtu piemērotāks Costa Smeralda nekā Mazajai Itālijai; ausu ļipiņās karājās auskari ar smaragdiem — ne velti Marija Hohsa bija divus gadus nodzīvojusi ar biržas mākleri, kurš vēlāk tika apsūdzēts krāpšanā.

— Tā ir medmāsas loma,— viņa teica.— Kā tu domā, vai es būtu laba medmāsa?

— Man liekas, tu būtu fantastiska medmāsa,— es atbildēju.

— Es runāju nopietni, Ben.

— Es arī. Tev piemīt visas vajadzīgās īpašības. Līdzcietība, līdzjūtība, maigums, izdarīga izturēšanās un skaista sēžamvieta.

Taisni tad restorānā ienāca Henrijs Garavelli, tūlīt ieraudzīja mūsu galdiņu un nāca klāt.

— Piedodiet, ka iztraucēju jūsu maltīti,— viņš atvainojās.

— Sēdies, Henrij,— es atteicu.— Redzu, ka esi saņēmis manu zīmīti.

— Jā,— Henrijs atsaucās. Viņš atvilka krēslu un apsēdās. Sabiedriskās vietās viņš allaž sēdēja ar seju pret ieejas durvīm — tas bija paradums vēl no bandas laikiem, kad jebkurā brīdī varēja iedrāzties konkurējošās bandas locekļi un sākt šaut.

— Marij,— es sacīju,— šis ir Henrijs Garavelli. Henrij, iepazīsties ar Mariju Hohsu.

— Priecājos iepazīties,— Henrijs teica un paspieda viņai roku, ielūkodamies viņas kleitas dziļajā izgriezumā.

— Kas noticis?— viņš man jautāja.

— Līķis ir nogādāts atpakaļ,— es paziņoju.

— Jā?

— Kāds to pametis tukšajā zemes gabala Taironas un Septītās ielas stūrī.

— Mhm,— Henrijs novilka.— Vai ir kāda nojausma, kas to izdarījis?

— Vispār nekādas nojausmas.

— Mhm,— Henrijs atkal novilka.— Tādā gadījumā, ko tas nozīmē? Vai lieta ir slēgta?

— Jā.

— Mhm,— Henrijs atkārtoja.— Tas ir ļoti slikti, Ben, tāpēc ka kļūst mazliet interesanti.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Tā, esmu apjautājies visu laiku, kopš jūs šorīt bijāt manā darbnīcā, un es dabūju zināt tādas blēņas, kas galīgi samulsi-naja puišus uz ielas.

— Kādas blēņas?

— Ben,— Henrijs teica,— vai zināt, cik apbedīšanas kantoros pagājušonakt notikušas ielaušanās?

— Cik?

— Četros. Un visi turpat ap Henesīstrītu.

— Vai tu man stāsti, ka pagājušonakt nozagti vēl četri līķi?

— Nē, Ben. Nekas nav nosperts. Tieši tas samulsināja puišus. Ja kāds uzņemas pūles uzlauzt durvis un iekļūt iekšā, tad taču viņam ir prātā kāds noziegums, vai ne? Un, ja viņš ielaužas apbedīšanas kantori, viņš zina, kas tur iekšā sagaidāms, pareizi? Kapelās viņš atradīs līķus un zārkus, un varbūt kādus ziedu rotājumus, un vienu divus svečturus. Es gribu sacīt, neizskatas vis, ka viņš tur varētu uziet kādu televizoru un ģimenes sudrabu. Tātad, ja kads zellis ielaužas tādā vietā un neko nepaņem, tad kāpēc viņam vispār ielauzties?

— Ka viņš to izdarījis, Henrij?

— Rīkojies kā gatavais nemākulis Dienvidu štatos. Viņš atlauzis pakaļdurvis ar lauzni.

— Vai tev ir to vietu nosaukumi, kur viņš pabijis?

— Jā, es jums sagatavoju sarakstu. Es gan domāju, ka jūs tas varētu interesēt.

Viņš iebāza roku žaketes kabatā, vispirms izvilka rēķinu no elektrības kompānijās, tad no piezīmju gramatiņas izrautu līniju lapiņu. Viņš pasniedza papīru man. Uz tā Henrijs bija rūpīgi uzrakstījis visu četru apbedīšanas biroju nosaukumus un adreses. Tie visi atradās aptuveni divdesmit kvartālu rādiusā no Gibsonu mājas. Metjūsa ielā. Es salocīju lapiņu un ieliku savā piezīmju gramatiņā.

— Es vēl neesmu ieguvis nekādas ziņas par tiem gangsteriem, kuri terorizēja šo Gibsonu,— Henrijs teica.— Vai gribat, lai vēl pamēģinu?

— Nē,— es atteicu.

— Tātad ko mēs tagad darām?—Henrijs vaicāja.— Vienkārši pamest laukumu?

— Es tā domāju,— es atbildēju.— Henrij, mūsu klients ir apmierināts.

— Ak tā,— Henrijs novilka. Pēkšņi viņš izskatījās vīlies.

— Vai jūs esat apmierināts?— viņš vaicāja.

— Nepavisam ne.

— Labi,— viņš noteica,— dodiet man ziņu, kad atkal būšu jums vajadzīgs. Varbūt, kad visu pārdomāsit, jums radīsies kāda

iedvesma. Sākumā es iedomājos, ka mums šeit ir darīšana ar kadu starptautisku līķu zagļu bandu. Bet visās tajās vietās bija miroņi, un tas, kurš ielauzās, nepaņēma ne tik, cik melns aiz naga. Nu, kas to lai zina?— viņš noteica un paraustīja plecus, un pēkšņi piecēlās.— Man jadodas atpakaļ uz darbnīcu.

— Henrij,— es ieteicos,— pasaki man, cik stundas tu veltīji, lai šito noskaidrotu, jā?

— Jā, jā, nav nekāda steiga,— viņš atteica. Viņš uzmeta paviršu skatienu Marijas kleitas augšdaļai, pateica,— bija jauki sastapt jūs, mis Hohsa,— un pameta galdiņu. Henrijs joprojām atdarināja bandas locekļa aukstasinīgo, šļūcošo gaitu, rokas sabāzis dziļi darba tērpa kabatās, mazliet uzkumpušiem pleciem, pieliektu zodu. Viņa acis, kuras es no mugurpuses nevarēju redzēt, bez šaubām, aplūkoja katru telpas kaktu, kad viņš gāja uz durvju pusi, paredzēdams draudošu uzbrukumu. Labs cilvēks šis Henrijs.

— Vai šis izgriezums ir pārāk dziļš?— Marija pēkšņi pajautāja.

9.

ES izsēdināju Mariju pie viņas dzīvokļa un tad braucu trīs kvartālus rietumu virzienā uz vienu no iebraucamajiem ceļiem, kas veda cauri parkam. Kā jau Henrijs bija ierosinājis, es sāku pārdomāt visu viņa sniegto informāciju, taču man nekāda iedvesma neradās — ne izcila, ne parasta. Pirmā varbūtība, ko es pārbaudīju, bija tā, kuru es, nezinādams labākas etiķetes, nosaucu par Piecu Zagļu Teoriju. Piecu Zagļu Teorija balstījās uz pieņēmumu, ka zaglis, kurš brauca ar sarkanbaltu Volks-waaen autobusiņu, trijos naktī iekļuvis Ebnera kapličā un nozadzis Entonija Gibsona līķi, kamēr dažādās vietās divdesmit kvartālu rādiusā četri citi zagļi (darbodamies patstāvīgi un neko nezinot cits par citu vai zagli, kurš pievācis Gibsona līķi) ielaužas četros dažādos apbedīšanas birojos, kuros neko nepaņēma. Pat zinādams, cik svarīga nozīme ir nejaušai sakritībai šķietami neizprotamu noziegumu atšķetināšanā, es atmetu šo teoriju kā pārāk nepārliecinošu.

Man šķita, ka visas piecas ielaušanās jāsaista kopā. Zaglis noteikti meklējis kaut ko tādu, ko viņš nav varējis atrast pirmajos četros kantoros un vēlāk uzgājis tikai Ebnera iestādē. Bet, ja viņš meklējis kaut ko īpašu, un šajā gadījumā konkrētais mērķis laikam ir bijis Entonija Gibsona iebalzamētais līķis, tad

t

kāpēc viņš io vēlāk pameta tukšajā zemes gabalā? Tam nebija nekādas jēgas.

Bez kāda brīdinājuma kaut kas pēkšņi ietriecās vējstiklā. Mana tūlītēja reakcija bija izvairīšanās no varbūtējas nāvīgas apšaudes, vienlaicīgi strauji pagriežot stūri, nobraucot no ceļa zālājā un nometoties guļus uz priekšējā sēdekļa. Vairāk nekas nenotika. Es nogaidīju kādas trīs minūtes, tad pacēlu galvu un palūrēju augšup uz vējstiklu. Stikls nebija sašķīdis, tas turējās metāla rāmī kā zirnekļa tīkls. Tīklveida raksta vidū nebija lodes cauruma. Tā vietā atradās balts, kā ar pulveri apbārstīts riņķis apmēram trīs collu diametrā. Vai kāds sviedis mašīnai ar akmeni? Es pārrāpos priekšējam sēdeklim un atvēru pretējās durvis; ja kāds uz mani šaus (kaut vai tikai metīs ar akmeni), viņš gaidīs, ka es izkāpšu pa durvīm vadītāja pusē.

Uz automašīnas pārsega gulēja vārna. Tā nebija beigta, taču noteikti nebija arī pie labākās veselības pēc nesenās sadursmes ar vējstiklu. Vārnas dzeltenais knābis te krampjaini pavērās, te aizcirtās, tās spārni un kājas raustījās, putnam cīnoties ar bezsamaņu. Putni man nepatīk. Reiz es uzrakstīju Alfrēdam Hičkokam vēstuli, kurā tā arī pateicu. Hičkoks vispār neatbildēja. Pašlaik es apsvēru, ko iesākt ar šo spārnaino traucētāju, kurš bija sašķaidījis automašīnas vējstiklu un nu gulēja uz motora pārsega, cīnīdamies par savu dzīvību. Vai šādas sadursmes gadījumā izmaksājamā apdrošināšanas nauda segs jauna vējstikla cenu?

— Mister, kā notika nelaimes gadījums?

— Tā, vējstiklā ietriecās putns.

— Kas?

— Putns.

— Putni vējstiklos neietriecas, mister. Putni ir ļoti strauji un izveicīgi.

Es paskatījos lejup uz šo pagalam muļķīgo, lēnīgo putnu. Kas man būtu ar to jādara? Jasūta ziedi un kartītes ar novēlējumiem izveseļoties? Juzdams milzīgu vainu, es devos pie bagāžnieka, atslēdzu to un sameklēju kartona kārbu ar raķetēm, kabatas bateriju, instrumentu komplektu, bremžu ķēdēm un patronu kastīti manam detektīva ierocim. Es iztukšoju kārbu, gāju atpakaļ uz mašīnas priekšgalu un saudzīgi ieliku putnu kārbā, domādams atstāt kārbu ar visu putnu ērti un droši ceļmalas birzī. Bet ja nu kāds tur sadomās apēst to sasodīto putnu, iekams tas būs pilnīgi atguvies? Lādēdamies es noliku kārbu uz priekšējā sēdekļa un aizcirtu durvis. Tad devos atpakaļ pie bagāžnieka, paņēmu no instrumentu komplekta uzgriežņu atslēgu, gāju atkal uz automašīnas priekšgalu un izsitu vējstiklu, lai varētu redzēt ceļu uz mājām. Pusjūdzi garais brauciens līdz manam dzīvoklim bija vējains un juceklīgu skaņu pilns, vējš aurodams brāzās pār virsbūvi, putns kārbā raustījās un vārgi ķērca. Tas joprojām bija pusnemaņā, kad es to ienesu dzīvoklī bez divdesmit minūtēm četros. No virtuves iznāca Lizete, slaucīdama rokas trauku dvielī.

Lizete Rabijona ir mana saimniecības vadītāja, sešdesmit trīs gadus veca, gara un slaida, ar smalku degunu un francūzietes vaibstiem, zilām, vērīgām acīm un jautru, savam vecumam nepiemērotu uzvedību. Sīksta un skaista, veca sieviete, jaunībā viņa bija cīnījusies Francijas Pretošanās kustībā, iegūdama iesauku «Im Dynamiteuse» kā apliecinājumu viņas prasmei un zināšanām spridzināšanā. 1943. gadā viņas vīrs tika saņemts ciet kā ķīlnieks, kad viņš atteicās nosaukt to jauno franču vārdus, kuri bija nošāvuši divus vācu sargkareivjus. Pilsētas komandants izrāva viņam mēli un vēlāk pielika viņu pie baznīcas sienas un nošāva ar ložmetēju Lizetes un sapulcējušos pilsētas iedzīvotāju acu priekšā. (Es labprāt piedodu Lizetei viņas reizēm drūmos uzskatus par cilvēci.) Patlaban viņa dzīvoja kopā ar vīrieti, kurš mācīja franču valodu vienā no pilsētas universitātēm, un tulkoja dzeju un romānus dažiem izmeklētiem izdevējiem. Man nebija nekāda iemesla apšaubīt to, ka viņas attiecības ar profesoru bija karstasinīgas un vētrainas.

Pašlaik Lizete iemeta skatienu kārbā un vaicāja:

— Qu‘est-ce que c'est?

— Vārna,— es atteicu.

— Kur tu to dabūji?

— Tā negaidīti iegriezās pie manis.

— Pasaki viņai, lai tādā pašā ceļā taisās prom,— Lizete ieteica.

— Tā ir ievainota.

— Vārna te nobeigsies un piesmirdinās māju.

— Redzēsim,— es atteicu un ienesu kārbu ar putnu dibenistabā, kamēr Lizete man aiz muguras purpināja kaut ko par *des oiseaux saies».

Dzīvoklis, kurā es mājoju, ir astoņas istabas garš, un istaba, kuru es izmantoju kā kabinetu, atrodas pašā tālākajā galā, un no tās redzams parks. Lizetei diez ko nepatīk šāds izkārtojums, tāpēc ka viņai stingri pieteikts neielaist dzīvoklī nevienu svešinieku, un tas nozīmē, ka viņai ik reizes, kad viņa paskatījusies ārdurvju actiņā un ieraudzījusi kādu, ko nepazīst, teciņus jāmetas cauri visam dzīvoklim. Istabā, kuru es izmantoju par kabinetu, ir tikai viens liels logs. Tas atrodas taisni pretim durvīm, un mans galds ir novietots taisnā leņķī pret to.

Sienu aiz galda un arī pretējo sienu no grīdas līdz griestiem aizsedz grāmatu skapji un grāmatas. Pavisam maz no šiem foliantiem ir romāni (es tos nicinu), un viņu vidū nav šausmu romānu (man viņi riebjas). Kad es sēžu pie galda, man pretī atrodas viena siena ar grāmatplauktiem, un otra ir aiz muguras. Durvis atrodas pa labi no manis un logs — pa kreisi, un pa logu es redzu brīnišķīgu parka ainavu un celtnes, kas austrumpusē ieskauj parku.

Patlaban es noliku kārbu ar putnu vienā galda galā, apsēdos pie galda un uzgriezu Ebnera apbedīšanas biroja numuru. Bija kaut kas tāds, ko gribēju viņam pavaicāt, kaut kas, radies bezmērķīgajā izklaidībā, kuru biju baudījis automašīnā, iekams varna nolēma ieskriet vējstiklā.

— Hallo?— Ebners atsaucās.

— Ebner, te Bendžamins Smouks. Vai jums ir kāda minūte laika?

— Protams,— viņš atbildēja.

— Vai mistera Gibsona līķis ir nogādāts atpakaļ birojā?

— Ak jā,— Ebners apstiprināja.

— Ebner, vai ar līķi nav kaut kas noticis?

— Noticis?

— Vai tam nav nekādu izmaiņu? Vai kāds nav tam ko padarījis, kaut ko paņēmis no tā vai kaut kadi to aizskāris vai sabojājis, vai...

— Nē, leitnant. Tas ir gluži tāds pats kā pirms nozagšanas.

— Skaidrs,— es noteicu.— Paldies, Ebner.

Es noliku klausuli un blenzu uz telefonu. Ebners vairs nebija mans klients, pazudušais līķis atrasts, lieta izbeigta — tomēr tai joprojām nebija atminējuma. Ja zaglis apciemojis četrus citus apbedišanas birojus, pirms uzgājis pie Ebnera sev vajadzīgo līķi, tad kāpēc viņš to vēlāk pametis gluži neskartu? Kāpēc viņš to vispār zadzis? Es pūlējos rast kādu prieku apziņā, ka šī zādzība pilnīgi iedzinusi mani strupceļā. Pūlēdamies sev iedvest mānīgu bezrūpību, es pat iestāstīju sev, ka varētu tagad doties uz Ebnera apbedīšanas biroju un arestēt šo pilsoni, apsūdzot viņu Soda likuma 1308. nodaļas pārkāpšanā: «Persona, kura nopērk vai saņem jebkādu īpašumu, zinādama, ka tas zagts... ir vainīga pārkāpumā, ja šī īpašuma vērtība nav lielāka par simt dolāriem.» Entonija Gibsona līķis bija kļuvis par zagtu īpašumu brīdī, kad zaglis to nakts vidū aizstiepa. Un Ebners šopēcpus-dien to bija saņēmis, un, kaut gan deviņdesmit septiņu elementu vērtība cilvēka ķermenī inflācijas dēļ varbūt divkāršojusies vai trīskāršojusies, nozagtais īpašums tik un tā bija daudz mazāk vērts nekā simt dolāru. Tu esi vainīgs pārkāpumā, Ebner Būn,

es nodomāju un centos rast kādu jautrību šajā secinājuma. Tas neizdevās. Kamēr es precīzi nezināju, kāpēc zaglis uzlauzis pārējos četrus apbedīšanas kantorus un iekļuvis tajos, kamēr es nezināju, kas pamudinājis zagli izvēlēties Entonija Gibsona līķi un vēlāk to pamest, es nevarēju godīgi pateikt, ka esmu pielicis visas pūles, iekams atzīstu savu sakāvi. Tas nozīmēja, ka man japārbauda apbedīšanas kantori sarakstā, kuru man iedevis Henrijs.

Es piezvanīju Marijai un pateicu, ka varbūt visu pēcpusdienu un kādu vakara daļu pavadīšu ārpus mājas, taču, ja viņa vēlāk vakarā gribētu pakavēties inanā sabiedrībā, tad es ar prieku pakalpotu — gadījumā, ja nekas jauns neatklāsies. Marija atbildēja, ka priecāšoties satikt mani jebkurā dienas vai nakts stundā, un taisni tad putns kārbā noraustījās un iebrēcas.

— Kas tas par troksni?— Marija gribēja zināt.

— Putns,— es atbildēju.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Man ir vārna.

— Jā?— viņa brīnījās.

— Jā.

— Tēviņš vai mātīte?

— Visi putni ir tēviņi,— es paskaidroju.— It īpaši vārnas.

— Kā viņu sauc?

— Viņam nav vārda.

— Ak, labi, es izdomāšu kādu vārdu,— Marija apsolīja.

— Nepūlies. Es viņu palaidīšu vaļa, tiklīdz viņš būs vesels.

— Vai viņš ir slims?

— Viņš cieta autokatastrofā.

— Vai viņš vadīja mašīnu vai brauca kā pasažieris?— Marija prašņāja.

— Es gan te neredzu nekā smieklīga,— es atteicu.

— Labi, īgņa, piezvani man vēlāk,— viņa noteica.

— Es piezvanīšu,— apsolīju.

Es atliku klausuli vietā un noskatījos uz putnu. Tagad tas sāka izrādīt kādas dzīvības zīmes, mirkšķinādams acis un vārgi sizdams melnos spārnus. Es izņēmu no galda apakšējās atvilktnes līmlentes rituli un krustu šķērsu pārstiepu strēmeles pār vaļējo kārbas augšdaļu gadījumam, ja putns atžirgtu un sadomatu lidot pa visu māju, kamēr būšu prom. Tad es atkal paņēmu klausuli.

Gadiem ilgaja pieredzē esmu uzzinājis, ka visus garāžu mehāniķus sauc Lū. Lū, mehāniķis, kurš parasti apkalpoja manu mašīnu, vispirms deva man padomu atbrīvoties no vecās grabažas — tā prasot vairāk pūļu nekā esot vērta, turklāt esot gluži neamerikāniski braukt ar ārzemju automobili. Tad viņš man ieteica nodot mašīnu kadas automašīnu un stiklu darbnīcas ziņā, un tur līdz nākamās nedēļas sākumam varbūt spēšot ielikt jaunu vējstiklu, un darbs izmaksāšot apmēram divsimt dolāru. Es viņam pateicu, ka atstāšu mašīnu pēc kāda laiciņa, tad noliku klausuli un īgni pavēros divsimt dolāru vērtajā putnā, kurš mirkšķināja acis un plivināja spārnus. Tad izgāju virtuvē, izdzēru glāzi auksta piena, pateicu Lizetei, ka mājas uz pusdienām nebūšu, un atstāju dzīvokli.

10.

ES aizbraucu ar taksometru no garažas uz pirmo apbedīšanas kantori Henrija sarakstā. Tas bija daudz greznāks nekā Ebnera pieticīgā iestāde, tur bija astoņas apskates istabas un divas kapelas, direktors rīkotājs, direktora palīgs un divpadsmit cilvēku personāls, neskaitot katafalku un limuzīnu šoferus. Direktors bija vīrietis ar apaļu seju, vārdā Hamiltons Pīrss. Es stādījos priekšā kā pilsētas policists, kurš izmeklē noslēpumainās ielaušanās, un tad pavaicāju viņam, cik līķu atradās biroja pagājušās nakts ielaušanās laikā.

— Četri,— viņš atbildēja.

— Iebalzamēti?

— Visi iebalzamēti.

— Vīrieši vai sievietes?

— Trīs sievietes, viens vīrietis.

— Vai varat man aprakstīt vīrieti?— es jautāju.

— Viņš tepat ir, ja vēlaties viņu apskatīt.

Direktors pavadīja mani uz vienu no apskates istabām. Melnā tērpusies sieviete sēdēja viena pati telpas dziļumā, pievērsusi seju atvērtajam zārkam. Viņa sēdēja taisni izslējusies uz saliekamā koka krēsla pilnīgi vienādu krēslu rindā, rokas saņēmusi klēpī. Istabā valdīja nomācošs aromāts, kas plūda no puķu vainagiem atvērtā zārka abos galos. Es ar cieņu palocīju galvu pret sievieti melnā, tad tuvojos zārkam un ielūkojos tajā. Izskatījās, ka mirušajam varētu būt pie septiņdesmit — līķiem reizēm grūti noteikt vecumu. Viņš bija varbūt piecas pēdas sešas collas garš, daļēji plikgalvis, virs augšlūpas vīdēja biezas ūsas. Es novērtēju viņa svaru ap kādām simt piecdesmit mārciņām. Viņa rokas bija saliktas uz krūtīm, uz Bībeles. Viņa acis, protams, bija aizvērtas.

— Kādā krāsā viņam acis?— es čukstus pajautāju misteram Pīrsam.

— Man liekas, zilas.

— Vai viņš bija iebalzamēts pirms ielaušanās?

— Jā.

Es pateicos misteram par man ziedoto laiku, uzmetu mirušā aprakstu savā piezīmju grāmatiņā un pasaucu citu taksometru.

Līdz sešiem vakarā biju apmeklējis visus četrus apbedīšanas birojus un apkopojis ziņas par pieciem vīriešu līķiem, kurus zaglis atstājis bez ievērības, un to vienīgo līķi, kuru viņš beigās izlēmis nozagt. Es automātiski izslēdzu visas mirušās sievietes, jo pieņēmu, ka zaglis meklē vīrieša līķi; galu galā, viņš taču izšķīrās par Entonija Gibsona līķi. Lappuse manā piezīmju grāmatiņā izskatījās šādi:
Līķis Līķis Līķis Līķis Līķis Gibsons   № 1 № 2 № 3 № 4 №5   Vecums 68 58 19 37 45 42 Mati sirmi — melni melni sarkani brūni brūni

plikpauris

Acis

zilas

brūnas

zilas

gaišibrūnas

bruņas

brūnas

Augums

5'6"

5'8"

6'2"

5'9"

5'7"

5'11"

Svars

150

145

190

170

160

185

Vai

iebalzamēts

jā

jā

jā

jā

jā

jā

No šīs tabulas bija noprotams vienīgi tas, ka zaglis meklējis iebalzamētu, četrdesmit divus gadus veca vīrieša līķi ar brūniem matiem un brūnām acīm, piecas pēdas vienpadsmit collas garu, simt astoņdesmit piecas mārciņas smagu. īsi sakot, zaglis meklejis Entoniju Gibsonu — un es atkal nonācu izejas punktā. Es apspiedu vēlmi ieķiķināties — lieli vīrieši, kuri ķiķina, izskatās šausmīgi muļķīgi, it īpaši brīdī, kad slāv uz ielas stūra un gaida taksometru. Tālab es pūlējos iejusties zagļa domu gaitā.

Esmu zaglis, es sev iestāstīju, un es uzzinu, ka Entonijs Gibsons gājis boja autokatastrofā. Kā es to uzzinu? Kā, neskaitāmos veidos. Neskatoties uz to, ka Roda Gibsone neko apkārt nebazūnēja, vēstis par liktenīgiem nelaimes gadījumiem izplatās ļoti ātri. Ta nu pieņemsim, ka es—ka zaglis — padzirdu par Gibsona nāvi, un kāda iemesla dēļ man vajadzīgs viņa līķis. Labi, tad es pieņemu, ka miruša ķermenis aizvests uz kādu apbedīšanas biroju kaut kur Gibsonu mājas tuvumā, taču

f

es nezinu, uz kuru tieši. Tad kāpēc es vienkārši nepiezvanu nelaiķa ģimenei un nepajautāju, kur varu parādīt mirušajam pēdējo godu? Labi, varbūt es nepazīstu nelaiķa ģimeni, un tāda gadījumā es nevaru zvanīt, lai pajautātu, kur būs izlikts nelaiķa ķermenis, it īpaši, ja man padomā nozagt mironi. Labi, tiktāl nu būtu. Es uzvilku pilsētas kartē apli, par tā centru izmantojot Gibsonu namu Metjūsa ielā, un es patvaļīgi pieņemu divdesmit kvartālu rādiusu, rēķinoties, ka mirušais tiks nogādāts uz kādu apbedīšanas biroju šī apļa robežās. Tad es uzmeklēju visu apbedīšanas biroju nosaukumus un adreses mana apļa iekšpusē un nakts vidū uzsaku Entonija Gibsona ķermeņa meklēšanu. Es nonāku pie vērtīgā atraduma piektaja apbedīšanas kantorī, kurā ielaužos. Es pievācu Gibsona ķermeni un tad ...

Ko tālāk?

Es to atdodu atpakaļ!

Jēzus, tam nebija nekādas jēgas, tam joprojām nebija nekādas jēgas. Es atkal atrados nulles punktā, mani plāni izjukuši, es pamazām sāku izjust pacilātību.

Es izlēmu nopirkt davanu vārnai.

11.

BŪRIS, kuru es nopirku, bija liels un neglīts, taču es to uzskatīju tikai par īslaicīgu mājokli putnam, kurš, es cerēju, tiks palaists brīvībā, tiklīdz spēs stāties pretī lielpilsētas briesmām. Es novietoju būri uz virtuves letes un pārlūkoju steidzamo ziņu dēli blakus ledusskapim. Zīmīte no Lizetes bija īsa un vienkārša:

*Putns ir ārā. Es ari.

Lizete.»

Es ātri izgāju cauri dzīvoklim uz savu darbistabu. Kartona kārba vēl atradās turpat uz galda, blakus telefonam. Taču līmlente vairākās vietās bija pārrauta, un putns nekur nebija redzams. Es novilku žaketi, noņēmu kaklasaiti un sāku pārmeklēt dzīvokli. Putnu es atradu guļamistabā, viņš tupēja uz lampas pie gultas, uzmetis kupri, kā plēsoņa mazajām, spožajām ačelēm izaicinādams visu pasauli.

— Nāc šurp, putniņ,— es tīkamā balsī teicu.— Es tev nopirku būri.

Putns neatbildēja.

— Tas ir tikai līdz tam laikam, kad es varēšu aizvest tevi atpakaļ uz parku un palaist brīvībā.

Putns joprojām neko neteica.

— Būris maksāja septiņus dolārus,— es piebildu.

Tajā brīdī putns izgrūda nepārprotami draudīgu skaņu un Šķita gatavs pacelties spārnos un lidot man taisni sejā. Es kāpos alpakaļ uz loga pusi. Putns joprojām tupēja, lidojumam pieplacis, tā knābis draudoši vārstījās te vaļā, te ciet, spārnu spalvas sabozās. Viņš vēroja manu virzīšanos pāri istabai, tad vērīgi nopētīja mani, kad es atvēru logu.

— Taisies prom!— es uzsaucu.— Tu gribi klaiņot savā vaļā pa pilsētu, tas mani pilnīgi apmierina. Es grasījos tevi aizvest alpakaļ uz to vietu, kur atradu, bet nē, tu esi tikai naidīgi noskaņots, nepateicīgs radījums, tā ka taisies, ka tiec. Saulainu taciņu, ko tu vēl gaidi?

Putns skeptiski nopētīja mani. Tad tas nevis metās uz atvērto logu, bet pēkšņi aizlidoja no gultas pa durvīm gaitenī. Es skrēju pakaļ. Putns atradās dzīvojamā istabā, kad es viņu noķēru.

— Tu nocūko manu dīvānu,— es teicu,— un es tevi tūlīt uz vietas nošaušu.

Tā vietā, lai nošautu neradijumu, es iegāju virtuvē, paņēmu no ledusskapja divas žāvētas desas šķēles un iemetu tās būrī. Es ienesu sprostu dzīvojamā istaba un ar atvērtām durtiņām novietoju uz kafijas galdiņa, tad pakāpos sānis.

Putns nojauta lamatas.

— Pūcē vaļā, ēd, tu, idiot,— es aicināju.

Putns, spārnus plivinādams, palēcas trīs soļus pa dīvānu, pa-blenza uz mani, iebāza knābi sprostā un ņēmās knābāt tuvāko desas šķēli. Es lēkšus metos pāri istabai un aizcirtu sprosta durtiņas. Putns lidinājās gaisā, sizdams spārnus pret būra sienām, ķērkdams un brēkdams, un klaigādams, un saceldams šausmīgu traci.

— Tiklīdz būs nomainīts vējstikls, kuru tu saplēsi,— es teicu,— es tevi aizvedīšu uz parku un atbrīvošos no tevis. Bet tagad apklusti un ēd.

Zvanīja telefons. Es vēlreiz paskatījos uz putnu un gāju uz kabinetu pacelt klausuli.

— Hallo,— es mazliet griezīgi teicu.

— Es izdomāju vārdu tavam putnam,— Marija pavēstīja.

— Mani tas neinteresē,— es atteicu.— Es viņu vedīšu prom uz parku, tiklīdz dabūšu atpakaļ savu mašīnu.

— Kur ir tava mašīna?— Marija jautāja.

— Tā tiek labota. Tas ir garš stāsts. Vai gribi šovakar atnakt pie manis, vai arī man aiziet pie tevis?

— Vai Lizete ir prom?

— Viņa ir prom.

— Es braukšu pie tevis*.

— Labi,— es piekritu.

— Tas ir ļoti mīļš vārds,— Marija vilinoši ieteicās.

— Kāds tas ir?— es pajautāju.

— Edgars Alans Kro,— viņa atbildēja.

— Nu, mīlīt,— es novaidējos un izbolīju acis pret griestiem. Taču sirds dziļumos es zināju, ka tieši Šāds pievilcīgs, muļķīgs un apnicīgs vārds pielips uz visiem laikiem.

12.

PIE Marijas man vislabāk patika tas, ka es nekad nezināju, kas viņa būs, kad mēs nodarbosimies ar mīlestību. Viņa tika nākusi pie manis gan kā sešpadsmit gadus veca nevainīga jaunava ar vientiesīgi ieplestām acīm, gan kā ielene, kas atdodas par simt dolāriem un ir pilna neķītrām iedomām. Esmu redzējis viņu izslīdam no vannasistabas, tēipušos biksēs un plīvuros kā hūriju, dzirdējis, kā viņa spāniski lādas zem manis kā Barselonas čigāniete. Esmu vērojis viņu šaurā zeķturi, biksītēs un neilona zeķēs (retums mūsu riebīgajā zeķubikšu laikmetā), kad viņa tuvojas gultai, smaržodama pēc mimozas, kailām krūtīm, vaļējiem matiem, mirdzošām acīm. Biju redzējis viņu tēlojam angļu guvernanti, izvarošanas upuri, piemērotu līgavu, princesi un izbrīnītu sekretāri. Marija Hohsa bija vesels pūlis, un es nekad nezināju, ko no viņas gaidīt.

Šovakar viņa bija medmāsa.

Šovakar viņa bija erotiska medmāsas fantāzija, kāda nevienam drosmīgam amerikānim, nokļūstot slimnīcā, nav laiku kavējusi. Viņas blondie mati pakausī rūpīgi sasprausti kārtīgā copītē — tāda viņa pienāca pie gultas, kurā es zem palagiem gulēju kails. Viņai mugurā bija balts apakškrekliņš, balts dejotājas triko un baltas laiviņas ar zemiem papēžiem. Sēdēdama uz gultas malas, viņa saņēma kreisajā rokā manu labo plaukstas locītavu, it kā pulsa noteikšanai, taču, iekams es apjēdzu, kas notiek, viņas brīvā roka bija paslīdējusi zem palaga. Viņa mierināja mani, pārliecinādama, ka operācija izdosies, skubinādama mani atslābināties, kamēr viņas nemierīgā roka mudināja uz pavisam ko citu. Uz mirkli atvainojusies, viņa novilka krekliņu un atgriezās pie gultas tikai krūšturī, triko un kurpēs. Viņa atvainojās par savu pārdroši ērto izskatu, taču slimnīcas telpās nudien esot šausmīgi karsti, vai man neliekoties, ka šeit iekšā ir briesmīgi karsti? Atkal pabāzusi roku zem palaga, viņa iesaucās — viņa esot pārliecināta, ka man ir drudzis, tad piepeši norāva palagu, iepleta acis tēlotā pārsteigumā, pasmaidīja un piecēlās, un atkāpās no gultas. Smaids nozuda no viņas sejas. Acis nenovērsdama, vērodama mani, viņa attaisīja krūšturi un aizsvieda to pāri istabai, gandrīz garām krēslam pie tualetes galdiņa. Joprojām vērodama mani, viņa nometa kurpes, tad aizāķēja īkšķus aiz triko gumijas un novilka triko lejup pār gurniem un vēderu, augšstilbiem un apakšstilbiem, tad izkāpa no triko, to izvēlīgi pamezdama. Viņa atgriezās pie gultas. Viņas roka pacēlās pie pakauša, un blondie mati izjuka. Es viņu cieši turēju, un viņa murmināja man ausī, ka viss būs labi, ka man ne par ko nav jāraizējas, es noteikti labi pārcietīšu operāciju ... un iezvanījās telefons.

Es paskatījos pulkstenī pie gultas. Tas rādīja bez divdesmit minūtēm pusnakti. Es paceļu klausuli.

— Hallo?— es teicu.

— Benij?

— Vai tas esi tu, Kūp?

— Jā,— viņš atbildēja.— Es taču tevi neuzmodināju, vai ne?

— Nē, es biju nomodā,— es atteicu un uzmetu skatienu Marijai.

— Man ir kaut kas tāds, kas varētu tevi interesēt.

— Kas tas ir?

— Pirms kādas pusstundas mums piezvanīja veca kundze, kura vedusi pastaigāties suni. Viņa ieraudzījusi sarkanbaltu VW autobusiņu stavam pie apbedīšanas kantora Sestās un Stilsona ielas stūrī.

— Stāsti tālāk,— es mudināju. Nu jau es sēdēju gulta taisni izslējies.

— Viņa kļuvusi ziņkārīga, piegājusi mazliet tuvāk un ieraudzījusi kādu zelli nesam ārā no kantora līķi. Viņš ielicis mironi busiņā un patlaban vēra ciet durvis, kad sācis riet sievietes suns. Viņai ir tas mazais, stulbais pekinietis, tas sāka vareni riet. Auto bija novietots zem spuldzes pie kantora aizmugures durvīm, tā ka viņš droši vien nosprieda, ka vecā dāma kārtīgi apskatījusi numura plāksnīti...

— Vai viņa to ievēroja?

— Nē, viņa ir tuvredzīga, viņa nepazītu pati savu māti, ja vien nestāvētu pēdas attālumā. Taču viņš to nezināja, viņš droši vien nosprieda, ka ir ievērots, ka viņa braucamais ievērots, tā nu viņš ar lauzni rokās metās vecajai kundzei virsū. Suns iekodās viņam kājā, un vecā dāma novilka vienu kurpi un ņēmās sist un skrāpēt uzbrucēju — viņa ir itin izveicīga sieviete, tas nu gan jāsaka. Tas zellis bija gandrīz divtik liels kā viņa,

taču, paklausoties, ko viņa stāsta, iznāk, viņa to pataisījusi gandrīz vai plakanu. Pa to laiku visapkārt vaļā vērās logi, tā nu zellis krita panikā, nosvieda lauzni, aizskrēja atpakaļ P>e autobusiņa un aizbrauca.

— Vai uz laužņa ir kādi pirkstu nospiedumi?

— Pašlaik tur strādā Detektīvu nodaļa un laboratorijas puiši. Bet tas vēl nav viss, Benij. Tas ir ļoti nopietni.

— Izstāsti.

— Mēs tūlīt nosūtījām mašīnu, tiklīdz padzirdējām par notikušo. Tas bija apmēram bez ceturkšņa vienpadsmitos. Kad izsauktie policisti ieradās notikuma vietā . ..

— Nerunā kā policists, Kūp.

— Piedod ... Viņi atrada kādu beigtu cilvēku guļam uz grīdas sagatavošanas telpā. Tur, kur iebalzamē līķus, Benij. Viņi to sauc par sagatavošanas telpu. Vīrietim krūtīs bija iedurts viens no viņa paša skalpeļiem. Viņš ir identificēts kā Pīters Grīrs, viens no iestādes darbiniekiem.

— Vai uz galda ir asinis?

— Kāda galda?

— Sagatavošanas telpā.

— Es jau tev teicu, detektīvi vēl ir tur. Es neesmu redzējis ne attēlus, ne ziņojumus.

— Kā tu domā, vai viņiem būs kas pretī, ja es parunāšu ar to sievieti?

— To tu labāk paprasi viņiem,— Kūps atteica.— Tu zini, šī ir slepkavība.

— Zinu. Kūp, liels paldies.

— Nav par ko,— viņš atbildēja.

Es noliku klausuli vietā.

— Kaut kas noticis?— Marija vaicāja.

— Kaut kas noticis,— es atsaucos.— Vai varu aizņemties tavu mašīnu?

13.

ABI no Divpadsmitā iecirkņa atsūtītie bija Deivs Horovics un Dannijs O'Nīls. Es pazinu Horovicu, taču nekad agrāk nebiju strādājis kopā ar O'Nīlu. Šajā pilsētā tie paši iecirkņa detektīvi, kuri pieņem ziņojumu par slepkavību, izmeklē lietu līdz cerīgi veiksmīgam nobeigumam. Neskatoties uz to, tiek ziņots arī Slepkavību nodaļai, un atkarībā no nozieguma izdarīšanas vielas notikuma vietā ierodas divi cilvēki no

Augs- vai Lejas nodaļas, dažreiz pēc tam, kad izmeklētājiem detektīviem jau bijusi iespēja veikt kādus priekšdarbus. Augša un Leja ir drīzāk ģeogrāfiski nekā kvalitatīvi apzīmējumi, jo attiecībā uz slepkavībām pilsēta sadalīta uz pusēm. Slepkavību nodaļas puiši vēl nebija ieradušies līdz ceturksnim pāri pusnaktij, kad es sasniedzu apbedīšanas kantori Sestās un Stilsona ielas stūrī. Pēc viņiem neviens īpaši nesēroja. Es nekad nebiju labi sapraties ar Slepkavību nodaļas policistiem, kad atrados dienesta. Pēc manām domām, Slepkavību nodaļas policisti ir nekam nederīgi atdarinātaji, sava veida aktieri. Turpat kantora ārpusē pie aizmugures durvīm es aprunājos ar Horovicu un O'Nīlu. Pītera Grīra, noslepkavotā darbinieka līķis jau bija nofotografēts un aizvests uz morgu obligātai sekcijas izdarīšanai.

— Vai, neskaitot lauzni, te, ārā, vēl kaut ko atradāt?— es noprasīju.

— Šo te,— Horovics atbildēja un izņēma no kabatas aploksni ar lietisko pierādījumu un izkratīja no aploksnes otrā rokā uz mutautiņa kādu rotaslietu.

— Kas tas ir?— es jautāju.— Nefrīts?

— Tā izskatās.

— Vai tas pieder vecajai damai?

— Nē.

— Jūs viņai jautājāt?

— Mēs viņai pajautājam,— O'Nīls atbildēja.

O'Nīls bija daudz jaunāks par Horovicu un daudz negribīgāks sadarboties ar mani. Es pilnīgi spēju izprast viņa varbūtējo domu gaitu. Viņš te locīja muguru par divsimt septiņdesmit pieciem dolāriem nedēļā, un es rausu miljonus (hal) privātos pētījumos. Ja viņš ar Horovicu atklātu šo slepkavību, O'Nīls gribēja saņemt visu, kas viņam pienācās, un nepieļaut, ka izbijušam policistam tiek kāda slava. Viņš nebija lūdzis ne manu palīdzību, ne šķēršļus, un tagad viņš neapsveica ne vienu, ne otru. No otras puses, Horovicam bija mazliet pari piecdesmit, un viņš bija pietiekami ilgi nostrādājis, lai saprastu, ka vienudien nekļūs par valdības departamenta ierēdni, pat par detektīvu priekšnieku ne. Viņš bija attapīgs, uzcītīgs inspektora vecākais palīgs, un viņš zināja, cik labs (un pieticīgs) es esmu, un vēl viņš zināja — ja es uziešu kaut ko lādu, kas palīdzētu viņam atklāl šo lietu, tad uzslavas un paaugstinājumus saņems viņi, nevis es.

— Vai es varētu lo apskatīt tuvāk?— es jaulaju.

— Protams,— Horovics atbildēja, un mēs piegājām tuvāk gaismai.

Kareklis bija ovāls nefrīts, iestrādāts smalkā sudraba ietvarā, kas nokarājās pārrautā sudraba ķēdītē. Nefrīta virsmā bija iegriezts reljefs profils, kas atgādināja ēģiptietes profilu. Horo-vics ar vienu aploksnes stūri uzmanīgi apgrieza karekli uz otru pusi. Augšpusē sudraba ietvars, kurā bija iestrādāts nefrīts, turpinājās kā sudraba plāksnīte. Sudrabā smalkiem burtiem bija iegravēts uzraksts:

Natalī Flečere 69 PK

— Vai tu kaut ko no tā saproti?— es vaicāju Horovicam.

— Vēl ne,— viņš atbildēja.

— Vai tur iekšā ir kādi sieviešu līķi?

— Divi gabali,— viņš teica.

— Es zinu, ko jūs domājat,— O'Nīls sacīja.— Varbūt kareklis nokritis vienam no līķiem, kad tie tika nesti iekšā. Jūs maldāties, Smouk. Es jau šeit runāju ar direktoru. Abi sieviešu līķi ir Dženeta Mēlere un Sallija D'Aniano.

— Vai uzzinājāt tā līķa vārdu, kurš ir prom?

— Ko?

— Nozagtā līķa vārdu.

— Ak tā. Jā,— CNīls teica.— Zellis, vārdā Džons Hillers.

— Vecums?— es jautāju un izņēmu piezīmju grāmatiņu, un jau grasījos sākt rakstīt, kad aptvēru, ka O'Nīls nemaz netaisās runāt.

— Vai man jādod viņam visas šīs ziņas?— viņš prasīja Horovicam.

— Kāpēc ne?— Horovics atjautāja un kā skolotājs paraustīja plecus.

— Ja riu viņš izcūko šo lietu?— O'Nīls šaubījās.

— Viņš to nedarīs,— Horovics atteica.

— Viņš bija trīsdesmit septiņus gadus vecs,— O'Nīls negribīgi izgrūda.

— Cik garš?

— Piecas pēdas vienpadsmit collas.

— Svars?

— Simt astoņdesmit, simt deviņdesmit.

— Matu krāsa?

— Crūna.

— Acis?

— Brūnas.

— Vai iekšā uz galda ir asinis?

— Nē. Kāpēc jums tas jāzina?

— Mēģinu uzzināt, vai misters Hillers bija vai nebija

iebalzamēts.

— Tad kāpēc jūs vienkārši nepajautājat?— O'Nīls brīnījās.

— Nē, viņš vēl nebija iebalzamēts. Varbūt tieši to Grīrs taisījās darīt, kad uznāca slepkava. Viņš grasījās balzamēt to sasodīto līķi.

— Tā vecā dāma, kura cīnījās ar slepkavu ... vai viņa jums sniedza uzbrucēja aprakstu?

— Viņa pateica tikai to, ka viņš ir liels un spēcīgs.

— Baltais vai melnais?

— Baltais.

— Kas viņam bija mugurā?

— Kaut kāda cepure, ādas jaka, viņa nemācēja pateikt, brūna vai melna.

— Kā sauc sievieti?

— Es nedomāju, Deiv, ka mums to vajadzētu viņam stāstīt,— O'Nīls teica.

— Kāpēc gan ne?— Horovics brīnījās.

— Tas, ka mēs runājam ar viņu, ir viens, bet tas, ka viņš staigā apkārt un iztaujā lieciniekus, ir pavisam kas cits. Ja mēs vispār dabūsim šo lietu līdz tiesai, es negribu, ka to noraida tāpēc, ka viņš bāzis savu degunu tur, kur nevajag.

Horovics atkal paraustīja plecus.

— Varbūt viņam taisnība, Ben.

— Labi,— es atteicu.— Kā vēlaties. Jūsu darīšana.

Pie ietves piebrauca melns limuzīns bez pazīšanās zīmēm. Iekams kāds paguva izkāpt, es jau zināju, ka ieradušies puiši no Slepkavību Lejas nodaļas. Liekas, Slepkavību nodaļas zēni dod priekšroku melnai krāsai — tā tūlīt norāda uz viņu nodarbošanos. Abi nāca pa celiņu, redzēja pie mēteļiem piespraustās zīmes, ko nēsāja O'Nīls un Horovics, un lūkojās pēc manējās. Viens no viņiem jautāja, kas es esmu; es izņēmu savu zīmotni un parādīju viņam. Vīrs bija pietiekami acīgs, lai ievērotu sīkos, zili lakotos burtiņus iekavās —«atvaļināts»— zem uzraksta «Detektivs Leitnants».

— Tas nav ne sūda vērts,— viņš izmeta.— Ar šito un trīsdesmit pieciem centiem jūs varat tikt metro.

— Ko jūs šeit darāt?— prasīja otrs.

— Viņš ir mans draugs,— Horovics paskaidroja.

— Jā?— pirmais atsaucās.— Labi, draugs, tinies prom. Ir notikusi slepkavība.

— Arlabunakti, džentlmeņi,— es atvadījos un, aizgājis līdz apgaismotajai ietvei, sāku lūkoties pēc atvērta bāra, aptiekas vai jebkādas vietas, kur būtu pieejama telefonu grāmata.

ES sāku rīkoties nevis tādēļ, lai sagādātu Horovicam un O'Nīlam sensacionālas ziņas, bet gan tādēļ, ka zināju — notikuma vietā viņi būs aizņemti vēl vismaz stundu un pa to laiku Natalī Flečere, kuras vārds iegravēts karekļa apakšpusē, varēja nozust Aļaskā, Nomā. Es, protams, zināju, ka jebkurš varētu būt pazaudējis karekli un tam nav noteikti jābūt vīrietim, kurš nozadzis vēl vienu līķi un vēl nogalinajis apbedīšanas kantora darbinieku. Patiesībā nelikās ticami, ka slepkava, ar kuru cīnījusies vecā dāma un aprakstījusi viņu kā vīrieti, nēsātu ap kaklu tipisku sieviešu rotaslietu. Bet ķedīte bija pārrauta, un pastāvēja varbūtība, ka ķēdīte norauta viņam no kakla, kad abi ar veco dāmu saķērušies valsēja, kamēr suns kampa kājās.

Telefonu grāmatā bija gandrīz vesela sleja ar Flečeriem, bet Natalī Flečere — tikai viena. Viņas adrese norādīta Oberlīna lokā 420, apmēram divas jūdzes tālāk dzīvojamo māju rajonā. Es braucu ar Marijas Pinto pa Klaridža avēniju, kas šajā rīta stundā bija gandrīz tukša, un sasniedzu Natalī Flečeres mājvietu ap vieniem naktī, un tas ir ļoti labs laiks cilvēku nopratināšanai, it īpaši tad, ja viņi tiek turēti aizdomās par slepkavību. Es uzkāpu trīs kāpņu posmus līdz dzīvoklim, kurš bija norādīts uz pastkastītes vestibilā. Ārpus viņas dzīvokļa durvīm es piespiedu ausi kokam un ieklausījos. Policisti, gan atvaļināti, gan neatvaļināti, vienmēr paklausās, iekams klauvē pie durvīm. Bieži vien ir grūti dzirdēt sarunas aiz koka plātnēm, taču ir iespējams izšķirt dažādas balsis, un (pieņemot, ka visi istabā sarunājas) policists klausoties var gūt labu priekšstatu par to, kas viņu sagaida aiz slēgtām durvīm. Aiz Natalī Flečeres durvīm gaidīja vienīgi klusums.

Zvana nebija. Es pieklauvēju. Iekšpusē joprojām ne skaņas. Es pieklauvēju vēlreiz. Bija mazliet pāri vieniem naktī, un, ja Natalī Flečere guļ, būtu diezgan skaļi jādauza, lai dabūtu viņu ārā no gultas. Es atkal pieklauvēju, šoreiz skaļāk. Pēkšņi atvērās pretējās durvis. Es pagriezos un sastapos vaigu vaigā ar garu, četrdesmit gadus vecu vīrieti platiem pleciem, ar noskūtu pakausi, kurš spīdēja kā aktierim Julam Brinneram. Viņam bija brūnas acis, pār kurām nokārās gaišas, pinkainas uzacis. Uz labā vaiga, taisni zem acs, uzlīmēts plāksteris. Virs pidžamas viņš bija uzvilcis peldmēteli, kājas ieautas mīkstās čībās. Aiz viņa dzīvoklī varēja dzirdēt apslāpētas aktieru balsis televīzijas filmā.

— Vai jūs meklējat Natalī?— viņš jautāja.

— Jā,— es atbildēju.

— Viņas šeit nav.

— Vai jūs gadījumā nezināt, kur viņa ir?

— Nē,— viņš atteica.— Kas jūs esat?

— Policists,— es teicu un parādīju viņam savu nozīmi.

— Vai viņai kādas nepatikšanas?— viņš gribēja zināt.

— Vai jūs esat viņas draugs?

— Es viņu pazīstu pavirši.

— Kā jūs sauc?

— Amoss Veikfīlds.

— Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt, mister Veikfīld?

— Es nesekoju tam, kad viņa nāk un iet,— Veikfīlds atteica.

— Tādā gadījumā, kā jūs zināt, ka viņas te nav?

— Nu ... Es nedzirdēju dzīvoklī nekādu troksni, kad šovakar pārnācu mājās.— Viņš brīdi klusēja.— Parasti viņa spēlē skaņuplates.

— Cikos tas bija, mister Veikfīld? Kad jūs šovakar pārnācāt mājās?

— Ak, es nezinu. Domājams, pusdivpadsmitos.

— Vai viņa dzīvo viena pati?

— Jā.

— Ar kadu automašīnu viņa brauc?

— Ko?— Veikfīlds nesaprata.

— Vai viņai ir automobilis?

— Domāju gan. Nu, un kas tad ir?

— Kāda automašīna?

— Es nezinu.

— Vai tas varētu būt VW autobusiņš?

— Nē.

— Vai esat redzejis viņas mašīnu?

— Jā.

— Bet jās droši vien nezināt, kādas markas un kura gada modelis.

— Tas ir kaut kāds furgons.

— Mister Veikfīld, vai jūs esat kādreiz redzējis Natalī Flečeri nēsājam nefrīta karekli ar tajā iegravētu seju, kura izskatās pēc ēģiptietes?

— Nē. Vispār, kam tas viss jums jāzina?

— Tikai parasta izmeklēšana,— es atteicu.

— Pulksten vienos naktī?

— Labi, mēs gribam tikt pie skaidrības,— es sacīju.— Mister Veikfīld, vai jūs gadījumā nezināt, vai mis Flečeres vecāki dzīvo šajā pilsētā?

— Es par viņu zinu ļoti maz. Mēs gaitenī viens otram pasakām «sveiki», un viss.

— Tad jūs droši vien nepazīstat arī nevienu viņas draugu.

— Nē.

— Tāpēc ka, redziet, ja viņas šeit nav vienos naktī, varbūt viņa pavada nakti kaut kur citur.

— Es nezinu.

— Vai arī viņa parasti pārrodas ļoti vēlu?

— Nezinu.

— Labi, liels paldies,— es noteicu.— Piedodiet, ja es jūs pamodināju.

— Es skatījos televizoru,— Veikfīlds paskaidroja.

— Iegriezāt sev?— es apjautājos.

— Ko?

— Vaigā,— es teicu un rādīju uz plāksteri.

— Ak tas. Jā.

— Nu, tad arlabunakti,— es atvadījos.

— Arlabunakli,— viņš atbildēja, aizvēra un aizslēdza durvis.

Es nokāpu lejā vestibilā un vēlreiz pārbaudīju vēstuļu

kastītes. Mājas pārvaldnieka pastkastīte bija pirmā rindā, atzīmēta vienkārši PĀRVALDNIEKS. Uz kastītes iegravētais dzīvokļa numurs bija 1A, kuru es atradu pirmajā stāvā, blakus kāpņu telpai. Pie zvana bija ar roku līdzīgi uzrakstīts PĀRVALDNIEKS. Es piezvanīju un gaidīju.

— Kas tur ir?— jautāja vīrietis aiz durvīm.

— Policija,— es atbildēju.

— Policija?

Durvis pavērās spraudziņā, tām priekšā bija ķēde. Pa spraugu es redzēju daļu no sirma zoda, vienu aizdomu pilnu zilu aci, mutes kaktiņu.

— Parādiet man savu nozīmi,— viņš teica.

Es pacēlu savu zīmotni.

— Acumirkli,— viņš teica un atkal aizvēra durvis. Es gaidīju. Kaut kur ēkā iešalcās tualete. īsi ieraudājas bērns, tad apklusa. Ārpusē uz ielas es dzirdēju aizsmakušo ātrās palīdzības mašīnas signālu. Beidzot durvis atvērās.

Pārvaldnieks bija ap sešdesmit gadus vecs vīrs, sirmiem bārdas rugājiem noaugušu seju, zilām, miegainām acīm. Viņš bija uzmetis virs apakšveļas izbalējušu zaļu peldmēleli. Zem peldmēteļa apakšmalas rēgojās viņa kailās kājas.

— Kas ir?— viņš noprasīja.— Vai ielaušanās?

— Nē,— es atbildēju.— Vai drīkstu ienākt?

— Mana sieva guļ,— viņš sacīja.

— Mes izturēsimies klusu.

— Labs ir,— viņš piekrita,— bet mēs labāk būsim ļoti klusi.

Viņš atkāpās, lai ielaistu mani iekšā, aizslēdza aiz manis

durvis un tad izveda mani cauri mazajam priekšnamam un ieveda virtuvē. Mēs apsēdāmies pie virtuves galda. Kaut kur dzīvokli es dzirdēju kādu klusi krācam.

— Kas par nelaimi?— pārvaldnieks jautāja. Viņa balss skanēja klusināti, virtuvē bija tāda noskaņa, it kā divi vīrieši agri piecēlušies, lai dotos makšķerēt.

— Es meklēju Natalī Flečeri,— es atbildēju.

— Prom ir,— viņš atteica.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Izvācās no šejienes.

— Kad?

— Svētdienas vakara sasaiņoja savas mantas mašīna, šorīt ar visām mantām aizbrauca.

— Vai viņa atstāja kādu adresi?

— Nē. Teica, ka sazināšoties ar mani par mēbelēm. Vai gribat alu?

— Nē, paldies.

—. Es gan iedzeršu alu,— viņš noteica, piegāja pie ledusskapja un atvēra durvis.— Sūds,— viņš izmeta,— alus vairs nav,— un atgriezās pie galda.

— Kas ir ar mēbelēm?— es taujāju.

— Teica man, lai mēģinu tās pārdot cilvēkam, kurš noīrēs dzīvokli. Furgonā sakrāva savas personiskās mantas.

— Kādā furgonā?

— Septiņdesmit pirmā gada buiks.

— Krāsa?

— Zila.

— Vai jus zināt mašīnas numuru?

— Nē.

— Kādas personiskās mantas viņa sapakoja?

— Drēbes un tamlīdzīgas lietas. Trīs koferus un ceļasomu. Es palīdzēju nonest lejā. Viņa man iedeva piecus dolārus.

— Un tas bija svētdienas vakarā?

— Jā.

— Viņa svetdienas vakara sakrāva visu furgonā, bet patiesībā neizvācās no dzīvokļa līdz šim rītam.

— Pareizi.

— Vai redzējāt, kā viņa šorīt aizbrauca?

— Jā. Atnesa man atslēgu.

— Cik rādīja pulkstenis?

— Deviņi.

— Vai pa nakti viņa atstāja automašīnu uz ielas?

_. „ _ I _

— Nedomāju vis, ar visam mantam piekrautu ne. Tepat netālu ir divas garāžas. Viņa noteikti atstaja mašīnu vienā no tām.

— Cik ilgi viņa te dzīvoja?

— Ievācās pirms trim mēnešiem. Tas bija jūnijā, jūnija vidū. Ko viņa pastrādājusi? Vispār, kā jūs sauc? Vai jus man nosaucāt savu vārdu?

— Leitnants Smouks. Un jūs?

— Stans Durskis. Ko viņa izdarījusi?

— Kas jums liek domāt, ka viņa kaut ko nodarījusi?

— Nakts vidū šeit ierodas policijas leitnants, un man jādomā, ka viņa kaut ko izstrādājusi, vai ne? Lai nu kā, viņa ir ķerta. Attiecībā uz viņu viss ir iespējams.

— Kāda ziņā viņa ir jukusi?

— Viņa ir traka,— Durskis atteica.

— Kādā ziņā?

— Viņa domā, ka ir Kleopatra. Vai jūs ticat, ka var iemiesoties citā cilvēkā?

— Nē, neticu.

— Es arī ne. Toties viņa tic. Jūs zināt, ko viņa domā?

— Ko tad viņa domā?

— Viņa domā, ka viņā iemiesojusies Kleopatra, kā jums tas patīk? Viņa domā, ka dzimusi sešdesmit devītajā gadā pirms Kristus. Viņa mēdza man stāstīt, ka viņas tēvs neesot Džeimss Flečers, bet gan Ptolemajs Vienpadsmitais — vai tā viņu izrunā? Ptolemajs? Un viņas brālis Harijs? Tas, kurš pirms sešiem mēnešiem nomira ar sirdslēkmi?

— Kas ir ar viņu?

— Viņš nebija viņas brālis. Tas ir, viņš nebija Harijs Flečers. Vai zināt, kas viņš bija?

— Kas?

— Ptolemajs Divpadsmitais — vai tā jāizrunā? Kleopatra ar viņu apprecējās, kad viņai bija septiņpadsmit gadu. Natalī teica, ka viņš neesot miris no sirdslēkmes.

— Kā tad viņš nomira?

— Viņš noslīka Nīlā. Jums vajadzētu redzēt, kā viņa ģērbās. Man jums jāpasaka, viņa ir galīgi jukusi. Viņa mēdza valkāt tādus garus tērpus, tos viņa bija pārzīmējusi no Kleopatras attēliem muzejā. Mati bija piķa melni, apgriezti līdz šejienei, gluži kā Kleopatrai. Un reizēm viņai galvā bija tāds mazs, lēts kronītis, un viņa nēsāja apkārt kādu priekšmetu ar čūskas pakaļdarinājumu uz tā, tas laikam bija viņas scepteris — vai tā jāsaka? Scepteris? Arī nogrimējusies viņa bija kā Kleopatra — ziniet, acis un mute. Man jums jāsaka, dažreiz viņa mani

gandrīz pārliecināja. Vai zināt, kā Natalī mēdza saukt manu sievu? Manu sievu, kuru sauc Roza Anna?

— Kā viņa sauca jūsu sievu?

— Par Čarmianu — vai tā jāsaka? Viņa laikam bijusi Kleopatras kalpone. Priecājos, ka Natalī ir prom, tas man jāsaka. Tagad, ja vien es spētu pārdot visas viņas atstātās grabažas ... ziniet, es jau viņai teicu. Es viņai pasacīju — ja es tās nevarēšu pārdot jaunajam īrniekam, tad vienkārši izmetīšu visu atkritumos. Savu dzīvojamo istabu Natalī sauca par «karalisko istabu», jums to vajadzētu redzēt. Savu mūžu nebūsit redzējis tik daudz lēti pirktu krāmu. Paris reižu es biju tur augšā šo to pielabot, vecās mājās vienmēr kaut kas sabojājas. Gaisma viņai visu laiku bija izslēgta, viņa, ziniet, dedzināja sveces, es tikko varēju saredzēt, ko daru. Un vīraks. Ak Jēziņ, viņa piekvēpināja vai visu māju! Un vēl Natali spēlēja plates ar to dīvaino stīgu mūziku, un dažreiz viņa pati ar sevi sarunājās kādā svešā valodā — izklausījās sveša, domāju, ka ēģiptiešu. Es neprotu runāt ēģiptiešu valodā, vai jūs protat?

— Nē, neprotu.

— Ak, viņa ir ķerta, tur nav ko runāt. Tas ir arī kauns. Natalī nāk no jaukas ģimenes.

— Vai viņas vecāki vēl dzīvi?

— Abi divi. Nekad neesmu saticis tēvu, kaut arī Natalī vienmēr par viņu runāja... par Ptolemaju Vienpadsmito, ziniet,— Durskis noteica, izbolīja acis pret debesīm un nopūtās.— Viņš ir šķīries no mātes. Viņa ir jauka sieviete, māte. Apstājās parunāties ar mani, kad vien ieradās ciemos un es biju ārā. Mēs labi sapratāmies, Violeta un es. Violeta, tā viņu sauc. Violeta Flečere.

— Kur viņa dzīvo?

— Kaut kur tālāk. Fērmontā, es domāju. īsti nezinu.

— Mister Durski,— es ieteicos,— vai jūs jebkad esat redzējis Natalī valkājam nefrīta karekli ar...

— Ak jā, visu laiku. Viņa man stāstīja, ka tā esot dāvana no brāļa Ptolemaja. Teica, ka viņš esot algojis vislabāko mākslinieku Aleksandrijā, lai izgrieztu nefrītā viņas seju. Gatavais situlbums, vai man nav taisnība?

' — Vīrietis priekšnama pretēja pusē ...

— Veikfīlds?

— Jā. Viņš sacīja, ka nekad neesot manījis, ka viņa to nēsātu.

— Nu, viņš allaž turas savrup. Viņš varbūt patiešām to neievēroja.

— Cik ilgi viņš šeit dzīvo?

— Pirms kādiem diviem mēnešiem ievācās. Ko tad īsti Natalī savārījusi?

— Cik mums zināms, neko. Mēs gribētu parunāt ar viņu, tas ir viss.

— Stan!— kaut kur dzīvoklī iekliedzās sieviete.— Vai tur pie tevis kāds ir?

— Nē, Roza Anna,— viņš atbļāva pretī.— Es te virtuvē sēžu un sarunājos pats ar sevi.

— Stan?

— Protams, te pie manis kāds ir. Te pie manis ir policists.

— Neesi tik nekaunīgs, Stan,— viņa atsaucās.

— Mister Durski — jūs minējāt, ka Natalī jums iedeva savu atslēgu, kad ...

— Taisnība.

— Vai jums tā vēl ir?

— Jā.

— Nez, vai es varētu apskatīt to dzīvokli?

— Es neredzu iemesla, kāpēc ne,— viņš atteica.— Jūs izskatāties pēc godīga cilvēka, turklāt tur nav nekā, tikai čupa visādu drazu. Reiz 7C dzīvoklī izcēlās ugunsgrēks, kad īrnieku nebija mājās, un atbrauca ugunsdzēsēji un aizstiepa visu, kas nebija piesiets, ne velti viņus sauc par Četrdesmit Laupītājiem. Un vēl pie manis nāk daudz policistu un meklē pārkāpumus, lai varētu draudēt man ar sodiem un saņemtu naudu. Bet jūs izskatāties godīgs, un tik un tā es visu to drazu izsviedīšu atkritumos, ja nevarēšu pārdot tam, kurš noīrēs dzīvokli. Jūs gribat atslēgu?

— Vai jūs gribētu nākt man līdzi?

— Nē, es gribētu atkal iet gulēt. Kad beigsit, iemetiet tikai atslēgu manā pastkastītē, labi?

— Stan!— viņa sieva iebļāvās.— Vai tev ir ieslēgts televizors?

15.

ES atslēdzu Natalī dzīvokļa durvis, neiztraucējot Amosu Veikfīldu pāri pretī, klusītēm aizvēru aiz sevis durvis un tikai tad gar sienu taustījos pēc apgaismojuma slēdža. Es to atradu pa kreisi no durvīm.

Durvīs, kas atdalīja mazo priekšnamu no istabas, karājās no krellēm savērts priekškars. Tapetes priekšnamā bija baltas, ar izteiktu tik tumši zaļu palmu lapu zīmējumu, ka tas izskatījās melns. Es izgāju cauri priekšnamam, otrpus durvīm atradu vēl

vienu gaismas slēdzi, nospiedu to un tūlīt jutos kā nokļuvis diezgan noplukušā senajā Ēģiptē.

Istabā bija tās pašas tapetes ar palmu lapām, tikai šeit raksts nelikās tik nomācošs kā mazītiņajā priekšnamā. Pie sienas pretī kreļļu priekškaram stāvēja divas īstas palmas, abas uz nenovēršamas bojāejas robežas. Tās atradās abpus milzīgam pītam atzveltnes krēslam, kas bija apsmidzināts ar zelta krāsu — bez šaubām, Kleopatras tronis. Uz troņa sēdekļa gulēja purpurkrā-sas spilvens. Divi tāda paša lieluma un formas spilveni, viens zils, otrs balts, atradās uz grīdas troņa priekšā. Siena aiz troņa bija nokārta ar ierāmētām reprodukcijām, kurās attēlotas piramīdas, Sfinksa, upe, par kuru es nodomāju, ka tā ir Nīla, frīze, kas izskatījās kā izcelta no miruša faraona kapenēm, un ļoti reālistisks kobras zīmējums. Divi neizbalojuši taisnstūri palmu lapu rakstā norādīja, kur agrāk karājušies pāris attēlu. Sienā pa kreisi no troņa, taisnā leņķī pret to, bija aizvērtas durvis, aplīmētas ar tām pašām tapetēm palmu lapu rakstā, un taisni uz grīdas atradās vai nu matracis, vai arī putuplasta plāksne, apklāta un no visām pusēm ievīstīta purpurkrāsas pārklājā. Es piegāju pie durvīm un atvēru tās.

Atšķirībā no karaliskās istabas noplukušās bagātības, guļamistaba bija spartiski iekārtota un izskatījās gandrīz vai mūsdienīga. Sienas balti krāsotas, pie tām nebija nekādu attēlu, un nekas nenorādīja, ka kaut kas ticis aizvākts. Pie sienas pretī durvīm stāvēja divguļamā gulta blakus logam, no kura redzama ventilācijas šahta. Logam priekšā bija balta markīze, abpus tai karājās plāni aizkari — arī balti. Gulta bija saklāta — palagi, spilveni, sega, taču bez pārklāja. Iepretī gultai stāvēja balti lakots tualetes galdiņš, uz tā lēts skaņuplašu atskaņotājs, virs tā savukārt spogulis. Es piegāju pie tualetes galdiņa. Tā atvilktnes bija tukšas, palikuši tikai šādi tādi sīkumi pēc mantu kravāšanas — matu sprādzes, tukšs lūpu zīmuļa trauciņš, divi peniji un lodīšu pildspalva, kura jauna droši vien maksājusi divdesmit deviņus centus. Vienīgais sienas skapis istabā bija tukšs, ja neskaita dažus drēbju pakaramos uz stieņa un grīdas.

Es atkal izgāju priekšnamā, tad iegāju virtuvē. Skapīšos zem letes atradās katli un pannas, mazgāšanas līdzekļi, ziepju spilventiņi, dažas brūnā papīra tūtas un plastmasas spainis, pilns ar atkritumiem. Vienā no sienas skapīšiem glabājās konservu un standarta pārtikas krājums kādām trim dienām. Citā sienas skapītī hija sešas tasītes un apakštasītes, astoņi šķīvji un pusducis glāžu. Atvilktnē blakus izlietnei, kā izskatījās, bija pilns nerūsējošā tērauda virtuves rīku komplekts, daži mizojamie naži, maizes nazis, konservu atgriežamais, pudeļu attaisā

mais un pāris servējamo karošu. Ledusskapis bija gandrīz tukšs — pustukša piena paciņa, sviesta gabaliņš (aplipis ar grauzdētas maizes drupatām), salātu galviņa, neatvērts zileņu jogurta trauciņš, uz gaļas paplātes trīs vaska papīrā ietītas šķiņķa šķēles un sakrunkojusies desiņa. Uz griežamā dēlīša blakus ledusskapim es atradu Skotu viskija pudeli, kurā bija apmēram trīs collu tiesa viskija. Otrā pusē ledusskapim pie sienas telefona nebija ne ziņojumu dēļa, ne piezīmju blociņa, tāpat arī uz pašas sienas nebija nekādu ar zīmuli rakstītu numuru vai ziņu. Es noņēmu telefonu, un atskanēja signāls — telefons vēl nebija atvienots.

Es atgriezos pie skapīša zem izlietnes, izņēmu atkritumu spaini, atvēru vienu lielo brūnā papīra tūtu, apsēdos uz grīdas un sāku izskatīt Natalī Flečeres atkritumus, pārlikdams pa izmirkušam gabalam no atkritumu spaiņa papīra tūtā. Atkritumu trauki bieži vien ir bagātību krātuve strādājošam policistam, bet Natalī atkritumi, kā sākumā šķita, sastāvēja galvenokārt no apelsīnu mizām, kafijas biezumiem, sakaltušām maizes garozām, tukšām zupas kārbām, samirkušām papīra salvetēm, taukainiem papīra dvieļiem, gurķu un kartupeļu mizām, aploksnes no telefona kompānijas, tukšas sulas kārbas, vēl kafijas biezumiem un saņurcītas komiksu lapas no svētdienas avīzes. Es turpināju pārlūkošanu. Tuvāk trauka dibenam es atradu dažus rēķinus ar atzīmi SAMAKSĀTS, duci cigarešu galu, kas, bez šaubām, bija izbērti no pelnutrauka, tukšu alus pudeli, pudeles vāciņu un gabalu no kalendāra izplēstas lapas. Es pārākos mazliet dziļāk un atradu vēl trīs driskās no tās pašas kalendāra lapiņas; acīmredzot viņa to pārplēsusi uz pusēm, tad vēlreiz uz pusēm. Es izliku gabalus uz grīdas un saliku kopā kā mozaīku. Septembris. Šī mēneša kalendārs. Šodien bija ...

Pirms uzausa gaisma, man prātā vēl bija «šodien», nevis «rīt», neatkarīgi no tā, cik stundu kopš pusnakts pagājis. Tātad šodien vēl bija pirmdiena, devītais septembris. Natalī tika izvākusies no dzīvokļa šorīt deviņos, taču kalendārā nekas nenorādīja, ka šodien notiks pārvākšanās. Tas šķita sevišķi dīvaini, jo kalendāra lapiņā bija ticams ieplānotu pasākumu pieraksts — vairumā rūtiņu bija kaut kas ieskribelēts, ar zīmuli vai pildspalvu ierakstīti atgādinājumi, kā es pieņemu, izdarīti ar Natalī roku;

3. septembris: mati, pl. 15

5. septembris: banka, pl. 11

7. septembris: dr. Hiršs, pl. 13.15

8. septembris: piezvanīt mātei

8. septembra nakts bija la nakts, kad notika ielaušanās piecos apbedīšanas kantoros, nakts, kad tika nozagts Entonija Gibsona līķis. Šodien bija devītais septembris: rūtiņa bija tukša. Tālāk:

10, septembris: Suzanna, pl. 14 mesa, pusnakti

Arī pēdējie pieraksti šķita dīvaini. Vai, precīzāk izsakoties, likās savādi, ka es tos uzgāju atkritumos. Ja Natalī nodomājusi pildīt norunāto, kāpēc viņa aizmetusi kalendārā ierakstītos algadinājumus? Taču, no otras puses, ja viņa netaisās satikties ar Suzannu rīt pulksten divos vai pusnaktī iet uz baznīcu, kāpēc viņa to vispār atzīmējusi kalendāra? Es biju automatiski nospriedis, ka Natalī izbrauc no pilsētas; pretējā gadījumā kāpēc gan viņai japamet mēbeles (kādas nu tās bija) ar norādījumu tās pārdot? Bet, ja viņa būtu iepriekš plānojusi atstāt pilsētu, vai viņai pilsētā būtu kas sarunāts uz rītdienu? Vai arī pārvākšanās veikta pēkšņa lēmuma iespaidā? Vai varbūt viņa vienkārši atradusi mēbelētu dzīvokli divus kvartālus no šejienes, aizvedusi uz turieni savas personiskās mantas un atstājusi tikai to, ko Durskis precīzi nosaucis par drazām? Es nezināju.

Es ieliku brūnā papīra tūtu plastmasas atkritumu traukā, saslaucīju mēslus, kas bija izbiruši uz linoleja, tad izslēdzu visur gaismu un klusītēm izgāju no dzīvokļa.

16.

KA jau Durskis bija sacījis, ēkas tuvākaja apkārtnē atradās divas garāžas. Pirmajā darbinieks nekad nebija dzirdējis ne par Natalī Flečeri, ne par viņas zilo buiku furgonu. Es gāju prom un devos pa ielu uz otras garāžas pusi.

Ir tādas vietas, kuras nakts tukšajas stundās pieņem pamestu, karalaika ainu izskatu. Vieta, kur atradās Oberlīna loks, kādreiz bijis dārgu dzīvokļu rajons, bet tas bija sen, kad mēs — tu, Megij, un es — bijām jauni. Pat tagad šis rajons nebija pilnībā padevies pilsētas postošajai ietekmei, bet uz to pusi jau gāja, un bija noskāršamas visas galīgās erozijas pazīmes. Pati ieliņa varbūt bija viena no pusduča oāžu — pamestu ēku, tukšu un dēļiem aizsistu veikalu, ar nojauktu māju gružiem apbērtu zemes gabalu, mazu parciņu ar salauztiem soliem un ar grafītiem izraibinātam sienām un trotuāriem, garāžu, benzīna uzpildes stacijas, diennakts restorāna tuksnesī. Tukšajos zemes gabalos saimniekoja žurkas un klaiņojoši suņi. Pamestajas ēkās bez ūdens un elektrības nelikumīgi apmetās visu aizmirsti neveiksminieki. Trotuāri bija piemētāti ar tukšām vīna pudelēm un avīžu driskām, ko dzenāja septembra vējš. Upe atradās tikai četrus kvartālus tālāk, un es sadzirdēju velkoņa tauri, smago automašīnu dārdoņu uz Ostas Šosejas. Tepat priekšā uz kādas pamestas mājas lieveņa sēdēja trīs pusaudži un smēķēja. Pulkstenis bija gandrīz divi naktī.

Viņi redzēja mani tuvojamies un droši vien noturēja mani par policistu. Viens no viņiem nokāpa no lieveņa. Viņš nostājās taisni man ceļā, ievilka dziļu dūmu no tievas cigaretes, ko turēja rokā, un teica:

— Tu zini, kas tas ir?

— Nē, kas tas ir?— es atjautāju.

— Zāle,— viņš teica.— Vai tu esi policists?

Es neatbildēju. Viņš ievilka vēl vienu narkotiku dūmu, ieķiķinājās un jautāja:

— Kāpēc tu mani neapcietini? Šī ir zāle.

— Mums nav atļauts apcietināt marihuānas smēķētājus pēc pusnakts,— es noteicu, apgāju viņiem apkārt un turpināju iet pa ielu.

— Ei, policist!—viņš nobļāva man pakaļ.— Ej dirst!

Otrā garāža atradās Dikensa un Holta ielu stūrī. Dežurants

sēdēja mazā apgaismotā kantorītī. Viņš lasīja avīzi, kājas uzstutējis uz galda, tranzistoram bija uzgriezta stacija, kas pārraidīja rokmūziku. Pašā garāžā cits vīrietis ar šļūteni mazgāja automašīnu. Es negribēju nobiedēt vīrieti kantorī, taču radio bija uzgriezts ļoti skaļi un viņš varbūt nedzirdēja manu tuvošanos.

— Piedodiet,— es sacīju, un viņš apgriezās nobružātajā grozāmajā krēslā, kājām nošļūkot no galda, acīm ieplešoties, avīzei izslīdot no rokām.

— Kases atvilktnē ir astoņpadsmit dolāru,— viņš nekavējoties teica.— Ņemiet tos.

— Esmu policists,— es atbildēju un parādīju viņam savu nozīmi.

— Pū,— viņš izmeta.— Jūs nu gan mani nobiedējāt.

Viņš bija tumšādains vīrs ar šauru seju, brūnām acīm,

plānām ūsām pār virslūpu. Viņš valkāja dzeltenu jaku virs koši apdrukāta sporta krekla, brūnas korda auduma bikses, brūnas augstas darba kurpes, baltas zeķes. Viņš izslēdza radio un jautāja:

— Kas noticis?

— Es mēģinu iegūt ziņas par kādu automobili.

— Zagtu?

— Nē.

— Kas tad?

— Es gribu zināt, vai svētdienas naktī tas bija šeit.

— Kas tā par automašīnu?

— Zils buiks, furgons.

— Kāda gada?

— Septiņdesmit pirmā. Tas pieder sievietei, kuru sauc Natalī Flečere.

— Ak jā. Trakā Kleo.

— Jūs viņu pazīstat?

— Šai apkārtnē viņu pazīst visi. Viņa ir vājprātīga.

— Vai svētdienas naktī automašīna bija šeit?

— Tā šeit atrodas katru nakti. Te viņa to novieto. Vai arī mēdza atstāt, es gribēju teikt. Šajā apkaimē nevar atstāt automašīnu uz ielas. Viņi nospers radio un riepas, un akumulatoru, viņi neatstās neko, izņemot virsbūvi.

— Kad, jūs teicāt, viņa mēdza to šeit novietot...

— Pareizi, viņa pārvācās uz citurieni. Mašīnā viņai bija trīs čemodāni un ceļasoma, kad viņa svētdienas naktī iebrauca. Piekodināja man pieskatīt mantas.

— Cikos tas bija?

— Mazliet pēc pusnakts. Es nāku vienpadsmitos un beidzu darbu astoņos no rīta.

— Cikos viņa atnāca pēc mašīnas?

— Ap pusastoņiem. Parbaudīja, vai viss ir iekšā, un aizbrauca.

— Vai viņa teica, kurp dodas?

— Nē. Tikai pateica, ka aizvācoties no šejienes.

— Vai jūs nezināt mašīnas numuru?

— Man tas bija uzrakstīts uz birkas pie rezerves atslēgu komplekta,— viņš atbildēja.— Es izsviedu birku ārā, kad viņa paņēma automašīnu. Numurs sākās ar 83L. Tā es atceros numurus, pēc trim pirmajiem cipariem vai burtiem. Tā es pierakstu numurus uz tāfeles, kad kāds grib, lai atbrauc vai aizbrauc viņa mašīnu. Šajā apkaimē cilvēkiem netīk aizklīst pārāk tālu no mājām. Viņi piezvana, pasaka man, ka grib, lai aizbrauc mašīnu, es pierakstu pirmās trīs numura zīmes te uz tāfeles, un Frenkijs — viņš ir tas, kurš ārpusē mazgā mašīnas,— viņš aizbrauc mašīnu vai atbrauc to šurp, kā nu kuro reizi vajag. Reizēm ļaudis pārrodas mājās vēlu, viņi aizslēdz mašīnu un atstāj to uz ielas, un, uzkāpuši augšā, piezvana man. Mums ir rezerves atslēgu komplekti, tā ka Frenkijs aizskrien turp, savāc mašīnu un atgādā to šurp sveiku un veselu. Jūs būsit pārsteigts, uzzinot, cik daudz cilvēku vēl dzīvo šajā sūdīgajā rajonā. Kā jūs domājat, cik mašīnu mēs te katru nakti uzņemam?

— Cik tad?

— Simt divdesmit divas. Tīri brangi, vai jums tā neliekas? Tas ir, es domāju, priekš šitā sūdīgā rajona? Mums ir četri kadiji, vai jūs tam ticēsit? Veseli četri!

— Jūs taču neizmetāt to birku atkritumu grozā, vai ne?

— Kādu birku?

— To ar mašīnas numuru.

— A! Jā, taisni tur es to iemetu. Bet es domāju, ka trauks jau ticis izbērts.

— Vai jums būtu iebildumi, ja es to pārbaudītu?

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Vai tas nekas, ja es pārlūkotu atkritumu groza saturu?

— Protams, pucējiet vaļā,— viņš atļāva.— Numurs sākas ar 83L, par to es esmu drošs.

— Vai esat izlasījis šo avīzi?— es vaicāju.

— Es to vēl lasu.

— Es negribu jums te piemēslot grīdu.

— Palūkojiet, ārpusē ir muca,— viņš ieteica.— Tur kaut kas var būt.

Es iegāju garāžā un blakus atvērtajām tualetes durvīm atradu lielu mucu. Zem taukainu lupatu kaudzes gulēja aprakta maza formāta pilsētas avīze. Es to izvilku, aiznesu uz kantori un izklāju uz grīdas. Radio alkal bija ieslēgts, no skaļruņa dārdēja rokenrols. Dežurants nelikās par mani zinis, kamēr es pārbaudīju atkritumus. Viņš sēdēja, lasīja avīzi un klausījās mūziku. Atkritumi nebija tik netīri kā Natalī dzīvoklī, tomēr tie bija diezgan netīri. Kad es sasniedzu groza dibenu, es piepeši jutos pateicīgs par netīrību. Es līdz šim nebiju atradis ne pēdas no birkas un jau gatavojos samierināties ar faktu, ka grozs kaut kad patiešām ticis izbērts laikā no deviņiem rītā līdz šim brīdim. Taču groza dibenā vīdēja lipīgs — sīrupa vai eļļas — traips, un pie tā bija pielipusi maza balta birciņa ar visu aukliņu. Es to uzmanīgi izvilku un apskatīju. Tinte bija mazliet izplūdusi no saskarsmes ar staipīgo piciņu groza dibenā, taču uzraksts joprojām bija skaidri salasāms.

— Vai šis?—es jautāju.—83L-47I0?

— Tas pats,— dežurants atbildēja, nepaceldams acu no avīzes.

— Šis taču nebija ārpilsētas numurs, vai ne?

— Nē, nē.

Es savācu kopā atkritumus, saliku atpakaļ groza, pateicos dežurantam par man ziedoto laiku un devos pie telefona automata, kas atradās pie sienas blakus tualetei. Durvis uz tualeti bija vaļā, un sastāvējusies urīna smaka plūda man virsū, kad es griezu Divpadsmitā policijas iecirkņa numuru. Es minēju, ka Horovics nu jau varētu būt atgriezies policistu istaba un, iespējams, uzturēsies tajā līdz ritam — bija taču notikusi slepkavība. Dežurējošais policists mūs savienoja. Horovics izklausījās ļoti noguris.

— Deiv,— es sacīju,— man tev kaut kas sakāms.

— Jā, Ben?

— Natalī Flečere, vārds uz ...

— Jā?

— Viņas adrese bija Oberlīna loka 420 ...

— Ko tu gribi teikt — bija?

— Viņa šorīt agri izvākusies no turienes.

— Sūds,— Horovics izgrūda.— Es tikko aizsūtīju uz turieni O'Nīlu.

— Dzīvoklis ir tukšs, ja neskaita dažas grabažas,— es pateicu.

— Tu tur biji?

— Jā, Deiv.

— Ben, es gan nedomāju, ka tev tā vajadzēja darīt.

— Es zināju, ka tu kādu laiku būsi aizņemts notikuma vietā. Es iedomājos, ka ietaupīšu tev mazliet laika.

— Kur tu dabūji viņas adresi?

— No telefonu grāmatas. Tāpat kā lu.

— Ja,— Horovics mazliet sērīgi novilka.— Tā, vai tas ir viss?

— Nē, ir vēl kaut kas. Viņa aizbraukusi ar septiņdesmit pirmā gada zilu buiku, furgonu, kas reģistrēts ar numuru 83L, svītriņa, 4710.

— Šaja štatā?

— Jā, Deiv.

— Tas ir labi,— Horovics teica,— es tūlīt pat ar to nodarbošos.

Viņš brīdi klusēja, tad piebilda:

— Es laikam esmu tavs parādnieks.

— Vai jūs atradāt kādus pirkstu nospiedumus uz karekļa vai laužņa?— es uzreiz pajautāju.

— Laboratorija tos pašlaik parbauda. Līdz rītam man jau būs kadas ziņas. Vispār, cik pulkstenis?

— Ceturksnis pāri diviem,— es atbildēju.

— Es jūtos, it kā nebūtu gulējis nedēļu,— Horovics teica.

— Vai vēl kas, Ben?

— Tas ir viss. Es sazināšos ar tevi. Ak, vēl viena lieta, Deiv. Tā dāma ir jukusi. Viņa domā, ka ir Kleopatra.

— Kā tas nāk, ka man vienmēr iznāk darīšana ar vājprātīgajiem?— Horovics sodījās.

— Parunāšu ar tevi vēlāk,— es atvadījos.

— Pagaidām uz redzi,— viņš atbildēja un nolika klausuli.

Es apsvēru, vai nenogaidīt pieklājīgāku stundu, kad zvanīt Violetai Flečerei, taču slepkavības izmeklēšanā laikam ir būtiska nozīme. Aiz pieklājības un arī tāpēc, ka negribēju neviena cilvēka māti nobiedēt līdz nāvei, klaudzinot pie durvīm nakts stundā, es sameklēju viņas numuru telefonu grāmatā, kura karājās ķēdītē pie sienas, un uzgriezu numuru. Viņa atbildēja pēc piektā zvana. Viņas balss šķita miegaina un neskaidra.

— Hallo?— viņa teica.

— Vai misis Flečere?

— Jā?

— Te runā leitnants Smouks no Policijas departamenta,— es paziņoju. (Meli.)— Es ceru, ka nepamodināju jūs, taču ir nogalināts cilvēks, un man uzdots izmeklēt šo noziegumu. (Daļēji meli.)

Viņa bridi klusēja. Kad balss atkal atskanēja otrā galā, viņa izklausījās neapšaubāmi pamodusies. Un pilnīgi noteikti skeptiska.

— Ko tas nozīmē?— viņa noprasīja.— Vai šis zvans jāsaprot kā joks?

— Nē, misis Flečere, šis ir gluži pamatots. Ja jūs būtu tik laipna un atzvanītu man te uz policistu istabu, numurs ir Fīldstouna 8-0765,— es teicu, nolasīdams numuru uz telefona aparāta.

— Labi ... ko jūs gribat?— viņa jautāja.

— Es gribētu parunāt ar jums.

— Tad runājiet,— viņa atteica.

— Vai drīkstu aizbraukt pie jums?

— Kā es zināšu, ka jūs tiešām esat detektīvs?

— Misis Flečere,— es teicu,— es jums parādīšu savu nozīmi, pirms jūs ielaidīsit mani dzīvoklī. Vai arī es stāvēšu gaitenī, ja vēlaties, un mēs varam sarunāties caur durvīm.

— Kā jūs teicāt, kāds jūsu vārds?— viņa vaicāja.

— Detektīvs leitnants Bendžamins Smouks.

— Pasakiet vēlreiz, kāds jūsu numurs?

— Fīldstouna 8-0765.

— Kurš iecirknis tas ir?

— Divpadsmitais.

— Es jums piezvanīšu,— viņa sacīja un nolika klausuli.

Šīs pilsētas telefonu grāmatā ir saraksts ar numuriem, kur

zvanīt policijai nepieciešamības gadījumos, taču ir arī saraksts ar atsevišķu policijas iecirkņu numuriem. Tagad es riskēju, cerēdams, ka pulksten 2.17 naktī Violeta Flečere nesāks pāršķirstīt telefonu grāmatu, lai pārbaudītu numuru, ko tikko viņai nosaucu. Nepagāja ne minūte, kad telefons zvanīja. Es nocēlu klausuli no āķa un tūliņ saspiedu degunu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

— Divpadsmitais iecirknis,— es atbildēju,— seržants Noulss klausās.

— Vai tur ir leitnants Smouks?— viņa jautāja.

— Jā, kundze, vai man piezvanīt?

— Jā, lūdzu,— viņa atbildēja.

— Vienu mirkli,— es atteicu un palaidu vaļā degunu, un ļāvu viņai pagaidīt krietnas četrdesmit sekundes. Tad pats savā balsī teicu:

— Divpadsmitā nodaļa, leitnants Smouks klausās.

— Jā,— viņa sacīja,— te Violeta Flečere.

— Paldies, ka atzvanījāt, misis Flečere.

— Jūs teicāt, kāds esot nogalināts.

— Jā. Kāds vīrietis, vārdā Pīters Grīrs.

— Vai tam ir kāds sakars ar manu meitu?

— Kāpēc? Vai šī cilvēka vārds jums kaut ko izsaka?

— Nē. Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

— Varētu būt kāds sakars,— es teicu.— Taisni tāpēc es gribu parunāt ar jums.

— Kad jūs gribat atnākt šurp?

— Nekavējoties, ja vien drīkstu.

Misis Flečere nopūtās.

— Es jūs gaidīšu,— viņa atbildēja un nolika klausuli.

17.

ES piezvanīju pie durvīm un gaidīju. Atvērās durvju actiņa.

— Jā?— sievietes balss atsaucās.

— Leitnants Smouks,— es stādījos priekšā un turēju nozīmi tuvu pie durvju actiņas. Viņa to pētīja, kā man šķita, pārmērīgi ilgi. Tad noteica:

— Labi,— atslēdza durvis un attaisīja ķēdi. Durvis plaši atvērās. Viņa noskatīja mani no galvas līdz kājām, pateica:

— Ienāciet,— un kādu soli atkapās. Es iegāju dzīvokli, un viņa atkal aizslēdza durvis, taču neaizlika ķēdi priekšā, acīmredzot policista klātbūtnes dēļ.

— Esmu uzvārījusi kafiju,— viņa sacīja.— Vai jūs iedzertu kādu tasīti?

— Jā, paldies,— es piekritu.

Viņa bija sieviete tā ap septiņdesmit pieciem. Pašlaik bija divi un četrdesmit piecas minūtes naktī, un mans telefona zvans, bez šaubām, bija viņu uzmodinājis, taču misis Flečere bija tērpusies kā iešanai uz baznīcu, zilā vienkāršā kleitā un laiviņās ar zemiem papēžiem, ap kaklu pērļu virtene, mati rūpīgi sakārtoti, seja uzkrāsota. Viņa man piedāvāja apsēsties pieticīgi iekārtotajā dzīvojamajā istabā un izgāja virtuvē. Viņa atgriezās, nesdama paplāti ar divām kafijas tasītēm, divām karotītēm, cukurtrauku un krējuma trauciņu.

— Es nezinu, kādu jūs dzerat,— viņa teica.— Lūdzu, ņemiet.

— Man patīk melna kafija,— es atbildēju un paņēmu vienu tasīti.

Misis Flečere iebēra savā tasītē divas karotītes cukura un pievienoja labu tiesu piena pulvera. Dzīvoklī taisni virs galvas atskanēja čikstošu soļu troksnis. Kaut kur blakus dzīvoklī nošķindēja caurules.

— Vai Natalī ir nepatikšanas?— viņa jautāja

— Es nezinu. Vai drīkstu jums uzdot dažus jautājumus?

— Tāpēc jūs atrodaties šeit,— misis Flečere atteica ar raksturīgo apķērību un tiešumu, kas nak tikai ar gadiem. Nav ko melst niekus ar veciem, attapīgiem ļaudīm. Viņi ir pārāk ilgi dzīvojuši un pārāk daudz pieredzējuši, un viņi reti nopūlas ar pieklājīgas sarunas smalkumiem. Tiem viņiem neatliek laika.

— Vispirms es gribētu uzzināt, vai esat jebkad redzējusi savu meitu nēsājam nefrīta karekli.

— Kāpēc jūs to gribat zināt?

— Tāpēc, ka slepkavības vietā tika atrasts nefrīta kareklis.

— Un, ja es pateikšu, ka manai meitai patiesi pieder šāds kareklis, vai ar to viņa būs iejaukta slepkavībā?

— Vai man godīgi jāpasaka?

— Kāpēc gan lai es gaidītu ko citu?

— Misis Flečere, ja kareklis pieder jūsu meitai, es gribētu zināt, kā tas tur nokļuvis. Viņai var būt gluži sapratīgs izskaidrojums.

— Un ja viņai tāda nav?

— Vispirms atbildiet uz pirmo jautājumu. Vai tas ir jūsu meitas kareklis?

— Vai jums kareklis ir līdzi?

— Un vai ietvara aizmugure ir iegravets vārds Natali Flečere un gadskaitlis 69. PK?

— Es nekad neesmu redzējusi karekļa otru pusi.

— Vai manis tikko aprakstītais kareklis jums liekas tāds pats kā jūsu meitai piederošais?

— Liekas gan. Taču, kamēr neesmu redzējusi karekli, es nevaru droši apgalvot, ka tas ir viņas.

— Misis Flečere, te nav tiesas sēde, un es neko nemēģinu uzvelt jūsu meitai. Taču ir nogalināts cilvēks...

— Vai jūs domājat, ka viņu nogalinājusi mana meita?

— Nē, ja vien viņu nevar aprakstīt kā lielu un spēcīgu.

— Natali? Jūs jokojat.

— Misis Flečere, cik gara viņa ir?

— Piecas pēdas sešas collas. Bet viņa ir ļoti slaida. Patiesībā viņa ir gandrīz tieva. Es viņai pastāvīgi saku, ka viņa izskalas novājējusi.

— Vai viņa vada automobili?

— Jā.

— Kādu automobili?

— Buika furgonu.

— Vai kāds no viņas draugiem nebrauc ar Volkswagen autobusiņu?

— Es nepazīstu nekādus viņas draugus. Vēl vairāk, es nemaz negribu pazit nevienu no viņiem. Varbūt viņi vainojami... Labi, nav ko .. .

— Misis Flečere, kad jūs pēdējoreiz redzējāt savu meitu?

— Kas šodien par dienu?— viņa vaicaja.

— Formāli ir jau otrdienas rīts.

— Vai ari jūs tas vienmēr mulsina?

— Jā. Man vēl arvien ir pirmdienas nakts.

— Ļaujiet man padomāt,— viņa sacīja. Viņa dzēra kafiju maziem malciņiem.— Es viņu satiku sestdien. Jā. Kādu brīdi es nebiju pārliecinātā, vai tā bija piektdiena vai sestdiena. Bet tā bija sestdiena. Jā. Tagad es skaidri atminos. Viņa bija tikko atnākusi no ārsta.

— No doktora Hirša, jā?

— Jā,— viņa pārsteigta atbildēja.— Kā jūs to zinājāt?

— Vai doktors Hiršs ir psihiatrs?

— Nē. Viņš ir iekšķīgo slimību speciālists.

— Vai jūsu meita bija slima?

— Nē, tā bija tikai pārbaude.

— Un jūs viņu pēc tam sastapāt?

— Jā. Mēs kopā ieturējām lenču.

— Vai viņa toreiz nēsāja karekli?

— Viņa vienmēr nēsā karekli. Redziet, viņa ...

— Jā, misis Flečere?

— Es nezinu, vai varu jums uzticēties, mister Smouk.

— Lūdzu, uzticieties,— es sacīju.

Misis Flečere nopūtās, nolika savu kafijas tasīti un tad teica:

— Mana meita iedomājusies, ka viņa ir Kleopatra.

— Es to jau zinu.

— Es pieņēmu, ka jūs zināt. Kad jūs vaicājāt, vai doktors Hiršs ir psihiatrs...— Misis Flečere nopūtās.— Natalī visu laiku nēsā karekli, tic, ka tā ir dāvana no ...— Viņa papurināja galvu.— Es tikko spēju par to parunāt,— viņa piebilda.

— Man tas viss liekas ļoti skumji.

— Kad tas sākās?— es jautāju.— Tā Kleopalras mānija.

— Drīz pēc tam, kad nomira Harijs. Mans dēls. Viņš nomira ar sirdslēkmi pirms sešiem mēnešiem. Natalī apgalvoja, ka viņš nevarot būt miris, cilvēki nemirst, viņi tikai pāriet citā dzīvē. Tad viņa sāka teikt, ka viņš patiesībā miris četrdesmit septītajā gadā pirms Kristus dzimšanas, un tad viņa sacīja, ka viņš esot Ptolemajs Divpadsmitais un viņa esot Kleopatra un ... un tad viņa pazuda, es nezināju, kur viņa dzīvo, es nezināju, vai viņa ic slima vai...

— Kad tas bija?

— Harijs nomira martā. Piektajā martā. Natalī aizgāja no šejienes kaut kad aprīlī. Es nezināju, kur viņa atrodas, līdz beidzot jūnijā viņa atnāca un pastāstīja man, ka noīrējusi dzīvokli Oberlīna lokā.

— Visu to laiku jūs neko nebijāt dzirdējusi par viņu?

— Ne pušplēsta vārda.

Misis Flečeres acis pēkšņi pielija dusmām.

— Es vainoju viņas draugus. Tieši viņi piestāstīja manai meitai pilnu galvu ar ļaunām domām. Jau sen pirms tam, kad Harijs nomira.

— Ļaunām?

— Jā. Spiritisms, maģija, pārdabiskais. Ļaunums,— viņa kategoriski teica.

— Misis Flečere, vai jūs zināt, kur pašlaik es varētu atrast jūsu meitu?

— Vai esat meklējis viņu dzīvoklī?

— Jā.

— Viņas droši vien tur nebija. Es par to nebrīnītos. Pusi nakts viņa skraida apkārt pa savām mesām.

— Mesām? Kādām mesām?

— Mister Smouk,— viņa sacīja,— es negribu nodot savu meitu. Es zinu, ka viņa pašlaik ir stresa stāvoklī un uzvedas dīvaini, bet es joprojām domāju, ka tas ir tikai pārejas stāvoklis, viņa to pārvarēs, tas bija tikai Harija nāves izraisītais trieciens. Viņa ļoti mīlēja savu brāli, mister Smouk. Viņiem bija tikai septiņu gadu starpība — Harijam bija četrdesmit, kad viņš nomira, Natalī — trīsdesmit trīs. Viņi allaž bija ļoti tuvi. Tagad es pastāvīgi apciemoju Natalī, mēģinu viņu atbalstīt, joprojām ceru, ka viņa izķepurosies. Jums jāapsola man — lai ko es jums stāstītu, jūs nemēģināsit ieslodzīt Natalī.

— Man tikpat nav tādas varas, lai to izdarītu, misis Flečere.

— Labi,— viņa sacīja.— Natalī apmeklē melnās mesas.

— Kur?

— Es nezinu. Kādas baznīcas pagrabā kaut kur rūpnīcu rajonā. Viņi piesauc nelabo. Viņi ziedo asinis.

Misis Flečere apklusa. Es gaidīju. Viņa atkal purināja galvu, skatīdamās kafijas tasītē.

— Es reizēm domāju, lai Dievs man piedod,— viņa teica,

— es reizēm domāju, ka Harija navi izraisīja burvestības. Vai kāds no Natalī draugiem izdarīja kaut ko tādu, kas izraisīja lēkmi? Vai kāds no viņiem nenolādēja manu dēlu?

— Nav tādas maģijas,— es iebildu.

— Vai tad ne?— viņa jautāja un pacēla galvu, un viņas acis sastapās ar manējām.

— Nē,— es noteikti atbildēju.— Un nav ari nekādas nelabā piesaukšanas.

— Es vēlos, kaut jūs to iestāstītu manai meitai,— viņa sacīja un nopūtās.

— Misis Flečere,— es ieteicos,— vai jums ir kāda nojausma, kur viņa varētu būt?

— Nekādas.

— Vai esat runājusi ar viņu kopš sesldienas?

— Es runāju ar viņu pa telefonu pagājušonakt.

— Jūs domājat, svētdien?

— Jā, svētdien. Mums atkal gandrīz sajuka rēķini, vai ne?— viņa sacīja.

— Nē, ja vien domāsim, ka patlaban ir pirmdienas nakts.

— Jā,— viņa piebalsoja.— Šī ir pirmdienas nakts, un viņa man piezvanīja pagājušonakt. Svētdien.

— Par ko jūs runājāt?

— Viņa likās tīri laimīga. Meita man teica, ka ieiešot jaunā dzīvē. Tobrīd es cerēju — bet nu jau es ceru ilgāku laiku —, es cerēju, ka viņa ar to grib sacīt, ka šī Kleopatras mānija ir beigusies.

— Vai to viņa gribēja teikt?

— Nezinu. Natalī nepaskaidroja. Viņa pateica tikai to, ka es kādu laiku nesaņemšu no viņas nekādu ziņu.— Misis Flečere sarauca pieri.— Tā bija ļoti dīvaina saruna, kad es to tagad pārdomāju. Mister Smouk, man pēkšņi sametas bail. Jūs taču nedomājat, ka viņa iecerējusi nodarīt sev ko ļaunu, vai ne?

— Vai jums šķita, ka viņa grib izdarīt pašnāvību?

— Nē. Taču ... šī būšana ... asins upurēšana, nelabā piesaukšana ... nezinu. Esmu nobijusies. Es nezinu, ko viņa izdarījusi vai ko grasītos darīt.

— Misis Flečere,— es iejautājos,— vai jūs gadījumā neko nezināt par pusnakts mesu, kurai jānotiek rīt?

— Man žēl, bet nezinu vis.

— Vai tā būtu viena no jūsu meitas melnajām mesām?

— Nav ne jausmas. Domāju, ka varētu būt.

— Vai Suzannas vārds jums kaut ko izsaka?

— Jā. Viņa ir viena no Natalī draugiem. Suzanna Mārtiņa. Tas nav viņas īstais vārds. Es nezinu, kāds ir viņas īstais vārds. Suzanna Mārtiņa ir vārds, ko viņa lieto. Tas ir tādas sievietes vārds, kura 1692. gadā tikusi pakārta par burvestībām.

— Vai jūs zināt, kur viņa dzīvo?

— Deviņdesmit sestajā ielā, netālu no Fērlī. Es nezinu adresi. Tā ir sarkanu ķieģeļu ēka ar zaļām audekla nojumēm. Kādu pēcpusdienu es tur satikos ar Natalī. Mēs devāmies iepirkties, bet viņai vispirms vajadzēja satikt Suzannu, un viņa palūdza, lai es pagaidu mājas ārpusē.— Misis Flečere ielūkojās man taisni acīs.— Vai jūs tagad dosities turp?— viņa jautāja.

— Jā.

— Esiet piesardzīgs,— viņa ieteica.— Suzanna Mārtiņa ir ļauna sieviete.

18.

DEVIŅDESMIT sestā iela un Fērlī atradas Šrinksitijā, kur trīs kvartālu platībā starp parku rietumpusē un Fērlī avēniju austrumpusē bija iekārtoti milzum daudzi psihiatru kabineti. Ziemeļpusē pletās puertorikāņu geto. Dienvidos Fērlī un vēl divas platas avēnijas ietiecās pilsētas biznesa rajonā. Deviņdesmit sestajā ielā bija tikai viena celtne ar zaļām nojumēm. Es iegāju vestibilā un devos pie vēstuļu kastītēm, kad man pretī mundri izsoļoja pārvaldnieks.

— Ei, tu!— viņš uzsauca.— Ko tev te vajag?

— Esmu policists,— es teicu un parādīju viņam nozīmi.

— Es meklēju sievieti, vārdā Suzanna Mārtiņa.

— Šajā mājā nekādas Mārtinas nav,— viņš atteica.

— Vai šajā namā dzīvo kāda Suzanna?

— Ir divas Sjūzenas, taču nevienas Suzannas,— viņš atbildēja.—12C dzīvo Sjūzena Hauela un 8A — Sjūzena Kāna.

— Pamēģināsim abas,— es sacīju.

— Ko jūs domājat, teikdams «pamēģināsim»? Jūs domājat zvanīt pie dzīvokļu durvīm?

— Jā.

Viņš paraudzījās pulkstenī un noteica:

— Pulkstenis ir pusčetri no rīta.

— Es zinu.

— Vai nevar pagaidīt vismaz līdz saullēktam?

— Ir nogalināts cilvēks.

— Man ļoti žēl,— viņš sacīja.— Bet, ja es iešu un nakts vidū modināšu īrnieku, es varu zaudēt dzeramnaudu uz Ziemassvētkiem. Vai Policijas departaments man to atlīdzinās?

— Varat izvēlēties,— es piedāvāju.— Vai nu piezvaniet viņiem un pasakiet, ka esmu šeit, vai arī es kāpšu augšā un klauvēšu pie viņu durvīm.

— Dariet to pats,— viņš teica.— Es pat neredzēju, kā jūs ienācāt ēkā,— viņš piebilda, uzgrieza muguru un devās pie komutatora vestibila stūrī.

Es uzbraucu ar liftu astotajā stāvā, atradu 8A dzīvokli un piezvanīju pie durvīm. Iekšpusē atskanēja pāris zvanu. Es pagaidīju, tad piezvanīju atkal.

— Kas tur ir?— vīrieša balss jautāja.

— Policija,— es atbildēju.

— Ko jūs gribat?— viņš prasīja.

— Es meklēja sievieti, vārdā Suzanna Mārtiņa.

— Te nav nekādas Suzannas Mārtinas,— viņš atteica.

— Vai te dzīvo Sjūzena Kāna?

— Jā, viņa ir mana sieva.

— Vai jūs neatvērtu durvis, ser?— es palūdzu.

— Mister,— viņš teica,— ja jūs man stāstītu, ka esat vai pats mērs, arī tad es jums neatvērtu durvis šādā nakts stundā.

— Kā būtu, ja jūs atvērtu actiņu un paskatītos uz manu nozīmi?

Es dzirdēju, kā tiek atbīdīts durvju actiņas aizsegs. Es pacēlu nozīmi.

— Ļoti jauki,— viņš noteica.— Ja jums šeit ir likumīgas darīšanas, ejiet un sadabūjiet orderi.

— Mister Kān,— es vaicāju,— vai jūsu sieva gadījumā nepazīst personu, vārdā Natalī Flečere?

— Nē,— viņš atbildēja. Es dzirdēju, kā pēdējoreiz noklikšķēja durvju actiņas aizsegs.

— Arlabunakti,— viņš teica.

Es devos atpakaļ pie lifta un uzbraucu līdz divpadsmitajam stāvam. Pie 12C dzīvokļa es apskatījos plāksnīti ar īrnieces vārdu — Sjūzena Hauela — un piezvanīju, tad gaidīju. Šoreiz actiņas aizsegs atvērās, iekams tika bilsts kaut vārds. Es kārtīgi atkāpos no durvīm, lai tas, kurš mani nopētīja, redzētu mani visā augumā.

— Kas tur ir?— vaicāja sievietes balss.

— Es meklēju Natalī Flečeri.

— Viņas šeit nav.

— Vai jūs viņu pazīstat?

— Es viņu pazīstu. Viņas te nav.

— Lūdzu, vai drīkstu ieiet?

— Vai jūs zināt, cik pulkstenis?

— Jā.

— Pienāciet vēlāk,— viņa ieteica.

— Esmu policists,— es paskaidroju un pacēlu uz augšu savu nozīmi.

Iestājās klusums. Tad viņa sacīja:

— Vienu mirkli, es kaut ko uzģērbšu.

Viņai vajadzēja piecas minūtes, lai kaut ko uzvilktu mugurā. Kad sieviete atgriezās pie durvīm, viņa tās pavēra spraudziņā, ko ierobežoja ķēde.

— Parādiet man to nozīmi vēlreiz,— viņa teica. Es to pacēlu pie spraugas.— Tur rakstīts «atvaļināts»,— viņa konstatēja.

— Taisnība.

— Man jūs nav jāielaiž,— viņa paziņoja.

— Natalī ir nelaimē.

— Kādā nelaimē?

— Mis Hauela, mēs pamodināsim visu māju.

— Kas man daļas gar visu māju. Kādā nelaimē Natalī iekļuvusi?

— Vai jūs zināt, kur viņa atrodas?

— Vispirms atbildiet man.

— Viņu vajag nopratināt.

— Par ko?

— Par slepkavību. Mis Hauela, vai jūs, lūdzu, neatvērtu durvis?

Ķēde tika atāķēta, un durvis plaši atvērās.

Sjūzena Hauela bija sieviete tuvu pie četrdesmit. Viņai mugurā bija balts stepēts peldmētelis virs gara, sārta naktskrekla. Viņai bija cirtaini burkānkrāsas mati, kuri slējās ap šauro seju frizūrā, kas būtu kā radīta Frankenšteina briesmoņa līgavai. Viņai bija plāns un garš deguns, kura gals dīvainā kārtā bija nolaidens. Viņas acis bija bālā dzintara krāsā kā kaķim, un viņa labu brīdi nopētīja mani, pirms izteica:

— Ienāciet.

Viņas augums bija varbūt piecas pēdas septiņas collas, un viņa turējās ļoti stīvi. Iedams viņai garām, es nezin kādēļ jutos ļoti mazs. Viņa aizvēra un aizslēdza durvis aiz sevis, tad teica:

— Tur, iekšā.

Es iegāju dzīvojamā istabā, kuru apgaismoja viena vienīga spuldze uz maza galdiņa. Sienas bija nokrāsotas melnas. Es nekad agrāk netiku bijis dzīvojamā istabā ar melnām sienām.

— Sēdieties,— viņa uzaicināja.

Es apsēdos melnā ādas atzveltnes krēslā. Arī pārējās mēbeles istabā bija melnas. Man bija tāda sajūta, it ka es sēdētu tumsā, kaut ari lampa izstaroja spilgtu gaismu mazajā istabā. Sjūzena Hauela apsēdās man pretī lielā, ar brokātu polsterētā atzveltnes krēslā.

— Kas ir ar Natalī?— viņa vaicāja.

— Es jums teicu. Viņu vajag nopratināt.

— Policija grib viņu nopratināt?

— Jā.

— Bet jūs neesat policists.

— Es esmu atvaļināts policists.

— Vai jūs gribat, lai es noticu, ka policija sūtīs atvaļinātu policistu izmeklēt slepkavību?

— Tas nav nekas neparasts. Man ir daudzu gadu pieredze. Departaments bieži izsauc mani, lūdzot padomu un konsultāciju.

Tie nu bija atklāti meli. Pa tiem četriem gadiem, kopš biju aizgājis, Policijas departaments man pat Ziemassvētku kartīti netika atsūtījis.

— Es jums neticu,— viņa atteica.

— Cilvēku, kura pārziņā ir šī lieta, sauc Deivs Horovics,— es sacīju.— Viņš ir otrās pakāpes detektīvs Divpadsmitajā iecirknī. Piezvaniet viņam. Viņš jums pateiks, ka es šeit atrodos policijas vārdā.

Kādu laiciņu viņa apdomāja manis teikto. Neviens no mums nerunāja. Kaut kur dzīvoklī skaļi tikšķēja pulkstenis. Beidzot viņa nopūtās un izdvesa:

— Es atbildēšu uz jūsu jautājumiem. Taču vispirms es gribu zināt, kas nogalināts.

— Kāds vīrietis, vārdā Pīters Grīrs. Viņš strādāja apbedīšanas kantorī. Viņš gatavojās iebalzamēt līķi, kad kāds viņu nodūra. Sakiet, mis Hauela, vai jūs gadījumā nezināt, kur atrodas Natalī Flečere?

— Man nav ne jausmas, kur viņa ir.

— Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt?

— Pirms mēneša.

— Vai jūs viņu gaidāt atnākam rīt?

— Jūs man teicāt, ka nezināt, kur viņa uzturas. Kā jūs zināt, ka Oberlīna lokā 420 viņas nav?

— Es ... es pieņēmu, ka jūs tur esat jau bijis.

— Kāpēc jums tas būtu jāpieņem?

— Tieši tā rīkotos policists.

— Mis Hauela,— es teicu,— vai jūs? ...

— Es dotu priekšroku tam, ka jūs uzrunātu mani īstajā vārdā,— viņa pēkšņi ieteicās.

— Un kāds tas būtu?

— Suzanna Mārtiņa,— viņa atteica un tūliņ paskaidroja,

— Eimsberijas ragana.

— Labi, mis Mārtiņa, vai tā ir taisnība, ka Natalī Flečere apmeklējusi melnās mesas, kurās upurētas asinis?

Viņa piepeši iesmējās.

— Par ko jūs smejaties?— es jautāju.

— Kā lai nesmejos par tādu muļķību,— viņa atbildēja. Viņas balss skanēja citādi. Bija krasi mainījusies ne tikai viņas valoda, bet ari parastā balss.

— Vai jūs zināt, ka Natalī apmeklēja melnās mesas?

— Es nevēlos klāstīt savus uzskatus šajā jautājumā,— viņa teica.— Jā, viņa nodarbojas ar melno maģiju, to zināt tiklab jūs, kā es.

— Viņas māte ...

— Lai nolādētas mātes!— viņa atcirta.— Vai Sara Atkin-sone no Ņūberijas nebija māte? Un vai viņa, kad es biju pilnīgi

noburta, vai viņa neziņoja miertiesnesim, ka es reiz nejaukā laikā no Eimsberijas nogājusi uz viņas mājām un iegājusi viņas nama virtuvē, un manu kāju pēdas bijušas sausas? Un tad viņa teica uz mani: «Es būtu samirkusi līdz ceļiem, ja būtu nākusi tik tālu ceļa gabalu,»— un vai man nebija taisnība, kad es atbildēju: «Nicinu to, kura staigā ar samirkušu brunču stērbeli!» Lai nolādētas visas mātes, lai nolādēta sieva, kura redzēja mani izzūdam tukšumā un tad no jauna parādāmies knābājošu, badīgu putneļu izskatā. Un lai nolādēti arī tēvi un tu pats, un tavs tēvs! Lai nolādēts Džons Kembals, kuram es uzsūtīju kucēnus, melnus kā Jēzus sirds, lai tie klūp viņam pie kakla un vēdera un izgaist, un viņš ar savu cirvja vicināšanu tiem nekā nevar padarīt! «Kristus vārdā, atkāpieties!» viņš kliedza, un kucēni kļuva pieļāvīgāki, un, kaut arī viņš it brangi dabūja trūkties, es viņu joprojām nolādu.

— Mis Mārtiņa,— es jautāju,— kāpēc rīt ieradīsies Natalī?

— Lai noklausītos, kā es stāstu par verdzeni Titubu, pa pusei melno, pa pusei karībieti, un par viltībām un maģiju, un burvestību, ko viņa atvedusi no Barbadosas uz Salemas ciemu.

— Es nedomāju, ka viņa nāks šurp,— es iebildu.— Viņa ir izvākusies no dzīvokļa Oberlīna lokā. Tas ir tukšs.

— Tava galva ir tukša,— viņa atteica.

— Pagājušonakt viņa runājusi ar māti. Natalī teikusi mātei, ka pāriešot jaunā dzīvē. Vai jums ir kāda nojausma, ko tas varētu nozīmēt?

— Apkaunojoši, ka jās ņemat par pilnu ļaudis, kuri nav pie pilna prāta.

— Vai jūs zināt, uz kurieni devusies Natalī?

— Es pateiktu, ja zinātu. Es nezinu. Skatieties!— viņa iesaucās un rādīja uz griestiem.— Re, kur uz sijas sēž Svētā Korija un ar pirkstiem zīda dzeltenu putnu.

Es palūkojos augšup. Pie griestiem nekā nebija.

— Vai nedzirdi bungu rīboņu?— viņa jautāja.— Kālab tu neej? Kālab tu neej?

— Uz kurieni? Kur es varu atrast Natalī?

— Tur stāv Oldens,— viņa teica.— Pārdrošs puisis, kurš tiesnešu priekšā nenoņem cepuri. Viņš pārdod pulveri un lodes indiāņiem un frančiem un guļ ar indiānietēm, un viņam ir indiāņu bērni.

— Vai Oldens ir kāds, ko pazīst Natalī?

— Pavaicā Džonam Indiānim,— viņa atteica.

Es nezināju, vai Džons Indiānis ir īsts vai izdomāts, taču sapratu, ka nav jēgas uzdot Sjūzenai Haudai jeb Suzannai Mārtinai vēl kādus jautājumus. Es biju padarijis viņu piesardzīgu, jautādams, kā viņa zina, ka NatalI nav Oberlīna loka dzīvoklī; tai brīdī viņa sāka vervelēt par Salemas ciemu. Vai tā bija patiesa mānija vai taktisks manevrs uzmanības novēršanai, pašlaik nebija ko domāt izraut viņu no šī stāvokļa.

— Labi,— es noteicu,— liels paldies. Es jūs vairs neaizkavēšu.

— Kurā brīdī es tev nodarīju pāri?— viņa noprasīja un pasmīnēja.

Es devos uz durvīm.

— Vairāk jautājumu nebūs?— viņa vaicāja.

— Neviena paša,— es atbildēju.

— Vairāk smagumu nebūs?— viņa noprasīja un atkal pasmīnēja.

Es izgāju no dzīvokļa. Viņa aizvēra un aizslēdza aiz manis durvis. Es piespiedu ausi kokam. Ja viņa steigšus kādam zvanīja, es nedzirdēju, ka viņa grieztu numuru. Es devos pie lifta un izsaucu liftu. Es neko daudz nezināju par burvestību vēsturi Salemā, bet to gan zināju,— buršanā apsūdzētais Džailzs Korijs, kurš tika saspiests līdz nāvei atklātā laukā blakus cietuma ēkai, kad akmens uz akmens tika krauti viņam uz krūtīm, pūloties panākt no viņa atzīšanos buršanas noziegumā, viņš bija klusējis gandrīz līdz pašām beigām. Un ari tad viņš izteicis tikai:

— Vēl smagumu.

19.

NU jau viss rādījās ļoti labi.

Vainīgais, manuprāt, bija pielaidis tikai vienu kļūdu, to pašu kļūdu, kura pārvērtusi viņu no līķu zagļa slepkavā. Viņam nevajadzēja nogalināt Pīteru Grīru, apbedīšanas iestādes darbinieku. Līdz tam brīdim viņa noziegums noteikti bija nodarījums, kam varēja piemērot niecīgu cietumsodu vai tūkstoš dolāru naudas sodu, vai arī abus. Taču viņa vajadzība pēc līķa bijusi tik nepārvarama, ka viņš izdarījis vissmagāko kriminālnoziegumu, un tā bijusi rupja kļūda.

Taču, ja neskaita šo (un man bija jāaplūko viņa uzbrukums vecajai kundzei, kura veda pastaigāties suni, kā vienkāršs turpinājums slepkavībai), citas kļūdas viņš nebija pieļāvis, un es vēl nezināju, kādēļ viņam bijis vajadzīgs miruša cilvēka ķermenis un ko viņš ar to iecerējis darīt. Jā, es biju apsvēris varbūtību, ka Natalī kalendārā atzīmētajai «mesai» jābūt raganu sabatam, kuram nepieciešams asiņu upuris no svaiga līķa — galu galā, slepkava bija pametis līķi, no kura jau tikušas izsūknētas asinis, un nozadzis to, kurš vēl nebija iebalzamēts. Taču asinis parasti tika ņemtas no dzīviem upuriem, no kazas vai jēra, vai — dažās kultūrās — no cilvēka, kurš tika atnests pie altāra un guldīts uz tā, viņa rīkle pārgriezta, un asinis varēja pilēt upurtraukā. Miris ziedojums? Kā asins upuris? Abi šie jēdzieni šķita pretrunīgi un viens otru izslēdzoši. Turklāt, pieņemot, ka kāds meklējis siltu līķi (tā sacīt) vēlākai lietošanai asins upurēšanā, vai viņš kādu nogalinātu, nozogot šo līķi?

Soda likumā nav nekā tāda, kas neloģisku noziedznieka rīcību uzskatītu par noziegumu. Taču, ja slepkavības iespēja kaut iztālēm būtu pavīdējusi līķu zag|a prātā, tad kāpēc viņš vienkārši nenolaupīja dzīvu cilvēku un neizdarīja slepkavību uz altāra kā īstu asins upurēšanu? Nē, es nedomāju, ka nospertais mironis bija iecerēts kā ziedojums mesā — melnajā vai kādā citā. Tad kāpēc tas tika nozagts?

Ienākdams dzīvokli, es svilpoju. Saule vēl nebija uzlēkusi, tāpat arī debesīs vēl nebija ne zīmes no ausmas. Es ieslēdzu virtuvē gaismu, un vārna būri ieķērcās tādā tonī, kuru es drīzāk uztvēru kā sapīkumu par traucējumu nekā sveicienu.

— Sveiks, dumiķi,— es teicu,— vai kāds tevi pabaroja?

Putns iebrēcās atkal.

Es ielūkojos viņa sprostā. Nekur nebija redzama ne kripata barības. Es piegāju pie ledusskapja, atklāju, ka gaļas paplāte tukša, un vienā no plauktiem uzgāju atvērtu tunča kārbiņu. Vadīdamies no teorijas, ka vārnas, tāpat kā haizivis, ēd jebkuru drazu, es ar karoti ieliku kārbiņās saturu būri. Vārna to aizdomīgi novēroja. Es aizvēru sprosta durtiņas un paskatījos uz ziņu dēli. Neviens nav zvanījis. Pavilkdams kaklasaiti vaļīgāk, es iegāju kabinetā un uzgriezu Divpadsmitā policijas iecirkņa numuru. Deivs Horovics vēl bija tur.

— Jā, Ben?— viņš atsaucās.

— Vai ir kādi jaunumi no laboratorijas?

— Piecos no rīta?— viņš brīnījās.— Kas, pie velna, tev lēcies?

— Kas tev lēcies, Deiv?

— Nekas.— Viņš brīdi klusēja.— Jā, ir gan kaut kas. Man tiek krietns lādiņš no mana biedra. Viņam nepatīk, ka tu šai lietā visu izošņā.

— Es viņam aiztaupu melno darbu, Deiv.

— Labi, viņš uz to skatās citādi.

— Kā tad viņš uz to skatās?

— Viņš saka, tu izmeklējot šo sasodīto lietu mūsu vietā.

— Es to nepavisam nedaru.

— Es tev pateikšu taisnību, Ben, arī es mazliet nervozēju. Šī ir slepkavība. Ja mēs to atklāsim, es negribu, lai to tiesā sabojātu.

— Tieši to apgalvoja tavs biedrs.

— Nu, varbūt viņam taisnība. Tas ir mūsu darbs, Ben, un tev ...— Viņš apklusa.— Labi, beigsim par to.

— Nē, turpini vien.

— Labi, O'Nīls domā, ka tev tas tikai tāds vaļasprieks.

— Tas nav vaļasprieks, Deiv.

— Es tikai saku, ko viņš domā.

— Tā, es domāju, kad tu saņemsi laboratorijas rezultātus ...

— Paklau, Ben, neliec man justies kā nelietim. Man jau tāpat ir pārāk daudz nedzīstošu vāšu.

— Vai tu gribi, lai es mestu mieru?

— Es nezinu, ko gribu. Tas, ko tu man pateici par automašīnu, bija patiešām vērtīga informācija. Varbūt O'Nīls tik tālu neaizdomātos, kas to lai zina? Tajā pašā laikā es negribu, lai tu izdarītu ko tādu, kas varbūt šo lietu tiesā izgāztu, vai tu saproti mani?

— Uzticies man vēl mazliet, Deiv.

— Ak, sūds, Ben,— viņš izgrūda un apklusa. Es gaidīju. Viņš visu pārdomāja. Es viņam devu daudz laika. Viņš nopūtās, tad atkal ierunājās:

— Es izskatīju izmeklēšanas dienesta kartotēku attiecībā uz Natalī Flečeri. Par viņu pašu nekādu ierakstu nav, bet uz viņas vārda ir kartīte ar norādi.

Es pagaidīju vēl mazliet. Viņš vēl cīnījās ar sevi, taču man viņš pārāk patika, lai es viņu steidzinātu.

— Ben, tu taču būsi uzmanīgs, ko?— viņš beidzot izmocīja.

— Par šito es varu nonākt pamatīgās sprukās.

— Es būšu uzmanīgs.

— Zilajā kartītē bija norāde uz kādu Čārlzu S. Karutersu. Viņam ir dzeltena lapa, tik gara kā mana roka, sākot no piecpadsmit gadu vecuma. Pēdējo reizi būdams brīvībā, viņš ticis apcietināts par ielaušanos pēc pirmā panta, viņam piesprieda maksimālo sodu, atbrīvots pagājušā gada oktobrī pēc divpadsmit un vēl mazliet atsēdētiem gadiem.

— Kāds viņam sakars ar Natalī?

— Pēc viņa galvotāja vārdiem, abi dzīvo kopā.

— Kopš kura laika?

— Kopš pēdējā policijas ziņojuma. Man te ir datums, pagaidi sekundi.— Otrā galā iestājas ilgs klusums.— Piecpadsmitais augusts.

— Vai tev ir viņa adrese?

— Jā, un tā nav Oberlīna lokā.

— Kāda tā ir?

— Makenzija 8212. Varu iedomāties tikai to, ka viņa dzīvoja vienā vietā un gulēja citā.

— Vai tu jau esi runājis ar Karutersu?

— O'Nīlam taisni patlaban vajadzētu būt tur.

— Makenzija 8212. Tas ir Hamerlokā, vai ne?

— Turpat ir.

— Vai Karuterss ir melnais?

— Viņš ir melnais.

— Kas tev vēl zināms par viņu?

— Trīsdesmit sešus gadus vecs, augums sešas pēdas divas collas, svars simt deviņdesmit mārciņas. Brūnas acis, melni mati, naža rēta uz labās plaukstas locītavas, nekādu citu atšķirības zīmju un tetovējumu nav.

— Tā iekrišana ielaušanās dēļ? Vai tas ir smagākais noziegums viņa grēku sarakstā?

— Atkarībā no tā, kā uz to skatās. Kad viņam bijis septiņpadsmit gadu, kāds viņam pārdodams iesmērējis kādu draņķi, un Karuterss tam zellim dzinies pakaļ ar automobili, notriecis viņu un nogalinājis. Viņš tika apsūdzēts slepkavībā pēc otrā panta, tad apsūdzība samazināta līdz slepkavībai bez iepriekšēja nodoma, pirmais pants, tad atkal noziedzīga neuzmanība ar transporta līdzekli. Viņam piesprieda piecus gadus, nosēdēti divarpus.

— Vai viņš uzvedies godīgi, kopš licis ārā pēc soda izciešanas par ielaušanos?

— Viens brīdinājums no galvotāja.

— Par ko?

— Galvotājam piezvanīja kāds anonīms puisis, kurš teica, ka Karuterss esot bijis kādā sapulcē, kur visi valkājuši maskas. Tā nu viņš brīdinājis Karutersu, ka šadu sanāksmju apmeklēšana ir 710. paragrāfa pārkāpums. Tu zini to paragrāfu?

— Zinu.

— Tas ir viens stulbs paragrāfs. Lai nu kā, Karuterss noliedza, ka jebkad būtu gājis uz tādu saiešanu, un ar to beidzās.

— Kas tā bija par sapulci?

— Nu, tā nevarēja būt ne maskarāde, ne karnevāls, jo šie gadījumi paragrāfā nav minēti.

— Vai tā nevarēja būt melna mesa?

— Ko tu ar to gribi teikl? Krāsainie baznīcā?

— Nē. Raganu sabats.

— Ben ... esmu ļoti noguris, visu nakti neesmu gulējis. Neāksties.

— Labi,— es noteicu.— Liels paldies, Deiv.

— Jā,— viņš novilka un nolika klausuli.

Es pēkšņi jutos novārdzis. Es noliku vietā klausuli, izgāju no kabineta un iegāju guļamistabā. Marija gulēja, palags sapinies viņai ap kājām, garie, gaišie mati izjukuši uz spilvena. Es novilku drēbes, uzģērbu pidžamu un ielīdu viņai blakus gultā.

— Ben?— viņa ievaicājās.

— Jā.

— Labi,— viņa atteica un pievēlās man klāt.

ISTABĀ iespīdeja saules gaisma; beidzot klat otrdienas rīts. Uz Marijas spilvena es atradu zīmīti, kurā bija rakstīts:

Dārgo Ben!

Man desmitos jābūt uz lasījumu, turklāt man nepatīk, ka Lizete zina, ka es gu(u ar tevi. Es gan nezinu, vai tev šodien atkal vajadzēs automašīnu, bet es tik un tā nezinu, kur tu esi to atstājis. Tā nu es paņemšu taksometru. Vai tu vēlāk man piezvanīsi? Es atstāšu ziņu savai darbiniecei. Mīlu tevi. Esi uzmanīgs.

Marija

P. S. Es pabaroju Edgaru Alanu.

Es paskatījos pulkstenī. Bija divdesmit minūtes pāri vieniem. Es nebiju domājis nogulēt tik ilgi. Es uzvilku peldmēteli (kāda neapšaubāmi perversa iemesla dēļ man nepatīk runāt ar kādu pa telefonu, kad esmu ģērbies pidžamā), iegāju kabinetā un uzgriezu Divpadsmitā policijas iecirkņa numuru. Dežurējošais policists man pateica, ka Horovics esot devies uz mājām. Tad es palūdzu, lai viņš mani savieno ar Kūpa kabinetu.

— Labdien, Benij,— Kūps atsaucās. Viņš izklausījās varen oficiāls un mazliet strups.

— Kūp,— es sacīju,— man ļoti negribas tevi apgrūtināt, bet Deivs Horovics gaidīja laboratorijas rezultātus.. .

— Tie man ir uz galda,— Kūps atbildēja.— Benij, augšā, policistu istabā, ir viens ļoti nelaimīgs policists, un, kaut arī es mīlu tevi kā brāli, man jāgāda, lai detektīvu komanda strādātu kā šī iecirkņa funkcionējoša vienība. Tu mani saproti?

— Pie velna, par ko raizējas O'Nīls?

— Es tev pateikšu, par ko viņš uztraucas, ja tu gribi zināt. Pagājušonakt viņš dodas uz Natalī Flečeres dzīvokli, un tu jau esi tur bijis. Viņš runā ar pārvaldnieku, un tu jau esi runājis ar pārvaldnieku. Pārvaldnieks pasaka viņam Natalī mātes vārdu, un šorīt O'Nīls dodas pie viņas un uzzina, ka tu jau esi tur bijis nakts vidū, vēl vairāk — no turienes tu gāji runāt ar kādu sievieti, vārdā Suzanna Mārtiņa. Kas ir Suzanna Mārtiņa, Benij? O'Nīls aizbrauca uz to ēku Deviņdesmit sestajā ielā un nevarēja atrast personu ar šādu vārdu.

— Pasaki, Kūp, lai viņš pamēģina vēl. Viņš taču ir tik enerģisks...

— Viņš ir labs policists, un man netīk redzēt viņu uztrauktu.

— Kas ir laboratorijas ziņojumā, Kūp?

— To es tev neteikšu.

— Kā ar VW autobusiņu? Vai nav nekā jauna?

— Benij, vairāk tu no manis neko neuzzināsi,— Kūps atteica un nolika klausuli.

Kādu bridi es sēdēju pie galda, cenzdamies izgudrot nākamo gājienu. Laboratorijas ziņojumā neapšaubāmi bijis kaut kas pārliecinošs. Pretējā gadījumā Kūpam vienkāršāk būtu pateikt: «Žēl, nekā nav. Nekādu pirkstu nospiedumu.» Es nolēmu piezvanīt taisni uz laboratoriju. Numuru es zināju no galvas, pārāk bieži to biju griezis pa dienesta gadiem. Darbinieks, kurš pacēla klausuli, gribēja zināt, kas es esmu un kāpēc gribu runāt ar detektivleitnantu Ambroziāno. Es viņam nosaucu savu vārdu un teku, ka zvanu personiskā jautājumā. Viņš atbildēja, ka leitnanta telefons esot aizņemts un man būšot jāpagaida. Es gaidīju. Dzirdēju, kā virtuvē pilnā rīklē ķērc vārna.

Maikls Dž. Ambroziāno bija cilvēks, kura pārziņā atradās Policijas laboratorija Vašingtona laukuma kompleksā, kur atradās jaunā Policijas Pārvaldes ēka. Viņa laboratorija aizņēma visu devīto stāvu un desmitā stāva da[u milzīgajā trīsdesmit četru stāvu ēkā, kura, raugoties no ārpuses, šķita būvēta vienīgi no stikla. Tāds logu daudzums nebija parasts celtnei, kura vienkopus mājoja visdažādāko dienestu policisti. Piemēram, logi jebkurā policijas iecirknī no ārpuses parasti ir aizsegti ar biezu, izturīgu režģi vai sietu, jo tas nav nekas sevišķs, ka policijas cienītāji met iekšā akmeņus vai smirdbum-bas. Neka tāda nebija Pārvaldes ēkā, kurā vienkopus atradās gan Laboratorija, gan Identifikācijas nodala un īpašuma sekretāra birojs (no kura tikai pagājušajā gadā tika nozagts konfiscētais heroīns miljona dolāru vērtībā — jo mazāk par to runāt, jo labak), un Policijas pilnvarotā un viņa vietnieku kanceleja, Galvena inspektora, Patruļdienesta priekšnieku, un Detektīvu, un Personāla kantori, un Personāla dokumentu arhīvs (civilais un dienesta), un Darbinieku attiecību nodaļa, un Preses un Sabiedrisko attiecību birojs.

Maiks Ambroziāno bija gan policists, gan zinātnieks, cilvēks ar tādu izmaņu un izveicību, ka bija man palīdzējis, kad es strādāju par policistu, vairāk reižu, nekā es jaudāju saskaitīt. Viņš bija četrdesmit sešus gadus vecs, ar gaišiem, mazliet sirmot sākušiem matiem, ar zilām acīm, kuras vienlīdz vērīgi aplūkoja veļas mazgātavas iezīmi netīra krekla iekšpusē un indes pēdas kafijas tasītē. Mēs bijām gadiem ilgi labi sastrādājušies, un es jutu, ka varu lūgt viņam pakalpojumu, neielaižoties kompromisā ne ar viņa profesionālismu, ne godīgumu. Es maldījos.

Kad mūs savienoja, viņš teica:

— Tikko zvanīja Kūps. Tas bija viņš, ar ko es runāju.

— Ak tā,— es novilku.

— Mhm,— Maiks norūca.— Viņš jau domāja, ka nākošais, kam tu zvanīsi, būšu es.

— Tā nu es varu minēt, ka tava atbilde būs noraidoša.

— Piedod,— viņš sacīja. Izklausījās, ka viņam patiesi žēl.

— Tajā ziņojumā laikam gan jābūt kaut kam īpašam.

— Es to pat neesmu redzējis,— Maiks atteica.— Ar to nodarbojās Raiens.

— Raiens jau diez vai gribēs man ko stāstīt par to, vai ne?

— Šaubos. Raiens ir ļoti noslēgts tips.

— Es jau tā domāju.

— Ben, kāpēc tu neliecies mierā?— Maiks laipni ieteica.

— Atdabūt vācietes dārglietas bija viena lieta. Bet šī ir slepkavība.

— Es nevaru tā atlaisties,— es iebildu.— Esmu apsēsts.

— Vai dzirdēji anekdoti par advokātu, kura klients bija ļauno garu izdzinējs?— Maiks ieminējās un tūliņ iesmējās.

— Izstāsti,— es teicu.

— Nu tad tā, šis vārdotājs atnāca pie advokāta un žēlojās, ka esot palīdzējis kādam ļauna gara apsēstam cilvēkam, zini? Atbrīvojis viņu no nelaba, kaut kas tādā gara.

— Jā?

— Bet tas puisis, kurš bijis nelabā apsēsts, atteicies maksāt vārdotājam par viņa pakalpojumiem. Tā ka garu izdzinējs gribēja, lai parāds tiktu atlīdzināts. Tad nu advokāts ataicināja puisi un sacīja, ka pārstāvot vārdotāja intereses un, ja šis cilvēks neatmaksās naudu, kuru palicis parādā, viņš gādāšot, lai vainīgais taptu no jauna apsēsts.

Maiks iesmējās. Es pasmaidīju.

— Maik,— es ieteicos,— vai jūs atradāt kādus pirkstu nospiedumus uz laužņa vai karekļa?

— Ben,— viņš atvairījās,— ir vienmēr jauki parunāt ar tevi, piezvani kādreiz atkal, labi? Varbūt mēs varam kopīgi paēst lenču.

Es izdzirdēju klausulē klikšķi. Viņš bija nolicis klausuli. Virtuvē putns brēkāja kā traks. Es nospiedu un palaidu vaļā klausules turētāja podziņu, izdzirdu signālu un tūliņ piezvanīju Henrijam Garavelli. Viņš pacēla klausuli pēc trešā zvana.

— Garavelli televīzijas darbnīca,— viņš atsaucās.

— Henrij, šeit Bens. Vai tu šopēcpusdien esi brīvs?

— Kas noticis?— viņš gribēja zināt.

— Es meklēju kādu sievieti, vārdā Natalī Flečere,— es teicu.— Trīsdesmit trīs gadus vecu, augums piecas pēdas sešas collas, slaida, melniem, gariem matiem, iespējams, ģērbusies kā Kleopatra.

— Kleopatra?

— Tu nepārklausījies, Henrij. Domāju, ka viņa parādīsies Deviņdesmit sestajā Austrumu ielā 12, pie Fērlī. Viņa, doma-jams, pulksten divos apciemos kādu sievieti, vārdā Sjūzena Hauela, 12C dzīvoklī. Ja viņa parādīsies, viņa varbūt brauks ar 1971. gada zilu buiku, furgonu. Uzmani viņu un dod man ziņu.

— Saprotu,— viņš atteica un nolika klausuli.

Es iegāju virtuvē un pateicu putnam, lai apklust. Viņš neapklusa. Viņš ķērkāja visu laiku, kamēr es sev pagatavoju šķiņķi ar olām, grauzdētu maizi un kafiju, un joprojām brēca, kamēr es ēdu. Es saliku traukus izlietnē, uzmetu dusmīgu skatienu putnam, iekams atstāju virtuvi, tad nomazgājos dušā, noskuvos un apģērbos gājienam uz Hamerloku. Es dziros iziet no dzīvokļa, kad Lizete atslēdza durvis ar savu atslēgu un ienāca iekšā. Bija bez piecām minūtēm trīs, un parasti viņa nāca uz darbu vienpadsmitos priekšpusdienā. Lizetei bija paģiras. Viņa paskaidroja, ka Renē Pjērs, viņas draugs profesors, vakar vakarā atnesis kasti ļoti laba Bordo, un viņi līdz pusnaktij izdzēruši trīs pudeles.

Es viņai ieteicu norīt jēlu olu.

21.

ŠAJĀ pilsētā dzivo gandrīz astoņi miljoni cilvēku, un deviņi procenii no viņiem — vairak nekā 700 000— ir melnie. Turpat vai pusmiljons no šiem cilvēkiem dzīvo smirdošā geto, kas

pazīstams kā Hamerloka. Pazīstot melno humoru, ar kādu graustu iedzīvotāji nokristī žurku apsēstos rajonus, kuros viņi spiesti mitināties (piemēram, «La Perla» Sanhuanā, nudien, pērle), var gluži automātiski secināt, ka Hamerloka nosaukta pēc šī cīkstoņu paņēmiena tikai tad, kad jau bija kjuvusi par graustu rajonu — iztēlojoties nabadzības ciešo tvērienu no mugurpuses, velkot grausta iedzīvotāju cieņu augšup un tikām raujot, līdz tā salūst.

Aplam.

Reiz, vēl ilgi pirms tam, kad šajos krastos piestāja mans holandiešu vectēvs, rajonu, kas tagad pazīstams kā Hamerloka, klāja kanālu tīkls, ko bija būvējuši viņa senči. Tolaik ostā un upē, tāpat kā tagad, noritēja dzīva kuģu satiksme; kanālu tīkls mazināja jucekli, novirzot liellaivas ar precēm uz iekšzemes ūdensceļiem. Tolaik Hamerloka bija fermu un mežu valstība, pa tās zemes ceļiem varēja braukt ar zirgu un ratiem vai varbūt karieti, taču divi pretējā virzienā braucoši transporta līdzekļi noteikti ne. Pa kanāliem varēja pārvietoties ātrāk un drošāk; tolaik, tāpat kā tagad, visur siroja lielceļa laupītāji, un viņi varbūt vispirms kārtīgi apdomāja, pirms aplaupīja baržu, jo tas bija jūras pirātismam pielīdzināts noziegums, un par to sodīja pakarot. Jebkurā gadījumā, kā jau visās kanālu sistēmās, ari šeit bija slūžas. Slūžām tika doti to uzraugu vārdi, kuri, liellaivai tuvojoties, skrēja ārā no savām būdām atvērt slūžu vārtus. Buersken's Sluis, Goedkoop's Sluis, Favejee's Sluis, Weidinger's Sluis — tās visas kopā veidoja sistēmu. Tāpat arī Hemmer's Sluis. Vēlāk, kad ceļi tika uzlaboti un kanāli aizbērti (patiesībā daži tika aizbērti, lai izveidotu ceļus), kopā ar pašām slūžām izzuda arī to vārdi un kanālmalas būdas, kuras izraibināja ainavu. Taču uzraugs Hemmers bija uzbūvējis sev māju no milzīgiem akmeņiem, kas tika novākti no lauka pie slūžām, un māja palika tai vietā vēl ilgi pēc tam, kad tika aizbērts kanāls, kas plūda garām. Pats nams kļuva pazīstams ar nosaukumu Hemmer's Sluis, kas pārvērtās par Hammer's Lock\ kad pilsētu ieņēma angļi, un vēlāk, ilgi pēc tam, kad pašu māju bija nodedzinājuši hesieši, kuri cīnījās ar Vašingtona karaspēku, nosaukums tapa saīsināts līdz Hamerlokai. Interesanti, ka Hamerlokas graustu rajona vistālāko ziemeļu nostūri — to daļu, kura iesniedzās upē un kā robains pirksts rādīja uz kaimiņu štatu,— sauca par Lendsluku, kas ir to dienu Lange's Lock nosaukuma izkropļojums.

' Lock (angl.) — slūžas.

Es nokļuvu tai rajonā apmēram bez desmit minūtēm trijos, Brīvības un 104. ielas stūrī, atradu garāžu un atstāju tur Marijas Pinto. Pēdējā zināmā Čārlza S. Karutersa adrese — spriežot pēc galvotāja ziņojuma — bija Makenzija 8212, četrus kvartālus uz rietumiem no Brīvības avēnijas, netālu no 106. ielas stūra. Diena bija saulaina un rāma, un Hamerlokas iedzīvotāji ārā baudīja jauko laiku, varbūt paredzēdami ziemu, kad būs ieslodzīti slikti apkurinātos dzīvokļos. Tā nebija nejaušība, ka Hamerlokā bija vislielākais ugunsgrēku izcelšanās skaits visā pilsētā, nedz arī tas, ka vairums ugunsgrēku izcēlās ziemā, kad tika lietoti lēti un bojāti petrolejas degļi, lai vairotu siltumu, kuram vajadzētu plūst no radiatoriem — ej nu karo ar Pilsētas valdi.

Iedzīvotāji nopētīja mani ar aizdomām, pa daļai tāpēc, ka es biju baltais cilvēks melno rajona, bet it īpaši tādēļ, ka viņi zināja — es esmu policists. Viņu acīs tam, ka esmu atvaļināts policists, nebija nekādas nozīmes. Kruķis ir kruķis, viņam ir kruķa izskats un kruķa smaka. Viņi precīzi zināja, kas es esmu, un varēja minēt, kāpēc atrodos šeit — lai sagādātu nepatikšanas kādam no viņu ļaudīm. Viņi maldījās. Es tur atrados tādēļ, ka meklēju balto sievieti, kura varbūt zināja, kāpēc kāds baltais vīrietis izzadzis līķi no apbedīšanas kantora, kad bija nogalinājis balto vīrieti, šīs iestādes darbinieku. Tomēr viņiem bija arī taisnība. Kruķis paliek kruķis.

Es pazīstu pārāk daudz policistu, it īpaši detektīvus, kuri ir gatavi aši pieņemt, ka cilvēks ir vainīgs šādā vai tādā nodarījumā tikai tāpēc, ka viņš izskatās «slikts». Deviņos gadījumos no desmit tas nozīmē, ka viņš izskatās «melns»— nosacījums, par kuru cilvēkam ir gaužām maza teikšana. Es, piemēram, pazīstu divsimt mārciņu smagu balto detektīvu, kas piekāva simt desmit mārciņu smagu melno pasta ierēdni, kurš divos naktī gāja mājās no darba,— tāpēc, ka viņš izskatījās «slikts». Vēlāk viņš apsūdzēja cilvēku par apkārtslaistīšanos un pretošanos arestam. Es pazīstu vēl vienu balto detektīvu — īstenībā divus, jo viņi strādā kopā,— kurš izmeklēja kādu narkotiku lietu un ielauzās kādā dzīvoklī, kur melnais pusaudzis smēķēja marihuānu. Nekā cita pusaudzim nebija, tikai šī vienīgā cigarete, turklāt jau gandrīz izpīpēta, kad iebruka policisti. Citādi viņš bija tīrs no grēka. Bet ziņu pienesējs bija viņiem sastāstījis, ka augšā, 6A dzīvoklī, esot vesela narkotiku fabrika, un šis bija 6A dzīvoklis, un te uz gultas apakškrekliņā sēdēja tikai melns, vājš puišelis, galīgi apdullis no narkotikām, tā ka neapjēdza, par ko viņi runā. Viņi nosprieda, ka puisis izskatās «slikts». Viņi nometa uz grīdas trīs piecdolāru tūtiņas ar heroīnu un par liecinieku arestam pasauca policistu, kurš patlaban gāja apgaitā, un, kad visi trīs policisti tiesā liecināja pret pusaudzi, viņš šķita gluži vai Rietumu pasaules narkotiku karalis. Pašlaik viņš izcieš sodu Brandenheimā, štata zieme|os. Viņš varbūt vēl izskatīsies «slikts», kad tiks brīvībā.

Daži melnie detektīvi nav daudz labāki attieksmē pret saviem brāļiem. Vai māsām, kā nu kurā gadījumā. Es pazīstu kādu melno detektīvu no Tikumības policijas vienības, kurš arestēja melno sievieti par Kriminālkodeksa 887. paragrāfa pārkāpšanu — šis paragrāfs nosaka, kas ir prostitūcija. Tiesā viņš apgalvoja, ka sieviete uz ielas pienākusi viņam klāt, pajautājusi, vai viņš negrib labi pavadīt laiku, noteikusi cenu, aizstiepusi viņu uz dzīvokli, «atsegusi intīmās ķermeņa daļas» viņa priekšā — pēc šīs pilsētas likumiem bez šī momenta nevar apcietināt cilvēku par netikumīgu uzvedību. Apsūdzība bija pietiekama. Sievietei piesprieda gadu cietumsoda štata labošanas iestādē sievietēm Ešlijhilsā. Neuzradās neviens savedējs, kas varētu samaksāt drošības naudu, kamēr viņa gaidīja tiesu, neviens kaktu advokāts neizpestīja viņu ar uzsitienu pa pakaļu un piecdesmit dolāru soda naudas. Redziet, tas tāpēc, ka viņa nebija prostitūta. Viņa bija manikīre skaistumkopšanas salonā. Detektīvs, kurš arestēja šo sievieti, bija mēnešiem ilgi piestaigājis, pūlēdamies salaist ar viņu. Beidzot saņēmis drosmi, lai uzaicinātu sievieti uz satikšanos, un, kad viņa atteikusi — viņa bija precēta sieva —, viņš nākamajā dienā sievieti apcietināja.

Es nemēģinu iestāstīt, ka visi policisti šajā pilsētā ir vai nu fanātiķi, nekompetenti, vai ari tikai tuvredzīgi — ne velna. Es tikai mēģinu izskaidrot, kāpēc, kad gāju garām īres namu lieveņiem un tirgiem, bāriem un biljarda zālēm, baznīcām, frizētavām, bankām un tukšiem zemes gabaliem — visur mani novēroja piesardzīgi, ar aizdomām un dusmām, jā, pat pirmskolas vecuma bērni, kuri spēlējās gružu kaudzēs, pagriezās un nolūkojās manī ar neslēptu naidīgumu. Kruķis paliek kruķis.

īres nams, kurā dzīvoja Čārlzs Karuterss, bija celts no sarkaniem ķieģeļiem, taču izskatījās pelēks, gluži tāds pats kā pārējie kvartālā. Resna sieviete, ģērbusies zilā kleitā un tumšzilā adītā jakā, stāvēja uz lieveņa platā, augšējā pakāpiena, turēdama rokās aizmigušu zīdaini. Es pamāju viņai un iegāju vestibilā. Vēstuļu kastītes atradās turpat durvju iekšpusē. Virs galvas karājās kaila spuldzīte. Četrām kastītēm slēdzenes bija salauztas. Es nevarēju atrast plāksnīti ar Čārlza Karutersa vārdu. Es atkal izgāju ārpusē.

— Atvainojiet,— es uzrunāju sievieti.

— Bērns guļ,— viņa teica.

— Vai jūs zināt, kurā dzīvoklī mīt Čārlzs Karuterss?

— Nē,— viņa atteica.

— Esmu apdrošināšanas inspektors,— es sacīju.— Mani pilnvarojis Allstate nodot misteram Karutersam čeku, taču ...

— Sūds, kas jūs par apdrošināšanas inspektoru,— sieviete atteica.— Policists — lūk, kas jūs esat.

— Es biju policists, jums taisnība,— es piekritu.— Kā jūs to zināt?

— Ko tad?— viņa jautāja.

Es iebāzu roku kabatā un izvilku mazo, melno ādas kārbiņu un atvēru to, parādīju viņai zelta nozīmi un teicu:

— Redzat, kur rakstīts «atva|ināts»? Taisni zem «Detektīvs Leitnants».

Viņa paskatījās uz nozīmi un palocīja galvu.

— Mhm,— sieviete noņurdēja.

— Kā jūs zinājāt, ka esmu bijis policists?— es jautāju.

— Tāpat, minēju uz labu laimi,— viņa vēsi atbildēja un no jauna nopētīja mani, piešķiebusi galvu uz vienu pusi, un uz otra pleca balstījās bērna galva.— Ak tad jūs esat apdrošināšanas darbinieks?

— Pareizi,— es apstiprināju.

— Sabiedrībā Allstate, ko?

— Apdrošinoties sabiedrībā Allstate, jūs nokļūstat gādīgās rokās,— es sacīju un pasmaidīju.

— Un tad jums ir čeks priekš Čārlija?

— Ja varēšu atrast viņu,— es piebildu.

— Kāpēc jūs vienkārši nenosūtāt to viņam?— sieviete brīnījās.

— Man vajadzīgs viņa paraksts. Uz izmaksas ordera.

— Par kādu summu ir čeks?— viņa gribēja zināt.

— Nekas daudz nav. Septiņdesmit četri dolāri divpadsmit centi. Bet ar šo es gribētu beigt, ja vien varēšu viņu atrast... Vai viņš dzīvo šajā ēkā?

— Augšā,— viņa atbildēja.— Ceturtajā stāvā. Pasakiet viņam, kad viņš saņems naudu, lai neaizmirst, ka palicis man parādā sešus dolārus. Glorijai, pasakiet viņam. Viņš zinās, ko jūs ar to domājat.

— Paldies,— es teicu.— Ceturtaja stāvā, pareizi?

— Taisni tā. 42. dzīvoklis. Tikai neaizmirstiet atgādināt viņam, vai dzirdat?

— Es viņam pateikšu.

— Seši dolāri,— viņa piekodināja.

Es vēlreiz iegāju ēkā. Iekšējo durvju augšējā rūts bija izsista; caur tukšo, va|ējo taisnstūri iekšpusē bija redzama kāpņu telpa, tās kreisa ja puse sakrautas atkritumu tvertnes. Es atvēru durvis un uzkāpu pa trepēm ceturtajā stāvā. Gaiteņos vēdīja visas šīs dzīves smakas, ēst gatavošanas smaržas, atkritumu dvaka un cilvēku ekskrementu smirdoņa. Es paklausījos ārpus 42. dzīvokļa durvīm, tad pieklauvēju. Tūlīt pat atsaucās vīrieša balss.

— Jā?

— Vai misters Karuterss?

— Jā?

— Te policists,— es paziņoju.

— Atkal?— viņš brīnījās.

Es dzirdēju viņu nākam uz durvju pusi. Tās laikam nebija aizslēgtas, es nedzirdēju, ka tiktu atgriezts aizšaujamais. Viņš atvēra durvis un paskatījās uz mani. Viņš man neprasīja nekādu identifikācijas zīmi, un es viņam to nepiedāvāju.

— Ienāciet, ienāciet,— viņš noguris teica.

Pēc apraksta, ko Deivs Horovics bija nolasījis no Karutersa dzeltenās lapas, nevarēja iedomāties šī cilvēka pievilcību. Karuterss bija gara auguma, muskuļots, viņa mati apgriezti pārveidotā Afro frizūrā, viņa tumšās acis modras un saprātīgas, sejas krāsa — silti brūna. Viņš bija gludi noskuvies, ģērbies pieguļošās biksēs ar platiem galiem un baltā sporta kreklā ar garām piedurknēm un uzšūtām kabatām, kājas ieautas sandalēs. Viņam bija ļoti lielas plaukstas ar ielu kaušļa nesamērīgi lielajiem pirkstu kauliņiem. Labās rokas rādītājpirkstā spīdēja zelta gredzens.

— Es jau izpildīju pienākumu,— viņš sacīja un pasmaidīja.

— Es pieņemu, ka šeit bijis mans darbabiedrs,— es ieminējos.

— Vīrs, vārdā O'Nīls?

— Tas pats.

— Viņš bija šeit,— Karuterss apstiprināja.— Jums vajadzētu mēģināt izvairīties no dublēšanas. Tā varētu ietaupīt pilsētai mazliet naudas.— Viņa smaids bija gluži' vai apburošs. Grūti bija atcerēties, ka pusi dzīves viņš pavadījis cietumā.

— Ceru, ka jums nebūs nekas pretī atbildēt uz vēl dažiem jautājumiem,— es teicu.

— Tikai darīsim to ātri,— viņš piekrita.— Man jāiet uz darbu.

— Kādu darbu jūs strādājat, mister Karuters?— es vaicāju.

Pulkstenis patlaban bija četri pēcpusdienā.

— Esmu trauku mazgātājs,— viņš atbildēja.— Es strādāju R & M, Brīvības ... Es sāku darbu puspiecos un līdz desmitiem esmu beidzis. Tas ir izdevīgs darbs.

— Jūs droši vien saprotat, kāpēc atrodos šeit,— es atgādināju.

— Natalī Flečeres dēļ,— viņš atteica un palocīja galvu.

— Jūsu biedrs beidzot spēja man to pavaicāt, kad veselu stundu bija kūlis tukšus salmus. Man laikam vispirms vajadzēja viņu pārliecināt, ka es nenogalināju cilvēku, nenozagu mironi un neiesitu vecai sievietei ar lauzni.

— Cik noprotu, jūs viņu pārliecinājāt?

— Es viņu pārliecināju tāpēc, ka pagājušonakt kaimiņu dzīvoklī spēlēju pokeru, un trīs spēlētāji dzīvo šajā pašā mājā, un viņš runāja ar diviem, un viņi zvērēja uz veselas bībeļu kaudzes, ka es atrados 33. dzīvoklī no pusdeviņiem vakarā līdz diviem naktī. Es gandrīz zaudēju četrdesmit septiņus dolārus,— viņš piebilda un atkal pasmaidīja.

— Vai mans biedrs minēja, kādēļ mēs meklējam Natalī Flečeri?

— Jūsu biedrs ir ļoti nerunīgs cilvēks,— Karuterss teica.

— Viņš izstāstīja man par slepkavību tikai tādēļ, ka domāja pamatīgi nobiedēt mani. Viņš bija nolēmis iesēdināt mani uz mūžu Brandenheimā, pirms ienāca pa šīm durvīm. Taču šoreiz es esmu tīrs. Tik tīrs un balts kā margrietiņu lauks. Sēdieties. Negribat iedzert kafiju vai ko citu?

— Paldies, nē, es saprotu, ka jūs staidzaties. Mister Karuters, pēc jūsu galvotāja vārdiem ...

— Jā, misters Elsions.

— Pēc viņa vārdiem iznāk, ka jūs dzīvojat ar Natalī Flečeri.

— Agrāk dzīvoju,— Karuterss izlaboja.

— Vai tagad viņa šeit nedzīvo?

— Nē.

— Kad viņa šeit dzīvoja?

— Viņa aizvācās pirms trim mēnešiem. Noīrēja dzīvokli Oberlīna lokā.

— Misters Elstons, šķiet, domā ...

— Misters Elstons ir ļoti jauks cilvēks, bet viņš ir arī ļoti vecmodīgs. Viņš domā, ja tu dzīvo ar kādu čiepiņu, tas ir uz mūžu. Zināt, līdz mūs šķir nāve! Viņš nemitējas jautāt «kā klājas Natalī?», kad es varbūt kadas simt reizes jau esmu teicis, ka izsviedu viņu laukā.

— Un tas notika pirms trim mēnešiem?

— Astotajā jūnijā, ja gribam būt precīzi. Sestdienā. Mums te bija varen jauks skandāls. Es nemūžam neaizmirsīšu to nakti.

— Kas notika?

— Notika tas, ka Nata ir jukusi, lūk, kas notika. Un vēl viņa gandriz iegrūda mani nelaimē. Es aizgāju uz vienu no viņas

slulbajiem raganu sabatiem, kāds nosūdzēja Elstonam, un viņš ņēmās mani brīdināt par nosacījumu neievērošanu un tamlīdzīgi. Redziet, mister, es jums visu godīgi izstāstu, es negribu, ka jūs ietu atpakaļ pie Elstona un teiktu viņam, ka es tomēr gāju uz turieni. Es Elstonam iestāstīju, ka viņš maldās, un Elstons man noticēja. Sasodītā ārprātīgā kuce,— Karuterss teica un papurināja galvu.— Visi stāv apkārt ar melnām kapucēm pār seju, pesteļojas un griež cāļus...

— Cāļus?

— Asins upurim. Tās nu gan bija blēņas. Ja es būtu zinājis, ka Nata ķerta uz tām nelabo padarīšanām, nemaz nebūtu sācis ar viņu saieties.

— Kā jūs viņu sastapāt?

— Kādā sarīkojumā. Es biju melnais pīķis, un Nata — obligātā savādniece. Mēs uzreiz sapratāmies. Tas notika drīz pēc viņas brāļa nāves, un, es domāju, Nata meklēja kādu, ar ko varētu parunāt. Mans paša brālis nomira, kad biju vēl bērns, tā ka es zināju, kā tas ir. Turklāt viņa ir izskatīga meitene, jūs jau to laikam zināt. Vai vismaz tāda bija līdz tam laikam, kad sāka tēlot Kleopatru — nokrāsoja melnus matus un izķēmoja acis. Ak Jēziņ!

— Kad tas notika?

— Kādu brīdi pēc tam, kad mēs iesākām dzīvot kopā. Droši vien aprīļa beigās, maija sākumā. Vai zināt, es domāju, ka tā izpaužas vēl viena viņas dīvainība. Patiesību sakot, es gribēju teikt, mani pievilka galvenokārt taisni viņas dīvainība. Man jau agrāk ir bijusi balta zostiņa, pat tādas čiepiņas, kuras bija skaistākas par Natu, bet nevienai no viņām nepiemita tāda dīvainība, saprotat? Es nekad nezināju, ko no viņas gaidīt. Katra diena bija arī tāds kā pārsteigums.

Viņš pēkšņi pasmaidīja.

— Kad tu mēģini dzīvot godīgi, tas nav sevišķi interesanti, vai ne? Tev jāuzmanās, lai tu nespļautu uz trotuāra, citādi atkal nokļūsi drošā vietā. Nu, kopdzīve ar Natu visu padarīja satraucošu.

— Tad kāpēc jūs viņu padzināt?

— Tāpēc, ka ir starpība starp savādnieci un ārprātīgo. Tiklīdz es sapratu, ka Nata ir jukusi, es viņu palūdzu aiziet.

— Kadā ziņā jukusi?

— Visā, kas saistīts ar viņas brāli.

— Kas īsti?

— Tā ... māte atdeva Natai visus tos mēslus, kad nomira brālis. Viņa personiskās mantas, vai zināt? Visādus sūdus — viņa dzimšanas apliecību, dažas rotaļlietas no viņa bērnu dienām, armijas demobilizācijas papīrus, pamatskolas liecības, autovadītāja tiesības, apdrošinašanas karti, sacerējumus, ko viņš rakstījis vidusskolā, gredzenu no koledžas beigšanas... veselu kaudzi nevērtīgu drazu. Bet Nata mēdza to visu izvilkt un vēl un vēlreiz pārlūkot kā nez kādu nacionālo dārgumu. Vai zināt to karekli, ko viņa visu laiku valkā? To mazo nefrīta nieciņu ar Kleopatras attēlu?

— Jā, kas tad ir?

— Tā bija viņas brāļa dāvana — es domāju, jūs to zināt.

— Jā.

— Labi. Viņš to uzdāvināja Natai, es nezinu, kad, varbūt viņas divdesmit pīrmaja dzimšanas dienā, es nezinu, viņš uzgaja šo karekli antikvariātā un pasniedza to Natai kā dāvanu. Lika iegravēt taja viņas vārdu. Jauka dāvana.

— Turpiniet.

— Labi. Drīz pēc tam, kad mēs sākām dzīvot kopā, viņa man stāsta, ka dāvana esot no Ptolemaja Divpadsmitā, par kuru pēkšņi viņas prātā pārvērties brālis, jā? Un Nata to aiznes pie juveliera un liek viņam iegravēt Kleopatras dzimšanas gadu — 69. pirms Kristus dzimšanas. Un nu viņa atceras zilus brinumus par Hariju — kurš nu jau ir Ptolemajs, pareizi?— un stāsta man, kā abi apprecējušies, kad viņai bijuši septiņpadsmit gadi, cik ļoti viņa to mīlējusi, un tad ... Ak, sūds, Nata vienkārši sajuka prātā, un viss.

— Ka?

— Viņa sāka saukt mani par Ptolemaju. Nata apgalvoja, ka es esot viņas brālis. Un vēl pēc kada laiciņa es apjēdzu, ka tur, tajā gultā, viņa guļ nevis ar Čārlzu Karutersu, īstenibā viņa gulēja ar Ptolemaju Divpadsmito, kurš bija Harijs Flečers, viņas sasodītais mirušais brālis. Mister, man nepatīk būt neesošam mīlētājam. Es Natai pateicu, lai aizvācas.

— Un viņa aizgāja.

— Viņa sacēla traci. Taču viņa aizgāja. Tas bija astotajā jūnijā. Nata atgriezās četrpadsmitajā pēc savām mantām, pateica man, ka esot sameklējusi dzīvokli Oberlīna lokā.

— Vai jūs kopš tā laika esat viņu redzējis?

— Vienu reizi. Pagājušajā mēnesī Nata ieradās Hamerlokā padižoties ar savu jauno draugu. Droši vien meklējusi mani visu nakti, braukadama no bāra uz bāru. Beigās noķērusi mani pie Dimija Simt trešajā ielā. Es patlaban nācu ārā no bāra un redzēju viņu sēžam VW autobusiņa. Viņa māj, lai nāku klāt, un iepazīstina mani ar puisi pie stūres. Viņš, dabiski, ir balts un blonds. Ļoti blonds. Liela galva ar blondiem matiem, gaišas ūsas, gaišas uzacis. Lai Nata dara, kā grib. Melnais izsviež viņu

ārā, tad nu viņa nomakšķerē sev vi.sblondāko ērzeli, kādu jebkad savā mūžā esmu redzējis.

— Kādā krāsā bija autobusiņš?

— Sarkans. Ar baltu augšdaļu.

— Kā sauca to vīrieti?

— Artūrs Vailijs.

— Kā viņš sev nepelna iztiku? :]

— Es nezinu. Es zinu tikai vienu — ilgi viņš neizturēs šito viņas apsēstību ar mirušo brāli. Bija reizes, kad es domāju, ka Nata izdarīs pašnāvību vai ko tikai tāpēc, lai varētu nokļūt pie vecā, labā Harija. Tas bija baigi. Man pietiek visu šo burvestību kopš bērnības, kad vecāmāte man mēdza stāstīt par tām blēņām. Mati bija septiņi gadi, un viņa mēdza nosēdināt mani sev klēpī un pārbiedēt mani līdz nāvei. Esmu priecīgs, ka mana vecāmāte ir mirusi, un esmu priecīgs, ka tiku vaļā ari no Natalī. Tajā dienā, kad izmetu viņu ārā, es atkal sāku elpot. Es ceru, ka vairs nesatikšu viņu, kamēr vien dzīvošu. Vienas iztrakoša-nās kopā ar Kleopatru man bija vairāk nekā pietiekami, ticiet man.

— Vai tā bija pēdējā reize, kad jūs viņu redzējāt? Kad viņa uzradās kopā ar Vailiju?

— Jā. Bet vienu nakti man kāds zvanīja, domāju, ka tā bija Nata. Es pacēlu klausuli, un sieviete teica: «Es jūs nolādu,»— un nolika klausuli. Pēc Natas balss gan neizklausījās, bet kura gan cita tā varēja būt?

— Suzanna Mārtiņa?

— Varbūt,— Karuterss atteica un paraustīja plecus.

— Jūs viņu pazīstat?

— Es viņu pazīstu. Viņa ir vēl viena ārprātīgā, kas domā, ka ir sasodīta burve, kura tika pakārta.

— Vai jūs nezināt, vai Natalī dzīvoja ar Vailiju?

— Jūs domājat, Oberlīna lokā? Nezinu.

— Vai jūs kaut ko minējāt manam biedram?

— Ko īsti?

— Par Vailiju? Par VW autobusiņu?

— Viņš nejautāja. Es pateicu tikai to, ko viņš gribēja zināt.

Es ceru, ka jūs manis teikto neuztversit pārāk personiski, bet man diez ko nepatika jūsu biedrs.

— Vēl par to raganu sabatu, uz kuru jūs bijāt. Kur tas notika?

— Es nezinu. Nata inan aizsēja acis, kad iekāpu mašīnā, un viņa man atkal aizsēja acis, kad mēs devāmies prom no tās vietas. Redziet, tas viss piederēja pie tām blēņām.

— Vai varat man aprakstīt šīs telpas?

— Tas bija baznīcas pagrabs.

— Bet jums nav ne jausmas, kur tas bija.

— Mums vajadzēja apmēram stundu, lai tur nokļūtu.

— No šejienes?

— Jā.

— Labi, mister Karuters,— es sacīju.— Liels paldies.

— Vai man vēl jāgaida atnākam jūsējie, vai kā?

— Nedomāju vis.

— Jūsu biedrs ieteica man neatstāt pilsētu.

— Tā jau policisti saka.

— Protams, tomēr policista runāšana mani biedē, kad iejaukta slepkavība. Jūs domājat, ka Natai ar to bija kāds sakars?

— Es nezinu. Notikuma vietā mēs uzgājām viņas karekli.

— Tādā gadījumā viņai ar to ir kāds sakars,— Karuterss neizteiksmīgi konstatēja.— To Nata nekad neņēma nost. Nekad. Viņa to nēsāja gan tad, kad mazgājās dušā, gan tad, kad mēs bijām gultā, viņa no tā nešķirtos pat par savu dzīvību. Kareklis bija no viņas brāļa, vai jūs nesaprotat? No viņas dārgā, mirušā Harija.

Es jau gāju uz durvīm. Karuterss man tās atvēra. Es pastiepu roku.

— Vēlreiz paldies,— es atkārtoju.

Viņš saņēma manu roku un paspieda.

— Pasakiet savam biedram, ka esmu tīrs, vai pateiksit? Pietiekami daudz laika esmu pavadījis ieslodzījumā.

— Es viņam pateikšu.

Viņš aizvēra durvis aiz manis. Es pagaidīju dažas minūtes, tad piespiedu ausi kokam. Dzīvoklī Čārlijs Karuterss svilpoja.

22.

Šī pilsēta ir sadalīta astoņos dažādos iecirkņos, un katrā ir sava telefona grāmata. Es pārbaudīju visas astoņas, un pa visām malām man kopā sanāca divdesmit septiņi Artūri Vailiji. Ar mazu veiksmi, ja es tūlīt pat sāktu apstaigāt visas adreses, tad es izrēķināju, ka varētu viņus visus apciemot līdz nākamajai svētā Svizina dienai. Tāpēc es nolēmu piezvanīt Autotransporta līdzekļu birojam. Šī biroja speciālai apakšvienībai ir piekoman-dēti četri policijas ierēdņi, un viņu darbs ir apgādāt ar informāciju jebkuru policistu, gan formas tērpā, gan civilā, ja viņš izmeklē lietu, kurā figurē transporta līdzeklis. Meitene,

kura atbildēja uz manu zvanu, izklausījās pēc deviņpadsmitgadīgas, un es jutos, it kā man būtu simt četri gadi. Es stādījos priekšā kā detektīvs leitnants Bendžamins Smouks.

— Jā, leitnant,— viņa sacīja,— vai jūs, lūdzu, nepateiktu man savu nozīmes numuru?

— 83-074-26,— es nosaucu numuru.

— Jā, un kas tā ir par nodaļu?

— Deviņi viens,— es viņai pateicu numuru nodaļai, kuru biju vadījis dārgajās, aizgājušajās dienās.

— Un kāds tur ir telefona numurs?

— Oldona 7-6140.

— Vai jūs meklējat kādu personu?— viņa jautāja.

— Jā gan.

— Lūdzu, ser?

— Artūrs Vailijs, vidējā iniciāļa nav, aizdomās turētais transporta līdzeklis — sarkanbalts Volkswagen autobusiņš.

— Kāda gada, ser?

— Gads man nav zināms. Es meklēju cilvēka adresi.

— Man jums būs jāpiezvana vēlāk, ser.

— Šī ir slepkavības lieta,— es iebildu.

— Ak jā,— viņa sacīja,— vai tad tās visas nav slepkavības?

— Upuri sauc Pīters Grīrs,— es teicu,— Haskinsa apbedīšanas kantora darbinieks, Sestās un Stilsona stūrī. Pārbaudiet Slepkavību Lejas nodaļā, ja vēlaties.

— Vienu mirkli, ser,— viņa atsaucās.

Es gaidīju brīdi, tad vēl brīdi, tad iemetu automātā desmitcentu monētu, kad telefonists brīdināja, ka trīs minūtes pagājušas. Es jau gandrīz sāku ticēt, ka meitene patiešām pārbauda Slepkavību nodaļā un tūlīt pienāks pie telefona, lai pateiktu, ka esmu krāpnieks. Tomēr, kad viņa patiešām atgriezās, viņa paziņoja:

— Es saņēmu jūsu prasīto informāciju, ser. Sarkanbalts 1969. gada izlaiduma Volkswagen autobusiņš ir reģistrēts Artūram Vailijam, kurš dzīvo Vēverlija ielā 574. Vai jūs gribat arī reģistrācijas numuru?

— Jā, lūdzu.

— S22, svītriņa, 9438.

— Pateicos,— es atbildēju un noliku klausuli. Es paskatījos pulkstenī. Patlaban tas rādīja divdesmit minūtes pāri četriem. Vēverlija iela bija labi tālu otrā pilsētas malā, apmēram pusstundas brauciens no vietas, kur biju atstājis Marijas Pinto. Es steidzos atpakaļ uz garāžu, samaksāju un iedevu dežurantam dzeramnaudu, un aizbraucu ar sevi augošu drūmuma sajūtu.

SIEVIETE, kura atvēra durvis, bija izskatīga, apmēram trīsdesmit piecus gadus veca brunete. Viņa valkāja tumšas garās bikses un bāli zaļu džemperi, bija bez grima un bez kurpēm. Caur durvīm es viņai tiku teicis, ka esmu policists, un tad sieviete palūdza apskatīt manu nozīmi. Viņa klusēdama uzmeta tai skatienu un kāpās atpakaļ dzīvoklī. Es viņai sekoju dzīvojamā istabā. Tā nebija iekārtota dārgi, toties gaumīgi; kāds bija pamanījies ar maziem līdzekļiem radīt labu iespaidu. Mēs apsēdamies uz kresliem viens otram pretī.

— Es meklēju Artūru Vailiju,— es sacīju.

— Esmu Helēna Vailija,— sieviete atbildēja.— Viņa sieva.

Sievietes acis bija koši zilas. Viņa miedza man ar acīm pāri

visai istabai, un man radās iespaids, ka viņa ir vai nu tuvredzīga, vai arī viņai sāp acis. Sievietes rokas bija cieši saņemtas klēpī.

— Viņa šeit nav,— sieviete teica.— Es nezinu, kur viņš atrodas.

— Vai viņš vēl varētu būt darbā?

— Nē.

— Ka jūs to zināt?

— Es vienkārši zinu. Kādēļ jūs viņu meklējat? Vai Artūrs ko nodarījis?

— Misis Vailija, vai jūsu vīrs strada?

— Viņš stradaja. Tagad es nezinu, ar ko viņš nodarbojas. Artūrs pameta darbu jūlijā.

— Kas tas bija par darbu?

— Viņš strādāja ceļojumu birojā.

— Kur?

— Shangri-La Travel,— viņa atbildēja.— Uz Holmena un Sešdesmit pirmās stūra.

— Bet jūs nezināt, kur viņš tagad strādā?

— Nav ne jausmas.

— Misis Vailija,— es jautāju,— vai jūs ar vīru dzīvojat kopā?

— Nē,— viņa teica.— Mēs izšķīrāmies martā.

— Kur viņš pašlaik dzīvo?

— Es nezinu. Arī viņa advokats nezina. Artūrs izvācās no vecā dzīvokļa jūlijā, un kopš tā laika mēs neesam spējuši noteikt viņa atrašanās vietu.

— Kāda ir viņa pēdējā, jums zināmā adrese?

— Jūs tur Artūru neatradīsit.

— Kā jūs to zināt?

— Esmu tur bijusi. Viņa vecajā dzīvoklī mājo puertorikāņu ģimene.

— Kāpēc jūs devāties uz turieni?

— Biju noraizējusies par viņu. Netiku par Artūru neko dzirdējusi, un tad man piezvanīja Leons — aģentūras īpašnieks Leons Eisners — un pateica, ka Artūrs neesot ieradies darbā, tā nu es... es devos uz viņa dzīvokli. Es iedomājos, ka viņš varētu būt slims. Redziet, Artūrs dzīvoja viens, un man ienāca prātā, ka viņš varētu būt sasirdzis. Es gāju to noskaidrot. Redziet, es mīlu viņu. Joprojām mīlu viņu.

— Kad tas bija, misis Vailija? Kad jūs devāties uz viņa dzīvokli?

— Jūlijā, tūlīt pēc svētkiem. Ceturtais iekrita ceturtdienā, un piektdien man piezvanīja Leons un pateica, ka Artūrs nav ieradies darbā. Es tūlīt pat devos uz to dzīvokli.

— Vai viņš bija prom?

— Jā. Diass. Tā ... tā sauca to ģimeni, kas tur dzīvoja.

— Un jūs nezināt, kur viņš patlaban atrodas?

— Nē. Es vēlos, kaut zinātu. Esmu pārliecināta, ja mēs varētu izrunāt, mēs spētu ...— Viņa paraustīja plecus un pēkšņi pagrieza galvu uz otru pusi, un ar plaukstu aizsedza seju. Viņa piecēlās, piegāja pie rokassomiņas, kura stāvēja uz televizora, atvēra to un izņēma mutautiņu.— Atvainojiet,— viņa sacīja.

— Misis Vailija, kāpēc jūs ar vīru izšķīrāties?

— Es patiešām nezinu.

— Vai bija iejaukta kāda cita sieviete?

— Nē. Nē, nebija. Nē.

— Vai jūs par to esat pārliecināta?

— Jā, esmu. Redziet, es viņam jautāju. Kad Artūrs man pateica, ka viņš ... ka viņš gribot aiziet, es.. . es, dabiski, pajautāju, vai viņam nav citas sievietes, un Artūrs atteica: «Nē, Helēn, nevienas citas nav, es vienkārši gribu aiziet.»— Misis Vailija izšņauca degunu, tad nošņaukājās. Viņas acis vēl bija slapjas.— Pēc divdesmit laulības gadiem,— viņa noteica,

— viņš vienkārši gribēja aiziet.

— Vai jums ir bērni?

— Nē.

— Kā patlaban ir ar jūsu laulību?

— Nezinu. Artūrs grib šķiršanos, un mani advokāti visu laiku cenšas iestāstīt, ka nav vērts aizturēt vīrieti, kurš vēlas aiziet.

Viņa atkal aizgriezās prom, cīnīdamās ar jaunu asaru vilni.

— Piedodiet,— viņa teica.— Tikai... ja mums būtu mazliet laika, esmu pārliecinātā, ka mēs ar Artūru ... varētu visu izrunāt un ... nokārtot, redziet.

Misis Vailija atkal pagriezās pret mani.

— Es viņam to mēģināju ieskaidrot pa telefonu pēdējoreiz, kad runāju ar viņu. Taisni pirms tam, kad Artūrs pazuda.

— Un ko viņš teica?

— Viņš teica, ka gribot šķiršanos. Artūrs sacija, ka viņam pietiekot pārrunu. Viņš teica — ja mēs drizumā nevienosimies, tad es to nožēlošot.

— Vai jums bija pārrunas par vienošanos?

— Jā, caur mūsu advokātiem. Es noraidīju visus piedāvājumus.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es negribu šķiršanos. Es zinu, viņa piedāvājumi bija godīgi, es zinu, cik viņš spēj nopelnīt. Gadu gaitā Artūrs ir strādājis daudzus dažādus darbus, bet viņa ienākumi nav bijuši īpaši atšķirīgi. Tā ka es zinu — viņa piedāvājumi bija godīgi, manuprāt, pat devīgi. Taču, redziet... ja es piekristu šādam risinājumam, tad nākamais solis būtu laulības šķiršana. Un ... to es negribu. Es gribu, lai Artūrs atgriežas.

— Kādus darbus viņš ir strādājis, misis Vailija?

— Ai, visu, ko tikai var iedomāties. Viņš ir ļoti godkārīgs cilvēks, viņš mainīja darbu, kad vien viņam apnika, viņš kļuva nemierīgs vai ari saprata, ka nonācis strupceļā. Artūram piemita apbrīnojama spēja atrast darbu jebkur. Kad pēc Korejas kara viņš atgriezās no flotes, viņš tūlīt dabūja bankas kasiera vietu. Tas bija Sietlā, jo vispār mēs esam no Sietlas. Pēc tam kad bijām apprecējušies, mēs pamazām devāmies uz rietumiem, un Artūrs samekleja darbu visneiedomājamākajās vietās. Mēs varējām ierasties mazā pilsētiņā pasaules malā, un nevarētu iedomāties, ka tur vispār kādam būtu darbs, bet nākamajā dienā Artūrs pārnāca mājās, un viņš bija dabūjis darbu kā pavārs, automobiļu pārdevējs vai... nu, patiešām jebkas. Viņš pārdeva logu aizsegus un aizsargus, viņš strādāja par frizieri, viņš pārdeva nekustamo īpašumu ... Artūrs bija labs gādnieks.

— Un viņa pēdējais darbs bija ceļojumu aģentūrā.

— Jā. Artūrs to uzņēmās, tāpēc ka cerēja — mēs varēsim daudz ceļot par brīvu. Viņš vienmēr gribējis braukt uz Eiropu, es domāju — Artūrs gaidīja, ka Leons viņu sūtīs turp, ziniet, lai pārbauda dažādos kūrortus. Taču visur brauca tieši Leons. Artūrs tikai sēdēja birojā, rezervēja vietas viesnīcā un izrakstīja lidmašīnu biļetes... viņam drausmīgi apnika. Es nebrīnos, ka viņš aizgāja. Vai gribat ko zināt? Es domāju, Artūrs juta, ka

darbā netiek no vietas, un nosprieda, ka slikta ir mūsu lauliba. Vai jūs nedomājat, ka tas iespējams?

— Jā, tas ir iespējams,— es piekritu.

— Es nedomāju, ka Artūrs atgriezīsies,— viņa pēkšņi sacīja.— Es nedomāju, ka viņu vēl jebkad redzēšu.

— Kādēļ jūs tā sakāt?

— Viņš nav man sūtījis ne desmit centu kopš jūlija, kad pazuda. Pirms tam Arturs man katru mēnesi sūtīja čeku — par summu bija vienojušies mūsu advokāti. Bet kopš jūlija nekas nav pienācis. Es domāju, ka Artūrs atteicies no jebkādas turpmākas atbildības.

— Kad viņš aizgāja no šejienes, kad viņš martā atstāja šo dzīvokli — ko viņš paņēma sev līdzi?

— Apģērbu, kādas grāmatas. Tas ir viss.

— Savu pasi?

— Artūram nebija pases. Viņš nekad nav izbraucis ārpus šis valsts.

— Vai kādas bankas grāmatiņas? Akcijas? Krājkases grāmatiņas? Obligācijas?

— Bankas grāmatiņu viņš atstāja man. Rēķinā ir ļoti maz naudas. Mēs pa gadiem neesam spējuši neko daudz iekrāt.

— Vai esat mēģinājusi kopš jūlija uzmeklēt viņa atrašanās vietu?

— Es piezvanīju uz Bezvēsts Prombūtnē esošu cilvēku biroju. Es pat domāju par privātdetektīva nolīgšanu, bet tam nolūkam man nav naudas. Naudu man sūta tēvs — ne visai daudz, tomēr pietiekami, lai iztiktu.

— Misis Vailija,— es ieteicos,— vai jums ir kādas vīra pēdējā laika fotogrāfijas?

— Jā,— viņa atbildēja,— domāju gan. Vai jūs gribētu tās redzēt?

— Lūdzu.

Misis Vailija piecēlās un žigli izgāja no istabas. Viņa bija prom varbūt kādas piecas minūtes, un pa šo laiku es dzirdēju, kā viņa kaut kur dzīvoklī atver un aizver atvilktnes. Kad sieviete atgriezās, viņa nesa albumu, kuru nolika man priekšā uz kafijas galdiņa.

— Vairums no tām ir vecas,— viņa bilda,— taču ir dažas, kas uzņemtas februāri taisni pirms tam, kad viņš aizgāja.

Es atvēru albumu, ātri pārbraucu Helēnas un Artūra pusaudžu gadu atteliem, pavirši apskatīju fotogrāfijas, kurās viņš bija redzams kā jauns jūrnieks formas tērpā, un pievērsos dažām pēdējām lapam albumā.

— Tās mēs uzņēmām februāri,— Helēna sacīja.— Mēs nedēļas nogalē aizbraucām uz Meinu.

Lielākā daļa bija Helēnas fotogrāfijas, taču bija ari daži labi uzņēmumi ar Artūru vienu pašu un vēl daži, kur abi bija redzami kopā — tos acīmredzot nofotografējis kāds trešais cilvēks. Visos attēlos Helēna smaidīja. Artūrs izskatījās nosvērts vīrietis, kam mazliet pāri četrdesmit gadiem, un visos attēlos viņam bija pīpe zobos. Viņa gaišie mati bija biezi un slējās ap galvu baltā cilvēka afrikāņa frizūrā. Viņa gaišās uzacis bija pinkainas, gaišās ūsas tā apgrieztas, ka atgādināja valzirga ūsas. Visi attēli bija uzņemti pilnā augumā, taču fotogrāfijas reizēm ir mānīgas attiecībā uz augumu un svaru, it īpaši, ja vīrietim mugurā ir smags ziemas mētelis.

— Cik garš ir jūsu vīrs?— es jautāju.

— Piecas pēdas vienpadsmit collas,— viņa atbildēja.

— Cik viņš sver?

— Simt deviņdesmit mārciņas. Viņš ir liela auguma vīrietis. Un ļoti skaists.

Es neizteicu nekādas piezīmes. Es vēlreiz pārskatīju jaunākās fotogrāfijas. Es nekad dzīvē nebiju redzējis Artūru Dž. Vailiju, taču viņš šķita tā kā pazīstams. Es uztraukts atkal atšķīru albumu pa vidu. Tur atradās fotogrāfijas ar jaunlaulatajiem, kā izskatījās, kādā rančo, vēl uzņēmumi, kur abi bija redzami uz kalnu fona, vēl viens Helēnas attēls, kur viņa atspiedusies pret 64. gada Oldsmobile spārnu, viena Artūra bilde, kurā viņš tur rokās pīli un smaida.

— Kad viņš uzaudzēja ūsas?— es jautāju.

— Kad sāka strādāt bankā, Sietlā. Artūrs domāja, ka ūsas padara viņu vecāku un cienījamāku.

— Kad tas bija?

— Tūlīt pēc tam, kad viņš demobilizējās no flotes — droši vien 1953. gadā.

— Vai kopš tā laika viņš nēsāja ūsas?

— Vienmēr. Bez tām es viņu nepazītu.

Es turpināju šķirt albumu atpakaļ, pagriezdams atpakaļ laiku, līdz pēdīgi nonācu pie sākuma, vismaz pie Helēnas un Artūra pazišanās sākuma. Tur bija attēli ar Helēnu galvenās līdzjutējas svārciņos un baltā džemperi ar burtu S. Tur bija bilde, kurā redzams Artūrs pie 48. gada Chevy stūres, viņa kuplos, gaišos matus daļēji apslēpa pakausī atstumtā beisbola cepurīte. Tur atradās uzņēmumi, kuros abi, ģērbušies peldkostīmos, gulēja zālainā nogāzē pie ezera. Tur bija fotogrāfijas ar Artūru jūrnieka formas tērpā. Viena no tām piesaistīja manu uzmanību, jo acīmredzot tikusi uzņemta, kad viņš vēl bija jaunkareivju apmācību nometnē. Artūrs vēl nebija uzaudzējis ūsas, un kuplie mati nogriezti tik īsi, ka viņš izskatījās gandrīz kā plikgalvis.

Es blenzu attēlā.

Tad aizvēru albumu, piecēlos kājās un teicu:

— Liels paldies, misis Vailija, jūs man ļoti palīdzējāt.

— Ko Artūrs nodarījis?— viņa gribēja zināt.— Jūs man nepateicāt, ko viņš pastrādājis.

Es atstāju dzīvokli, neko viņai neatbildējis.

Artūrs Dž. Vailijs pilnīgi noteikti bija paveicis divus darbus:

(1) Viņš bija «pazudis» Oberlīna lokā jūlijā, kad ar Aniosa Veikfīlda vārdu noīrējis dzīvokli pretī Natalī dzīvoklim.

(2) Kopš tā laika viņš noskuvis galvu un virslūpu. Ne vairs kuplā matu ērkuļa, ne valzirga ūsu. Tikai pinkainās uzacis palika kā atgādinājums par «visblondāko ērzeli», kādu Karu-terss jebkad dzīvē redzējis.

Vienmēr nonāk līdz mīlestībai, naudai vai ārprātam — ak Jēziņ, kāda garlaicība! Cik reižu jau agrāk biju izmeklējis gadījumus, kad vīrs pametis sievu, pievērsies citai sievietei un mēģinājis inscenēt pazušanu? Aizmukušais vīrs vienmēr mainīja savu vārdu — vai Artūram Vailijam bija jāķeras pie apnikušās klišejas, lietojot pašam savus iniciāļus A. V., kad viņš kļuva par Amosu Veikfildu? Aizbēgušais laulātais draugs vienmēr pārvērta savu ārieni, matus, vai nu izbalinot, vai arī nokrāsojot tos, uzaudzējot ūsas vai nodzenot tās, uzliekot brilles vai ietonētas kontaktlēcas un sameklējot darbu, kam nav itin nekāda sakara ar agrāko nodarbošanos. Vailija gadījumā darbs nesagādātu nekādas grūtības — viņš bija deviņu amatu pratējs un, jādomā, darbu spētu atrast jebkurā vietā. Un, ievērojot to, ka apkārt klīstošs vīrs nozuda visādu viltus iemeslu dēļ, kopsaucējs parasti palika mīlestiba vai nauda; būtībā viņš bija noguris no a) jebkādiem turpmākiem emocionāliem sarežģījumiem ar bijušo dzīvesdraugu vai arī b) turpināt jebkādas finansiālas saistības pret viņu.

Klasiski. Man bija darīšana ar klasisku aizbēgušu vīru. Šī atskārsme jau tā bija nomācoša, un nākamajās trīsdesmit sekundēs tai sekoja nepārvarams izmisums. Tieši tad es aptvēru visu plānu. Un, kaut arī es atzinu, ka tā sadomašanai bijis vajadzīgs kaut mazumiņš attapības, tā muļķīgais izpildījums mani nesarūgtināja mazāk. Tagad es zināju, kas notiks tālāk. Es nezināju, kad tas notiks vai kur tas notiks, nezināju ari to, kā Natalī ar Artūru domāja visu šo padarīšanu, tā sacīt, vērst pārliecinošu pēc tik asarainas priekšspēles. Taču, nav ko šaubīties, tas notiks drīz, ja vien es netikšu viņiem klāt agrāk un neapturēšu .steidzamo grafiku, kas stājās spēkā svētdienas nakti. Visskumjākais bija tas, ka nekam vairs nebija nozīmes. Apstādināt viņus vai ne, Jaunums jau bija nodarīts — pilnīgi nevainīgs nejaušs liecinieks PIters Grīrs bija zaudējis dzivību.

Bezcerīgā noskaņojumā es devos tālajā braucienā uz Ober-iīna loku.

24.

ES necerēju atrast Vailiju viņa dzīvokli, un viņš man nesagādāja vilšanos. Vai arī, atkarībā no tā, kā uz to visu skatās, viņa prombūtne skumji aizvainoja tādā ziņā, ka viņš rīkojās atbilstoši gaidāmajam. Pašlaik bija gandrīz pusseptiņi. Pār pilsētu jau nolaidās krēsla, ātri tuvojās nakts; ja Vailijs iecerējis ar Džona Hillera līķi darīt to, ko biju nojautis, viņa plānu vislabāk īstenot tumsā. Stans Durskis izskatījās apmulsis. Viņš bija ielaidis mani dzīvoklī ar savu atslēgu, un nu viņš man sekoja visur, kur vien es atvēru tukšās atvilktnes un ieskatījos tukšos skapjos.

— Rādās, ka putniņš aizlaidies,— viņš piezīmēja.

— Tā izskatās. Vai jūs redzējāt, kā viņš aizbrauca?

— Nē,— Durskis atbildēja.

— Vai viņš jums teica, ka izvācas no šejienes?

— Nē. Kaut gan man vienalga. īre bija samaksāta līdz pirmajam oktobrim. Vienīgais, kas mani uztrauc, ir visas viņa atstātās mēbeles. Vēl viena grabažu kaudze, no kuras jātiek vaļā,— viņš noteica un papurināja galvu.

— Mister Durski,— es ieteicos,— vai jūs pagājušonakt bijāt nomodā (ā ap pusdivpadsmitiem, divpadsmitiem?

— Biju gan,— viņš apstiprināja.

— Jūs neredzējāt misteru Veikfīldu, kad viņš pārradās mājās, vai ne?

— Nē, neredzēju vis.

Es atkal palūkojos visapkārt dzīvoklī. Es nevarēju atrast itin nekā, pēc kā varētu spriest, kurp viņš devies. Es pateicos Durskim, nobraucu lejā un aizgāju uz garāžu, kur NatalI Flečere mēdza novietot savu furgoniņu. Mazajā kantorītī dežurēja cits darbinieks, taču viņš klausījās to pašu rokenrola mūzikas raidstaciju. Es stādījos priekšā un pateicu viņam, ka meklēju 1969. gada Volksvsagen autobusiņu.

— Sarkanu ar baltu?— viņš pavaicāja.

— Jā.

— Tas pieder misteram Veikfīldam,— viņš atbildēja.— Viņš te pirms neilga laiciņa bija. Es gandrīz nepazinu nabaga puisi.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Viņam vajadzējis noskūt visus matus. Ūsas arī. Viņš teica, ka viņam esot kaut kāda ādas slimība. Ārsts licis viņam nodzīt visus matus. Tas ir kaut kas, vai ne? Viņš izskatījās kā tas zellis televīzijā. Kā viņu sauca, to kurš spēlē plikpauraino policistu?

— Cikos viņš te bija?

Dežurants palūkojās savā pulkstenī.

— Pirms kadas pusstundas,— viņš teica.— Iekrāva aulobu-siņā dažus čemodānus un aizbrauca.

— Vai autobusiņa vēl kaut kas bija?

— Kas, piemēram?

— Kaut kas piecas pēdas vienpadsmit collas garš?

— Kas īsli?

— Kaut kas ietīts vai apsegts?

— Nē, neko tādu es neievēroju,— dežurants atbildēja.

— Vai jūs šeit bijāt pagājušonakt, kad viņš ieradās?

— Nē, es vienpadsmitos eju prom. Viņš acīmredzot atbrauca vēlāk. Šeit droši vien dežurēja Manuels. Viņam ir maiņa no vienpadsmitiem līdz astoņiem.

— Vai jums ir Manuela telefona numurs?

— Ko?

— Es gribu piezvanīt viņam.

— Ak tā. Protams, tur, pie sienas. Vai redzat to karti? Tur ir visi puiši, kuri te strādā.

Es palūkojos uz karti. Uz tās bija ar roku uzrakstīts pusducis vardu. Es sameklēju vārdu Manuels Herera un blakus tam telefona numuru.

— Paldies,— es noteicu, iegāju garāžā pie telefona blakus vīriešu tualetei un uzgriezu numuru. Nāsīs ieplūda tā pati sastāvējusies urīna smaka. Pēc sestā zvana otrā galā atbildēja sieviete. Viņa runaja ar spāņu akcentu. Es viņai pateicu, ka gribu runāt ar Manuelu, un viņa atbildēja:

— Lūdzu, pagaidiet kādu minūti.

Es gaidīju. Kad viņš pienāca pie telefona, es pēc balss pazinu cilvēku, kurš iepriekšējā naktī bija ļāvis man pārmeklēt atkritumu grozu.

— Te leitnants Smouks,— es sacīju,— pagājušonakt es ar jums runāju par Natalī Flečeres buiku furgoniņu.

— Ak jā,— viņš atcerējās.— Kā iet?

— Lieliski,— es atteicu.— Vai jūs strādājāt, kad Amoss Veikfilds atbrauca ar savu VW autobusiņu?

— Jā,— viņš apstiprināja.— Ieradās īsi pirms pusnakts, tā laikam bija.

— Vai mašīnā kas atradās?

— Ko jūs ar to domājat?

— Vai jūs gadījumā neievērojāt, vai mašīnā uz grīdas kaut kas nebija?

— Tikai paklājs,— viņš atteica.

— Kāds paklājs?

— Vienkārši saritināts paklājs.

— Vai viņš ko par to teica?

— Tikai palūdza, lai paturu acīs, un viss. Es novietoju mašīnu otrajā stāvā un aizslēdzu visas durvis.

— Labi,— es noteicu.— Liels paldies.

— Ak, nav par ko,— Manuels atbildēja. Viņš izklausījās apmulsis. Es noliku klausuli un izgāju no garāžas. Debesis rietumos no melnas krāsas pārgāja zilā un tālāk sarkani violetā, kur pēdējā šaurā dienasgaismas svītriņa iezīmēja ēku siluetus. Es paraudzījos savā pulkstenī. Tas rādīja septiņas minūtes pāri septiņiem. Pēc piecām minūtēm būs tumšs.

Paklājs. Viņš ietinis Džona Hillera līķi paklājā. Vai tā bijusi Natalī Flečeres ideja? Vai viņa atminējas savu jaunības laiku, kad, paklājā ievīstīta, tika ienesta Cēzara priekšā? Es smagi nopūtos, sameklēju telefona automātu, kas neatradās pie tualetes, piezvanīju uz Henrija Garavelli darbnīcu, bet neviens neatbildēja. Tad es piezvanīju uz savu dzīvokli. Es ļāvu telefonam nozvanīt reizes divpadsmit, tad uzkāru klausuli. Lizete jau bija aizgājusi mājās.

25.

PULKSTENIS rādīja bez desmit minūtēm astoņi, kad es nonācu Divpadsmitajā policijas iecirknī. Dežurējošais policists man pateica, ka Kapteinis Kupera esot izgājis. Es vaicāju pēc detektīva Horovica, un policists man atbildēja, ka arī Horovics esot izgājis. Es nepūlējos taujāt pēc O'Nīla. Tā vietā es pieklājīgi pajautāju, vai būs labi, ja es piezvanīšu no telefona automāta, kas atrodas atpūtas istabā. Dežurants paraustīja plecus. Es aizgāju no viņa galda un iegāju blakus telpā. Tur sēdēja kāds apakškreklā izmeties policists un dzēra kafiju. Man bija tāda sajūta, ka tas ir tas pats policists, kas te sēdēja vakar. Es iegāju telefona kabīnē, aizvēru durvis un uzgriezu Divpa-

I

Л iecirkņa numuru. Es dzirdēju, kā ārpusē, dežūrtelpā, у/ia telefons.

r — Divpadsmitais iecirknis,— dežurējošais policists atbildēja.

— Seržants Noulss klausās.

— Kapteini Kuperu,— es palūdzu.

— Kas zvana?

— Inspektora vietnieks Velšs,— es atteicu.

— Vienu mirkli, ser.

Es gaidīju.

— Kapteinis Kupera klausās,— Kūps teica.

— Kūp,— es sacīju,— te Bens, nenoliec klausuli.

— Benij, es tev jau teicu ...

— Esmu tepat ārpusē, atpūtas istabā,— es paskaidroju.

— Man priekš tevis ir informācija.

— Kāda informācija?

— Es zinu, kam pieder tas Volkswagen autobusiņš, un man ir tā reģistrācijas numurs.

— Nāc iekšā,— viņš aicināja.— Es jūtu, ka tas man patiks. Es uzkāru klausuli un atkal izgāju dežūrtelpā. Kūps jau bija

piegriezis seržantam. Kad es tuvojos viņa galdam, policists sacīja:

— Varat iet iekšā. Kaut viņi vienreiz varētu noteikti izlemt. Es pārgāju pāri telpai pie matētā stikla durvīm un pieklauvēju.

— Jā, jā, nāc tik iekšā,— Kūps atsaucās. Viņš man nepiedāvāja krēslu. Viņš paslēja pirkstu pret mani un pieteica:

— Vairāk gan nekad nesaki, ka esi Velšs, tu dzirdi mani?

— Atvaino.

— Tagad es gribu dzirdēt, ko tu esi uzzinājis.

Sarauktajai sejai pēkšņi pārslīdēja savāds smaids. Pirms

brīža viņš man lika teicis, ka tas viņam patikšot. Pašlaik Kūps jau sāka izbaudīt manis teikto, pirms es sāku runāt.

— Autobusiņu reģistrējis cilvēks, kuru sauc Artūrs Dž. Vailijs un kurš dzīvo Vēverlija ielā 574,— es leicu.— S22, svītriņa, 9438.

Kūps joprojām smaidīja. Viņš mani darīja pagalam nervozu. Es nopratu, ka viņš zina kaut ko tādu, ko nezinu es.

— Izstāsti man,— es sacīju.

— Ko tev izstāstīt, Benij? Es vienkārši gribu tevi uzslavēt par lielisko darbu. Tu joprojām esi labs policists, tas ir kauns, ka tu neesi dienestā.

— Tu jau zini, kam pieder autobusiņš, jā?

— Mēs zinām.

— Cik ilgi jūs to zināt?

— Kopš tā brīža, kad mums piezvanīja no FIB.

— Jūs atradāt pirkstu nospiedumus uz laužņa,— es konstatēju.— Lūk, kas bija laboratorijas ziņojumā.

— Uz karekļa,— Kūpers piebilda un pamāja.— Labu īkšķa nospiedumu. No Izmeklēšanas dienesta pienāca negatīva atbilde, tā nu mēs pamēģinājām FIB. Viņi mums piezvanīja ap pulksten pieciem. Izrādās, ka tas puisis, kas atstājis īkšķa nospiedumu, Korejas kara laikā dienējis flotē. Viņš nekādus noziegumus nav izdarījis, bet viņa pirkstu nospiedumi atradās kartotēkā.

— Artūrs Dž. Vailijs,— es noteicu.

— Tas pats,— Kūps piebalsoja.

— Tā ka pēc tam jūs zvanījāt uz Pazudušo Transporta līdzekļu biroju.

— Ļoti labi,— Kūps sacīja.— Un viņi mums pateica, ka viņiem esot reģistrēts sarkanbalts Volkswagen autobusiņš uz Artūra Dž. Vailija vārda, adrese Vēverlija ielā 574. Mēs tūlīt noraidījām pa teletaipu.

Nu jau viņš smaidīja līdz ausīm — tas bija galīgi bezkaunīgi.

— Un tad O'Nīls aizbrauca aprunāties ar Helēnu Vailiju.

— Tieši tā viņš izdarīja,— Kūps apstiprināja.— Viņš nejutās pārāk aizkustināts, padzirdis, ka tu jau tur esi bijis. Viņš varbūt nokavēja kādas desmit minūtes.

— Vai viņa teica O'Nīlam, ka nav spējusi uzzināt vīra atrašanās vietu kopš jūlija?

— Viņa pateica. Iedeva arī jauku vīra fotoattēlu.

— Liels, blonds puisis kupliem matiem, valzirga ūsām?

— Jā.

— Viņš vairs tā neizskatās, Kūp.

Kūps uz brīdi šķita izbijies, bet, iekams paguva ko izteikt, iezvanījās telefons uz viņa galda. Viņš pacēla klausuli.

— Kapteinis Kupera klausās,— viņš teica.— Jā,— viņš sacīja.— Jā. Kur tas ir? Labi, tūlīt pat.

Viņš nolika klausuli, tūliņ nospieda podziņu telefona aparāta pamatnē un gaidīja.

— Dannij,— viņš paziņoja,— man nupat zvanīja no Piektā iecirkņa. Viņi ir atraduši to VW autobusiņu.— Viņš bridi klausījās, tad sacīja:— Labi, nāc lejā. Es gribētu braukt tev līdzi.

Kūps nolika klausuli un pāri galdam paskatījās manī.

— Tu dzirdēji,— viņš teica.

— Dzirdēju.

Viņš atkal pacēla klausuli, nospieda citu pogu aparāta pamatnē, tad pateica:

— Seržant, es izbraukšu kopā ar O'Nīlu. Ja uzrodas Horo-vics, pasaki viņam, ka mēs esam pie Tolivera ielas tilta, pie uzbraucamā ceļa. Viņš atradīs.

Kūps nolika klausuli un atkal paraudzījās manī.

— Ļauj man braukt jums līdzi, Kūp,— es teicu.

— Mums tevis nevajag,— viņš atbildēja.

— Bija reizes, kad vajadzēja,— es atgādinaju.

Viņš neatbildēja. Taču, kad O'Nīls nokāpa lejā, viņš tam teica, ka es došos līdzi uz notikuma vietu. O'Nīls sarauca pieri. Viņš nēsāja cepuri atstumtu pakausī kā policisti trīsdesmito gadu filmās. Uz zoda un vaigiem rēgojas dienu veci bārdas rugāji. Viņa mute savilkās.

— Kāpēc?— viņš jautāja Kūpam.

— Viņš ir palīdzējis,— Kūps neizteiksmīgi atbildēja.— Es gribu, lai viņš brauc līdzi.

Abi vīrieši skatījās viens otrā.

— Tikai nemaisieties pa kājām,— O'Nīls man piekodināja, saglabādams cieņu priekšnieka klātbūtnē.— Mēs izmeklējam slepkavību.

Viņš saraustīja uz augšu bikses, un es sekoju viņam ar Kūpu ārā.

26.

TOLIVERA ielas tilts savieno divas pilsētas daļas, šķērsojot Mereditas upi tās šaurākajā vietā. Lielākajā rajona daļā gar ielām rindojas noliktavas, un pēc tumsas iestāšanās visa apkārtne ir vientulīga. Uz tilta uzbraucamais ceļš stiepjas gar krastmalu uz L Avēniju. Ceļu no stāvās krastmalas, kas ietiecās upē, atdalīja metāla margas, bet divdesmit piecas pēdas garš posms tika labots, un precīzi šajā vietā Volkswagen autobusiņš bija iztriecies cauri tur uzstādītajam steķu aizžogojumam. Tagad tas kvēlodams gulēja apgāzies uz sāna kādas piecdesmit pēdas zemāk par ceļu. Ugunsidzēsēji vēl vilka šļūtenes augšup pa nogāzi, kad mēs ieradāmies. Paris ar radio apgādātas patruļmašīnas, sarkanajām gaismām uz jumta zibsnījot, bija novietotas abos L Avēnijas galos, tādējādi nosprostojot kvartālu. Vēl viena patruļmašīna stāvēja blakus vienai no ugunsdzēsēju mašīnām. Tieši šīs mašīnas vadītājs bija paziņojis pa radio Piektajam policijas iecirknim par nelaimes gadījumu. Dežurējošais policists bija ievērojis, ka mašīnas numurs ir tas pats Kūpa teletaipa ziņojumā minētais, un tūlīt zvanījis uz Divpadsmito.

Policijas Departamenta rokasgrāmatā «Slepkavības un aizdomīgi nāves gadījumi» izmeklētājam dots padoms notikuma vietā uzdot sešus jautājumus. Tālāk ieteikts, ka viņš var iegaumēt šos jautājumus, izmantojot koda vārdu DRŠSAC, kurš sastāv no jautājumos lietoto galveno vārdu pēdējiem burtiem. Šos sešus vārdus atcerētos jebkurš, ja nu vienīgi izņemot cilvēku ar atmiņas zudumu, taču šajā pilsētā Policijas Departaments nevēlas riskēt ar saviem algotajiem pailgiem. Šie seši vārdi ir:

D — Kad

R — Kur

Š — Kurš

S — Kas

A — Kā

C — Kāpēc

Izmeklētājam ieteikts lietot šos vārdus noteiktajā kārtībā. Detektivs Daniels O'Nīls uzdeva jautājumus precīzajā secībā, iztaujādams policistu, kurš bija ziņojis par avāriju. Mēs ar Kūpu stāvējām blakus un klausījāmies. Mums visapkārt ugunsdzēsēji ritināja kopā šļūtenes un stiepa iekārtas uz savām mašīnām. Tālumā varēju dzirdēt gaudojam ātrās palīdzības sirēnu.

— Kad jūs atklājāt nelaimes gadījumu?— O'NIls jautāja.

— Droši vien ap kādiem pusastoņiem,— policists teica.

— Mēs tikko bijām beiguši apstaigāt noliktavas un devāmies pa L Avēniju ziemeļu virzienā, kad tur, lejā, ieraudzījām uguni. Es paziņoju pa radio, kamēr Fredijs, mans biedrs, noskrēja lejā pa krastu ar ugunsdzēsības aparātu. Tas ne velna nelīdzēja, jo automašīna liesmoja. Fredijs atnāca atpakaļ uz mašīnu, pateica man avarējušā automobiļa numuru, un es arī to paziņoju. Fredijam paveicās. Viņš vēl nebija lāgā ticis līdz augšai, kad uzsprāga benzīna tvertne.

O'Nīls izlaida jautājumu «kur?». Viņš jau zināja, kur atrodas VW autobusiņš — tas bija piecdesmit pēdu lejāk pa nogāzi. Viņš pārgāja pie jautājuma «kurš?», formulēdams to mazliet citādi, nekā ieteikts rokasgrāmatā.

— Vai autobusiņā kāds bija?— viņš jautāja.

— Pie stūres ir kāds puisis,— policists atbildēja.— Vai vismaz tas, kas palicis pāri no viņa. Es jau dežurantam teicu, ka mums vajadzēs gaļas furgonu.

— Jūs taču viņu neaiztikāt, vai ne?

— Nē, ser,— policists atteica. Viņš šķita apvainojies, ka tāds jautājums vispār ticis uzdots.

— Vai te, augšā, uz ielas, kaut ko atradāt?— O'Nīls vaicāja. ŠI bija jautajuma «kas?» variācija. Viņš pūlējās precīzi noteikt, kāds iemesls licis autobusiņam iztriekties cauri koka aizžogojumam.

— Ko, piemēram?— policists nesaprata.

— Pēdas, kas rādītu, ka automašīna slīdējusi, saplīsušu stiklu.

Vai nu viens, vai otrs varētu norādīt, ka nelaimes gadījumā

bijis iejaukts vēl kāds transporta līdzeklis — O'Nīis uzdeva īstos jautājumus.

— Es nekā tāda neredzēju, ser.

— Vai kāds redzēja nelaimes gadījumu?

— Cik es zinu, ser, tad ne. Šis rajons vakarā ir kā izmiris.

— Vai uz ielas bija citi transporta līdzekļi?

— Nē, ser, neviena paša braucamā. Ziniet, uzbraucamajā ceļā nav atļauts novietot mašīnas.

— Es gribēju teikt, vai tur brauca kādi satiksmes līdzekļi?

— Nē, ser, iela bija tukša.

— Labi, paldies,— O'Nīis nobeidza. Viņš noprata, ka nesaņems vērtīgas atbildes uz rokasgrāmatā ieteiktajiem «kā?» un «kāpēc?» jautājumiem, un negribēja tālāk velti šķiest laiku. Tāpēc viņš aizgāja līdz vietai, kur automašīna cauri nožogojumam bija nobraukusi no ceļa. Slidošu riteņu atstātās sliedes parasti ir saskatāmas ar neapbruņotu acis pat uz virsmas, kas nav ne slapja, ne putekļaina, taču šeit līdz pārrautajam aizžogojumam nekādas zīmes neveda. Tāpat arī ne uz ceļa, ne dubļainās nogāzes nebija nekādu stikla šķembu. Divi koka steķi bija salūzuši, acīmredzot no autcbusiņa svara, kad tas pārbraucis steķiem; riteņu sliedes dubļos norādīja virzienu, kadā autobusiņš drāzies lejup. Mēs patlaban pētījām šīs pēdas, kad izdzirdām tuvojamies ātrās palīdzības mašīnu. Sirēnas skaņa, šķiet, atgādināja O'Nīlam, ka notikuma vietā viņam vajadzīgs medicīnas eksperts. Viņš devās pie patruļmašīnas un palūdza šoferi, lai tas pa radio izsauc kādu. O'Nīis joprojām nezināja, kas ir nelaimes gadījuma upuris, taču zināja, ka viņa rīcībā ir miris cilvēks. Es viņam neteicu, ka jau zinu, kurš atrodas gruzdošajā autobusiņā.

Ātrās palīdzības ārsts un sanitāri bija sapīkuši, ka jāgaida, līdz ieradīsies medicīnas eksperts. Pūlēdamies viņus nomierināt, O'Nīis aizsūtīja vienu no policistiem pēc kafijas. Pagāja četrdesmit minūtes, kamēr ieradās medicīnas eksperta palīgs. Pa to laiku ugunsdzēsēju mašīnas jau bija aizbraukušas. Eksperts pa pusei noslidinājās, pa pusei noskrēja pa dubļaino nogāzi lejā, kur, sazvēlies uz sāna, gulēja autobusiņš. Tā priekšgals bija atsities pret milzīgu laukakmeni, un notikušais sprādziens bija daļēji saārdījis jumtu un vienas durvis. Neapšaubāmi izcēlusies spēcīga uguns — pat autobusiņa ārpusē krāsa

bija pa daļai nosvilusi. Autobusiņa aizmugure pilnīgi sagrauta, metāls saplēsts un salocīts asās, melnās tērauda sloksnēs.

Pie stūres sēdēja kāds vīrietis. Medicīnas eksperta palīgs novērsās, sajuzdams sadegušas miesas un matu smaku. Viņš apsēja sejai mutautiņu, aizsegdams degunu. Policijas fotogrāfs cītīgi fotografēja. Zibspuldze nemitīgi uzplaiksnīja nakts tumsā, piešķirot drausmīgajai ainai dīvainu svinīgumu. Kad visi uzņēmumi bija izdarīti, medicīnas eksperts pajautāja, vai var izcelt līķi no autobusiņa. O'Nīls atbildēja, ka var, un palūdza ātrās palīdzības ārstam un sanitāriem pārvietot mirušo. Viņi to paveica bez jebkādām iebildēm, taču bija skaidri redzams, ka viņi labprāt vēlētos atrasties kur citur. Medicīnas eksperts nolika savu melno somu un ķērās pie darba. O'Nīls pastaigādamies pienāca pie manis. Mēs atradāmies notikuma vietā jau pusotru stundu, taču neviens vēl joprojām nezināja, kurš sadedzis autobusiņā. Neviens, izņemot mani.

— Ko jūs domājat?— O'Nīls vaicāja.

Viņa jautajums mani pārsteidza. Es nebiju gaidījis, ka viņš taujās pēc manām domām.

— Ko domājat jūs?— es atvaicāju. Divi policisti, kurus es cienīju, bija man stāstījuši, ka O'Nīls ir labs policists. Līdz šim viņš nebija izdarījis nekā tāda, kas liktu domāt citādi.

— Mani uztrauc tas, ka nav nekādu pēdu, kas liecinātu, ka mašīna slīdējusi,— viņš teica.— Vajadzētu būt šādām pēdām, vai jums tā nešķiet? Ja puisis nobrauca no ceļa, tad jābūt + pēdain.

— Jā,— es piekritu.

— Un vēl, vai jūs ievērojāt tās sliedes dubļos? Mašīna braukusi taisni lejā no kalna. Tas ir neparasti, vai jums la neliekas?

— Jā,— es atteicu.

— Es gribēju sacīt, ja tas puisis vairs nespēja vadīt mašīnu un nobrauca no ceļa, tad diez vai viņš būtu izbraucis cauri barjerām tādā leņķi.

Pienāca Kūps.

— Dannij,— viņš sacīja,— medicīnas ekspertam ir šis tas, ko tu varētu pievienot lietiskajiem pierādījumiem.

— Paldies, kaptein,— O'Nīls atbildēja un devās pie autobusiņa. Mēs ar Kupu sekojām viņam.

Medicīnas eksperts mirušā vīrieša kabatā bija atradis apdegušu kabatas portfeli. Apģērbs ķermeņa augšdaļā bija pilnīgi sadedzis, taču pie kajāin vel turējās auduma skrandas. Medicīnas eksperts pasniedza kabatas portfeli O'Nīlam, kurš tam nekavējoties pielika etiķeti identifikācijai un tad pārlūkoja tā

saturu. Tajā viņš atrada vienīgi divdesmit dolārus piecniekos un vieniniekos un nobrūnējušu, taču joprojām daļēji salasāmu autovadītāja apliecību. O'NIls to izlasīja un sacīja:

— Artūrs Dž. Vailijs.

— Ļauj man to apskatīt,— Kūps ieteicās.

Mēs to apskatījām kopīgi. Autovadītāja apliecība bija izdota pirms gada, augustā, un vēl būs derīga divus gadus. Apliecībā norādītā adrese bija Vēverlija ielā 574. Medicīnas eksperts patlaban novilka no mirušā vīrieša labās rokas pirksta zīmoggredzenu. Viņš pateica O'Nflam, no kuras rokas pirksta gredzens noņemts, tad iedeva to viņam. Uz gredzena bija iniciāļi A. Dž. V. O'NIls ieslidināja gredzenu lietisko pierādījumu aploksnē. No mirušā kreisas rokas medicīnas eksperts nomauca laulības riņķi. Viņš atkal nosauca roku un pirkstu, tad pasniedza gredzenu O'NIlam. Gredzena iekšpusē bija iegravēti vārdi Artūrs un Helēna, tūlīt aiz tiem datums 3/8/54.

Es noskatījos uz miruša ķermeni. Seja, rokas un rumpis priekšpusē bija visvairāk cietuši no uguns. Gandrīz visi mati uz galvas nosviluši, taču daži blondi laukumiņi bija palikuši pekles neskarti. Seju nebija iespējams pazīt, no tās palikusi pārogļojusies, bezveidīga ceptas gaļas masa. Sadegušie un nomelnējušie pirksti bija saliekti kā putna nagi. Smaka bija neizturama. Lejā pa nogāzi palēnām brauca Policijas Departamenta mašīna. Uz brīdi, pirms mašīnas ugunis pavērsās sānis, mirušais tika spoži apgaismots. Arī Kūps novērsās.

— Ak Jēziņ,— viņš izdvesa.

— Ceturtās pakāpes apdegumi,— medicīnas eksperts piezīmēja.— Varat to pierakstīt kā nāves cēloni.

Smagās mašīnas šoferis izslēdza motoru. Viņš izkāpa no kabīnes un panācās uz to vietu, kur mēs stāvējām.

— Kurš ir atbildīgais?— viņš bez jebkādas izteiksmes prasīja.

— Es,— O'NIls atsaucās.

— Jūs gribat, lai to autobusu uzceļ augšā, jā?

— Jā.

— Labi, pieliksim vinču,— viņš noteica.

— Esmu šeit beidzis,— medicīnas eksperts sacīja.— Pateiksim ātrajai palīdzībai.

Kāpjot augšā krastā, es gāju blakus medicīnas ekspertam. Viņš bija maza auguma tukls vīrs un, iedams pa slīpumu, smagi elsa.

— Kādi ir zobi?— es painteresējos.

— Zobi?

— Līķa zobi. Vai uguns tos sabojājusi?

— Tie ir apdeguši,— viņš teica,— taču joprojām turas žokļos.

— Paldies,— es atteicu.

Apakšā sakliedzās vīri no smagās mašīnas, piestiprinādami autobusiņam trosi. Kad mēs atkal tikām uz ceļa, O'Nīls jau gaidīja medicīnas ekspertu.

— Dok, kā jūs domājat, kas nolika?— viņš jautaja.

Medicīnas ekspertam nemaksāja par minēšanu, taču vienu

minējumu viņš patlaban izteica.

— Tvertne varbūt eksplodēja no trieciena,— viņš atbildēja.— Apdegumi ir tipiski. Šādu sprādzienu gadījumos tās daļas, kas atrodas vistuvāk eksplozijai, apdeg visvairāk. Piedevām viņš autobusiņā varbūt kādu laiciņu cepinājās, kamēr izdevās apdzēst uguni. Ada ir sarauta un trausla — vai ievēro-jal platās, eliptiskas plaisas? Visi mati nodeguši, protams, acs radzene tumša.

Medicīnas eksperts paraustīja plecus.

— Tas apmēram viss,— viņš noteica.

O'Nīls aizgāja pateikt ātrās palīdzības vīriem, ka viņi var aizvākt līķi. Kādas desmit pēdas atstatu policijas fotogrāfs knipsēja sadauzītās barjeras un riepu nospiedumus dubļos. Notikuma vietā atradās arī reportieris no pilsētas rīta avīzītes. Viņš jautāja Kūpam, kas noticis.

— Man nav nekas sakāms,— Kūps atteica.

— Ei, kaptein, es gan jums neticu,— reportieris žēlojās.

— Šis rajons ir norobežots,— Kūps sacīja.— Ierosinu jums šo vietu atstāt.

Reportieris atspieda rokas uz gurniem un dusmīgi noskatījās uz Kūpu, kad viņš atkal kāpa lejup pa krastmalu.

Volkswajļcn bija uzvilkts augšā ar vinču un tagad balstījās uz visiem četriem riteņiem. O'Nīls bija aizgājis pēc motorizētajiem policistiem, kuri atrada degošo aulobusiņu. Abi patlaban dzēra kafiju no kartona glāzēm. O'Nīls sarunājās ar automašīnas šoferi, kad es tuvojos.

—... nokļuvāt notikuma vietā,— viņš teica,— kā izskatījās uguns?

— Ko jūs ar to domājat?

— Kura autobusa daļa dega?

— Priekšgals. Zināt, kur atrodas vadītāja vieta? Tur arī dega.

— Un jūs skrējāt lejā ar ugunsdzēšamo aparatu, jā?

— Mans biedrs noskrēja. Vai ne, Fredij?— viņš ievaicājās un pagriezās pret biedru.

— Ja,— Fredijs atsaucās,— es mēģināju iešļākt pa logu. Vējstikls bija sašķīdis, un liesmas līda ārā, un es spēju domāt vienīgi par to nabaga nelaimīgo pie stūres. Es laikam mēģināju viņu glābt, jūs saprotat, ko es gribu teikt? Kaut gan viņš jau bija miris. Ugunsdzēšamais aparāts tik un tā ne velna neiespēja pret tādu uguni.

— Kas notika tālāk?— O'Nīls taujāja.

— Ugunsdzēšamais aparāts bija tukšs, un es nobijos, ka var uzsprāgt benzīna tvertne. Tāpēc es aši apskatījos numuru un skrēju augšā pa kalnu.

— Kad eksplodēja tvertne?

— Tūlīt pēc tam, kad biju ticis te, līdz mašīnai. Vai tā nav?— viņš jautāja savam biedram.

— Pagāja ne vairāk kā divas vai trīs minūtes.

— Paldies,— O'Nīls noteica.

Kad mēs atkal devāmies lejup pa krastu, viņš pagriezās pret mani un teica:

— Tas nu gan smird.

Viņam bija taisnība. Smirdoņa vēlās vai līdz debesīm. Kūps jau bija lejā pie autobusiņa, pārlūkodams iekšpusi. Cimdu nodalījumā viņš uzgāja mašīnas reģistrācijas apliecību un pasniedza to O'Nīlam. Apliecība bija izdota Artūram Dž. Vaili-jam Vēverlija ielā 574. Aizdedzes atslēga joprojām atradās savā vietā. Ķēdītē karājās vēl vairākas citas atslēgas. Divas no tām izskatījās pēc mājas atslēgām.

— Varu saderēt, ka šīs der Vēverlija ielas dzīvoklim,— O'Nīls piezīmēja.

Viņš ielika atslēgas aploksnē un ielīda autobusiņa aizmugures daļā, kur uzgāja dažas apdegušas paliekas no kādreiz zila paklāja. Šis skrandiņas bija stipri vien nodilušas. Uz vienas rēgojās tumšbrūns traips.

— Asinis?— Kūps minēja.

— Varbūt,— O'Nīls pieļāva.— Laboratorijā neteiks.

Viņš pielika etiķetes driskām un ielika lielā, dzeltenā aploksnē. Tad atkal pievērsās man un vaicāja:

— Ko jūs domājat?

— Domāju — jums taisnība, ka nav ne mašīnas slīdēšanas pēdu, ne sasista stikla,— es atbildēju.

— Jā,— viņš piebalsoja un palocīja galvu.— Ir vēl šis tas, kas nodarbina mani.

— Kas, piemēram?— Kūps gribēja zināt.

— Apdegumi. Medicīnas eksperts teica, ka tie esot ceturtās pakāpes apdegumi. Uz sejas, rokām un ķermeņa priekšpusē. Tipiski eksplozijas gadījumā. Taču benzīna tvertne atrodas Volkswagen autobusa pakaļējā daļā. Ja tvertne uzsprāga Vailijam aiz muguras, kā viņš dabūja vissmagākos apdegumus

ķermeņa priekšpusē? Tas tur policists apgalvo, ka degusi tikai autobusa priekšējā da|a, kad viņš nonācis lejā ar ugunsdzēšamo aparātu. Tvertne uzsprāga pēc tam, kad viņš uzkāpa atpakaļ kalnā.

Kūps klusēdams domāja. Es ļāvu, lai viņi paši tiek gudri. Man nebija vēlēšanās mīl O'Nīlam uz papēžiem. Viņš bija jauns un ne pārāk pieredzējis, bet attapīgs pēc velna, un viņš aptvēra visus galvenos jautājumus.

— Kā tev liekas?— Kūps viņam pavaicāja.

— Es domāju, kāds aplējis vadītāja sēdekli un pašu vadītāju ar benzīnu,— O'Nīls teica.— Vai ar kādu citu gaistošu šķidrumu, tas nav svarīgi. Tas autobusiņš tika nogrūsts no kraujas. Lejā atsities pret akmeņiem, tas eksplodēja. Tvertne uzsprāga vēlāk.

— Benij?— Kūps ieminējās.

— Es domāju, viņam taisnība.

— Bet vai zināt, kas vēl man neliek miera?— O'Nīls turpināja.— Ja tam cilvēkam vajadzēja sprādzienu, kā viņš varēja būt drošs, ka tas notiks? Pat iad, ja viņš aiztaisīja visus logus, kā viņš varēja zināt, ka tvaiki noslēgtā telpā eksplodēs?

— Varbūt viņš vienkārši iesvieda iekšā sērkociņu, iekams nogrūda autobusu lejā,— Kūps ieminējās.

— Jā, bet tas būtu beidzies ar aizdegšanos, nevis sprādzienu. Esmu red/ējis vai dučiem reižu, kad mašīnas noveļas un neuzsprāgst.

Viņš papurināja galvu.

— Nu, lai kā viņš to darīja, viņš to paveica sasodīti labi. Tā nebija nejaušība. Vailiju kāds nogalināja.

O'Nīls bija apmierināts ar savu slēdzienu. Līdz šim viņš bija ieguvis atbildes uz jautājumiem «kad», «kur», «kurš» un «kas». Viņš tikai daļēji bija pārliecināts par «kā», taču brīnījās par to pašu, kas nelika mierā ari mani: kā cilvēks varēja būt drošs, ka notiks eksplozija? Un, protams, viņš vēl nezināja, kāpēc. Es nolēmu riskēt, palīdzot viņam.

— Es nedomāju, ka tas cilvēks pie stūres bija Vailijs,— es piezīmēju.

Ne O'Nīis, ne Kūps neizskatījās šausmīgi pārsteigti. Doma, kuru nupat tiku izteicis, pirms šī briža viņiem nebija ienākusi prātā, taču viņi nevaibsiījās izsmieklā, neapmainījās smaidiem vai skatieniem un nemiedza ar acīm. Kaut ari autobuss bija pārpilns ar identifikācijas zīmēm, viņi zināja — mirušā ķermenis sadedzis tā, ka to pazīt nav iespējams un nu viņi gaidīja, lai es šo problēmu izstrādāju sīkāk.

— Vai jūs varat dabūt Hillera zobu slimības vēsturi?— es ievaicājos.

— Hillera?— Kūps brīnījās.

— Ta līķa, kuru pagajušonakt nospēra Vailijs,— O'Nils paskaidroja. Viņš bridi klusēja. Tad viņš teica:

— Jā, viņa zobu slimības vēsturi. Jā.— Viņš pakratīja galvu.— Es varēju vai smadzenes izmežģīt, pūlēdamies izgudrot, kāpēc gan kads varētu gribēt nozagt liki.

Kūps sekoja domu gaitai mazliet lēnāk. Taču aptvēris viņš izteicās:

— Ā, saprotu.— Viņa balss izklausījas gandrīz ka bērnam.

— Pie joda,— viņš noteica un arī papurināja galvu.

O'Nils piepeši kaut ko iedomājās.

— Ak Jēziņ,— viņš ieminējās,— uguns taču neizpostīja viņa zobus, vai ne?

— Nē,— es atteicu.— Medicīnas eksperts man teica, ka zobi ir kārtība.

— Labi,— O'Nils sacīja. Viņš šķita ārkārtīgi atvieglots. Zobi noder likpal labi kā pirkstu nospiedumi, ja nepieciešams kādu identificē!. Tagad mums bija tikai atlicis salīdzināt Hillera zobu slimības vēsturi ar zobiem sadegušā līķa mutē. Tādējādi gan nevaretu uzzināt, kur atrodas īstais Artūrs Vailijs, bet tad mēs vismaz droši zinātu, ka slepkava joprojām atrodas brīvībā.

— Man gribas to noskaidrot,— O'Nīls teica.— Smouk,— viņš vilcinādamies sacīja, tad neveikli pastiepa roku.— Paldies.

Viņš šķita varen laimīgs, kad mēs sākām kāpt augšup uz ceļu. Es viņam neteicu, cik nospiests jutos. Ir dažas izjūtas, ko Policijas departamenta darbinieki vienkārši nesaprot.

27.

JA es biju pareizi izskaitļojis (un cs atrados kautrīga pārliecībā, ka man taisniba), Natalī un Artūram bija vēl kaut kas jāpaveic, pirms viņi pameta šo pilsētu uz visiem laikiem. Es zināju, kas viņiem jadara, un es zināju, kur viņi domā to darīt, bet es nezināju, kur īsti. Tāpēc es devos atpakaļ uz savu dzīvokli.

Es uzdevu Henrijam izsekot Natalī pusdivos pēcpusdienā, pašlaik bija gandrīz pusvienpadsmit, un man nebija nekādu ziņu no viņa. Protams, paslavēja varbūtība, ka viņš zvanījis uz dzīvokli pēc tam, kad Lizete aizgājusi. Pastāvēja arī tāda varbūtība, ka viņš sadzinis Natalī pēdas pēc viņas tikšanās ar

Suzannu Mārtiņu pulksten divos un nebija zvanījis, baidīdamies izlaist viņu no acīm. Pastāvēja vēl citas iespējas, un tās es kādu bridi apcerēju, ne mirkli neļaudams cerībai ielauzties īstenībā — es zināju, ka lieta ir atklāta, es zināju, ka Artūrs un Natalī ir jau tikpat kā maisā. Bet ja nu, ak, ja nu kaut kas?

Ja nu Natalī nav divos ieradusies uz tikšanos ar Suzannu? Vai ari Henrijs sekojis Natalī, kad viņa atstāja ēku Deviņdesmit sestajā ielā, un vēlāk pazaudējis viņas pēdas?

Vai varbūt Natalī un Artūrs nemaz netaisījās doties turp, kurp, pēc mana paredzējuma, viņiem pusnaktī vajadzētu iet? Vai tas nozīmētu, ka viņi nozudīs aiz apvāršņa ar izdzēstu pagātni (vismaz viņam), brīvi no Helēnas Vailijas, brīvi no policijas vajāšanas, brīvi no visa, izņemot pašu netīrās sirdsapziņas?

Nekādā ziņā.

Redziet, es zināju, par ko viņi nodomājuši kļūt. Tieši tāpēc es biju samērā drošs, ka viņi ieradīsies uz pusnakts mesu, ko Natalī atzīmējusi savā kalendārā. Mesa tiks noturēta viņiem par godu. Šai mesai jābūt tādai kā svētības došanai. Tā neuzliktu nekādas juridiskas saistības, taču Natalī varbūt pastāvējusi uz to, un, ja vīrietis ir ar mieru izdarīt slepkavību, lai izbēgtu no pagātnes, viņš ir gatavs samierināties ar visu.

Viņi jau bija samierinājušies.

Vai nu šovakar, vai pēc trim nedēļām, pēc trim mēnešiem vai pēc trim gadiem kāds pieklauvēs pie viņu durvīm, lai kur abi atrastos, un pieklājīgi stādīsies priekšā kā policists, un tikpat pieklājīgi paziņos, ka viņi tiek apsūdzēti Pītera Grira slepkavībā, nemaz nerunājot par sīkāku apsūdzību Džona Hillera līķa nolaupīšanā un vēlākā sadedzināšanā. Viņi protestēs. Es neesmu Artūrs Vailijs, vīrietis iebildīs, jūs esat pieļāvuši šausmīgu kļūdu. Lūk, es jums parādīšu visus iespējamos apliecinājumus tam, es jums pierādīšu ...

Nē, Artūr, nekas nenomazgās jūs tīru.

Ne šonakt, ne kādu citu nakti turpmāk.

Nāciet vien mierīgi līdzi, šajā štatā nav nāvessoda par slepkavību.

;Es saīdzis apsēdos virtuvē un gaidīju, kad zvanīs telefons. Dzīvoklī bija neparasti klusu — pat putns izturējās klusi. Man ienāca prātā, ka es visu dienu neesmu runājis ar Mariju, taču pašlaik neuzdrošinājos viņai zvanīt un aizņemt līniju.

— Vai esi izsalcis?— es pavaicāju putnam.

Putns neko neteica.

— Edgar Alan?— es atkal ievaicājos.— Vai neesi izsalcis?

Putns palūrēja uz mani. Viņš neklaigāja un nebrēkāja, viņš neķērca. Viņš tikai lūrēja. Es piegāju pie skapīša, izņēmu tunča konservu kārbiņu, attaisīju to un ar karoti ieliku barības saturu būrī. Kā putns viņš neizskatījās slikti. Melnās spalvas bija gludas un spožas, acis možas un saprātīgas, un viņam noteikti bija veselīga ēstgriba.

— Re, kāds labs putns,— es sacīju.

Es par putniem neko prātīgu nezināju, ne labu, ne sliktu, taču es, liekas, atminējos (no kādas Hičkoka filmas, kuru nicināju), ka ir starpība starp vārnu un strazdu, un, ņemot vērā, ka Marija šo putnu ātrumā nosaukusi par Edgaru Alanu Kro, vai viņš neapvainosies par šādām pārsteidzīgām kristībām, ja viņš nav vis vārna, bet gan ...

Pēkšņi es kaut ko atcerējos.

— Atvaino,— es sacīju putnam, atstāju viņu sprostā ēdam un izgāju cauri dzīvoklim uz guļamistabu. Es nepūlējos pārbaudīt tualetes galdiņa atvilktnes. Vienīgie apģērba gabali augšējā atvilktnē bija mutautiņi, apakšveļa un zeķes. Vidējā atvilktnē atradās džemperi un jakas, bet tie bija dažādos zilos toņos (mana iemīļotā krāsa) un nederēs. Mani krekli apakšējā atvilktnē bija balti, zili, bēša krāsā un sārti (viens — dāvana no Marijas). Es atvēru skapja durvis. Man piederēja melna sporta jaka, bet tā bija šūta pēc pasūtījuma un man izmaksājusi trīssimt piecdesmit dolāru, un es, zināms, negrasījos to sagriezt, vismaz ne šim nožēlojamam gadījumam par godu. Uz koka drēbju pakaramā bija arī melns lietusmētelis. Biju to nopircis, kad dienēju flotē. Pēdējo reizi tiku vilcis to mugurā 1942. gadā, kad liku uz mūžiem sev rokā ietetovēt «Pega». Es atstāju lietusmeteli turpat, atkal izgāju cauri dzīvoklim un atvēru priekšnama skapja durvis. Lietusmētelis asociējās ar lietu, un tas savukārt lika iedomāties par lietussargu. Kaut gan māte mani allaž brīdinājusi nekad nevērt vaļā lietussargu mājā, tagad es to atvēru. Tas patiesi bija melns, bet vai tas bija pietiekami liels? Es ienesu lietussargu virtuvē, paņēmu šķēres no atvilktnes blakus izlietnei un ķēros pie darba.

Laiku pa laikam es pavēros pulkstenī. Telefons nezvanīja un nezvanīja. Bija vienpadsmit, pirms es beidzu sagriezt melno zīdu. Es ienesu auduma gabalus savā darbistaba, noliku uz galda un iegāju tukšajā istabā, kuru Lizete izmantoja, gludinot veļu un skatoties televizoru — ne tikai šadi. No viņas rokdarbu groziņa es izņēmu adatu, melna diega spolīti un uzpirksteni. Pedejoreiz liku šuvis, kad atrados uz Savienoto Valstu karakuģa «Syk.es» 1946. gadā, pirms tam, kad mani aizsūtīja mājās no Klusā okeāna. Tāpēc vien mani diez vai varēja saukt par

skroderi — es biju piešuvis pogu jūrnieka mētelim un salāpījis trīs pārus zeķu. Patlaban es apsēdos pie galda, ievēru adatā diegu, uzmaucu uzpirksteni un nu cerēju, ka telefons nezvanīs, pirms nebūšu beidzis.

Tas iezvanījās divdesmit minūtes pirms pusnakts.

Es paķēru klausuli.

— Hallo?— es teicu.

— Ben, te Henrijs.

— Es jau gaidīju.

— Esmu ārpusē pie pamestas baznīcas uz Heilija un Samersa stūra,— viņš teica.— Tur iekšā ir tā meiča Flečere ar plikgalvainu puisi. Tur kaut kas notiek.

— Dod man desmit minūtes laika,— es lūdzos.

— Smagā mašīna ir novietota otrā ielas pusē pie dēļiem aizsistas ķīniešu veļas mazgātavas. Ja pa to laiku, kamēr tiksit šurp, būšu aizbraucis, tas nozīmēs, ka viņi aizlaidušies, un es piezvanīšu vēlāk.

— Labs ir,— es atteicu un noliku klausuli.

Es izņēmu no galda apakšējās atvilktnes maksti ar 38. kalibra detektīva ieroci un piestiprināju jostai. Es nezināju, kas mani gaida baznīcā uz Heilija un Samersa stūra, un, ņemot vērā, ka vilks spalvu met, bet tikumu nemet, ja pats sevi sargāsi, tad arī Dievs tevi sargās. Es savācu savus rokdarbus un sabāzu mēteļa kabatās, un atstāju dzīvokli.

Arā lija, un es tikko biju sagriezis savu vienīgo sasodīto lietussargu!

28.

— CIK ilgi viņi tur, iekšā, ir?

— Viņi iegaja varbūt kādas piecas minūtes pirms tam, kad es jums piezvanīju,— Henrijs atbildēja.— Es gribēju pārliecināties, ka viņi paliks, pirms meklēju telefona būdiņu.

Mēs sēdējām viņa smagās mašīnas kabīnē. Motors darbojās, un stikla tīrītāji aizslaucīja spēcīgo lietu, tā ka mēs varējām labi redzēt tumšo un kluso baznīcu otrpus ielai.

— No visām pusēm aizsista ciet,— Henrijs teica,— un logiem arī dēļi priekšā. Es saskaitīju varbūt kādus divus dučus cilvēku ieejam, kopš tur iegāja Flečere ar to plikgalvaino zelli. Viņi iet iekšā pa vienam vai pa pāriem, Ben. pa aizmuguri — jūs redzat tos vārtus dzelzs *<'"ā?

— Jā, redzu gan.

— Pirms apmēram desmit minūtēm garām pabrauca patruļmašīna, bet viņiem ir vai nu samaksāts, vai ari viņi neko neredzēja.

— Kur tu sadzini rokā NatalT?'

— Ārpusē, pie tās ēkas Deviņdesmit sestajā ielā, kā jūs teicāt. Es viņai sekoju līdz Heinsvilai. Tur viņa iegāja kādā mājā, kur izdod mēbelētas istabas, un nenāca ara līdz tumsai. Tad viņa aizbrauca līdz Tolivera ielas tiltam — jūs zināt to tiltu? Tur laikam kaut kas bija noticis, Ben. Visur stāvēja ugunsdzēsēji un policijas mašīnas. Lai nu kā, viņa paņēma mašīnā to plikgalvaino puisi kādus četrus kvartālus aiz tilta. Viņš nesa divus smagus koferus.

— Kur viņi brauca, kad viņš iesēdās mašīna?

— Viņi aizbrauca paēst un tad noskatīties filmu. Viņi iznāca ārā apmēram vienpadsmitos piecpadsmit, un es abiem sekoju līdz šejienei.

— Labi, Henrij. Vai esi gatavs iet tur iekšā?

— Kas tur iekšā notiek?— viņš jautāja.

— Kāzas,— es atbildēju.

Viņš izslēdza motoru, un mēs pa lietu devāmies uz baznīcu. Mazo kapsētu aiz baznīcas apjoza dzelzs žogs. Mēs iegājām pa vārtiem. Kad mēs tuvojāmies koka durvīm baznīcas aizmugurējās akmens sienas velvē, es iebāzu roku kabatā.

— Uzvelc šo te,— es teicu.

— Kas tas ir?

— Kapuce. Ceru, ka acu caurumi ir īstajā vietā.

Henrijs paņēma kapuci un uzmauca pāri galvai.

— Ļoti jauka,— viņš uzslavēja.

— Es pats to izgatavoju.

— Ļoti jauka. Man patīk zīds,— viņš atkārtoja.

Es uzmaucu otru kapuci sev galvā, tad pieklauvēju pie koka durvīm. Mēs kādus mirkļus gaidījām. Durvis mazliet pavērās.

— Jā?— atsaucās vīrieša balss.

— Mēs esam Kleopatras viesi,— es sacīju.

Durvis atvērās, atklādamas mazu priekštelpu, kuras būvē izmantoti vienīgi akmeņi. Vīrietis, kurš mūs ielaida, bija maza auguma un plecīgs. Tāpat kā mums ar Henriju, arī viņam galvā bija melna kapuce. Viņš pa acu caurumiem nopētīja mūs, tad klusēdams norādīja, lai ejam cauri velvei pretī ieejas durvīm. Akmens bluķos, kas balstīja velvi, vēl bija dzelzs viras, kas liecināja par to, ka tur atradušās vēl vienas durvis. Mēs izgājām caur durvju aili un nonācām lielā, velvētā telpa, kuras griestus balstīja akmens pīlāri. Vienīgais apgaismojums plūda no svecēm, kas dega svečturos pie sienam. Telpas priekšējā daļā

atradās altāris, taču tagad vairs nekas neliecināja par to, ka šeit jebkad bijuši soli. Altāra priekšā atstāts liels pusmēness formas brīvs laukums, ko vienā pusē iezīmēja pats altāris, otrā — pusloka izkārtoti saliekamie krēsli. Uz šiem krēsliem sēdēja vismaz trīs duči cilvēku melnās kapucēs. Mēs ar Henriju sameklējām brīvas vietas. Es palūkojos pulkstenī. Bija bez piecām minūtēm pusnakts. Neviens nerunāja. Telpas logi bija no ārpuses aiznagloti ar dēļiem un gaiss sasmacis. Cauri arkai telpā nāca iekšā cilvēki. Līdz pusnaktij visas sēdvietas bija aizņemtas, un daži cilvēki stāvēja aiz krēslu loka.

Pa kreisi no altāra pašķirās melns priekškars. Kapucē un melnā tērpā ģērbts augums ātri piegāja pie altāra. Viņa vēl nebija sākusi runāt, bet es jau no staltās stājas pazinu Suzannu Mārtiņu.

— Esiet sveicināti,— viņa teica.— Es sveicu jūs Lucifera un viņa pirmā sūtņa Belcebula vārdā. Es sveicu jūs par Lielher-cogu Astoru, Lucifugu un Satanahiju, Agaliareptu un Fleire-tiju, Sargatanu, Nebiru, Agaresu un Marbasu, Bathimu un Baelu, Nuberu un Amonu, un visiem pārējiem pekles hierarhijas locekļiem. Es jūs sveicu par viņiem, un tagad es jums pavēlu no jauna izteikt Sātana zvērestu, ko mēs jau agrāk katrs atsevišķi un šeit visi kopā esam skaitījuši.

Viņa pacēla uz augšu elkoņos saliektās rokas kā upuris, un platās, melnās piedurknes noslidēja lejup, atsegdamas baltu miesu, viņas plaukstas bija pavērstas pret klusējošo, kapucēs tērpto cilvēku pusapli.

— Mēs, Lucifer,— viņa iesāka,— un visi augstāk minētie un turpmāk sekojošie gari...

— Mēs, Lucifer,— visi atkārtoja,— un visi augstāk minētie un turpmāk sekojošie gari...

— Zvēram tev, tu visuvarenais Dievs caur Jēzu Nācarieti ...

— Zvēram tev, tu visuvarenais Dievs caur Jēzu Nācarieti...

— Krustā sisto, mūsu iekarotāju ...

— Krustā sisto, mūsu iekarotāju ...

— Ka mēs uzticīgi pildīsim visu, kas rakstīts Liber Spiri-tum ...

— Ka mēs uzticīgi pildīsim visu, kas rakstīts Liber Spiri-tum ...

— Un nekad nedarīsim tev ļaunu, ne tavai miesai, ne garam ...

— Un nekad nedarīsim tev ļaunu, ne tavai miesai, ne garam ...

— Un izpildīsim visu tūlīt un bez atsacīšanās ...

— Un izpildīsim visu tūlīt un bez atsacīšanās.

Telpā iestājās pilnīgs klusums.

— Es uzaicinu Sātanu šajā sabiedrībā,— Suzanna paziņoja.

Henrijs pagrieza kapucē tērpto galvu un paraudzījās manī.

Suzanna pie altāra pieliecās, tā ka brīdi nebija redzama. Kad Suzanna atkal piecēlās, viņa turēja rokās garu, melnu kasti, pēc formas līdzīgu bērna zārkam. Viņa to nesa apkārt altārim, turēdama aiz krāšņajiem sudraba rokturiem kastes galos, tad nokāpa uz grīdas laukumiņa, ko ieslēdza saliekamie krēsli. Viņa žigli un graciozi nometās ceļos, nolika kasti uz grīdas un, uz ceļiem tupēdama, nocēla tai vāku. Viņa izņēma no kastes pāri sudraba svečturu un iesprauda tajos melnas sveces. Viņa iznesa svečturus laukumiņa vidū, iededza abas sveces, piecēlās un aši devās atpakaļ pie kastes. Atkal atgriezdamās pie degošajām svecēm, vienā rokā Suzanna turēja garu zaru un otrā kaut ko, kas izskatījās pēc kvarca kristāla.

— Šis ir lazdas zars,— viņa dziedoši iesāka.

— Griezts pagājušo nakti,— kapucēs tērptie augumi atbildēja.

— Ar jaunu nazi,— viņa turpināja.

— No koka, kas nekad nav nesis augļus,— viņi skaitīja.

— Kā rakstīts Lielajā Viduslaiku Buršanas grāmatā.

— Izsauc Nelabo,— visi monotoni dziedāja.

— Un šis ir heliotrops, kā rakstīts tālāk.

— Izsauc Nelabo,— visi dziedošā balsī atkārtoja.

Suzanna ar heliotropu novilka neredzamu trijstūri ap svecēm uz grīdas, tad lielu apli, kas apņēma sveces un trijstūri. Viņa iekapa trijstūrī un nometās ceļos, lai noliktu heliotropu starp abiem sudraba svečturiem. Tad, atkal nostājusies taisni, viņa abām rokām satvēra lazdas zizli, viena plaukstā turēdama vienu, otrā plaukstā — otru nūjiņas galu.

— Es divreiz atkārtošu lielo Burvju piesaukšanu, aicinādama šurp Luciferu, Pekles hierarhijas augto kungu.

— Luciferu, mūsu kungu,— visi skaitīja.

— Es tevi ļoli lūdzu, Lielais Gars,— viņa teica,— parādies tūliņ ar Liela Adoņa, Eloima, Ariela un Johavas, Aglas un Taglas, Matoņa, Oariosa, palīdzību ...

Šķita, ka šai deklamēšanai nebūs gala. Lai aizsniegtu Luciferu, laikam vajadzēja izsaukt veselu baru maznozīmīgāku dēmonu.

— Almuzina,— viņa turpināja,— un Mebrota,— stāvēdama sava neredzamā trijstūra vidū,— Varvisa, Rabosta,— pie viņas kājām mirgoja sveces, un es ievēroju, ka kājas bija basas,

— Salamandras, Tabosta,— abām rokām turot lazdas zizli,

— Januas, Etitumamsa, Zariatnktmika palīdzību.

Viņas balss pēkšņi aprāvās. Gandrīz neieturējusi pauzi, lai ievilktu elpu, Suzanna atkārtoja rituālu otrreiz, kā bija solījusi, un šoreiz es sāku skaitīt. Pirms viņa atkal apstājās, es biju kopā saskaitījis divdesmit septiņus vārdus.

Viņa noslīga uz ceļiem. Pēkšņi atskanēja koka krēslu kāju rīboņa uz akmens grīdas, kad melni tērptie saieta dalībnieki, sekodami Suzannai, nometās ceļos, pielūgdami to, ko viņa bija izsaukusi. Es nevienu neredzēju. Ne Lucifers, ne kāds no viņa dēmoniem nebija redzams manām acīm, taču Suzannas augums saspringa, un viņa ar pieri pieskārās grīdai un nolaida trīcošās rokas uz akmens plātnēm ar plaukstām uz leju. No melnās kapuces apakšas svelpjoši izlauzās viens vienīgs vārds.

— Kungs.

— Kungs,— visi čukstēja.

Sekojošais atgādināja telefona tālsarunas noklausīšanos — šajā gadījumā ļoti tālas sarunas noklausīšanos. Es, protams, dzirdēju Suzannas balsi, taču nedzirdēju Luciferu atbildam. Es biju nometies ceļos reizē ar visiem sapulces dalībniekiem. Henrijs tupēja uz ceļiem man blakus. Viņa roka skāra manējo; viņš trīcēja.

— Mēs esam pagodināti,— Suzanna iesāka.

(Klusums)

— Mēs izsaucām tevi šovakar, lai tu būtu par liecinieku un svētītu pāri, kurš uzticīgs tev un arī viens otram.

(Klusums)

— Mēs lūdzam, lai tu ievēro, un lūdzam, lai mēs neizsauktu tavas dusmas aiz skumjas paviršības vai netīšas kļūdas. Vai drīkstu piecelties?

(Klusums)

Viņa piecēlās kājās.

— Vai mēs drīkstam piecelties?— sapulcējušies vaicāja.

(Klusums)

Visi cēlās augšā un viņiem līdzi melno kapuču pusaplis kā ļaunu vēstoši baloni. Līdzīgās kapucēs tērptu augumu pāris pašķīra aizkaru un roku rokā pagāja garām altārim. Viņi nokāpa brīvajā grīdas laukumiņā un nometās ceļos melno, degošo sveču priekša. Suzanna pastiepa abas rokas un nolika tās uz pāra noliektajām galvām.

— Kungs,— viņa sacīja,— mēs lūdzam tevi pieņemt šo sievieti, kuru tu senos laikos pazini kā Kleopatru, Nīlas meitu, visas Ēģiptes valdnieci, lepno Ptolemaju vārda valkātāju.

— Mēs lūdzam tevi pieņemt viņu,— sapulcējušies skaitīja līdzi.

5-2.15

129

— Mēs lūdzam tevi pieņemt viņu tās pašreizējā veidolā kā Natalī Flečeri, kura atrodas šeit, pusnaktī, lai salaulātos no jauna, bet arī salaulātos atkal, mēs lūdzam pieņemt viņu.

— Mēs lūdzam pieņemt viņu,— visi atkārtoja.

— Mēs lūdzam, lai tu pieņem arī viņas iecerēto līgavaini, kurš atmet savu nīsto vārdu, kas viņam dots, turoties pie kristīgās ticības, caur zemisku kristīšanu, ceremoniju, kurā godā Jēzu no Nācaretes, Krustā sisto, musu iekarotāju, mēs lūdzam, lai tu nodod vismelnākajai naktij Artūra Džozefa Vailija vārdu ...

— Mēs lūdzam, lai tu pieņem, mēs lūdzam, lai tu nodod ...

— Un pieņem mūsu pazemīgo lūgšanu par Hariju Flečeru, Natalī brāli un, pēc īstenas ticības, ari Kleopatras brāli. Mēs lūdzam, lai tu pieņem Ptolemaju Divpadsmito, kurš, pateicoties šai svinīgajai ceremonijai, atsakās no padevības visiem citiem pavēlniekiem, atmet un noliedz Jēzu, kurš noliedza tevi, un zvēr, ka uzticīgi pildīs visu, kas rakstīts Liber Spiritum, un nekad tev nedarīs [aunu, ne tavai miesai, ne dvēselei, un visu izpildīs nekavējoties un bez ierunām. Mēs lūdzam, lai tu pieņem.

— Mēs lūdzam, lai tu pieņem.

Suzanna noskatījās uz ceļos nometušos pāri.

— Vai viens no jums zina kādu iemeslu, kādēļ jūs nevarētu savienoties laulībā, vai, ja šeit klāt ir kāds, kurš var uzrādīt jebkādu iemeslu, kālab šie cilvēki nevar savienoties, tad lai viņš runā tagad vai nākotnē samierinās.

Velvētajā telpā valdīja klusums.

Suzanna nometās ceļos, pacēla heliotropu, kas bija novietots starp degošajām melnajām svecēm, atkal piecēlās un ar akmeni pieskārās kapucē tērptajai pierei pa kreisi.

— Harij Flečer, vai tu ņem šo sievieti par sievu, lai dzīvotu kopā laulībā? Vai tu mīlēsi, godāsi un uzturēsi, kā pieklājas uzticīgam vīram, gan veselai, gan slimai esot, gan pārticībā, gan postā, un, nevērojot citas sievietes, paliksi viņas vienīgais, cik ilgi vien jūs abi dzīvosit?

— Jā.

Suzanna aizskāra ar heliotropu kapucē tērptā cilvēka pieri sev pa labi.

— Natalī Flečere, vai tu ņem šo vīrieti par vīru, lai dzīvotu kopā laulībā? Vai tu mīlēsi, godāsi un lolosi viņu, kā uzticīgai sievai pieklājas, gan veselam, gan slimam esot, gan pārticībā, gan postā, un, nevērojot citus vīriešus, paliksi viņa vienīgā, cik ilgi vien jūs abi dzīvosit?

— Jā.

— Tā kā jūs abi esat piekrituši laulībai un esat to visu priekšā apstiprinājuši, ar varu, kas man piešķirta, es mūsu Kunga un Pavēlnieka priekšā pasludinu jās par vīru un sievu. Un lai viņš svētī jūsu savienību.

Viņa pastiepa heliotropu uz priekšu. Abi pēc kārtas noskūpstīja to, uz īsu mirkli paceldami kapuces un atkal nolaizdami tas pār seju. Es piebikstīju Henrijam. Es domāju, ka ceremonija beigusies, un gribēju noķert Natalī un Artūru, pirms viņi metas baudīt medusmēnesi. Taču viņi joprojām tupēja uz ceļiem Suzannas priekšā, kura patlaban plaši iepleta rokas, turēdama virs galvas V burta formā. Acīmredzot bija jāseko vēl kaut kam.

Atkal pašķīrās priekškars. Iznāca gara auguma kapucē tērpts cilvēks un aši piegāja tai vietai, kur stāvēja Suzanna. Vienā rokā viņš nesa kādu priekšmetu, kas bija apklāts ar melnu drēbi. Otrā rokā viņš turēja nazi. Viņš nometās ceļos Suzannas priekšā un gaidīja.

— Mēs lūdzam tevi, tu mūžsenā čūska,— viņa sacīja,— pieņemt šo asiņu upuri kā svinīgās savienības zīmi.

Suzanna pamāja ar galvu. Melnā drēbe tika norauta, atsedzot būri. Kaut kas iespiedzās. Roka pašāvās būrī iekšā, atskanēja vēl viens spiedziens, nozibēja nazis, un iestājās klusums.

— Mēs lūdzam tevi...— Suzanna iesāka.

— Mēs lūdzam tevi...— sapulcējušies atkārtoja.

— Mēs lūdzam tevi, soģi par dzīvajiem un mirušajiem, tevi, kas pavēl vējiem, jūrai un vētrām, mēs lūdzam tevi...

— Mēs lūdzam tevi...

— Zemāko Pasauļu valdniek, atstāj tagad mūs mierā, zinādams, ka mēs esam priecīgi un apmierināti, un ej ar mieru, drošs par mūsu ticību. Mēs tevi lūdzam.

— Mēs tevi lūdzam,— visi nočukstēja, un telpā atkal iestājās klusums.

Suzanna piepeši iesmējās un apskāva Natalī. Ceremonija bija cauri un galā, Lucifers, drošs par viņu ticību, acīmredzot ar mieru devies atpakaļ uz Elli, smirdot sēram, zīda drānām plīvojot un dūmiem veļoties no viņa smailajām, spalvainajām ausīm. Sapulcējušies sātana pielūdzēji virzījās uz vietu, kur sudraba svečturos sprakšķēdamas dega melnās sveces. Sekoja apsveikumu saucieni un apkampšanās.

— Iesim,— es teicu Henrijam.

Mēs aši devāmies uz arku telpas aizmugures daļā un cauri tai uz biezajām ieejas durvīm. Arā joprojām lija. Mēs noņēmām kapuces.

— Kur viņa atstāja furgonu?— es jautāju.

— Tālāk pa ielu,— Henrijs atbildēja. Viņam bija slapjas acis.

— Vai tev kas kait?

— Man kāzās arvien nāk raudiens,— viņš atzinās.

Viņi iznāca no baznīcas pēc nepilnām piecām minūtēm. Abi bija noņēmuši savas kapuces un žigli gāja uz zilo buiku. Viņi līksmi pļāpāja. Kamēr NatalI slēdza vaļā mašīnu, Artūrs pateica kaut ko tādu, kas viņu sasmīdināja. Mēs ar Henriju pametām durvis pretējā ielas pusē un skrējām pie mašīnas.

— Vai misters un misis Flečere?— es viņus uzrunāju.

NatalI pagriezās. Viņa bija neparasti skaista, garie, melnie

mati slapji no lietus, brūnās acis iekrāsotas ar melnu skropstu tušu un zaļām ēnām, prāvās lūpas nokrāsotas asinssarkanas. Viņa noteikti nodomāja, ka mēs ar Henriju esam laimes vēlētāji, viesi, kas noņēmuši kapuces un sekojuši viņiem ārā, lai sveiktu abus. Viņa smaidīja. Viņas acis bija spožas. Viņas seja izskatījās gandrīz vai starojoša. Blakus viņai Artūrs Vailijs sarauca pieri. Viņš uzreiz mani pazina no mūsu iepriekšējās nakts tikšanās, kad tika man teicis, ka viņu sauc Amoss Veikfīlds. Viņš satvēra NatalI roku. Viņš bija gatavs mesties prom. Un tad viņš ieraudzīja ieroci man rokā.

— Es domāju, labāk brauciet man līdzi,— es teicu.

29.

MĒS braucām uz Divpadsmito iecirkni ar Marijas Pinto, Henrijs pie stūres, Natalī sēdēja viņam blakus, mēs ar Artūru pakaļējā sēdeklī. Es neieliku ieroci makstī. Kad nokļuvām pie iecirkņa, Henrijs teica, ka labāk pagaidīšot ārpusē, mašīnā; policijas iecirkņi darīja viņu nervozu. Jaunlaulātie man pa priekšu uzkāpa pa platajiem, lēzenajiem pakāpieniem. Es aizvācu šaujamo tikai tad, kad nostājāmies pie dežuranta galda. Seržants piezvanīja uz personāla istabu augšstāvā, un Horovics ar O'Nīiu abi nokāpa lejā. Viņi bija pārsteigti, kad es pateicu, ka man blakus stāvošais plikgalvainais virs ir Artūrs Vailijs; viņu rīcībā esošā fotogrāfijā viņš bija ar kupliem, gaišiem matiem un valzirga ūsām. Viņi iegrāmatoja Natalī un Artūru, ieteica viņiem izmantot savas tiesības un piezvanīja uz rajona advokātu kantori. Man neatļāva būt klāt nopratināšanā. Rajona pilnvarotā palīgs uzskatīja, ka tādējādi šī lieta varētu tikt pakļauta riskam, un es viņam piekritu. Taču pustrijos naktī, kad viss bija cauri, viņi man atļāva izlasīt stenogrammu. Natalī bija atteikusies bilst kaut vardu; šo atteikšanos viņa uzskatīja par savu karalisko privilēģiju. Runāja Artūrs Vailijs viens pats.

J.: Kāds, lūdzu, jūsu vārds?

A.: Artūrs Džozefs Vailijs.

J.: Kur jūs dzīvojat?

A.: Man šajā pilsētā nav pastāvīgas dzīvesvietas, Līdz šai naktij es dzīvoju Oberlīna lokā 420.

J,: Mister Vailij, vai jūs nebūtu tik laipns un neapskatītu šos priekšmetus, ko mēs izņēmām no jūsu kabatas portfeļa? Vai jūs tos pazīstat?

A.: Jā.

J.: Vai jūs, lūdzu, tos neidentificētu?

A.: Tā ir autovadītāja apliecība, un tā ir sociālās apdrošināšanas karte.

J.: Kam tikusi izdota šī apliecība un apdrošināšanas karte?

Vai jūs, lūdzu, neizlasītu tajās minēto vārdu?

A.: Tās tikušas izdotas Harijam Flečeram.

J.: Vai varat pateikt, kas ir vai bija Harijs Flečers?

A.: Viņš bija Natalī Flečeres brālis. Viņš nomira pirms sešiem mēnešiem. No sirdslēkmes.

J.: Taču viņa dokumentus savā kabatas portfelī nēsājat jūs, vai tā ir pareizi?

A.: Jā. Māte visu atdeva Natalī, kad viņš nomira.

J.: Kāpēc jūs nēsājat viņa dokumentus, mister Vailij?

A.: Tāds bija plāns.

J.: Kāds plāns?

A.: Kļūt par Hariju.

J.: Kāpēc jūs gribējāt kļūt par Hariju?

A.: Man bija jākļāst. Mana sieva atteicās šķirties no manis. J.: Kā sauc jūsu sievu?

A.: Helēna Vailija.

J.: Vai pašlaik dzīvojat šķirti no viņas?

A.: Mēs dzīvojam šķirti kopš marta.

J.: Kad jūs nolēmāt kļūt par Hariju Flečeru?

A.: Kad biju sastapis Natalī.

J.: Kad tas bija?

A.: Kad es pārgāju dzīvot Oberlīna lokā. Jūlijā. Es noīrēju dzīvokli jūlija sākumā, un es ievācos ceturtajā datumā.

J.: Un tad jūs sastapāt Natalī?

A.: Jā.

J.: Vai dzīvojat ar viņu kopš jūlija?

A.: Ja. Mēs joprojām paturējām abus dzīvokļus, taču, jā, mēs dzīvojām kopā. Var teikt, ka mēs dzīvojām kopā.

J.: Un vai tas bija jūlija, kad jūs nolēmāt kļūt par Hariju Flečeru?

A.: Jā, kaut kad jūlijā. Redziet, es jau biju nolēmis aizbēgt. Kad noīrēju dzīvokli Oberlina lokā, es izmantoju Amosa Veikfīlda vardu. Tas bija gadījumam, ja sieva man uzsūtītu detektīvus. Es negribēju, lai viņa mani atrod. Es zināju, ka nozudīšu uz visiem laikiem, taču vēl nezināju, kā. Es tikai centos iegūt laiku, lai izdomātu plānu.

J.: Kad jūs izdomājāt savu plānu?

A.: Jūlijā, kā jau teicu. Es biju kopā ar Natalī, un viņa man sāka rādīt visas tās mantas, kas viņai bija. Viņas brāļa mantas. Visu, kas man vajadzīgs, lai pārtaptu citā cilvēkā. Dzimšanas apliecība, demobilizācijas papīri, viss. Taisni tad man ienāca galvā plāns.

J.: Un kāds bija plāns?

A.: Es jums teicu. Kļūt par Hariju Flečeru. Taču pastāvēja dažas problēmas, šis tas bija jāizstrādā. Tāpēc ka sieva meklētu mani pat tad, ja es kļūtu par citu cilvēku, vai ne? Tā nu es nolēmu pierādīt viņai, ka esmu miris.

J.: Kā jūs to domājāt izdarīt?

A.: Nozogot līķi un pieliekot tam klāt manus dokumentus, un pašu mironi sakropļojot.

J.: Sakropļojot?

A.: Sākumā es domāju izmantot skābi. Uz sejas un pirkstu galiem, zināt? Bet tad es izprātoju, ka tas būtu pārāk aizdomīgi. Es domāju arī par to, vai nenogriezt galvu un rokas, taču ari tas neizklausījās diez cik labi. Tā nu es nolēmu sarīkot eksploziju savā paša mašīna. Tā izskatītos ticamāk, zināt? Ja mani atrastu sedegušu manā paša mašīnā.

J.: Mister Vailij, vai jūs patiesībā nozagat liki šim nolūkam?

A.: Jā. Nu, īstenībā es nozagu divus līķus. Taču no pirmā es atbrīvojos.

J.: Kad jūs nozagāt pirmo?

A.: Svētdienas naktī. Es ielauzos piecos apbedīšanas kantoros, iekams atradu īsto mironi. Vai vismaz es domāju, ka īsto. Es tā būtu turpinājis visu nakti, līdz atrastu vajadzīgo.

J.: Kādu līķi tieši jūs meklējāt?

A.: Nu, kādu apmēram manā augumā un ar manu miesas būvi. Un tādas pašas krasas acīm. Es nezināju, ko uguns nodarīs acīm. Tā ka man vajadzēja pareizas krāsas acis. Matiem nebija nozīmes. Es tik un tā izbalināju tā līķa matus, ko ieliku VW; es to izdarīju ar ūdeņraža pārskābi. Taču acis man sagādaja raizes. Un vēl tam vajadzēja būt apmēram manā vecumā. Es zināju, ka sprādziens padarīs savu, taču negribēju, ka kāds saka — ei, šis mironis augumā tāds pamazs, un Artūrs Vailijs bija garš. Vai arī — šis puisis izskatās pēc veca vīra, un visi zina, ka Artūrs Vailijs bija tikai četrdesmit trīs gadus vecs. Tā ka man bija ļoti jāuzmanās, kādu mironi es no-zogu.

J.: Kur jūs nozagāt pirmo līķi?

A.: Hcnesīstrītā. Es nezinu tās vietas nosaukumu. Man tikai bija vesels saraksts ar apbedīšanas kantoriem, es šo sarakstu veidoju ļoti rūpīgi, tas man prasīja gandrīz divas nedēļas. Un es gatavojos pa vienam pārbaudīt visus kantorus, līdz atradīšu to, ko gribu.

J.: Un vai jūs atradāt, ko gribējāt?

A.: Es domāju, ka atradu. Tad apskatīju līķi rūpīgāk un atklāju, ka kāds izdarījis iegriezumus vēdera augšdaļā, zem rokas un, zināt, pie dzimumorgāniem, un arī kakla priekšpusē. Un es sapratu, ka līķis noteikti ticis iebalzamēts. Es nezināju, cik rūpīgi līķis tiks apskatīts pēc ugunsgrēka, taču, ja nu viņi ierauga šos iegriezumus un ja nu mirušā ķermenī atrod formaldehīdu — es nezināju, vai uguns par to gādās. Ja nu ne un viņi aptver, ka tur bijis iebalzamēts līķis? Kā es varētu būt jau iebalzamēts, ja sadegtu pēc mašīnas avārijas? Tā nu es aizsviedu pirmo līķi un nākamajā naktī devos meklēt citu. Pagājušajā naktī. Pa to laiku Natalī jau bija prom.

J.: Kurp viņa bija devusies?

A.: Nu, uz jauno dzīvokli.

J.: Kur atrodas jūsu jaunais dzīvoklis?

A.: Patiesībā tas nav dzīvoklis, bet gan īrēta istaba. Heinsvilā. Mēs domājām tur uzkavēties, līdz būsim izlasījuši avīzes un pārliecinājušies, ka viss noritējis, kā bijām iecerējuši. Pēc tam mēs brauktu uz Eiropu. Mēs gatavojāmies braukt uz Eiropu oktobrī. Vienmēr esmu gribējis doties

uz Eiropu. Es taisījos izmantot Harija Flečera dzimšanas apliecību, lai pieprasītu pasi.

J.: Kur jūs nozagāt otru līķi?

A.: Kantorī uz Sestās un Stilsona stūra.

J.: Vai tas bija Džona Hillera ķermenis?

A.: Es nezinu, kā viņu sauca. Viņš bija manā augumā un apmēram manā vecumā. Es iegāju tur iekšā, un viņš kails gulēja uz galda un izskatījās piemērots. Es nezināju, ka iestādē kāds ir. Es jau grasījos ņemt līķi, kad man kāds jautāja, ko es te daru. Es apgriezos, un ... tur stāvēja cilvēks, un es ... es ...

J.: Jā, mister Vailij?

A.: Es paņēmu nazi no galda. No galda, uz kura atradās līķis. Un es ... es laikam nodūru viņu.

J.: Vai jūs, lūdzu, neapskatītu šo fotogrāfiju? Vai šis ir tas cilvēks, ko jūs nodūrāt?

A.: Jā.

J.: Ko jūs darījāt tālāk?

A.: Es paņēmu līķi___to, kurš gulēja uz galda . ..

J.: Jūs paņēmāt Džona Hillera līķi?

A.: Ja tā viņu sauca.

J.: Viņu tā sauca.

A.: Es paņēmu viņu un iznesu ārā. Es liku mironi autobusiņā, kad ierējās suns, un es ieraudzīju, ka turpat stāv kāda veca sieviete un skalās uz mani. Es laikam... es laikam tai brīdī joti izbijos. Tikko biju nodūris cilvēku, un viņa skatījās uz mani, un, kaut ari es biju nodomājis noskūt matus un ūsas, ja nu viņa apraksta jums Artūru Vailiju un jūs vēlāk sadegušu atrodat to, kam vajadzētu būt Artūram Vailijam, vai jūs to nesaistītu kopā? Es domāju, vai jūs nezinātu, kādēļ Artūrs Vailijs nozadzis līķi? Tā nu es... es metos viņai virsū un droši vien būtu nogalinājis arī viņu, taču sieviete sāka kliegt, un cilvēki jau skatījās pie logiem, tā nu es nosviedu lauzni un labi ātri taisījos prom.

J.: Mister Vailij, vai jūs pazīstat šo karekli?

A.: Pazīstu.

J.: Kam pieder šis kareklis?

A.: Tas pieder Natalī.

J.: Natalī Flečerei?

A.: Jā. Tas ir viņas kareklis.

J.: Vai jums tas bija ap kaklu, kad jūs nozagāt Džona Hillera līķi no kantora Sestās un Stilsona ielas stūrī?

A.: Bija. Es to droši vien pazaudēju, kad cīnījos ar veco dāmu. Viņa plēsa man drēbes, skrāpēja seju, viņa bija viena briesmīga veca dāma.

J.: Kāpēc jūs nēsājāt Natalī karekli?

A.: Viņa man to iedeva uz laimi.

J.: Kad?

A.: Svētdien. Pirms devos meklēt līķi.

J.: Tonakt, kad jūs izzagāt līķi no Ebnera Būna apbedīšanas kantora?

A.: Es nezinu tās iestādes nosaukumu. Tās, kura atrodas Henesīstrītā. Kur es dabūju iebalzamēto mironi.

J.: Un jūs to nēsājāt vēl pagājušonakt, kad nozagāt otru līķi?

A.: Jā. Nu, redziet, veiksme man joprojām bija vajadzīga.

J.: Kad jūs noskuvāt ūsas un matus uz galvas?

A.: Pēc tam, kad dabūju otro mironi. Es to ietinu vecā paklājā, kas bija Natalī dzīvoklī, un atstāju VW autobu-siņā, kad noliku to garāžā. Es negribēju riskēt, pārnesot līķi uz citu vietu, un nospriedu, ka garāžā tas līdz nākamajai dienai būs drošībā. Kad atgriezos dzīvoklī, uzlipināju plāksteri uz sejas, kur vecā dāma man bija ieskrāpējusi, tad noskuvu ūsas, nogriezu matus un noskuvu tīru galvvirsu.

J.: Cikos šovakar jūs pametāt dzīvokli Oberlīna lokā?

A.: Ap pusseptiņiem. Es sev atvēlēju daudz laika. Es zināju, kur sarīkošu sprādzienu, un es zināju, ka vajadzīga tikai pusstunda, lai no mana dzīvokļa nokļūtu tai vietā. Bet tik un tā man vajadzēja sadabūt benzīnu. Redzat, sestdien es tiku aizbraucis uz dzelzs preču veikalu un nopircis plastmasas piecu galonu benzīna kannu — zināt, ar vāciņu un snīpi liešanai —, tā maksāja sešus dolārus piecdesmit centus. Taču vēl man vajadzēja to piepildīt ar benzīnu. Tā nu es vispirms uzmeklēju uzpildes staciju un liku, lai man kannā ielej benzīnu. Pēc tam es braukāju apkārt, līdz satumsa, un, kad es nonācu pie uzbraucamā ceļa, man vēl vajadzēja pagaidīt piecas minūtes, jo tur bija apstājies kāds puisis un pētīja ceļu karti. Kad viņš aizbrauca, es noliku autobusiņu vajadzīgajā vietā, izņēmu

savus čemodānus un iecēlu mironi pie stūres. Tad aplēju līķi un priekšējo sēdekli ar benzīnu.

J.: Kā jūs varējāt būt drošs, ka benzīns eksplodēs?

А.: A, par to es biju pārliecināts.

J.: Kā? Motors un degvielas tvertne atrodas Volkswagen autobusiņa pakaļgalā.

A.: O, protams, es to zinu. Bet, redzat, es izdarīju tā, ka iegrūdu tur cigarešu šķiltavas, pirms pārstūmu autobu-siņu pār malu. Vajag divdesmit piecas sekundes, lai šķiltavas sakarstu, es uzņēmu laiku. Es iegrūdu šķiltavas, aši izkāpu no autobusiņa, iestūmu to un noskatījos, kā autobusiņš nobrauc pa krastu lejā. Tas eksplodēja, tiklīdz sakarsa šķiltavas.

J.: Ko jūs darījāt pēc tam, kad autobusiņš uzsprāga?

A.: Es savācu savus čemodānus un arī tukšo benzīnkannu un devos uz vietu, kur Natalī gaidīja mani ar mašīnu. Es iesviedu benzīnkannu atkritumu kastē pie vienas no noliktavām. Kad nonācu pie К Avēnijas un Alstera ielas, Natalī jau bija tur. Līdz tam laikam es jau dzirdēju šurp braucam ugunsdzēsēju mašīnas.

J.: Un pēc tam?

A.: Mēs devāmies mazliet iekost, un tad mēs aizgājām uz fiimu.

J.: Kādu filmu jūs redzējāt?

A.: Es to jau agrāk biju noskatījies, kad filmu rādīja pirmoreiz. Bet nu to rāda atkal, un Natalī gribēja noskatīties.

J.: Kas tā ir par filmu?

A.: Mērija Popinsa.

Es aizvedu Henriju atpakaļ uz to vietu, kur viņš bija atstājis smago mašīnu. Lietus vairs nelija, taču debesis vēl bija apmākušās un nakts ļoti tumša. Pa ceļam no Divpadsmitā iecirkņa mēs tikām pārrunājuši šo gadījumu, un tagad Henrijs teica:

— Viņam vajadzēja nogalināt sievu. Tā būtu visvieglāk.

— Viņš nebija domājis nevienu nogalināt,— es iebildu.— Tā iznāca.

— Nu, ja cilvēks staigā apkārt, zagdams miroņus, tad kaut kas notiks kā likts,— Henrijs atteica un nožāvājās. Viņš izkāpa

no Pinto un sniedza roku.— Ben,— viņš sacīja,— es jūs apciemošu.

Es pagaidīju, kamēr viņš iedarbināja smago mašīnu, un tad aizbraucu. Trīs kvartālus tālāk es atradu diennakts restorānu, izkāpu no mašīnas un piezvanīju Marijai. Viņa atbildēja pēc otrā signāla.

— Ben?— viņa teica.— Vai ar tevi viss kartībā?

— Man klājas lieliski, Marij,— es atbildēju.— Vai varu aizbraukt pie tevis?

— Protams,— viņa atteica.

— Es varu kādu bridi aizkavēties. Gribu vispirms aizbraukt mājas un apraudzīt Edgaru Alanu.

Viņa vilcinājās.

— Vai tu domā viņu paturēt?— Marija vaicāja.

— Esmu par to domājis. Viņš nemaz nav slikts.

— Ben?— viņa ieteicas.

— Jā, Marij?

Viņa bija uztvērusi manas balss toni, viņa jau zināja, ko es atbildēšu, vēl neuzdevusi jautājumu.

— Tu to atrisināji, vai ne?— viņa jautāja.

— Jā,— es apstiprināju.— Es to atrisināju.

— Ak, tu nabadziņ,— viņa nopūtās.

EDS MAKBEINS ROMĀNS. PIĶIS

Silvija Brice, tulkojums lalviešu valodā, 1994

Šajās lappusēs attēlotā pilsēta ir izdomāta. Visi cilvēki un vietas ir fiktīvi. Tikai policijas darba apraksts balstās uz vispārpieņemto izmeklēšanas tehniku.

Veltīts

Ivonnai un Džeimijam Hamiltoniem

1

BIJA augusts, temperatūra ārā sasniedza deviņdesmit sešus grādus pēc Fārenheita, policijas iecirkņa telpās nebija gaisa kondicionētāja, un izmeklētāju Stīvu Karellu mocīja karstums. Trīs rotējošie ventilatori nespēja neko vairāk kā kulstīt gaisu, kas bija sasmacis un mitrs, un vienā no loga rūtīm rēgojās caurums (ko bija izdauzījuši kādi zeņķi, kuriem patika dzīt jokus un svaidīties ar akmeņiem), kas laida iekšā visvisādus lidojošus kaitēk|us. Vienā telpas kaktā aresta būrī snauda narkotiku tirgonis, un zvanīja telefoni uz abiem tukšajiem galdiem, un Kotons Hozs pie vēl viena galda pa vēl vienu telefonu tērgāja ar savu draudzeni, un Karellam krekls lipa pie muguras, un viņš vēlējās, kaut joprojām būtu atvaļinājumā.

Bija trešdiena, un viņš pirmdien bija atgriezies darbā, kamēr atvaļinājumā savukārt devās puse no 87. vienības policistiem (vai vismaz tā likās), un te nu viņš sēdēja pie rakstāmmašīnas un kaudzes papīru,— plecīgs gara auguma vīrietis, kurš parasti izskatījās spēcīgs un slaids, un drusku ķīnisks brūno, ieslīpo acu dēļ, bet patlaban viņš izskatījās sašļucis un paguris, un pievārēts, gluži kā cilvēks, kam apakšbikses pamazām graužas iekšā dibena rievā, ko viņējās pilnīgi noteikti un nenovēršami darīja šai neganti karstajā augusta dienā.

Vīru, kas sēdēja Karellam pretim, sauca par Rodžeru Grimmu, kam gan nebija nekāda sakara ar brāļiem Jakobu un Vilhelmu. Viņš izskatījās svaigs un modrs, lai arī satraukts,— drukns, mazs vīrelis tuvu piecdesmitiem, atturīgā linaudekla žaketē, gaišzilā kreklā ar tumšāk zilu kaklasaiti un baltās kurpēs. Rokās viņš turēja vieglu vasaras salmenīcu un gribēja zināt, kur esot izmeklētājs Pārķers.

— Izmeklētājs Pārķers ir atvaļinajumā,— Karella sacīja.

— Kas tad nodarbojas ar manu lietu?— Grimms noprasīja.

— Kas tā ir par lielu?— Karella vaicāja.

— Ļaunprātīga dedzināšana,— Grimms paskaidroja.— Pagājušā nedēļā man nodedzināja noliktavu.

— Un lietu izskatīja izmeklētājs Pārķers?

— Jā, lielu izskatīja izmeklētājs Pārķers.

— Nu, izmeklētājs Pārķers ir atvaļinājumā.

— Un ko tad lai es daru?— Grimms jautāja.— Tajā noliktavā man bija koka preces par piecsimt tūkstošiem dolāru. Sadega viss mans krājums.

— Man žēl, ka tā noticis,— Karella atteica,— bet es neko nezinu par šo lietu, jo pats esmu tikko atgriezies no atvaļinājuma. Pirmdien. Es atgriezos pirmdien, un šodien ir trešdiena, un par jūsu noliktavu es nezinu itin neko.

— Es biju domājis, ka lietas jūs te izskatāt divatā,— Grimms piezīmēja.

— Dažreiz jā un dažreiz ne.

— Nu, un kas bija izmeklētāja Pārķēra partneris darbā ar manu lietu, vai tas jums ir zināms?

— Nē, bet jūsu labad es to varētu noskaidrot,— Karella teica. No sava galda viņš pievērsās Kotonam Hozam, kas sēdēja nepilnas piecas pēdas attālu, joprojām runādams pa telefonu.

— Koton,— Karella uzsauca,— vai tev ir kāds brīvs mirklis?

— Labi, Kristīn, redzēsimies astoņos,— Hozs noteica, vēl brīdi čukstēja klausulē, nolika to un tuvojās Karellas galdam. Hozs bija īsts milzenis, sešas pēdas un divas collas augumā, simt deviņdesmit mārciņu svarā, ar taisnu, nelauztu degunu, glītu muti ar platu apakšlūpu, stūrainu zodu ar gropi vidū. Virs kreisajiem deniņiem rudajos matos vīdēja sirmuma švīka. Šajā četrpadsmitā augusta rītā viņš izskatījās gaužām negants. Sevišķi negants viņš nemaz nebija, tikai izskatījās tāds.

— Jā, Stīv?— viņš ierunājās.

— Tas ir Rodžers Grimms,— Karella teica.— Izmeklētājs Hozs.

— Sveicināti,— Hozs sacīja.

Grimms tikai pamāja.

— Pārķers mistera Grimma labā izmeklēja ļaunprātīgu dedzināšanu, un es nupat paskaidroju, ka viņš patlaban ir atvaļinājumā, un misters Grimms apprasījās, vai Pārķeram šai lietā esot kāds līdzstrādnieks.

— Jā,— Hozs apstiprināja.— Klings.

— Tad vai es, lūdzu, varētu runāt ar Klingu?— Grimms jautāja.

— Viņš ir atvaļinājumā,— Hozs paskaidroja.

— Vai tad viss policijas departaments ir atvaļinājumā?— Grimms noprasīja.

— Nē, mēs esam šeit,— Hozs atteica.

— Tad jūs man varbūt tomēr palīdzētu?

— Kādu palīdzību jūs gribat?— vaicāja Karella.

— Man ir sarežģījumi ar apdrošināšanas iestādēm,— Grimms atbildēja.— Es gribu, lai jūs saprotat, ka manu noliktavu sargāja signalizācijas sistēma, kas bija savienota ar centrāli, nemaz nerunājot par diviem naktssargiem un sarežģītu smidzinātāju sistēmu katrā nama stāvā ...

— Kāda veida signalizācija?— Karella jautāja, pavilka tuvāk piezīmju bloku un paņēma zīmuli.

— Vislabākā. Ļoti viltīga. Kombinēta no vaļējām un slēgtām elektriskām ķēdēm. Dedzinātājs salaida vienu vadu komplektu īssavienojumā, bet otrus pārknieba pušu.

— Kā viņš lika garām jūsu sargiem?— Hozs gribēja zināt.

— Ar hlorālhidrāta palīdzību. Sazāļoja abus. Un sadauzīja arī ūdensvada cauruli ēkas pagrabā, tāpēc smidzinātāji nedarbojās, kad sākās ugunsgrēks.

— Izklausās, ka noliktavu viņš ir pārzinājis visai labi.

— Jā.

— Mister Grimm, vai koka izstrādājumu biznesā jums ir ienaidnieki?— Karella jautāja.

— Man ir konkurenti.

— Vai jūs stāstījāt par viņiem izmeklētājam Pārķeram?

— Ko tas nozīmē — nekā?

— Pēc Parkera domām, nevienam nav bijis pietiekama iemesla izdarīt noziegumu, par kuru pienākas četrdesmit gadi cietumā.

— Un personīgi ienaidnieki? Vai tādi jums ir?— noprasīja Hozs.

— Personīgi ienaidnieki ir katram,— Grimms attrauca.

— Tādi, kas būtu spējīgi uz šādu rīcību?

— Vienīgais, ko es varēju iedomāties, bija vīrietis, ar kura sievu es sāku satikties drīz pēc tam, kad abi izšķīrās. Tikmēr viņš ir apprecējies vēlreiz, un viņiem ar jauno sievu ir divi bērni. Kad Pārķers viņu nopratināja, viņš tikkq spēja atcerēties manu vārdu.

— Ahā,— Karella noteica un pamāja ar galvu.— Kādi sarežģījumi jums ir ar apdrošināšanas kompāniju?

— Ar kompānijām. Iesaistītas ir veselas divas. Piecsimt tūkstoši dolāru ir liels risks; katra uzņēmās savu daļu. Tagad tās ir griezušās pie viena no tiem milzīgajiem kompensāciju izmaksas birojiem un lūgušas nokārtot manu prasību. Un birojs ieteicis atliki izmaksu, lidz būs noķerts dedzinātājs vai arī līdz policijas un ugunsdzēsības departamenti būs pārliecināti, ka es neesmu pielaidis uguni pats savai sasodītajai noliktavai.

— Un vai jūs pielaidāt tai uguni, mister Grimm?

— Protams, ne,— Grimms aizvainots atcirta.— Tanī ēkā bija preces par piecsimt tūkstošiem dolāru. Es būtu tās aizvedis pirms divām dienām ... tas bija divpadsmitais, vai ne?

— Taisnība, pirmdiena, divpadsmitais datums.

— Pareizi, divpadsmitajā es taisījos vest tās pasūtītājiem. Bet septītajā, pagajušo trešdien, kāds pielaida noliktavai uguni. Savus rēķinus es parasti izsūtu tai pašā dienā, kad piegādāju preci, un tie ir jāapmaksā desmit dienu laikā. Ja es būtu aizvedis preci pirmdien, ka biju domājis, tad nākamajā nedē|ā saņemtu naudu, vai saprotat?— Grimms teica.

— Ne gluži,— Karella sacīja.— Jūs samaksājāt piecsimt tūkstošus dolāru par precēm, kas sadega, vai ne?

— Nē, es samaksāju apmēram pusi. Četras vācu markas par katru priekšmetu, tas ir apmēram dolārs un divdesmit pieci centi, ieskaitot nodokli.

— Tātad jūs samaksājāt aptuveni divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru, vai tas ir pareizi?

— Tas ir pareizi. Un es visu apdrošināju par piecsimt tūkstošiem, jo tādu summu būtu saņēmis no saviem klientiem desmit dienas pēc preces piegādāšanas. Piecsimt tūkstoši dolāru. Tā ir godīga tirgus vērtība, to apliecina droši pasūtījuma orderi, un tāpēc es arī apdrošinaju preci.

— Tad kur ir problēma?

— Šā mēneša divdesmit astotajā datumā es saņemšu no Vācijas vēl vienu kravu. Bet patlaban man vairs nav ko pārdot, un, ja apdrošināšanas kompānijas neatlīdzinās man par zaudējumu, kā tad lai es samaksāju par jauno preci, kad tā būs klāt?

— Šī jaunā prece,— Karella ieminējās.— Vai tā ir tāda pati kā vecā?

— Jā, tie paši koka dzīvnieciņi,— Grimms apstiprināja.

— Četrsimt tūkstoši koka dzīvnieciņu, par kuriem man jāsamaksā pusmiljons dolāru, skaidrā naudā tūliņ pēc saņemšanas. Bet, ja man nav tās naudas, kā tad lai es samaksāju par preci?

— Kāpēc jūs vienkārši neatsaucat savu pasūtījumu?— Hozs ierosināja.

— Atsaukt!— Grimms šausmās iesaucās.— Es esmu ticis pie zelta dzīslas, kāpēc lai es atsauktu pasūtījumu? Paklau, jaujiet man jums to izskaidrot, labi? Vai rēķināšana jums padodas?

— Algebrā man bija deviņdesmit,— Hozs teica.

— Ko?— Grimms pārjautāja.

— Vidusskolā. Algebrā bija deviņdesmit balles.— Hozs jutās visai lepns par šo sasniegumu, bet nešķita, ka tas iespaidotu Grimmu. Grimmam prātā bija nauda, bet nauda un matemātika bija tikai attālos rados.

— Te būs visa priekšvēsture,— Grimms iesāka.— Pagājušā gadā es dabūju drusku skaidras naudas un meklēju ieguldījuma veidu, kas nestu man labus augļus, jās sekojat līdzi? Taisni pirms Ziemassvētkiem man gadījās būt Rietumvācijā, un tur es pamanīju šitos dzīvnieciņus — suņus, kaķus, trusīšus, tamlīdzīgus krāmus, ap divām collām augstumā, kokgriezumi, roku darbs. Viņi pārdeva katru par dolāru ar ceturtdaļu, un es riskēju nopirkt simt tūkstošus.

— Tas jums izmaksāja simt divdesmit piecus tūkstošus dolāru,— Hozs steigšus paziņoja, joprojām apņēmies parādīt Grimmam, ka deviņdesmitnieks algebrā nav nekāds nieks, ko var laist gar ausīm.

— Pareizi, tas man izmaksāja simt divdesmit piecus tūkstošus.

— Tas tik ir risks,— Karella noteica, mēģinādams aprēķināt, cik ilgu laiku viņam vajadzētu, lai sapelnītu simt divdesmit piecus tūkstošus dolāru, saņemot algā četrpadsmit tūkstošus septiņsimt trīsdesmit piecus dolārus gadā.

— Kā izrādījās, nekāda riska,— Grimms atsaucās ar gandarītu smaidu.— Šeit es tos pārdevu par divsimt piecdesmit tūkstošiem, divkāršodams savu naudu. Un atkārtoti pasūtījumi nāca griezdamies. Tad es paņēmu visus divsimt piecdesmit tūkstošus un nopirku vēl vienu partiju koka dzīvnieciņu.

— Par divsimt piecdesmit tūkstošiem jūs varējāt nopirkt...

— Divsimt tūkstošus,— Grimms sacīja.

— Divsimt tūkstošus, pareizi, pareizi,— Hozs bez pārliecības piekrita.

— Un tas arī sadega noliktavas ugunsgrēkā,— Grimms piebilda.

— Cik es saprotu,— Hozs teica,— tad nelaime ir tā, ka jūs jau bijāt sagatavojies piegādāt šos koka dzīvnieciņus...

— Pareizi.

— Par kuriem jūsu klienti samaksātu jums piecsimt tūkstošus dolāru.

— Jā, jā, tieši tā.

— Un šo naudu jūs izmantotu, lai nopirktu vēl vienu preču partiju, kura pienāktu šī mēneša divdesmit astotajā datumā.

— Četrsimt tūkstoši gabalu,— Grimms precizēja.

— Četrsimt tūkstoši,— Hozs atkārtoja.— Vesels lērums mazu koka dzīvnieciņu.

— īpaši, ja jūs saprotat, ka šitos mazos draņķīšus es varu pārdot par miljonu dolāru.

— Mjā, jums tik tiešām ir problēma,— Hozs novilka.

— Un taisni tāpēc es šodien te ierados,— Grimms teica.

— Lai drusku paskubinātu Pārķeru. Es esmu iedzīts izmisumā, bet viņš nez kur cepinās saulītē.

— Ko jūs vēlaties no mums, mister Grimm?— Karella noprasīja.

— Lai jūs noķerat dedzinātāju. Vai vismaz galvojat par mani. Lai jūs apliecināt kompensāciju izmaksas birojam, ka es neesmu vainīgs, ka man nav nekāda sakara ar ugunsgrēku.

— Mister Grimm, es nepazīstu nevienu policistu, kas, būdams pie pilna prāta, piekristu to darīt. Pārāk daudz cilvēku tomēr pielaiž uguni paši saviem īpašumiem. Jūsu prece bija apdrošināta par piecsimt tūkstošiem dolāru. Tā ir liela nauda. Manuprāt, izmeklētājs Pārķers katrā ziņā apsvēra iespēju, ka vainīgais esat jūs pats.

— Kādēļ lai es to būtu darījis? Uz visu preci man bija droši pasūtījumi. To vajadzēja tikai piegādāt!

— Es vienīgi mēģinu paskaidrot, kāpēc izmeklētājs Pārķers neietu bāzt galvu cilpā.

— Nu, tad ko lai es daru?— Grimms jautāja, aplaizīja lūpas un pēkšņi izskatījās domīgs.— Cik ilgi Pārķers būs prom?

— Divas nedēļas.

— Un viņa pārinieks, kā viņu sauca?

— Klings. Arī divas nedēļas.

— Tas nav iespējams. Klausieties, jums ir man jāpalīdz.

— Mēs jums palīdzam, mister Grimm,— Karella atteica.

— Mēs jums palīdzam,— atbalsoja Hozs.

Grimms skeptiski noskatījās viņos.— Es zinu, ja es izdarītu nelielu spiedienu uz apdrošināšanas kompānijām, tās man samaksātu pēc trim četrām nedēļām, varbūt, vēlākais, pēc mēneša. Bet tas nav pietiekami drīz. Naudu man vajag pēc četrpadsmit dienām, kad ieradīsies kuģis no Rietumvācijas. Citādi viņi neatdos kravu, un es būšu sprukās. Jums tas zellis jānoķer, pirms pienāk mana prece.

— Tā gan ir Pārķēra lieta,— Karella piezīmēja.

— Nu, un tad? Vai tad jūs nekad neizpalīdzat cits citam darbā?

— Dažreiz izpalīdzam. Bet parasti mums katram pašam jāizskata vesels kalns lietu, un mēs ...

— Šis ir neparasts gadījums,— Grimms viņu pārtrauca un tad, it kā šaubīdamies par izmeklētāju dzirdi, atkārtoja vēlreiz:— Šis ir neparasts gadījums. Šeit sava loma ir laikam.

Apdrošināšanas nauda man ir jāsaņem, pirms pienāk kuģis. Vai jūs nevarat man palīdzēt? Vai jūs esat tik briesmīgi aizņemti, ka nevarat mazliet piepalīdzēt godīgam pilsonim, kurš ir kritis par upuri un cenšas atkal tikt kājās? Vai no policijas departamenta tas ir par daudz prasīts?

— Jūs neizprotat darbības mehānismu,— Hozs sacīja.

— Mehānisms mani neinteresē. Jums ir jāaizstāv arī nevainīgie, zināt ko. Būtu labāk atpelnījuši savu algu, nevis skraidelējuši pa ielām, tramdīdami pusaudžus par zālītes smēķēšanu.

— Nevienu pusaudzi es neesmu tramdījis vismaz stundas divas,— Hozs dzedri attrauca.

— Labi, labi, atvainojos,— Grimms noteica.— Es zinu, ka jūs smagi strādājat, es zinu, ka jums te kaut kā jāorganizē kārtība, lai darbi neizaugtu pāri galvai. To es saprotu. Bet es jūs lūgšus lūdzu palīdzēt man. Drusciņ apejiet noteikumus, pārņemiet Pārķēra lietu, kamēr viņš ir prom. Palīdziet man atrast to nelieti, kas nodedzināja manu noliktavu. Es ietu pie privātdetektīva, bet man gluži vienkārši nav tādas naudas. Vai jūs man, lūdzu, palīdzēsiet?

— Mēs paskatīsimies, ko te varētu darīt,— Karella atbildēja.— Pārbaudīsim lietas materiālus, redzēsim, ko savācis Pārķers. Ja atradīsies kāds pavediens, kam varētu sekot, mēs to darīsim.

— Paldies jums,— Grimms sacīja.— Lielu lielais paldies.— Viņš atvēra kabatas portfeli.— Šeit būs mana vizītkarte,— viņš teica.— Darba un majas telefons. Lūdzu, piezvaniet, ja vajadzīga vēl kāda informācija. Un, protams, ja jūs kaut ko atrodat...

— Mēs jums paziņosim,— Karella apsolīja.

— Paldies,— Grimms vēlreiz pateicās, uzlika galvā salmenīcu un izgāja pa vārtiņiem koka latiņu barjerā, kas atdalīja telpu no gaiteņa.

Abi vīrieši nogaidīja, līdz jutās droši, ka Grimms ir ticis pietiekami tālu. Tad Hozs ierunājās:— Tu no tiesas gribi turpināt Pārķēra vietā?

— Nu, es vismaz paskatīšos, kas viņam tur ir.

— Kas attiecas uz mani,— Hozs norūca,— tad Pārķers lai pats tiek galā ar visām savām sasodītajām lietām.

— Mjā,— Karella norūca un paraustīja plecus.

Hozs paraudzījās pulkstenī.— Tas nekas, ja es iešu prom mazliet agrāk?— viņš jautāja.— Man šovakar ir randiņš.

— Jā, ej vien,— Karella atteica. Arī viņš uzmeta acis pulkstenim.— Meijeram un Braunam tik un tā drīz jānāk mūs nomainīt.

PARDOšANAS vērtība

$ 2.50 GABALA $ 250 000 (ko Grimms ieguldīja jaunā prece)

$ 500 000 (kas Grimmam jāsamaksā par kravu, kura pienāk 28. augustā)

$ 1 000 000

100 000

$ 250 000

200 000 (gāja bojā ugunsgrēkā)

400 000 $ 500 000

(pienāk (kuru Grimmam

28. augustā) nebūs, ja vien

viņam nesamaksās

apdrošināšanas

firmas)

Tabulas veidā viss vienmēr kjuva skaidrāks.

Pagājušā gadā Grimms bija ticis pie kāda mazumiņa skaidras naudas (simt divdesmit piecus tūkstošus dolāru Karellas aprindās gan neuzskatīja gluži par mazumiņu, un Karella prātoja, tieši kā Grimms pie šīs naudas ticis) un ieguldījis šo naudu koka dzīvnieciņos, kurus tālāk pārdevis par 250 000 dolāru. Pēc tam viņš bija iepircis otru koka zvērnīcu, uz kuru viņam bija droši pasūtījumi kopsummā par 500 000 dolāru. Šo naudu viņš bija iecerējis izmantot, lai samaksātu par trešo kravu ar koka zvēriņiem šī mēneša 28. datumā, pārdotu tos tālāk un kļūtu par miljonāru. Tiešām skaists darbiņš, ja vien tam lemts izdoties. Bet visapkārt pietiek nelabvēļu, un kāds acīmredzot bija apņēmies gādāt, lai Grimmam neizdodas.

Miljons dolāru, Karella domāja. Par koka dzīvnieciņu pirkšanu un pārdošanu. Šovakar, pārnācis mājās, viņš pateiks savam deviņgadīgajam dēlam Markam, ka kriminālbiznesa nemēdz būt nekādu ieguvumu ne policistu pusei un nepavisam ne noziedznieku pusei. īstais nodarbošanās veids, viņš sacīs, ir koka dzīvnieciņi. Lūk, dēls, tiem ir nākotne. Maziem koka dzīvnieciņiem. Un Eiprila, Marka dvīņumāsa, klausīsies ieples-

— Nu, tad līdz ritam,— Hozs sacīja.

— Labs ir.

Hozs sakārtoja kaklasaiti, uzvilka jaku un aizgāja. Karella ieskatījās savās nevērīgi uzšņāptajās piezīmēs, ielika rakstāmmašīnā papīra lapu un sāka rakstīt:

KOKA DZIVNiE- CENA CIŅU SKAITS $ 1.25

GABALA

1. pasūtījums

2. pasūtījums

3. pasūtījums

$ 125 000

tām acīm, šaubīsies, vai Karella nejoko, un prātos, kāpēc viņai nav ieteikta līdzīga profesionālā ievirze. Vai būtu iespējams, ka viņas tēvs ir vīriešu šovinistu cūka? (Jeb, kā viņa to izrunāja, dzirdējusi šo izteicienu pa televīziju, «vīriešu šovbiznesa cūka».) Tedija, viņa bērnu māte, viņa sieva, klausīsies skatīdamās, nenolaizdama acis no viņa lūpām, ar noslēpumainu, klusu, uzjautrinātu izteiksmi sejā. Un pēc tam viņa varbūt atbildēs ar rokām, lietodama kurlmēmo valodu, ko saprata visa ģimene, un pateiks bērniem, ka viņu tēvs joko, ka nākotne ir nevis mazos koka dzīvnieciņos, bet gan presētos atkritumos, kurus, kā viņa bija lasījusi, var padarīt praktiski neiznīcināmus, apstrādājot ar radioaktīviem izotopiem, un tad tos var zāģēt, ēvelēt, veidot, kalt un izmantot dažādu priekšmetu gatavošanai. Vienīgā problēma bija — kā tikt vaļā no šiem neiznīcināmiem priekšmetiem, kas darināti no īpaši apstrādātiem atkritumiem. Atkritumi, viņa sacīs bērniem. Koka dzīvnieciņi, viņš uzstās.

Karella smaidīdams devās pēc dosjē.

Kotonam Hozam, vecpuisim, nebija bērnu (vismaz ne pašam zināmu), kuriem viņš varētu izklāstīt nākotnes karjeras iespējas. Viņa tēvs, kurš dēlam lepni bija devis puritāņu mācītāja Kotona Matera vārdu, reiz bija Hozam teicis, ka vienīgais dievs, kam vērts kalpot, ir Dievs Pats. Par (o Hozs bija prātojis ilgu laiku. Viņš prātoja par to visus pusaudža gadus, kad vienīgais dievs, kam vērts kalpot, šķita slēpjamies kaut kur zem svārkiem katrai vidusskolas meitenei, kas ķircinoši uzpeldēja viņa redzeslokā. Viņš prātoja par to sava dienesta laikā flotē, kad šķita, ka vienīgais dievs, kam vēris kalpot, ir izdzīvošana, par kuru uz torpēdlaivas borta ne vienmēr varēja justies drošs. Un viņš prātoja par to arī, iestājies darbā policijā, kur dievs bija taisnīgums (kā viņš domāja sākumā) un kur dievs vēlāk kļuva par atriebšanu (kamēr viņš nesaprata, ka ir citādi), un kur pēc viņa pārcelšanas uz 87. iecirkni dievs šķita iemiesots Stīva Karelias personā (kurš, kā Hozs saprata vēlāk, bija tikai parasts mirstīgais tāpat kā viņš pats). Hozs vairs nebija zēns, kas klausās savā tēvā, labā un krietnā cilvēkā (lai gan mazliet fanātiskā, ja runa bija par reliģiju), kurš dod viņam padomus, kā dzīvot. Hozam patiesībā nevajadzēja labāka padoma par paraugu, ko rādīja tēvs, gluži vienkārši būdams viņš pats. Hozs centās būt labs un krietns cilvēks. Viņš nezināja, vai tas izdodas, taču centās tāds būt.

Vakaru un nakti Hozs pavadīja kopā ar Kristīņu Maksvelu, ko bija saticis pirms vairākiem gadiem, izmeklēdams slepkavību ar vairākiem upuriem kādā grāmatnīcā; mājās viņš atgriezās tikai trijos rītā. Apvaicājies atbilžu dienestā, noskaidroja, ka viņa prombūtnes laikā zvanījis Stīvs Karella un atstājis ziņu, lai Hozs viņam piezvana, visviens, cik vēls arī būtu. Hozs nekavējoties uzgrieza Karellas mājas numuru Riverhedā.

— Hallo?— Karella atsaucās. Balss bija miegaina.

— Stīv, te Kotons. Piedod, ka pamodināju, bet tu biji atstājis ziņu ...

— Jā, viss kārtībā,— Karella noteica. Viņš palēnām modās. Mirkli klusējis, viņš sacīja:— īsi pēc pusnakts uz iecirkni piezvanīja Rodžers Grimms. Atbildēja Meijers.

— Kas noticis?— Hozs jautāja.

— Kamēr Grimms šovakar bijis prom, kāds nodedzinājis viņa māju līdz pamatiem. Rīt es braukšu paskatīties uz noliktavu. Vai tu neaizbrauktu uz Ļoganu un nepalūkotu, kas izdarīts ar to māju?

— Protams, Stīv. Cikos lai es braucu?

— Desmitos rītā nebūs par agru?

— Nē, nē, labi,— Hozs noteica, uzmeta acis pulkstenim un nopūtās.

2

NAKAMAJĀ rītā, braucot pa ceļu, kas veda uz Ļoganas piepilsētu, Hozam iešāvās prātā, ka Rodžers Grimms būtu varējis pielaist uguni pats savai mājai, lai dabūtu par to apdrošināšanas naudu un iegūtu līdzekļus, par ko izpirkt vismaz daļu koka nieciņu kravas, ko gaidīja no Vācijas. Ļoganā Hozs ieradās desmitos piecpadsmit, un viens vienīgs skatiens uz māju — uz atlikušajām krāsmatām — pārliecināja viņu, ka blēdība ar apdrošināšanu šeit noteikti ir iespējama. Māja aizņēma pusakru zemes greznu savrupnamu rajonā, un pirms ugunsgrēka tā viena pati droši vien bija vismaz ceturtdaļ-miljonu dolāru vērta.

Savā pašreizējā stāvoklī tā nebija vērta nenieka. Lai nu dedzinātājs būtu kas būdams, darbiņš bija paveikts lietpratīgi. Par spīti tam, ka ugunsdzēsēji bija atsaukušies dažu minūšu laikā, viņiem ierodoties, māja jau bija gandrīz pilnīgi nodegusi, un viņi vairāk rūpējās par blakusnamu glābšanu nekā par Grimma mājas dzēšanu. Šajā sevišķi sausajā augustā viņi nevēlējās piedzīvot nesavaldāmu ugunsnelaimi. Viņi bija paveikuši pamatīgu darbu, aplaistīdami jumtus un dzīvžogus un ierobežodami liesmas, tā ka vienīgā, kas bija pārvērtusies pelnos, bija Grimma māja.

Hozs noparkoja savu pontiaku un pa piebraucamo ceļu, kas meta slaidu loku, tuvojās vēl kūpošajām krāsmatām. Grimms stāvēja uz akmens plāksnēm izliktās lieveņa grīdas pie pārogļojušos stenderu paliekām, kas reiz bija bijušas ieejas durvis. Viņš bija ģērbies baltās biksēs un tumšzilā sporta kreklā ar īsām piedurknēm. Rokas sabāzis kabatās uz bikšdibena, viņš blenza tukšajā durvju ailē, kā cerēdams aiz tās saskatīt kaut ko līdzīgu mājai. Izdzirdis Hoza soļus, viņš spēji apcirtās. Sejā vīdēja mokpilna, atsvešināta izteiksme.

— A, sveiki,— Grimms sacīja.

— Vai tā bija apdrošināta?— Hozs noprasīja.

— Kas? A. Jā. Jā, tā bija apdrošināta.

— Par cik?

— Par trīssimt tūkstošiem.— Grimms pagriezās, lai vēlreiz paskatītos uz gruvešiem.— Šai mājā es biju ieguldījis daudz darba,— viņš sacīja.— Tas nav tas pats, kas noliktava. Noliktava bija tikai nauda, kaudze koka kramu, kas nozīmēja naudu. Te ir citādi. Te es dzīvoju.

— Kad tas notika?

— Ugunsdzēsības departamentā izsaukums ir reģistrēts vienpadsmitos divdesmit.

— Kas viņiem piezvanīja?

— Kaimiņš. Taisījies likties gulēt, paskatījies pa augšstāva logu un ieraudzījis liesmas. Un tūlīt zvanījis ugunsdzēsējiem.

— Kā viņu sauc?

— Džordžs Aronovics.

— Nu, tagad apskatīsimies te sīkāk,— Hozs aicināja.

— Nē,— Grimms atteica un papurināja galvu.— Nē, es negribu. Es jūs pagaidīšu tepat.

Aplaupīts dzīvoklis ir vardarbība pret cilvēka patību, un nekas nav tik aizkustinošs kā aplaupīšanas upura sejas izteiksme. Viņš stāv vietā, kur izdarīta ielaušanās privātajā dzīvē, apģērbi izsvaidīti, personīgās lietas apgramstītas necienīgi un steigā, un viņam atlicis tikai bezspēcīgs niknums un bērnišķīga atkarība no citiem. Viņa izlaupītās pils sienas atbalso neaizsar-gātību, trauslumu, jā, pat mirstīgumu, un cilvēks šai mirklī jūt, ka viņš pats, viņa persona vairs nav droša no pilnīgu svešinieku neķītrās, tīšās vardarbības. Slepkavība, protams, ir galējā zādzība. Tā nolaupa cilvēkam ne vien viņa īpašumu, bet arī pašu dzīvību. Ļaunprātīga dedzināšana nozīmes ziņā ir ļoti tuvu tai.

Skats uz trakojošām liesmām neapstrīdami uzbudina,— varbūt tās ir atskaņas no laikiem, kad neandertālietis šķīla krama gabalu pret posu un atlēca nost, pārsteigts par to, ko brīnumainā kārtā paveicis. Vai varbūt tas ir kaut kas dzi|āks, kaut kas ļauns un tumšs, kas liek cilvēkam reaģēt uz mežonīgi trakojošu uguni, kaut kas tāds, kas atbalso viņa paša iekšējās alkas pēc līdzīgas vardarbīgas, nevaldāmas brīvības — ak, spēt izaicināt un sacelties, izkliegt savu dumpīgumu un iegūt pilnīgu uzmanību un apbrīnu, vērienīgi terorizēt, valdīt ar neapstrīdētu varu un visbeidzot triumfēt. Nav nekāds brīnums, ka daži dedzinātāji noskatās savā rokudarbā pilnīgā ekstāzē, biksēs milst erekcija, sēklas izvirdumi aprasina viņu pašu karstās kaislības, kamēr ugunsdzēsēju šļūtenes nejaudā apdzēst trakojošās liesmas. Ugunī ir uzbudinājums, un kailais pērtiķis reaģē atbilstoši savai sugai. Sekas vairs neuzbudina. Ugunsdzēsējs jau necīnās ar uguni, viņš cīnās ar lietu, kura deg. Viņš aplej to ar ūdeni, apšļāc ar oglekļa dioksīdu, skalda ar cirvi, dara visu, ko spēj, lai iznīcinātu lietu, jo uguns ir vienīgi parazīts, kas barojas no šīs lietas, un, ja viņš spēs nogalināt lietu, tad nogalinās arī uguni. Rodžera Grimma mājas krāsmatās bija daudz mirušu lietu. Tās mētājās izmirkušā, kūpošā haosā kā sašķaidīti līķi kaujaslaukā, vairs tikai neskaidri atgādinādamas to, kādas bijušas reiz, kad tām vēl bija pašām sava dzīve.

Gluži kā arheologs, kas iztēlojas visu māla krūzi, redzēdams vienīgi osu vai lausku, Hozs uzmanīgi pārskatīja gruvešus, atrazdams pārogļojušās, apsvilušas un sakusušas paliekas no tā, kas reiz bijis dīvāns, atskaņotājs, zobu suka, martīni glāze. Ugunsgrēka laikā mājā nebija atradusies neviena dzīva būtne, tikai lietas, kas reiz bija dzīvojušas un tagad bija mirušas. Varēja saprast, kāpēc Grimmam nepietika dūšas bradāt pa šo nedzīvo klājienu. Hozs rūpīgi meklēja kādas pēdas, kas liecinātu par ierīci, kura radījusi ugunsgrēku, taču neko neatrada. Ļoganas policija, kam bija zināms par ļaunprātīgas dedzināšanas iespēju, noteikti visu pārmeklēs jo sīki un varbūt uzies ko vairāk. Hozs gan to apšaubīja. Pametis krāsmatas, viņš īsi aprunājās ar Grimmu, apliecināja, ka paliks ar viņu kontaktos, un tad devās uz kaimiņiem, un Aronovica māju.

Apteksne pavēstīja Hozam, ka misters Aronovics šorīt pulksten deviņos aizbraucis uz darbu un esot atrodams savā pilsētas birojā. Viņa iedeva Hozam Aronovica darbavietas telefona numuru un ieteica zvanīt uz turieni. Viņa gan liedzās nosaukt firmas vārdu vai adresi. Hozs sēdās automašīnā, aizbrauca līdz tuvākajai telefona būdai un uzgrieza apteksnes iedoto numuru. Balss klausulē atbildēja:— Bleiks, Fīldss un Hendersons, labrīt.

— Labrīt,— Hozs teica.— Lūdzu, Džordžu Aronovicu.

— Acumirkli,— balss atsaucās.

Hozs gaidīja. Klausulē ieskanējās cita balss.

— Mākslas nodaļa.

— Misteru Aronovicu, lūdzu.

— Viņš ir aizņemts, vai varat pagaidīt?

Hozs gaidīja.

— Tūliņ savienošu,— balss paziņoja, un gandrīz tai pašā mirkli ierunājās trešā balss.

— Mistera Aronovica birojs.

— Vai es, lūdzu, varētu runāt ar viņu pašu?— Hozs jautāja

— Vai drīkstu zināt, kas zvana?

— Izmeklētājs Hozs, astoņdesmit septītais policijas iecirknis.

— Jā, ser, vienu mirklīti.

Hozs gaidīja.

Pēdīgi ierunājās Džordžs Aronovics, patlaban būdams teikuma vidū.

—... tām litogrāfijām divpadsmitos jābūl šei(, citādi viņam būs pamatīgas ziepes. Tieši tā ari pasaki,— viņš teica.— Jā, hallo?

—'Vai misters Aronovics?

— Jā?

— Šeit izmeklelājs Hozs. Es izmeklēju ugunsgrēku Grimma mājā. Varbūt jūs varēlu atlicināt dažas minūtes . ..

— Jā?— Aronovics sacīja.

— Vai es šodien varētu iegriezties pie jums?

— Vai mēs nevarētu to nokārtot pa telefonu?

— Es labāk gribētu parunai ar jums personīgi.

— Kā jūs teicāt, kas jūs esat?

— Izmeklētājs Hozs.

— Kur jūs strādājat? Ļoganas policijā?

— Nē, astoņdesmit septītaja iecirkni. Tepat pilsētā.

— Kaut kas traks, vai ne?— Aronovics sacīja.— Nosvilināta līdz pamatiem. Tūliņ paskatīšos savā dienas plānā. Kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

— Izmeklētājs Hozs.

— Izmeklētājs Horzs?

— Hozs. H-o-z-s.

— Cik drīz jūs varat būt te? Pusvienos man ir norunātas pusdienas.

— Kur jūs esat?

— Vilsona ielā deviņsimt trīsdesmit trīs. Četrpadsmitajā stāvā.

— Es patlaban esmu Ļoganā, būšu pēc četrdesmit minūtēm,— Hozs sacīja.

— Uz redzēšanos,— Aronovics noteica un nolika klausuli.

Izmeklētājs Endijs Pārķers vienās apakšbiksēs sēdēja sava dzīvok|a virtuvē un tukšoja alus pudeli; viņš skaitījās atvaļinājumā un nejutās sevišķi iepriecināts, ieraugot Stīvu Karellu. Karella, kurš nekad nejutās sevišķi iepriecināts, ieraugot Pārķeru pat vistīkamākajos apstākļos, īpaši maz priecājās redzēt viņu patlaban, tērpušos apakšbiksēs. Pat pilnīgi apģērbies, Pārķers izskatījās pēc sušķa. Šobrīd, apakšbiksēs sēdēdams pie emaljētā galda, ar vienu roku kasīdams kājstarpi, ar otru likdams pie lūpam alus pudeli, viņš nekādi nederēja par Gentlemen's Quarterly kandidātu. Mati bija nesukāti, bārda neskūta kopš sestdienas, kad viņam sākās atvaļinājums, bet nu jau bija ceturtdiena, un, spriežot pēc smakas, viņš nebija arī papūlējies nomazgāties.

Karellam nepatika Pārķers.

Pārķeram nepatika Karella.

Karella uzskatīja, ka Pārķers ir slinks policists un slikts policists, un tāds policists, kas apkauno citu policistu vārdu. Pārķers uzskatīja, ka Stīvs Karella ir pārcentīgs policists un labiņais paipuisītis policists, un tāds policists, kas apkauno citu policistu vārdu. Tikai vienu reizi mūžā Pārķers bija sev atzinies, ka varbūt Karella ir tāds policists, par kādu viņš pats būtu varējis kļūt, tāds policists, par kādu viņš varbūt pat ilgojās kļūt, un tas notika toreiz, kad tika atrasts līķis ar Karellas identifikācijas karti un izskanēja pieņēmums, ka Karella ir miris. Tajā naktī, piedzēries, gultā ar prostitūtu, Pārķers bija ieracis galvu spilvenā un nomurminājis: «Viņš bija labs policists.» Bet tas notika sen, un Karella bija un palika dzīvs, un te nu viņš stāvēja, tirdīdams Pārķeru par sazin kādu sasoditu dedzināšanu, kad Pārķers skaitījās atvaļinājumā.

— Es nesaprotu, kāpēc nevar pagaidīt, līdz es atgriezīšos,— viņš kurnēja.— Kam tā trakā steiga? Vai tas zellis ir pilsētas galvas znots, vai?

— Nē, gluži parasts pilsonis,— Karella sacīja.

— Jā-ā, parasti pilsoņi dabū pa galvu katru mīļu dienu, un tos gadījumus mēs izmeklējam, kad nu vien mums iznāk laika, un dažus mēs atklājam un citus atkal ne. Sitam tipam nodeg kaudze koka krāmu, un šis laiž vaļā histēriju.

Pārķers atraugājās un bez kavēšanās norija vēl vienu malku alus. Karellam viņš vēl nebija piedāvājis pudeli, bet Karella jau turēja gatavībā lielisku atrunu gadījumam, ja un kad Pārķers nolemtu izrādīt vismaz pieticīgu viesmīlību smagi strādājošam kolēģim.

— Grimms uzskata, ka ir kļuvis par upuri,— Karella sacīja.

— Šajā pilsētā katru mīļu dienu kāds šā vai tā kļūst par upuri. Kāpēc tad Grimms lai būtu tik īpašs? Es tak laikam esmu atvaļinājumā. Vai Grimms nekad neiet atvaļinājumā?

— Endij,— Karella teica,— es šurp atbraucu tikai tāpēc, ka nevarēju tevi sazvanīt...

— Kā nu ne, klausule stāv uz galda. Man ir atvaļinājums.

— Un es nevaru atrast šīs lietas dosjē. Ja tu man pateiksi ...

— Pareizi, tāda dosjē nemaz nav,— Pārķers paziņoja.— Ar šo lietu es strādāju tikai divas dienas, tu tak zini. Signālu es saņēmu vēlu trešdienas vakarā, strādāju visu ceturtdienu un piektdienu un tad aizgāju atvaļinājumā. Kāds tur dosjē?

— Vai tad tu neuzdrukāji nevienu ziņojumu?

— Man nebija laika drukāt ziņojumus, es biju pārāk aizņemts notikuma vietā. Paklausies, Stīv, es esmu noskrējies liks, un nestāsti man, ka esmu salaidis kaut ko grīstē. To noliktavu es pārķemmēju tikpat kā ar ķemmīti,— Pārķers klāstīja, iekarsdams arvien vairāk.— Neatradu itin neko, ne degli, ne auklu, ne kādu mehānisku ierīci, ne pudeles, kurās varētu būt bijušas ķīmiskas vielas, neko. Es runāju ar ...

— Vai pastāv iespēja, ka ugunsgrēks izcēlies nejauši?

— Kur nu! Abi sargi bija sazāļoti, un tas nozīmē, ka viņus kāds gribējis novākt no ceļa, vai ne? Nu, re, un kāpēc? Lai pielaistu būdai uguni.

— Vai tu domā, ka to varētu būt izdarījis Grimms pats?

— Nekādā gadījumā. Visa prece jau bija apsolīta pircējiem, viņš gatavojās to piegādāt nakamās pirmdienas rītā. Noliktavā neatradas ne saraksti, ne grāmatvedības dokumenti, tos viņš glaba savā birojā Beilijstrītā. Tad kādēļ lai viņš dedzinātu nost to būdu? Viņš ir ārpus aizdomām.

— Tad kāpēc tu to nepateici viņa apdrošinātājiem?

— Tāpēc, ka nebiju pārliecināts. Pie šīs lietas es nostrādāju tikai divas dienas, un, kad tās pagāja, man bija tikai pelnu kaudze. Tu domā, ka Grimma dēļ es bāzīšu galvu cilpā? Nē, paldies, draudziņ.

— Vai tu kaut ko uzzināji no naktssargiem?— Karella jautāja.

— Tie ir divi veci kraķi,— Pārķers atteica,— knapi atminas, kā pašus sauc. Abi ieradušies darbā astoņos, atceras, ka ap desmitiem tā kā sareibusi galva, un pēc tam — blurkš. Viens nolūzis arā, sētā. Otrais patlaban gājis apgaitā pa iekštelpām, kad atslēdzies. Ugunsdzēsēji sākumā sprieda, ka abi būšot

6 235 saelpojušies dūmus, bet tas neizskaidro, kāpēc bez samaņas bija tas, kurš atradās ārpusē. Gulēja ar galvu pats savu vēmekļu peļķē, tāpēc kādam iešāvās prātā gudrā doma, ka viņš bijis sazāļots. Slimnīcā viņam izpumpēja kuņģi, un patiesi, vecītis bija dabūjis krietnu devu hlorālhidrāta. Labi, un ko tas man dod? Hlorālhidrātu ne velti sauc par «apdullinātāju», tas iedarbojas pāris minūtēs. Taču abi sargi ieradās noliktavā astoņos un neiemiga vēl veselas divas stundas. Man viņi teica, ka šai laikā neviens neesot nācis noliktavai ne tuvuma, itin neviens. Tad kas iedeva viņiem to apdullinātāju? Ja jau tu tā tvīksti visu izdibināt, tad atrodi to zelli, kas šos iedzirdīja. Tas droši vien būs tas pats, kas nodedzinājis būdu.

161

— Tu neiebilsti, ka es vēlreiz parunāšu ar sargiem?— Ka-rella vaicāja.

— Laipni lūdzu,— Pārķers attrauca.— Es esmu atvaļinājumā. Pirms gāju prom, es izdarīju visu, ko spēju, un netaisos darīt neko vairak, pirms neatgriezīšos darbā.— Viņš piecēlās, aizgāja pie sienas telefona, noplēsa lapiņu no piezīmju bloka, kurš bija piestiprināts turpat zem aparāta, un kaut ko uzšņāpa.— Te būs viņu vārdi,— viņš noteica.— Izklaidējies.

— Paldies,— Karella noteica, piecēlās un devās uz durvīm.

Ar krietnu novēlošanos Pārķers negribīgi ieminējās:— Vai

tu negribi kādu pudeli alus, kamēr vēl esi šeit?

— Darba laikā man nav brīv dzert,— Karella attrauca un izgāja pa durvīm.

Bleika, Fīldsa un Hendersona Mākslas nodaļa aizņēma visu Vilsona avēnijas 933. nama četrpadsmito stāvu. Džordžs Arono-vics bija mazs, drukns vīriņš pāri četrdesmitiem, pilnīgi plikpaurains, ar valzirga ūsām, kuras atsvēra matu trūkumu uz galvas. Viss viņa birojā bija pilnīgi balts — baltas sienas, baltas mēbeles, balti gaismekļi —, kas jo labāk izcēla daždažādos plakātus, žurnālu reklāmas, fotogrāfijas un mākslas darbu reprodukcijas, ko viņš bija vai nu darinājis pats, vai pasūtījis, vai par kuriem jūsmoja. Tie visi bija piesprausti pie sienas, un Aronovics atgādināja resnu dievību, kas sēd krāsaina stikla vitrīnā vai mozaīkas nišā. Viņš īsi paspieda Hozain roku, sakrustoja tuklos pirkstus uz krūtīm, atgāzās sava virpuļkrēslā un noteica:— Speriet vaļā.

— Es gribu zināt par vakardienas ugunsgrēku.

— Liesmas es ieraudzīju mazliet pēc vienpadsmitiem. Izsaucu ugunsdzēsējus, un viņi tūliņ ieradās.— Aronovics paraustīja plecus.— Tas arī viss.

— Vai pirms tam jūs kaut ko dzirdējāt?

— Piemēram, ko?

— Kādas neparastas skaņas ārā? Vai neierējās suns, nepie-brauca kāds auto, neapgāzās atkritumu tvertne, neplīsa stikli? Kaut kas citāds nekā parasti?

— Ļaujiet padomāt,— Aronovics sacīja.— Suņi taja rajonā rej vienmēr, tas nu nebūtu nekas neparasts. Tur katram ir suns. Suņi man riebjas. Nejēdzīgi, pretīgi dzīvnieki, gatavi klupt stilbos bez kāda iemesla.

— Jums acīmredzot nav suņa.

— Es neturētu suni arī tad, ja tas mācētu runāt sešās valodās un prastu lasīt un rakstīt sanskritā. Ciest nevaru suņus. Arī Grimmam nav suņa.

— Nu, un vai vakar vakarā suņi rēja?

— Tur vienmēr rej suņi,— Aronovics atkarloja.— Tie nolādētie radījumi neparko negrib aizvērties. Viens uzrej kodei vai kam tamlīdzīgam, un tūliņ jau otrs suns atvaukšķ no viņas puses, un tam atbild cits stulbs krancis, un šitā tie ņemas cauru nakti, riedami uz tukšu gaisu. Tīrais brīnums, ka tur kāds vispār dabū iemigt. Un tas vēl skaitās smalks rajons! Ja notiktu pēc mana prala, es noindētu ikvienu suni visās Amerikas Savienotajās Valstīs. Tad es tos izbāztu un uzliktu uz ritentiņiem, un katrs suņu mīļotājs varētu nopirkt vienu izbāzeni un ripināt apkārt pa māju, un tas vis nerietu augu nakti. Dieviņ, kā es ienīstu suņus!

— Vai jūs pagājušā naktī dzirdējāt vēl kaut ko bez suņu riešanas?

— Ka gan var kaut ko dzirdēt, kad visi tie kranči gaudo?— Aronovics noprasīja. Viņš satraucās arvien vairāk.

Hozs nosprieda, ka jāmaina tēma, pirms Aronovicam parādās putas uz lūpām.— Mēģināsim sastādīt laika plānu, labi? Varbūt tas mums palīdzēs.

— Kā jūs to domājat?

— Nu, piemēram, cikos jūs vakar atgriezāties mājās?

— Pusseptiņos,— Aronovics atbildēja.

— Vai jūs braucāt garām Grimma mājai?

— Protams. Viņš dzīvo tieši blakus, es katru dienu braucu garām viņa majai.

— Un tobrīd likās, ka viss ir kārtībā?

— Viss bija, kā nākas.

— Neviens neložņaja apkārt vai tamlīdzīgi?

— Neviens. A, pagaidiet, dārznieks laistīja mauriņu pie Frenklinu majas ielas otrā pusē. Bet tas ir viņu pastavigais dārznieks, viņš tur ierodas varbūt trīs četras reizes nedēļā. To nevarētu saukt par ložņāšanu, vai ne? Jums vajadzētu redzēt viņu suni, milzonīgu lielo dogu, kas lēkšo pa piebraucamo ceļu kā gatavais lauva un varēlu pārkost rīkli vienā rāvienā. Dieviņ, kāds briesmonis!

— Ko jūs darījāt pēc tam? Kad nonācāt mājās?

— Pārģērbos un iedzēru pāris martīni pirms vakariņām.

— Mister Aronovic, vai jūs esat precējies?

— Četrpadsmit gadu ar vienu un to pašu sievieti. Ari viņa necieš suņus.

— Vai viņa pagājušā naktī dzirdēja kaut ko neparastu?

— Nē. Vismaz neko tādu neminēja.

— Labi, tātad jūs ēdāt vakariņas ... cikos?

— Ap pusastoņiem, astoņiem.

— Un pēc tam?

— Mēs izgājām ārā un sēdējām terasē, iedzērām brendiju un klausījāmies mūziku.

— Līdz cikiem?

— Līdz desmitiem.

— Nekādu savādu skaņu ārpusē?

— Nekādu.

— Ko jūs darījāt pēc tam?

— Mjā,— Aronovics novilka un paraustīja plecus.

— Jā?

— Nu ... tas ir diezgan personīgi.— Aronovics pavilcinājās, paskatījās lejup uz savām sakrustotajām rokām un kautri atzinās:— Mēs mīlējāmies.

— Jā,— Hozs noteica.

— Kamēr mēs mīlējāmies, mēs nedzirdējām neko,— Aronovics papildināja.

— Jā,— Hozs atkārtoja.

— Pēc tam mēs uzkāpām augšstāvā. Es posos gulētiešanai un nejauši paskatījos pa logu. Grimma mājā gaisma vēl dega, un viss nams bija liesmās.

— Citiem vārdiem sakot, kad jūs atgriezāties mājās un līdz tam laikam, kad uzkāpāt augšstāvā, lai ietu gulēt, nenotika nekas neparasts.

— Nu, jā,— Aronovics novilka.

— Kas?— Hozs paliecās uz priekšu.

— Mēs mīlējāmies terasē. Tas ir interesanti. Parasti mēs to darām augšstāvā, gultā.

— Jā, bet, izņemot to ...

-- Nekā.

— Mister Aronovic, vai jums gadījās uzmest acis Grimma majai, pirms jūs pamanījāt ugunsgrēku?

— Droši vien. Mēs bijām terasē, un terase atrodas iepretī Grimma mājai, tā ka mēs droši vien brīžiem skatījāmies uz to. Kāpēc jūs jautājat?

— Tas bija pēc vakariņām, ja nemaldos? Jūs bijāt terasē apmēram līdz desmitiem ...

— Mjā, pat ilgāk,— Aronovics sacīja.— Līdz desmitiem mēs klausījāmies mūziku, bet pēc tam ...

— Jā, es saprotu. Es tikai mēģinu noskaidrot, vai Grimma logos dega gaisma.

— Gaisma? Jūs domājat...

— Vai jūs vakarā kādā brīdī redzējāt Grimma mājas logos gaismu?

— N-nu ... nē. Manuprāt, nē. Man šķiet, mājā bija tumšs.

— Bet, kad jūs pamanījāt ugunsgrēku, gaisma bija iedegta?

— Jā,— Aronovics atbildēja un sarauca pieri.

— Pateicos,— Hozs sacīja.

— Es nesaprotu,— Aronovics teica.— Kādēļ lai kāds iedegtu gaismu, gatavodamies aizdedzināt māju?

3

IZŅEMOT piromānijas gadījumus, kad vainīgais rīkojas bez apzināta motīva, dedzināšanai ir ļoti reāli iemesli, un katrs policists visā pasaulē zina tos no galvas.

Pārķers bija pārbaudījis Grimma konkurentus rosīgajā koka izstrādājumu biznesā un pauda viedokli, ka nevienam no viņiem nav bijis pietiekama iemesla, lai izdarītu tik smagu noziegumu kā ļaunprātīga dedzināšana. Bet pat tad, ja Karella piekristu Pārķēra spriedumam (ko viņš vis nedarīja), viņš nelabprāt pieņemtu tik spēju attaisnojumu. Konkurence varēja būt visspēcīgākais motīvs dedzināšanai, un Karella nebūt nedomāja izsvītrot Grimma biznesa sāncenšus no aizdomās turēto saraksta, pirms visus nebija pamatīgi pārbaudījis pats. Viņš nedomāja izsvītrot arī mēģinājumu piekrāpt apdrošināšanas iestādes (Pirmais komiķis: «Hallo, Seni, es dzirdēju, ka vakarnakt tavā veikalā bijis liels ugunsgrēks.» Otrais komiķis: «Kuššš, tas būs ritnakt/») vai grāmatvedības dokumentu un sarakstu iznīcināšanu kā alternatīvu motīvu, lai gan Pārķers šķita pārliecināts, ka Grimms nav vainīgs. Runājot par naudas izspiešanu, iebaidīšanu vai atriebību, arī šīs iespējas bija atkarīgas no tā, ko izdosies uzzināt par misteru Rodžeru Grimmu. Karella pieļāva, ka Grimms ir sagājies ar visādiem noziedzīgiem tipiem, kuri pēdīgi nolēmuši sakurt viņam pirti. Vai varbūt — bija savs ducis cilvēku, kurus Grimms kādreiz iegāzis, un tie visi varētu būt spējīgi pielaist uguni viņa mājai, noliktavai un arī viņa salmenīcas malai. Karellam atlika nogaidīt un redzēt, kas būs.

Atlikušais iespējamais molīvs bija: kāds aizdedzinājis noliktavu, lai noslēptu noziegumu. (Jūs esat pametis mūķīzera pēdas pie logiem un pirkstu nospiedumus pa visu sienas seifu? Ko tad? Vienkārši nosviliniet to būdu, kad ejat prom.) Protams, smieklīgi pieņēmumi, atceroties, ka par pirmās pakāpes ielaušanos lielākais sods bija trīsdesmit un mazākais — desmit gadu, kamēr par pirmās, otrās un trešās pakāpes ļaunpratīgu dedzināšanu tika piespriesti attiecīgi četrdesmit, divdesmit pieci un piecpadsmit gadi,— bet kurš gan spēj izdibināt noziedznieka prāta sarežģītos līkločus? Un, tā kā ugunsgrēkam noliktavā acīmredzot bija izdevies iznīcināt jebkurus zādzības pierādījumus, tad nebūt nelikās iespējams, ka noziedznieks būtu nozadzis nenosakāmu daudzumu koka dzīvnieciņu un aizdedzinājis atlikušo krājumu, lai noslēptu tik niecīgu zādzību. Vēl vairāk, ja kads bija pastrādajis noziegumu noliktavā un tad ķēries pie ļaunprātīgas dedzināšanas, lai noziegumu apslēptu, bija smieklīgi uzskatīt, ka viņš vēlāk nodedzinājis Grimma māju, lai izdzēstu sākotnējo pēdu dzēsumu. Tik sarežģīts dūmu aizsegs derēja vienīgi komiksu grāmatām.

Atlika piromānija.

Pirmo reizi uzzinājis par ugunsgrēku noliktavā, Karella nosprieda, ka vainīgais varētu būt piromāns, par spīti faktam, ka sazāļoti abi naktssargi,— piromāni reti ķeras pie tādiem līdzekļiem. Taču, tiklīdz padzirdējis par otro ugunsgrēku, Karella skaidri zināja, ka te nav darīšana ar jukušo. Visā savā pieredzē ar piromāniem viņš nekad nebija sastapis nevienu pašu, kuram būtu reāls iemesls kaut ko nodedzināt. Lielais vairums no viņiem dedzināja, lai pakutinatu sev nervus, ne vienmēr, taču bieži būdami seksuāli orientēti. Viņiem patika noraudzīties liesmas, viņiem patika dzirdēt ugunsdzēsēju sirēnas, patika pūļa satraukums, apjukums un neprāts. Dedzinātāju vecums bija no desmit līdz simt desmit gadiem, parasti tie bija vieninieki, vīrieši vai sievietes, intelektuāļi vai plānprātiņi, lielu firmu ierēdņi vai uz laiku nodarbināti pavāri. Divi no piromāniem, ko viņš aizturēja, bija alkoholiķi. Kada cita bija histēriska grūtniece. Vēl cita apgalvoja, ka uguni pielaidusi tikai savu sāpīgo menstruāciju dēļ. Dedzināšanas vietu visi bija izraudzījušies uz labu laimi, parasti tāpēc, ka māja izskatījusies «droša»— tukša, pamesta vai arī vientuļā apkaimē, kur nepatrulē policija.

Lielākā daļa no dedzinātājiem bija ļoti skumīgi cilvēki. Visos savos policista darba gados Karella bija pazinis tikai vienu jautru piromānu, ko, viņaprāt, par īstu piromānu nemaz nevarēja uzskatīt. Šo vīru Karella patiesībā saņēma ciet par bruņotu laupīšanu. Kad vīrieti izlaida no Kāslvjū cietuma, viņš piezvanīja Karellam uz iecirkni un lika, lai tas tūlīt ierodoties viņa mājās — bez ieroča, citādi viņš pielaidīšot uguni pats savam mazajam brālītim. Mazajam brālītim gan bija trīsdesmit pieci gadi, un kopš piecpadsmit gadu vecuma viņš nemitīgi atgriezās cietumā. Ja šis ugunskurs liktu sakurts, kā solīts, tad policijas iecirknī neviens necik daudz nesērolu. Tāpēc Karella ieteica savam Kāslvjū draugam laist tik brālītim uguni klāt un nolika klausuli. Skaidrs, ka draudētajs to neizdarīja. Tomēr pilsētā, kur strādāja Karella, bija daudz jukušo, un ne visi no tiem dienēja policijas departamentā, un Karella droši zināja, ka neviens no tiem nav vainojams Griīnma ugunsgrēkos.

Grimma noliktava alradās Klintonstrītas un L avēnijas stūrī, līdzās Hārbas upes ostas rajona dokiem. Sarkano ķieģeļu ēkai bija četri stāvi, un tai visapkārt stiepās žogs, apgādāts ar priekškaramo slēdzeni. Kad savā ševrolē piebrauca Karella, vārtu iekšpusē stāvēja vīrs pāri sešdesmitiem, ģērbies sarga formastērpā ar pistoles maksti pie sāniem, Karella uzrādīja viņam savu policista žetonu, un vīrietis, sameklējis vienu atslēgu saišķī, kas karājās pie jostas, atslēdza vārtus.

— Jūs esat no astoņdesmit septītās vienības?— vīrs noprasīja.

— Jā,— Karella apstiprināja.

— Jo, redziet, viņi jau te bija.

— Jā, es zinu,— Karella atteica.— Es esmu izmeklētājs Karella, un jūs?

— Frenks Rērdons.

— Mister Rērdon, vai jūs pazīstat cilvēkus, kas sargaja noliktavu ugunsgrēka naktī?

— Jā. Džims Lokharts un Lenijs Bārnss. Es viņus pazīstu.

— Vai kopš tās nakts esat viņus redzējis?

— Es viņus redzu kairu vakaru. Viņi mani nomaina katru vakaru tieši astoņos.

— Vai viņi kaut ko minēja par notikušo?

— Tikai to, ka kāds viņus sazāļojis. Ko jūs gribat redzēl vispirms, mister Karella?

— Pagrabstāvu.

Rērdons aizslēdza vārtus un pa bruģēto pagalmu aizveda Karellu pie ugunsdrošām metāla durvīm ēkas sānos. Sameklējis saišķī atslēgu, viņš atvēra durvis, un abi iegāja iekšā. Mazais priekšnams, kura viņi nonāca, pēc āra spožās saulesgaismas šķita vēl krēslaināks nekā patiesībā. Karella sekoja Rērdonam lejup pa tumšu kāpņu posmu, kas spēji izbeidzās pagrabstāvā, kur vēl pludoja ūdens no sabojātās caurules. Pie kurtuves ūdenī peldēja pusducis noslīkušu žurku. Sadragātā caurule bija viens no milzīgajiem čuguna izstrādājumiem, kuri liekas gandrīz neiznīcināmi. Karella nosprieda, ka dedzinātājs noteikti izmantojis sprāgstvielas lādiņu. Tikpat skaidrs likās ari tas, ka uguni viņš nav pielaidis ēkas pagrabstāvā, jo zem ūdens diez cik labi nedeg.

— Vai gribat nopeldēties?— Rērdons pajautāja un negaidot ieirgājās.

— Paskatīsimies augšstāvā, labi?

— Tur nav ko redzēt,— Rērdons attrauca.— Uguns ir krietni pastrādājusi.

Uguns tik tiešām bija krietni pastrādājusi, un nebija ari grūti saprast, ka mazi koka trusīši, kucēniņi un kaķīši piecsimt tūkstošu dolāru vērtībā ir sagādājuši lielisku iekuru monumentālu izmēru liesmām. Jūkli zem kājām veidoja piemirkuši pelni un ogles, šur un tur varēja sazīmēt kādu galvu, asti vai ķepu. Redeļu kastes acīmredzot bija stāvējušas grēdās uz metāla galdiem, kuru nomelnējušās un izlocītās atliekas ugunsdzēsēji bija pastūmuši malā vai apgāzuši, cenzdamies apdzēst liesmas. Vienmērīgi izvietotas pie telpas augstajiem griestiem, karājās lampas ar metāla abažūriem un karstumā sasprāgušām spuldzēm. Viena no lampām piesaistīja Karellas uzmanību, jo no tās spuldzes ligzdas nokarājās uguni apspūris elektriskā vada gabals. Karella pievilka tuvāk galdu un uzkāpa augšā. Tas bija pagarinājuma vads, apgādāts ar patronu, kas ļāva to ieskrūvēt ligzdā, kur parasti atrodas spuldze. Uguns bija nodedzinājusi vadu pavisam īsu, bet bija pamats pieņemt, ka reiz tas ir bijis pietiekami garš, lai sniegtos no lampas ildz vienam no galdiem.

Karella sarauca pieri.

Pieri viņš rauca tāpēc, ka Endijs Pārķers kā nekā bija policists, un policistiem kā nekā jāzina, ka yairums noziedzīgo ugunsgrēku nebūt nesākas ar sērkociņiem; tā kā pašai ļaunprātīgas dedzināšanas idejai jāatrodas tālu prom no vietas, kur tā uzvijas liesmās, tad šāda tūlītēja aizdedzināšana ir nepraktiska un bīstama. Pārķers tika minējis, ka esot rūpīgi meklējis degļus, auklas, mehāniskas ierīces, ķimikāliju pēdas — jebko, kas būtu varējis izraisīt novilcinātu aizdegšanos. Taču viņš nebija ievērojis karājamies pagarinājuma vadu, un vienīgais, ko Karella varēja iedomāties, bija tas, ka Pārķers ir pārlieku ilgojies pēc sava atvaļinājuma, lai spētu ievērot to, kas ļoti viegli varēja kalpot par primitīvu, toties ļoti iedarbīgu aizdedzināšanas ierīci.

Pagātnē Karella bija izmeklējis pietiekami daudz dedzināšanu (un viņš bija pārliecināts, ka Pārķers gluži tāpat), kur ugunsgrēks bija izraisīts, ietinot elektrisko spuldzīti vilnā, zīdā vai šifonā un pakarot to virs strauji uzliesmojošu priekšmetu kaudzītes, piemēram, virs kinolentēm, kokvilnas, smalkām zāģu skaidām vai parastām ēveļskaidām.

Ar Rērdonu cieši blakus, Karella sarauktu pieri šķērsoja telpu un piegāja pie elektrības slēdža pie ieejas durvīm. Slēdža stāvoklis liecināja, ka strāva bijusi ieslēgta. Tas nozīmēja, ka dedzinātājs, tumsā darbodamies ar kabatas lukturīti, varēja ieskrūvēt pagarinājuma vadu, pakārt savu spuldzīti virs sagatavotā viegli uzliesmojošā perēkļa, pieiet pie durvīm, nospiest elektrības slēdzi un atstāt ēku — drošs par to, ka pēc neilga laiciņa sāksies lustīgs ugunsgrēks.

— Vai kāds nofiksēja šo slēdzi?— Karella jautāja Rērdonam.

— Ko?

— Vai kāds no laboratorijas ekspertiem pārbaudīja, vai uz slēdža nav pirkstu nospiedumu?

— Nu, to nu es nezinu,— Rērdons atbildēja.— Kāpēc jūs vaicājat?

Iebāzis roku jakas kabatā, Karella izvilka žūksni lietisko pierādījumu etiķešu. Apcerēdams faktu, ka policists darbā ir staigājošs rakstāmlietu veikals, viņš sānkabatā sameklēja mazu līmlentes ritulīti. Izvilcis vienu etiķeti no gumijas cilpiņas, kas saturēja visu žūksni, viņš pielīmēja pa lentes strēmelei lapiņas augšmalā un nostiprināja to pār elektrības slēdzi.— Vēlāk kāds atnāks,— viņš paskaidroja Rērdonam.— Lai paliek tā, kā ir.

— Labi,— Rērdons piekrita. Viņš izskatījas samulsis.

— Vai drīkstu izmantot jūsu telefonu?

— Pie sienas ārpusē,— Rērdons paskaidroja.— Blakus pulkstenim.

Karella izgāja gaitenī. Uz sienas līdzās telefonam ar zīmuli bija uzskrīpāti Rērdona pārinieku Lokharta un Bārnsa vārdi un tālruņa numuri. Karella piezvanīja uz policijas laboratoriju iekšpilsētā, Haistrītā, un runāja ar laboratorijas asistentu, vārdā Džefu Vorenu; izstāstīja viņam savas domas un pieprasīja, lai kāds atbrauc uz noliktavu noņemt pirkstu nospiedumus no slēdža. Vorens atbildēja, ka patlaban esot darba līdz kaklam, viņi rakņājoties pa netīru drēbju kaudzi no kāda dzīvokļa, kura saimnieks tiekot turēts aizdomās par slepkavību, viņiem jāmek-lējot veļas mazgātavas un ķīmiskās tīrītavas zīmes, un viņš šauboties, vai kāds varēšot aizbraukt uz noliktavu drīzāk kā nākamajā rītā. Karella piekodināja darīt visu iespējamo, nolika klausuli un pavandījās kabatā, meklēdams vēl vienu desmit

centu gabalu. Viņš alrada vienīgi trīs monētas pa divdesmit pieciem centiem un apvaicājās Rērdonam, vai nevar samainīt. Rērdons iedeva viņam divus desmitcentu gabalus un vienu piecinieku, un Karella, skatīdamies zīmu|a ķeburos uz noliktavas sienas, uzgrieza Lokharta numuru.

Lokharts atsaucās miegainā balsī. Karella ar novēlošanos atcerējās, ka viņam ir darīšana ar naktssargu, un nekavējoties atvainojās, ka pamodinājis viņu. Lokharts apgalvoja, ka neesot gulējis, un jautāja, ko Karella vēloties. Karella pastāstīja, ka izmeklējot ugunsgrēku Grimma noliktavā un ka labprāt aprunātos ar Lokhartu un Bārnsu, ja visi trīs vēlāk pēcpusdienā varētu satikties. Viņi vienojās par pulksten trijiem, un Lokharts apsolījās piezvanīt Bārnsam un paziņot par tikšanos. Karella pateicas un nolika klausuli. Rērdons joprojām turējās cieši blakus.

— Jā?— Karella teica.

— Viņi neko nevarēs jums pastāstīt,— Rērdons ieminējās.

— Ar viņiem jau runāja tas otrs policists.

— Vai jūs zināt, ko viņi sacīja?

— Es? Kā lai es to zinu?

— Es domāju, ka viņi ir jūsu draugi.

— Nu, viņi gan katru vakaru nomaina mani, bet tas arī ir viss.

— Kā tad jums te ir?— Karella apvaicājās.— Trīs maiņas?

— Tikai divas,— Rērdons atbildēja.— No astoņiem rītā līdz astoņiem vakarā un otrādi.

— Garas maiņas,— Karella piezīmēja.

Rērdons paraustīja plecus.— Nav jau nekāds grūtais darbs,— viņš noteica.— Un pa lielakai da|ai jau nekas nenotiek.

Karella pacienāja pats sevi ar ilgu, nesteidzīgu lenču franču restorānā Meredistrītā, vēlēdamies, kaut maltītē ar viņu dalītos sieva. Varbūt nav nekā vientulīgākā par franču maltīti vienatnē, ja nu vienīgi ķīniešu maltīte vienatnē, bet ķīnieši ir lietpratēji spīdzināšanā. Cīnīdamies ar policista darba nemitīgajam errastī-bām, Karella reti ilgojās pēc Tedijas sabiedrības, taču šeit un šobrīd, uz brīdi atsvabināts no vāveres riteņa, viņš vēlējās, kaut Tedija būtu te un parunātos ar viņu.

Pretēji dažu vīriešu šovbiznesa cūku uzskatam, kas pieņēma, ka kopdzīve ar kurlmēmu skaistuli liek aizvadīt mūžu padevīgā klusumā, Tedija bija visrunīgākā sieviete, ko Karella pazina. Viņa runāja ar seju, ar rokām, ar acīm, viņa «runāja» pat tad, kad runāja viņš, ar lupām neapzināti atveidodama vārdus, ko sacīja vīrs un ko viņa nolasija ar acīm. Viņi sarunājās par visu un jebko. Kareliam bija aizdomas, ka tajā dienā, kad abi beigtu sarunāties, abi beigtu ari mīlēt viens otru. Pat viņu ķildas (un viņas klusējošas, trakās dusmas bija baismīgi redzēt, šīs liesmojošās acis, šos pirkstus, kas šķieda izkusuša niknuma dzirkstis) bija sava veida saruna, un viņš vērtēja tās tikpat augsti ka Tediju pašu. Klusuma, vienatnē apēdis pīles Bigarade, viņš brauca uz Stillera avēniju, lai pulksten trijos satiktos ar Lokhartu un Bārnsu.

Klīrvjū Kāmspointā bija pilsētas daļa, ko nereti apzīmēja par «heterogēnu», «saskaldītu» vai «atsvešinātu», atkarībā no tā, kas šo apzīmējumu piešķīra. Karella to uzskatīja tieši par lo, kas tā bija, proti, par pūžņojošu graustu rajonu, kur galējā nabadzībā, saspiesti kā siļķes mucā, dzīvoja baltie, melnie un puertorikāņi. Varbūt viceprezidentam misteram Agnū tiešām pietika redzēt vienu graustu rajonu, lai būtu redzējis visus, bet strādāt graustos viņam nu gan nekad nebija vajadzējis. Karella stradāja daudzos un dažādos graustos, tā bija viņa ikdienas darba daļa, un, tā kā viņš bija nevis pienavīrs vai pastnieks, vai Bībeļu tirgotājs, bet gan policists, tad strādāt dažreiz kļuva diezgan grūti. Ja ir kaut kas tāds, ko graustu iemītnieki uztver acumirklī, tad tā ir policista smaka. Graustu iedzīvotājiem policisti nepatīk. Būdams policists (un, dabiski, noraidoši izturēdamies pret spriedumiem, kas balstīti vienīgi uz to, vai cilvēkam ir vai nav policista žetons), Karella tomēr spēja atzīt faktu, ka graustu iemītniekiem, gan noziedzīgiem, gan ari godīgiem, bija pilnīgi pietiekami iemesli raudzīties uz likumu ar šaubām un neuzticību.

Daudzi no policistiem, ko pazina Karella, nešķiroja cilvēkus. Tas gan nenozīmēja, ka viņiem nebūtu aizspriedumu. Dažreiz viņi patiesība rīkojās pārmēru demokrātiski, kad vajadzēja skaidri noteikt, kuram pilsonim pieder polietilēna maisiņš ar heroīnu, kas nomests uz zāģu skaidām nokaisītas grīdas. Ja tu biji melnādains vai tumšādains graustu iemītnieks un pa durvīm ienāca baltais policists, tad pastāvēja varbūtība seši pret pieci, ka visus tos, kas nav baltie, viņš tur aizdomās par narkotiku lietošanu, un tev atlika vienīgi lūgt Dievu, lai kāds blakusstā-vošs narkomāns (lai kādā krāsā viņš būtu) nekritīs panikā un neatbrīvosies no saviem pulverīšiem, nosviezdams tos tev pie kājām. Tu aptvēri arī, ka, pasarg Dievs, tev varētu gadīties neliela līdzība ar vīrieti, kurš aplaupījis dzērienu veikalu vai parkā uzbrucis vecai dāmai (baltajiem policistiem nereti ir grūti atšķirt vienu nēģeri vai puertorikāņi no otra), un tad tu nonāksi vecajā, labajā policijas iecirknī, kur tev izskaidros tavas tiesības un stingri pēc noteikumiem pakļaus nopratināšanai, kura piespiestu atzīties arī pašu Jēzu Kristu.

Būdams baltais, tu varēji iekulties vēl lielākās nepatikšanās. Pilsētā, kur strādāja Karella, lielākā daļa policistu bija baltie. Viņi, dabiski, turēja ļaunu prātu uz visiem noziedzniekiem (un graustu iemītniekus bieži automātiski pielīdzināja noziedzniekiem), taču sevišķi ļaunu prātu viņi turēja uz baltajiem noziedzniekiem, jo no tiem gaidīja, ka viņi būs pietiekami saprātīgi, lai neskraidītu apkārt, sarežģīdami baltā policista dzīvi. Vislabākais, ko graustu iemītnieks varēja darīt, saodis tuvojamies policistu, bija — labi žigli ņemt kājas pār pleciem. Un tieši to arī darīja visi, kas atradās bārā tobrīd, kad iekšā ienāca Karella. Tas viņu nepārsteidza; tā bija atgadījies jau pārāk bieži. Tomēr tas atstāja savādas izjūtas — tādu kā sagurumu un rezignāciju, un dusmas, un paš-nožēlu, un skumjas. īsi sakot, tas lika viņam justies cilvēciski — tāpat kā graustu iemītniekiem, kas bija aizmukuši, viņam atnākot.

Nišā pie mūzikas automāta sēdēja divi vīrieši — baltais un melnais. Izņemot bārmeni un ieleni spilgtās biksēs (kura neuztraucās par policijas reidiem, droši vien tāpēc, ka viņas suteners bija piekukuļojis šī rajona policistu), abi bija vienīgie, kas tūlīt neizdzēra savu glāzi un nenozuda. Karella nosprieda, ka tie būs Lokharts un Bārnss. Piegājis pie galdiņa, viņš nosauca savu vārdu un pasūtīja abiem vēl pa glāzei. Ja neņem vērā ādas krāsu, tad jebkurā citā ziņā Lokharts un Bārnss bija līdzīgi. Abiem bija mazliet pāri septiņdesmit gadiem, galvvidū metās plikums, deguns dzīslots un acis iekaisušas kā pastāvīgiem dzērājiem, rokas sastrādātas, seja dziļu grumbu izvagota un neizdzēšami apzīmogota ar pagurumu un neveiksmēm — ar šīm negaistošajām zīmēm, ko iededzina mūžs, pavadīts mokošā nabadzībā un bezjēdzīgā, smagā darbā. Karella viņiem pateica, ka izmeklē Grimma lietu un vēlētos uzzināt visu, ko viņi atceras par ugunsgrēka nakti. Lokharts, baltais, paskatījās uz Bārnsu.

— Jā?— Karella sacīja.

— Nu, tur nav daudz ko stāstīt,— Lokharts noteica.

— Patiesībā tur nav nekā, ko stāstīt,— pievienojās Bārnss.

— Cik saprotu, jūs abus sazāļoja.

— Tas tiesa,— Lokharts piekrita.

— Tas tiesa,— atbalsoja Bārnss.

— Vai negribat man par to pastāstīt?

— Nu, tur nav daudz ko stāstīt,— Lokharts atkārtoja.

— Patiesībā tur nav nekā, ko stāstīt,— sacīja Bārnss.

— Mēs vienkārši aizmigām, tas ari viss.

— Cikos tas notika?

— Laikam mazliet pēc desmitiem. Vai nav liesa, Lenij?

— Tiesa gan,— Bārnss apstiprināja.

— Un jUs abi ieradāties darbā astoņos, vai ne?

— Tieši astoņos. Mēs vienmēr cenšamies nomainīt Frenku laikā,— Lokharts paskaidroja.— Diena ir pietiekami gara, lai nevajadzētu vēl gaidīt, kad tevi nomainīs.

— Vai starp astoņiem un desmitiem uz noliklavu kāds atnāca?

— Nevienas dzīvas dvēseles,— Bārnss sacīja.

— Ne kāds kafijas un sviestmaižu tirgotājs ar rateļiem, ne kas cits?

— Neviens,— Lokharts atteica.— Kafiju mēs vārām paši. Telpā tūliņ aiz ieejas durvīm mums ir maza elektriskā plītiņa. Tur, kur karājas sienas telefons.

— Un vai pagājušās trešdienas vakarā jūs arī vārījāt kafiju?

— Vārījām gan.

— Kurš vārīja?

— Es,— Lokharts atbildēja.

— Cikos tas bija?

— Nu, pa tasītei mēs iedzērām ap kādiem deviņiem. Vai tas nebija ap deviņiem, Lenij?

— Jā, laikam gan ap deviņiem,— Bārnss apstiprināja un palocīja galvu.

— Vai ap desmitiem jūs iedzērāt vēl pa lāsītei?

— Nē, tikai pa tai vienai,— Lokharts sacīja.

— Tikai pa tai vienai,— Bārnss piebalsoja.

— Un pēc tam?

— Nu, es atkal izgāju ārā,— Lokharts teica,— un, šekur, Lenijs iekšā gāja apgaitā. Tur, vai zināt, vajag krietnu stundu, lai apstaigātu visu ēku. Tai tak ir četri stāvi.

— Tātad ap deviņiem jūs izdzērāt pa tasei kafijas, aizgājāt katrs savu ceļu un atkal saredzējāties tikai pēc ugunsgrēka. Vai tā ir?

— Njā, mēs vēl redzējāmies gan,— Bārnss sacīja, pašķielēdams uz Lokhartu.

— Kad tas bija?

— Pabeidzis apgaitu, es nokāpu lejā un kādu brīdi papļāpāju ar, šekur, Džiinu.

— Cikos tas notika?

— Nu, kā jau Džims teica, vajag kādu stundu, lai apstaigātu visu ēku, tā ka tas laikam būs bijis ap desmitiem vai maķenīt agrāk.

— Bet tai laikā jūs neizdzērāt pa otrai kafijas tasei?

— Nē, nē,— Lokharts noliedza.

— Nē.— Bārnss papurināja galvu.

— Ko tad jūs dzērāt?— Karella noprasīja.

— Neko,— Lokharts atbildēja.

— Neko,— atbalsoja Bārnss.

— yarbūt malciņu viskija?

— Ūja, nē,— Lokharts liedzās.

— Darba nav brīv dzert,— Bārnss piebilda.

— Bet jums taču patīk šad un tad iedzert pa glāzītei, vai ne?

— Nu, tak jau,— Lokharts apstiprināja.— Katram šad un tad patīk iedzert pa glāzītei.

— Bet ne darbā.

— Nē, darba nekad.

— Mjā, tā man ir mīkla,— Karella noteica.— Redziet, hlo-rālhidrats iedarbojas ļoti ātri.. .

— Jā-ā, mums tā arī ir mīkla,— Lokharts sacīja.

— Jā-ā,— novilka Bārnss.

— Ja jūs abi iemigāt desmitos ...

— Nu, desmitos vai maķenīt vēlāk.

— Vai jūs droši zināt, ka neiedzērāt otru tasi kafijas? Mēģiniet atcerēties.

— Nu, varbūt arī iedzērām,— Lokharts teica.

— Jā, varbūt,— Bārnss pievienojās.

— Otru kafijas tasi jau ir tik viegli piemirst,— Karella piezīmēja.

— Manuprat, mēs tomēr būsim izdzēruši otru tasi. Kā tu domā, Lenij?

— Tā es domāju. Laikam būsim.

— Bet uz noliktavu neviens neatnāca, jūs teicāt.

— Tas tiesa.

— Kas tad iebēra jūsu kafijā apdullinātāju?

— Mēs nudien nezinām, kas būtu varējis to izdarīt.— Lok-ha-rts sacīja.

— Pilnīgs noslēpums,— piebilda Bārnss.

— Ja vien jūs to neizdarījat paši,— Karella noteica.

— Ko?— Lokharts pārprasīja.

— Kādēļ lai mēs to darītu?— Bārnss brīnījās.

— Varbūt kāds jums par to samaksāja.

— Nē, nē,— atgaiņājās Lokharts.

— Neviens nav devis mums ne graša,— Bārnss apliecināja.

— Tad kādēļ lai jūs to darītu?

— Nu, bet mēs jau nedarījām,— Lokharts daudzināja.

— Tas tiesa,— Bārnss apstiprināja.

— Kas tad to izdarīja?— Karella neatlaidās.— Kas cits varēja to izdarīt? Noliktavā jūs bijāt vieni, tātad tam jābūt vienam no jums vai abiem. Es neredzu citu izskaidrojumu, un jūs?

— Nu, nē, ja vien ...

— Jā?

— Nu, tas varētu būt kaut kas cits. Vēl bez kafijas.

— Piemēram?

— Nezinu,— Lokharts noņurdēja un paraustīja plecus.

— Viņš grib sacīt — piemēram, kaut kas cits, ko mēs nepamanījām,— Bārnss paskaidroja.

— Jūs domājat — kaut kas, ko jūs dzērāt?

— Nu, varbūt.

— Bet jūs nupat man teicāt, ka nedzērāt neko citu kā tikai kafiju.

— Darbā mums nav brīv dzert,— Bārnss sacīja.

— Neviens jau neapgalvo, ka darbā jūs kādreiz būtu piedzērušies,— Karella mierināja.

— Nē, mēs nekad nepiedzeramies,— Lokharts apliecināja.

— Bet šad un tad iedzerat pa mazam mēriņam, vai nav tiesa?

— Nu, jā, naktī reizēm paliek vēsi.

— Tikai, lai pasargātos no vēsuma,— piemetināja Bārnss.

— Patiesībā jūs nedzērāt otru tasi kafijas, vai ne?

— Nu, nē,— Lokharts atzinās.

— Nē,— Bārnss atbalsoja.

— Ko jūs iedzērāt? Kādu klunkšķi viskija?

— Paklausieties, mēs negribam iekulties nepatikšanās,— Lokharts noteica.

— Vai jūs iedzērāt malciņu viskija? Jā vai nē?

— Jā,— Lokharts sacīja.

— Jā,— Bārnss atkārtoja.

— Kur jūs dabūjāt to viskiju?

— Mēs turam vienu pudeli skapītī virs plītiņas. Mazajā istabiņā pie sienas telefona.

— Jūs visu laiku glabājat to vienā un tai pašā vietā?

— Jā.

— Kas vēl zina par to pudeli?

Lokharts paskatījās uz Bārnsu.

— Kas vēl?— Karella nerimās.— Vai Frenks Rērdons zina, kur jūs glabājat pudeli?

— Jā,— Lokharts sacīja.— Frenks zina, kur mēs to turam.

— Jā,— atbalsoja Barnss.

Nav nekā vienkāršāka kā atrisināt iekšēju lietu, un šeit nu viss izskatījās tieši pēc tādas. Frenks Rērdons zināja, ka abi naktsputni iemet, un zināja ari to, kur viņi nobēdzina savu pudeli. Viņam nevajadzēja darīt neko vairāk kā vien sazāļot dzeramo un ļaut visam iet dabisko gaitu. Tā kā viens no sargiem strādāja ārpusē, tad jebkurš novērotājs ievērotu to brīdi, kad drapēs iedarbojušās.

Karella brauca atpakaļ pār Kāmspointas tiltu, degdams nepacietībā konfrontēt Rērdonu ar faktiem, apsūdzēt viņu dziras sazāļošanā un izdibināt, kāpēc viņš' to izdarījis un vai viņam ir kāds līdzzinātājs. Karella atstāja ševrolē ietves malā pie noliktavas un steidzās pie žoga vārtiem. Vārti nebija aizslēgti, tāpat arī ēkas sāndurvis.

Frenks Rērdons gulēja turpat aiz šīm durvīm ar diviem ložu caurumiem sejā.

4

AIZVĒRIS aiz sevis durvis, Karella izvilka pistoli. Viņš nezināja, vai Rērdona slepkava vēl ir noliktavā. Kamēr Karella strādāja policijā, uz viņu bija šauts divreiz, abas reizes negaidīti, viens šāvējs bija mazgadīgs narkotiku tirgonis, bet otrs — cilvēks, kuru pazina vienīgi kā Kurlo. Neviens no šiem piedzīvojumiem nebija Kareliu sevišķi iepriecinājis, jo, kad uz tevi šauj īstenībā, tu jūties pavisam citādi, nekā skatoties šaudīšanos pa televizoru. Karellam nebija ne mazākās vēlēšanās piesaukt sev Rērdona likteni; viņš stāvēja kā sastindzis un ieklausījās.

Kaut kur pilēja ūdenskrāns.

Ap vienu no lipīgajiem caurumiem Rērdona sejā džinkstēja muša.

Ārā, uz ielas, kravas automašīna pārslēdzās uz mazāku ātrumu un no upes puses rāpās augšā piekalnē.

Karella klausījas un gaidīja.

Pagāja trīs minūtes. Piecas.

Viņš piesardzīgi pārkāpa pāri Rērdona līķim, piespiedās pie sienas un paslīdēja garām telefonam. Durvis uz mazo blakus-telpu bija pavērtas. Viņš saskatīja elektrisko plītiņu uz galda un skapīti pie sienas virs tā. Atgrūdis durvis plaši vaļā, viņš izstiepa roku ar ieroci. Telpa bija tukša. Karella atgriezās gaitenī, vēlreiz pārkapa pāri Rērdona līķim un ieskatījās noliktavas galvenajā telpā. Piemirkuši pelni un ogles, nomelnējuši metāla galdi, saplīsušas griestu lampas, vairāk nekā. Turēdams pistoli rokā, viņš piegāja pie ieejas durvīm un ar elkoni atgrūda aizšaujamo bultu. Rērdons patlaban nebija Karellam prātā; viņš atgriezās mazajā istabiņā, kur Lokharts un Bārnss bija vārījuši kafiju un iešņabojuši. Skapītī viņš atrada pudeli ar lētu viskiju. Uz bridi nolicis ieroci, viņš ietina vienā mutauta stūrī pudeles kaklu, ar otru satvēra un noskrūvēja korķi. Hlorālhid-rātam ir viegli aromātiska smarža un rūgta garša, taču Karella spēja saostīt vienīgi alkohola smārdu, bet nogaršot dziru viņam nenāca ne prātā, lai kas ari pudelē būtu. Uzskrūvējis korķi atpaka|, viņš ielika mutautu kabatā un 38. kalibra pistoli iebāza makstī. Uzlimējis pudelei etiķeti, lai vēlāk nodotu to laboratorijai, Karella apsvēra, vai nepiezvanīt Endijam Pārķeram un nepateikt, ka viņš ne tikai ir palaidis garām iespējamo ugunsgrēka cēloni, bet ari nav pamanījis pudeli, kurā gandrīz neapšaubāmi ir krietns daudzums Cl CCH(OH)2. Viņš atgriezās gaitenī.

Rērdons joprojām gulēja uz grīdas un joprojām bija miris.

Pirmā lode bija ietriekusies viņam labajā vaigā, bet otrā zem deguna, augšlūpā. Caurums vaigā bija mazs un akurāts, bet otrais, zem deguna, drusku asiņaināks, jo lode bija norāvusi daļu lūpas un, ieurbdamās galvā, sašķaidījusi zobus un smaganu malu. Karella nepazina nevienu medicīnas ekspertu, kurš būtu gatavs riskēt ar savu reputāciju, nosakot lodes izmēru pēc ādā atstātā cauruma diametra; dažādu kalibru lodes nereti atstāj ieejas brūces, kuru izmēri atšķiras tikai pavisam nedaudz. Ieejas brūces izmērs arī ne vienmēr parādīja, no kāda attāluma ir šauts; dažas brūces, radušās no tuva šāviena ar mazkalibra ieroci, patiesībā izskatījās uz mata tādas pašas kā no liela attāluma iegūtās. Taču Rērdona vaigā un ap muti bija iegrauzušies pulvera graudiņi, kamēr nekur uz sejas neredzēja apsvilumu. Karella nosprieda, ka šauts ir no diezgan neliela attāluma, tomēr ārpus uzliesmojuma robežām.

Karellas sākotnējais pieņēmums bija, ka Rērdons atvēris durvis savam slepkavam un viņu pārsteidzis spējš un nāvējošs šāviens. Taču tas neizskaidroja, kāpēc neaizslēgti palikuši žoga vārti. Mazliet agrāk šai pašā dienā, kad Karella bija apmeklējis noliktavu, vārti bija aizslēgti ar priekškaramo slēdzeni un Rērdons tos atslēdza no iekšpuses ar atslēgu no saišķa, kas karājās viņam pie jostas. Pirms Rērdons veda Karellu uz noliktavu, viņš atkal aizslēdza vārtus un, kad apciemojums bija galā, atgriezās pie vārtiem, atslēdza tos, izlaida Karellu un nekavējoties aizslēdza aiz viņa vārtus. Tad kā gan slepkava bija ticis žoga iekšpusē? Viņš taču nebūs riskējis gaišā dienas laikā rāpties tam pāri. Vienīga atbilde bija, ka Rērdons ir viņu

ielaidis. Tas nozīmēja vienu no diviem: vai nu Rērdons bija viņu pazinis un uzticējies viņam, vai arī slepkava bija uzdevis ticamus un svarīgus iemeslus, kādēļ viņam jātiek iekšā.

Tūliņ aiz ieejas durvīm Karella atrada divas izlietotas 9 milimetru patronu čaulītes un pagaidām atstāja tās turpat. Piegājis pie sienas telefona, viņš piezvanīja uz iecirkni. Pateica leitnantam Bērnzam, ka pametis Frenku Rērdonu apmēram pusdivos pēcpusdienā un, pirms nepilnām desmit minūtēm atgriezies noliktavā, atradis viņu mirušu. Leitnants ieteica Karellam palikt turpat, līdz ieradīsies zēni no slepkavību izmeklēšanas nodaļas, pārstāvis no vadības, laboratorijas tehniķi un policijas fotogrāfs, ko Karella būtu darījis tik un tā. Viņš pajautāja, vai Hozs jau ir atgriezies no Ļoganas, un leitnants pārslēdza telefonu uz policistu telpu.

— Vai Grimma mājā tu kaut ko noskaidroji?— Karella jautāja.

— Tikai vienu, kas var būt un var nebūt svarīgi,— Hozs atbildēja.— Gaisma māja ir iedegusies tikai pirms paša ugunsgrēka.

— Tam varētu būt sakars ar to, ko es atradu šeit.

— Tu domā, tas ir vecais triks ar elektrisko spuldzi?

— Tā varētu būt,— Karella atteica.— Man ir arī pudele, kurā vai nu ir, vai nav hlorālhidrāts, pāris izlietotu deviņu milimetru patronu čaulīšu ...

— Oho,— Hozs novilka.

— Jā, jā. Mums ir slepkavība, Koton.

— Kas?

— Frenks Rērdons, noliktavas sargs.

— Kā tev šķiet, kāpēc?

— Droši vien, lai viņu apklusinātu. Es pieļauju, ka tieši viņš sazāļoja viskiju, ko vēlāk izdzēra naktssargi. Esi nu tik laipns un pārbaudi informāciju par Rērdonu.

— Labs ir. Kad tu būsi šeit?

— Leitnants pašlaik sazinās ar apkalpes zēniem,— Karella noteica.— Cik es viņus pazīstu, tad te es kvernēšu vēl vismaz stundu. Ir vēl kaut kas, ko tu varētu izdarīt, kamēr esmu prom.

— Kas tad?

— Pārbaudi arī Rodžeru Grimmu. Ja šī ir bijusi iekšēja lieta ...

— Sapratu.

— Redzēsimies vēlāk. Ir vēl šādi tadi lietiskie pierādījumi, kas jāsavāc, pirms ierodas viss pūlis.

— Nesteidzies. Te pallaban ir pavisam mierīgi.

Nekāda miera vairs nebija, kad Karella bez piecpadsmit sešos atgriezās policijas iecirkni. Izmeklētāji Meijers un Brauns, ieradušies nomainīt vienības pamatsastāvu, jau rosījās, kliegdami uz jaunekli, kas sēdēja telpas stūrī un kam labā roka ar rokudzelžiem bija pieslēgta pie metāla galda kājas. Hozs sēdēja pie sava rakstāmgalda, nelikdamies ne zinis par trokšņaino sarunu, kas risinājās viņam aiz muguras. Viņš pacēla acis, kad ienāca Karella.

— Es tevi gaidīju,— Hozs sacīja.

— Tātad, vai tu vēlies advokātu vai nevēlies?— kliedza Brauns.

— Nezinu,— jauneklis attrauca.— Paskaidrojiet vēlreiz manas tiesības.

— Žē-ēlīgais Dievs!— Brauns eksplodēja.

— Gāja drusku ilgāk, neka es cerēju,— Karella teica.

— Kā jau parasti,— Hozs atsaucās.— Ko tad aizsūtīja slepkavību nodaļa? Monoganu un Monro?

— Viņi ir atvaļinājumā. Ieradās divi jauni zēni, neesmu tos redzejis. Ko tu uzzināji no informācijas dienesta?

Pie Hoza galda, saraustīdams bikses, pienāca Meijers. Tas bija drukns vīrs ar pliku pauri, ko patlaban susināja mutautā, apsezdamies uz galda malas.— Viņa tiesības es esmu izskaidrojis četras reizes,— viņš sūdzējās. Tad gluži kā indiāņu karotājs pacēla gaisa labo roku.— Veselas četras reizes, vai varat iedomāties? Un viņš joprojām nespej izšķirties.

— Lai tak viņš iet boja,— Hozs ieteica.— Neskaidro viņam tās tiesības.

— Nu, kā tad,— Meijers noņurdēja.

— Ko tad šis izdarījis?— Karella jautāja.

— Izdauzījis skatlogu un aplaupījis juvelieru veikalu Kal-vera avēnija. Noķerts ar sešiem rokaspulksteņieni kabatā.

— Tad kādas tur vairs tiesības? Jūs viņu saņēmāt ciet nozieguma vietā. Celiet apsūdzību un lieciet aiz atslēgas.

— Nē, mēs gribam uzdot viņam dažus jautājumus,— Meijers iebilda.

— Kādus?

— Viņam klāt bija divas paciņas heroīna. Mēs gribam uzzināt, ka viņš pie tām ticis.

— Tāpat kā jebkurš cits,— Hozs noteica.— Dabūjis no laipnā tirgoņa savā rajonā.

— Un kur tu biji?— Meijers noprasīja.

— Atvaļinājumā,— Hozs atbildēja.

— Tad skaidrs.

— Kas skaidrs?

— Kāpēc tu nezini, kas notiek.

— Ciest nevaru noslēpumus,— Hozs sacīja.— Vai tu man pastāstīsi, kas notiek, vai labāk iesi atpakaļ un skaidrosi tam puišelim viņa tiesības?

— To dara Brauns,— Meijers attrauca, pametis skatienu pār plecu.— Piekto reizi. Es labāk iešu un paraudzīšos, kā viņam veicas,— viņš pavēstīja un atgriezās pie Brauna, kas pacietīgi skaidroja Mirandas-Eskobedo nolikumu narkomānam, kurš nenolaida no viņa nopietno skatienu.

— Nu, tātad, ko tu uzzināji identifikācijas nodaļā?— Ka-rella jautāja Hozam.

— Par Rērdonu neko, tas ir nevainīgs kā jēriņš.

— Un Rodžers Grimms?

— Pirms sešiem gadiem tiesāts.

— Par ko?

— Trešās pakāpes krāpšana. Tolaik viņš strādājis importa-eksporta firmā un, pirms ticis pieķerts, izpārdevis viltotus akciju sertifikātus gandrīz simttūkstoš dolāru vērtībā. Septiņdesmit pieci tūkstoši tika atrasti kādā bankā.

— Un pārējie?

— Tos viņš notērēja. Nopirka sev jaunu kadiljaku un plaši dzīvoja iekšpilsētas viesnīcā Džefersonstrītā.

— Vai viņš tika atzīts par vainīgu?

— Jā, protams. Notiesāts uz trim gadiem un ar divtūkstoš dolāru naudassodu. Pusotru gadu nosēdēja Kāslvjū un tika atbrīvots pret garantiju ... Pagaidi,— Hozs noteica un ieskatījās savās piezīmēs.— Šogad jūnijā apritēja četri gadi.

— Un kopš tā laika?

— Nekā. Uzvedies brīnum godīgi.

— Tikai ne no šā, ne no tā piedzīvojis divus ugunsgrēkus.

— Mjā, nu, ugunsgrēks var piemeklēt kuru katru, Stīv.

— Un kurš katrs var arī pārdot viltotus akciju sertifikātus.

— Un ko tad mēs darīsim tālāk?

— Rērdona autovadītāja tiesībās es atradu viņa adresi. Rīt no rīta es labprāt iegrieztos viņa dzīvoklī, lai redzētu, kas tur atrodams.

— Labs ir. Brauksim kopā?

— Kas rīt ir?

— Piektdiena. Sešpadsmitais.

— Izdari to viens, Koton. Es līdz nedēļas beigām gribu dabūt kratīšanas orderi, bet tiesas ir tik pārblīvētas, ka es tur varu nonīkt visu dienu.

— Ko tu taisies darīt? Izpurināt Grimma biroju?

— Jā, to kantori Beilijstritā, kur viņš glabā savus papīrus. Tas būtu nākamais loģiskais solis, vai tev tā nešķiet?

— Izklausās labi,— Hozs piekrita.

— Tad ejam mājās.

— Šodien īsā diena?— Meijers uzsauca no kakta, kur viņi ar Braunu joprojām klāstīja puikam Mirandas-Eskobedo nolikumu.

— Nu, ko teiksi, dēliņ?— Brauns jautāja.— Vai tu runāsi ar mums vai ne?— Izmeties kreklā, viņš stāvēja līdzās narkomānam, piedurknes uzlocījis pār spēcīgiem dilbiem, milzīgs, melnādains vīrs, kuram līdzās puišelis, kam viena roka bija pieslēgta pie galda, izskatījās pēc pundurīša.

— Un ja es jums izstāstīšu par pulverīšiem?— puika iejautājās.— Vai tad jūs aizmirsīsiet rokaspulksteņus?

— Nu, dēliņ,— Brauns atteica,— tu prasi, lai mēs ielaiža-mies darījumos, kurus var slēgt vienīgi apgabala prokurors.

— Bet jūs taču gribat zināt par tām divām paciņām, vai ne?

— Mēs esam mēreni ieinteresēti,— Brauns atbildēja,— nosauksim to tā. Tu esi saņemts ciet par ielaušanos ...

— Jūs gribat teikt — par laupīšanu.

— Nē, ielaušanos,— Brauns palika pie sava.

— Es biju domājis, ka ielaušanās ir tad, kad ieiet kādā dzīvoklī un to aptīra.

— Dēliņ, man nav laika lasīt tev lekciju par soda likumiem. Ja tu vēlies, lai tev ceļ apsūdzību par laupīšanu, mēs labprāt piekritīsim. Ja tev ir vēl kāda izvarošana vai slepkavība, par ko mums pastāstīt, tad mēs klausīsimies ar vislielāko prieku. Bet tu pie mums esi par trešās pakāpes ielaušanos, un tieši par to tu ari tiksi apsūdzēts. Ja vien tev nav iebildumu.

— Labi, lai notiek,— puišelis alteica.

— Un tagad, ja tu gribi ar mums sadarboties,— Brauns turpināja,— un es neko nesolu, jo to nepārprotami aizliedz Miranda-Eskobedo ... bet, ja tu gribi ar mums sadarboties un pastāstīt, kā tu dabūji to heroīnu, tad mēs vēlāk varbūt varēsim pačukstēt apgabala prokuroram, ka tu mums esi palīdzējis, lai gan es nesolu itin neko.

Puišelis pacēla acis uz Braunu. Kaulains zeņķis ar pagaru degunu, gaišzilām acīm un iekritušiem vaigiem. Ģērbies dungri-ņos un svītrainā īspiedurkņu polo kreklā. Narkotiku atkarības atstātās zīmes izraibināja visu roku, sekodamas vēnām kā laupītāju skudru armija.

— Ko tu saki?— Brauns noprasīja.— Tu izšķied mūsu laiku. Ja tu gribi ar mums runāt, tad runā tagad vai arī paliec klusu

uz visiem laikiem. Seržants lejasstāvā gaida, kad varēs iegrāmatot tavu vārdu.

— Nu, nekāds ļaunums jau necelsies, ja es ar jums parunāšu,— puika iesāka.— Ja tikai ...

— Aizmirsti par «ja tikai»,— Meijers pamācīja.— Viņš nupat tev pateica, ka mēs neko nevaram solīt.

— To tak es saprotu,— puika aizvainots atrūca.

— Jauki,— Meijers noteica.— Nu, tad laid vaļa vai vācies nost no poda.

— Es teicu, ka runāšu.

— Labi, tad runā.

— Ko jūs gribat zināt?— puišelis vaicāja.

— Ka butu, ja sākumam tu pateiktu savu vārdu?— Brauns ieminējās.

— Semjuels Rozensteins.

— Tu esi ebrejs?— Meijers jautāja.

— Jā,— puika attrauca kā aizsargadamies.— Un kas tad ir?

— Tu, dumjais suņabērns,— Meijers sacīja,— kāpēc tu grūd sev miesā to indi?

— Kas jums par daļu?— puika atcirta.

— Stulbais ķēms,— Meijers noņurdēja un aizgāja.

— Labs ir, Semij,— Brauns ierunājās,— kā tu dabūji tās divas paciņas, ko pie tevis atrada?

— Ja jūs domājat, ka es jums nosaukšu sava sakarnieka vārdu, tad mēs varam beigt runāt šo pašu brīdi.

— Es tev nejautāju — kas, un es tev nejautāju — kur. Es jautāju — kā.

— Nesaprotu.

— Klausies, Semij,— Brauns sacīja,— tu un es, mēs abi zinām, ka pirms divām nedēļām notika vislielākā narkotiku aptvarste, kāda šai pilsētā vispār bijusi ...

— Ak tad tāpēc?— Semijs iesaucās.

— Kas — tāpēc?

— Tāpēc ir tik grūti tikt pie pulverīšiem?

— Vai tu nelasi avīzes?— Brauns noprasīja.

— Man nav laika lasīt avīzes. Es tikai ievēroju, ka mantas kļuvis maz, tas arī viss.

— Tās ir maz tāpēc, ka piektā vienība izkratīja narkotiku ražotni un konfiscēja divsimt kilogramu, kas bija vairs tikai jāatjauc un jāiesaiņo.

— Cik daudz tas ir?

— Vairāk par četrsimt mārciņām.

— Vā-ā-i!— Semijs novaidējas.— Četrsimt mārciņu pulvera. Ar to es noturētos veselu gadu.

— Gan tu, gan jebkurš cits narkomans šaja pilsēta. Tu zini, cik tas maksā?

— Cik?

— Četrdesmit četrus miljonus dolāru.

— Pirms atjaukšanas, jā?

— Pareizi. Pirms to palaiž uz ielas, lai pārdotu tādiem muļķīšiem kā tev.

— Es nemaz neuzprasījos kļūt par narkomānu,— Semijs sacīja.

— Ak nē? Tevi kāds piespieda?

— Sabiedrība,— Semijs attrauca.

— Blēņas,— Brauns noskaldīja.— Stāsti, kā tu dabūji tās divas paciņas.

— Tagad es vairs negribu ar jums runāt,— Semijs noteica.

— Labi, tad mēs būtu beiguši? Meijer, puika ir gatavs apsūdzībai.

— Jā,— Meijers atsaucās un tuvojās galdam.

— Es sataupīju,— Semijs piepeši sacīja.

— Kādā veidā?

— Es esmu narkomāns jau gandrīz trīs gadus. Es zinu, ka ir labi laiki un slikti laiki, tāpēc vienmēr paglabāju kādu drusku. Tas bija pats pēdējais, šitās divas paciņas. Jūs domājat, ka es dauzītu laukā skatlogu, ja nebūtu galīgā izmisumā? Cenas aug līdz debesīm, tīrā narkotiku inflācija. Klausieties, vai es, pēc jūsu domām, nezinu, ka pienākušas pāris sliktas nedējas?

— Drīzāk izskalas pēc pāris sliktiem mēnešiem,— Meijers piezīmēja.

— Mēnešiem?— Semijs pārjautāja, apklusa un paskatījās uz abiem izmeklēlājiem.— Mēnešiem?— viņš atkārtoja un samirkšķināja acis.— Tas nevar būt. Es domāju ... ko tad lai cilvēks dara, ja viņš nespēj... Es domāju — kas tad notiks ar mani?

— Tev nāksies tikt vaļā no sava ieraduma, Semij,— Brauns paskaidroja.— Cietumā. Pilnīgi tukšā.

— Cik man iedos par ielaušanos?— Semijs vaicāja. Tagad viņa balss skanēja pavisam klusu; šķita, ka no viņa aizplūdusi visa enerģija.

— Desmit gadus,— Brauns atbildēja.

— Vai šis ir pirmais pārkāpums?— Meijers jautāja.

— Jā. Parasti es. .. parasti es dabūju naudu no vecākiem. Tas ir pietiekami, lai iztiktu nedē|u. Man nav jāzog, viņi man izpalīdz, saprotat? Bet cenas ir tik augstas un manta tik draņķīga ... Tas ir, tu samaksā divtik par divreiz sliktāku preci, tas ir briesmīgi, nudien. Es pazīstu ča|us, kuri dur rokās visvisādus mēslus. Baigas lielas, kad es jums saku.

— Cik tev gadu, Semij?— Meijers vaicāja.

— Man? Sestajā septembrī būs divdesmit.

Meijers nogrozīja galvu un aizgāja. Brauns atslēdza roku-dzelžus un veda Semiju lejup pa kāpnēm pie policijas ierēdņa, kas viņam reģistrēs apsūdzību par trešās pakapes ielaušanos. Viņš nebija pastāstījis neko jaunu.

— Un ko nu?— Meijers uzrunaja Karellu.— Mēs celsim viņam apsūdzību par skatloga izsišanu un laupīšanu, viņu, protams, notiesās, un ko mēs būsim paveikuši? Nosūtījuši uz cietumu vēl vienu narkomānu. Tas ir tas pats, kas bāzt cietumā diabētiķus.— Viņš vēlreiz nogrozīja galvu un teica — drīzāk sev pašam:— Tāds jauks žīdiņš.

5

FRENKS Rērdons bija dzīvojis astoņstāvu ēkā J avēnijā, iepretim lielai daudzlīmeņu autostāvvietai. Piektdienas rītā kāda elektrotehniskā kompānija drupināja segumu tieši nama priekšā, lai tiktu klāt apakšzemes kabeļiem, un visā avēnijas garumā mudžēja automašīnas, kad Hozs nospieda nama pārvaldnieka dzīvokļa zvana pogu. Dzīvoklis atradās pirmajā stāvā, šauras ejas galā nama kreisajā pusē. Pat šeit, savrup no ielas, Hozs dzirdēja pneimatisko āmuru neatlaidīgo dārdoņu, nepacietīgās auto taures, braucēju klaigas un remontstrādnieku niknās atbildes. Viņš vēlreiz nospieda pogu, trokšņa dēļ neko nespēdams saklausīt un prātodams, vai zvans vispār darbojas.

Durvis pēkšņi atvērās. Sieviete, kas stāvēja dzīvokļa krēslainajā priekšnamā, bija savus četrdesmit piecus gadus veca, nevīžīga gaišmate, ģērbusies vienīgi nosmulētos, sārtos apakšsvārkos un pūkainas, sārtās rītakurpēs. Paskatījusies Hozā ar vēsām, bāli zaļām acīm, viņa notrauca pelnus no cigaretes un teica:— Jā?

— Izmeklētājs Hozs,— viņš sacīja.— Astoņdesmit septītā vienība. Es meklēju pārvaldnieku.

— Es esmu viņa sieva,— sieviete pavēstīja. Ievilkusi dūmus, viņa tos izpūta platā strūklā, vēlreiz nopētīja Hozu un jautāja:

— Vai jūs neparādītu man savu žetonu?

Hozs izvilka savu kabatas portfeli un atvēra to tur, kur žetons bija piesprausts pie ādas vāciņa iepretim lusītā ietvertajai identifikācijas kartei.— Vai jūsu vīrs ir mājās?— viņš apvaicājās.

— Viņš ir pilsētā un gādā visādas dzelzs preces,— sieviete paskaidroja.— Ko es varu jums palīdzēt?

— Es izmeklēju slepkavību,— Hozs teica,— un vēlētos apskatīt Frenka Rērdona dzīvokli.

— Vai viņš kādu nožmiedzis?— sieviete noprasīja.

— Gluži otrādi.

— Ir nu gan tipi,— viņa viszinīgi noteica.— Uzgaidiet, es kaut ko uzvilkšu mugurā un paņemšu atslēgu.

Viņa iegāja atpaka| dzīvoklī, durvis atstājusi vaļā. Hozs gaidīja ārpusē, vēsajā ejā. Meteorologi bija pareģojuši deviņdesmit četru grādu karstuma vilni, astoņdesmit vienu procentu mitruma un draudīgu gaisa piesārņojuma līmeni. Turpat netālu, ielā, taurēja braucēji un gaudoja pneimatiskie āmuri. Pa vaļējām durvīm Hozs redzēja, kā sieviete pār galvu novelk apakšsvārkus. Palikusi pilnīgi kaila, viņa klusu kustējās pa istabu, un miesa balti ievizējās, kad viņa iegāja dziļāk krēslainajā telpā. Viņa atgriezās pie durvīm, sasukājusi matus, nokrāsojusi lūpas, uzvilkusi īsu, zaļu kokvilnas uzsvārci un baltas sandales.

— Varam ieti— viņa uzsauca.

Viņš sekoja sievietei ārā no ejas, piepešajā, žilbinošajā dienas karstumā, līdz nama parādes durvīm un augšā pa kāpnēm uz trešo stāvu. Sieviete nebilda ne vārda. Gaiteņi un pakāpieni bija nevainojami tīri un oda pēc lizola. Pulksten desmitos rītā namā valdīja klusums. Sieviete apstājās pie dzīvokļa durvīm, kas bija apzīmētas ar misiņa ciparu 34. Slēgdama vaļā durvis, pavaicāja:— Kā viņš nogalināts?

— Nošauts,— Hozs atbildēja.

— Ir nu gan tipi,— sieviete noteica, atvēra durvis un ielaida Hozu dzīvoklī.

— Vai viņš te dzīvoja viens?— Hozs jautāja.

— Pilnīgi viens,— sieviete apstiprināja.

Dzīvoklī bija trīs telpas: virtuve, dzīvojamā istaba un guļamistaba. Ja neņem vērā dažus netīrus traukus izlietnē un steigā saklāto gultu, dzīvoklis bija tīrs un kārtīgs. Hozs pacēla abu dzīvojamās istabas logu žalūzijas, un telpā ieplūda saules gaisma.

— Kā jūs teicāt, kā jūs sauc?— sieviete ierunājās.

— Izmeklētājs Hozs.

— Es esmu Barbara Lūmisa,— viņa pavēstīja.

Dzīvojamā istaba bija iekārtota taupīgi un lēti: tahta, atpūtas

krēsli, stāvlampa, televizors. Virs tahtas karājās eļļas gleznas reprodukcija — pastorāla ainava ar ganu un suni. Uz kafijas galdiņa stāvēja pelnutrauks ar vairākiem cigarešu nosmēķiem.

Barbara apsēdās vienā no atpūtas krēsliem un sakrustoja kājas.— Kā jums gadījās tā balta šķipsna matos?— viņa vaicāja.

— Mani sadūra kāds nama pārvaldnieks,— Hozs atteica.

— Tiešām?— Barbara novilka un negaidot iesmējās.— Pārvaldniekiem jau nevar uzticēties,— viņa sacīja, joprojām smiedamās.— Un viņu sievām ari ne,— viņa piemetinaja un paskatījās uz Hozu.

— Vai Rērdons smēķēja cigārus?— Hozs jautāja.

— Es nezinu, ko viņš smēķēja,— Barbara attrauca.— Un joprojām nesaprotu, kāpēc tā šķipsna ir balta.

— Slimnīcā vajadzēja nodzīt matus, lai liktu klāt brūcei. Un mati atauga balti.

— Forši izskatās,— Barbara atzina.

Hozs pārgāja no dzīvojamās istabas guļamistabā. Barbara palika atpūlas krēslā, pa durvīm vērodama viņu. Tur atradās gulta, kumode, naktsgaldiņš ar lampu uz tā, ciets krēsls ar taisnu atzveltni, pār kuru bija pārmests svītrains sporta krekls. Krekla kabatā bija paciņa Camel cigarešu un sērkociņu kārbiņa ar mākslās skolas reklāmu uz etiķetes. Gulta bija pārklātā ar baltu zīda pārsegu, Hozs aplūkoja spilvenus. Viens bija notriepts ar lūpukrasu. Viņš piegāja pie sienasskapja un atvēra durvis. Uz koka pakaramā karājās četri uzvalki, sporta jaka un divi pāri bikšu. Lejā stāvēja pāris brūnu un pāris melnu kurpju. Uz durvju āķa karājās zils vilnas peldmētelis. Plauktā virs pakaramā atradās zila naģene un pelēka platmale. Aizvēris skapi, Hozs piegāja pie kumodes. Vērdams vaļā augšējo atvilktni, viņš iejautājās:— Cik sen Rērdons te dzīvoja?

— Viņš ievācās pirms kāda gada,— Barbara atbildēja.

— Kas viņš bija par īrnieku?

— Diezgan mierīgs. Šad tad atveda sievietes, bet kam tur kāda daļa? Vīrietim ir tiesības laiku pa laikam saņemt kādu mierinājumu, vai jūs tā nedomājat?

Kumodes augšējā atvilktnē bija mutauti, zeķes, kaklasaites un saldumu karba ar ziedu rakstu. Hozs pacēla vāku. Kārbā atradās sešas neatplēstas prezervatīvu paciņas, Rērdona dzimšanas apliecības fotokopija, dokumenti par demobilizēšanos no Savienoto Valstu flotes un tekošā rēķina grāmatiņa par noguldījumu vienā no pilsētas lielākajām bankām. Hozs atšķīra grāmatiņu,

— Nevarētu teikt, ka man dikti patiktu tā kompānija, ar ko viņš tikās pēdējās pāris nedēļās,— Barbara ieminējās.

— Kas tā bija par kompāniju?— Hozs jautāja.

— Krāsainie,— Barbara atbildēja.

Krājgrāmatiņa rādīja, ka otrajā augustā, piecas dienas pirms ugunsgrēka noliktavā, Frenks Rērdons noguldījis savā kontā piecus tūkstošus dolāru. lepriekšejie noguldījumi, piecpadsmitajā jūlijā un divdesmit ceturtajā jūnijā, bija attiecīgi četrdesmit divi un septiņpadsmit dolāri. Atlikums pirms piecu tūkstošu noguldījuma bija trīssimt septiņdesmit seši dolāri un četrdesmit četri centi. Hozs iebaza krājgrāmatiņu savas jakas kabatā.

— Man nekas nav iebilstams pret krāsainajiem,— Barbara sacīja,— kamēr tie paliek nomales kvartālos. Pie viņa piestaigāja divi tādi būdīgi krāsainie, un viņnedēļ ieradās vēl tā sasmaržojusies padauza. Veselu nedēļu nevarēju izvēdināt no gaiteņa viņas smaku. Jums vajadzētu viņu redzēt. Mati līdz šejienei, auskari līdz šejienei, brunči šitik īsi.— Lai to parādītu, Barbara parāva augstāk savu uzsvārci.— Pavadīja ar Frenku pāris naktis, mēdza gaidīt pie mājas, līdz viņš pārnāca no darba.

— Kad tas bija?— Hozs vaicāja.

— Kaut kad pagājušajā nedēļā.

— Vai varat atminēties, kad tieši?

— Laikam pirmdien un otrdien. Jā, abas naktis.

— Vai jūs zināt viņas vārdu?

— Frenks mūs neiepazīstināja,— Barbara attrauca.— Es būtu viņu pasūtījusi atpakaļ uz nomali, kur viņai īstā vieta.

— Un jūs sakāt, ka te bija arī daži melnādainie?

— Jā. Bet ne jau tai pašā laika, saprotiet.

— Kad viņi šeit bija?

— Kaut kad pēdējā jūlija nedēļā.

— Cik reizes viņi šurp nāca?

— Divas vai trīs.

— Kā jūs teicāt, cik vīriešu?

— Divi. Melni kā pīķa dūži. Vienam es reiz uzskrēju virsū, un viņš mani pārbaidīja līdz nāvei.

— Kā jūs to domājat?

— Es domāju viņa izskatu. Liels kā skapis, uzcirties tādās drēbēs, kas krāsainajiem liekas tik foršas, jūs jau zināt, un ar naža rētu pa visu kreiso vaigu. Piebrauca lielā, balta kadiljakā. Es izstāstīju vīram, un viņš piekodināja, lai es labāk paliekot dzīvoklī, kad šitādi staigā apkārt. Jūs jau pazīstat šitos krāsainos, tiem jau nu briesmīgi patiktu dabūt rokā balto sievieti. Sevišķi blondīni,— Barbara klāstīja.— Un mans vīrs nekad nav klāt, lai savaldītu kādu, kas darītu to, ko grib. Viņš mūždien skrien uz pilsētu, uz Bridžstrītu, lai savāktu dzelzs preces un visādas elektriskas ietaises no tām bodītēm, kas tur ierīkotas uz ietves. Mani te varētu izvarot vesels pusducis krāsaino, un viņš to nemaz nenojaustu.

— Vai jūs nezināt to divu vīriešu vārdus?— Hozs jautāja.

— Nē-e. Nav ne mazākās vēlēšanās pazīt šitos ļautiņus, lielais paldies. Te iekšā ir briesmīgi karsts, vai jums neliekas?

— Temperatūra celšoties līdz deviņdesmit četriem grādiem,— Hozs teica un atvēra otro kumodes atvilktni.

— Man lejasstāvā, paldies Dievam, ir gaisa kondicionētājs,— Barbara sacīja.— Tikai guļamistabā, bet tas vismaz ir kaut kas.

Otrajā atvilktnē atradās pusducis kreklu, adīts svīteris, trīs pāri apakšbikšu un divi īspiedurkņu krekliņi. Zem adītā svītera bija apslēpts balts, ar baterijām darbināms plastmasas vibrators penisa veidā. Hozs aizvēra atvilktni.

— Vai zināt, ko es darīšu, tiklīdz mēs te būsim galā?— Barbara ieminējās.— Es iešu lejā, ieliešu sev kausiņu alus un patveršos guļamistabā, kur ir gaisa kondicionētājs.

Hozs atvēra kumodes apakšējo atvilktni. Tā bija tukša. Aizvēris to, viņš devās pie naktsgaldiņa gultas kreisajā pusē.

— Es jūs vairs neredzu,— Barbara sauca no dzīvojamās istabas,— un man tā patīk skatīties, kā jūs strādājat.— Viņa piepeši parādījās uz sliekšņa, rokas sakrustojusi uz vidukļa un balstīdama ar tām krūtis.— Tā būs labāk,— viņa teica un noskatījās, kā Hozs atver naktsgaldiņa vienīgo atvilktni. Atvilktnē atradās kabatas lukturītis, pustukša kārba ar Camel paciņām, sērkociņu kārbiņa un adrešu grāmata.

— Jā, mans vīrs,— Barbara iesāka un sastomījās.

Atšķīris adrešu grāmatu, Hozs to aši pārlapoja. Frenkam

Rērdonam nebija bijis pārāk daudz paziņu. Kopā ap duci ierakstu, alfabētiski izsvaidīti pa visām lappusēm. Viens no tiem attiecās uz vīrieti, kas dzīvoja Daimondbekā, pilsētas nomalē. Viņa vārds bija Čārlzs Herrods un adrese — Krūgerstrīta 1512. Sis ieraksts bija zīmīgs tikai tāpēc, ka Daimondbeka bija pilsētas lielākais nēģeru geto.

— Droši vien būs projām visu dienu,— Barbara sacīja.

— Mans vīrs. Droši vien nepārnāks mājās līdz vakariņām.

Hozs ielika adrešu grāmatu kabatā pie krājgrāmatiņas un cauri dzīvojamai istabai devās uz virtuvi. Pavards, ledusskapis, koka galds, skapītis virs izlietnes. Viņš žigli izpētīja skapīti.

— Te ir karsts kā ellē,— Barbara teica.— Es atvērtu logus, bet nezinu, vai drīkst. Ja jau Frenks ir beigts, un tamlīdzīgi.

— Es jau esmu gandrīz pabeidzis,— Hozs paziņoja.

— Vasaras laikā es gan neapskaužu jūs, vīriešus,— Barbara piezīmēja,— jums jāģērbjas uzvalkos un kaklasaitēs. Man zem šitās mazās kleitiņas vairāk nekā nav, un es tikpat smoku nost.

Hozs aizvēra skapīša durvis, pavirši ieskatījās virtuves galda atvilktnē un tad pievērsās Barbarai, kas stāvēja pie ledusskapja, vērodama viņu.— Nu, tas ir viss,— viņš noteica.— Liels paldies jums.

— Man bija prieks pakalpot,— viņa attrauca un klusēdama izgāja no dzīvokļa. Pagaidījusi, līdz ārā iznāk Hozs, aizslēdza Rērdona dzīvokļa durvis un pa priekšu Hozam sāka kāpt lejup pa kāpnēm.— Jauka, auksta pudelīte alus patlaban būtu taisni tas, kas vajadzīgs,— viņa ieminējās. Tad paskatījās pār plecu, vienu roku uzlikusi uz margām, un gandrīz bikli sacīja:— Vai nevēlaties inan piebiedroties?

— Man jātiek uz pilsētas nomali,— Hozs paskaidroja.— Bet paldies par uzaicinājumu.

— Manā guļamistabā ir jauki un vēsi,— Barbara neatlaidās.

— Tur man ir jauks gaisa kondicionētājs. Nāciet,— viņa smaidot mudināja.— Atpūtieties drusku. Malks alus vēl nevienam nav kaitējis.

— Redziet, es jau labprāt,— viņš atbildēja,— bet man ir daudz darba.

— Nu, labs ir,— viņa noteica un steigšus nokāpa lejā. Arā, uz ietves, viņa ierunājās:— Ja jums vēl kas vajadzīgs, jūs zināt, kur mani atrast.

— Vēlreiz paldies,— Hozs pateicās.

Šķita, ka viņa grasās vēl ko bilst. Tomēr tad tikai īsi pamāja un pa eju devās uz savu dzīvokli, uz kondicionēto guļamistabu pie alus pudeles.

Policijas departaments bija paziņojis visiem pilsētas iedzīvotājiem, ka visos policijas iecirkņos saņemami īpaši papildsmidzinā-tāji ugunsdzēšamajiem hidrantiem un ka jebkura pilsoņu grupa var tos dabūt bez maksas, vienkārši pieprasot. Aiz šīs dāsnās papildsmidzinātāju izsniegšanas slēpās laba ideja. Vasarā pilsētas graustu iemītnieki mēdza atgriezt hidrantus līdz galam vaļā, lai sagādātu lietutiņu saviem sakarsušajiem bērneļiem. Tas naca par labu bērniem, bet ne ugunsdzēsējiem. Jo, lūk, atvērtie hidranti strauji pazemināja ūdens spiedienu, kas bija nepieciešams, lai cīnītos ar uguni. Tā kā papildsmidzinātāji patērēja pavisam niecīgu ūdens daudzumu, lai spētu efektīvi darboties, tad tie noderēja par loģisku un godīgu kompromisu.

Bet kāds tur prieks likumīgi dabūt vienu tādu papildierīci no policistiem, ja tikpat vienkārši bija paņemt uzgriežņu atslēgu, noskrūvēt sprauslu vāciņus, atvērt astoņstūraino misiņa ventili hidranta smailē un stāvus atsliet redeļu kasti, kurā pārvadāti apelsīni, pret augstspiediena ūdens straumi, kas šalkdama brāžas no vaļējās caurules, veidodama varenu izmēru ūdenskritumu? Ja tādēļ gadījās, ka drusku tālāk lai pašā ielā nosvila

kāds īresnams, jo nepietika ūdens spiediena, kad ugunsdzēsēji pieslēdza šļūtenes pie hidranta,— ko lai dara, tā bija tāda veidā cena, kādas graustu iemītniekiem jāmaksā par vasaras priekiem un spēlēm. Turklāt lielākā tiesa ugunsgrēku graustos atgadījās pašā ziemas vidū, un tos izraisīja lēti, bojāti sildītāji un slikta elektroinstalācija.

Kad Hozs soļoja pa Krūgerstrītu, hidranti darbojās visā tās garumā. Ledaini aukstajās kaskādēs lēkaļaja un šļakstījās melnādaini puikas un meitenes, kamēr pieaugušie sēdēja uz lieve-nēm vai namu ārējām kāpnēm, vēdinādamies un skaudīgi noskatīdamies. Bija tikai bez ceturkšņa vienpadsmit rītā, bet temperatūra jau bija pacēlusies līdz deviņdesmit vienam grādam un gaiss šķita smacējam nost. Krūgerstrītas 1512. māja bija sarkanu ķieģeļu īresnams ar baptistu baznīcu vienā pusē un biljarda zāli otrā. Pie spēļu nama zaļi nokrāsotā spoguļstikla loga stāvēja trīs jauni vīrieši, ģērbušies ielas bandas zilajās jakās, un noskatījās, kā jaunākie bērni draiskojas ūdenī, kas šķīda no tuvākā atvērtā sūkņa. Jaunekļi pameta skatienu uz Hozu, kad viņš uzkāpa trīs pakāpienus līdz nama lievenim. Atspiedies pret dzelzs margām, tur sēdēja resns nēģeris baltā apakškreklā, vēdinādamies ar Ebony eksemplāru, rokā turēdams kokakolas pudeli, no kuras rēgojās divi noliekti salmiņi. Ielas bandas locekļi zināja, ka Hozs ir policists. To zinaja arī resnais baltajā apakškreklā. Šeit bija grausti.

Iegājis vestibilā, Hozs pārbaudīja pastkastītes. Veselas divpadsmit vienā rindā. Astoņām salauztas slēdzenes. Tikai vienai šim nolūkam paredzētajā lodziņā vīdēja īpašnieka vārds, un šis vārds nebija Čarlzs Herrods. Hozs atgriezās lievenī. Ielas banda bija nozudusi. Resnis noraudzījās bērnos, kuri spēlējās ūdens šaltīs.

— Labrīt,— Hozs ierunājās.

—'brīt,— vīrs īsi attrauca. Saņēmis abus salmiņus lūpās, viņš iesūca no pudeles, turpinādams vērot bērnus.

— Es meklēju cilvēku, vārda Čarlzs Herrods ...

— Nepazīstu tādu,— vīrietis atteica.

— Viņš, liekas, dzīvo šajā mājā...

— Nepazīstu tadu,— vīrietis atkārtoja. Viņš ne uz mirkli nebija atravis skatienu no bērniem, kas rotaļājās pie ugunsdzēsības hidranta.

— Es domāju — varbūt jūs zināt, kurā dzīvoklī viņš dzīvo.

Vīrs pagriezās un paskatījās augšup uz Hozu.— Es nule jums

sacīju, ka es viņu nepazīstu,— viņš noteica.

— Vai jūs zināt, kur var atrast ši nama pārvaldnieku?

— Nē-e,— vīrietis atbildēja.

— Lielais paldies,— Hozs noņurdēja un pa plakanajiem kāpieniem nokāpa uz ietves. Ar plaukstas virspusi pārvilcis pār nosvīdušo virslūpu, viņš iegaja biljarda zālē. Tur atradās divi galdi, viens no tiem tukšs, otru aizņēma bandas dalībnieki, kas pirms dažām minūtēm bija stāvējuši ārpusē. Hozs tuvojās galdam.— Es meklēju cilvēku, vārdā Čārlzs Herrods,— viņš iesāka.— Vai kāds no jums viņu pazīst?

Jauns vīrietis, pārliecies pār galdu un rokā turēdams kiju, attrauca:— Nekad neesmu par tādu dzirdējis,— un raidīja sitienu, kas nogremdēja divas bumbas, bet kijas bumba palika tieši pa rokai izdevīgam sitienam. Viņš bija garš un tievs, lepojās ar melnu bārdu un ūsām, jakas muguru greznoja bandas nosaukums —«Senie galvaskausi», kas vijās pari atbilstošam attēlam: smīkņājošam baltam galvaskausam ar sakrustotiem kauliem. Hozs gan sprieda, ka pēdējo ielas bandu ir redzējis pirms divdesmit gadiem, taču laikam jau visas labas lietas, piemēram, sērgas un siseņi, pēc noteiktiem pārtraukumiem mēdza uzrasties no jauna.

— Viņš, cik zināms, dzīvo tepat blakusmājā,— Hozs sacīja.

— Mēs nedzīvojam blakusmājā,— noteica kāds cits no jaunekļiem. Viņš bija lielāks par bārdaini, gandrīz tikpat liels kā Hozs, un biljarda kija viņa milzīgajās rokās izskatījās gluži niecīga.

— Un kur jūs dzīvojat?— Hozs apvaicājās.

— Kuru tas interesē?

— Es esmu policists, un beigsim jokoties,— Hozs noskaldīja.

— Mēs te draudzīgi uzspēlējam biljardu,— paskaidroja bārdainis,— un nepazīstam nevienu Čarliju, kā nu viņu tur sauc ...

— Herrods.

— Mēs viņu nepazīstam. Un kas tad par lietu, policista kungs?

— Itin nekas,— Hozs atbildēja.— Kā jūs sauc?

— Eiverijs īvenss.

— Un jūs?— Hozs jautāja, pievērsies milzenim.

— Džeimijs Houlders.

— Un neviens no jums tātad nepazīst Herrodu?

— Neviens pats,— Houlders noteica.

— Labs ir,— Hozs sacīja un izgāja laukā.

Resnis joprojām sēdēja lievenī. Kolas pudele bija tukša un nolikta viņam starp kurpēm. Hozs uzkāpa lieveni un iegāja vestibila. Atvēris sadauzītās stikla durvis, kas šķīra vestibilu no iekšēja gaiteņa, viņš saka kāpt augšup uz pirmo stāvu. Gaitenī smirdēja pēc urīna un ēdienu smakām. Viņš pieklauvēja pie

pašām pirmajām durvīm, un iekšā atsaucās sievietes balss:

— Kas tur ir?

— Policija,— viņš paskaidroja.— Vai jūs, lūdzu, neatvērtu?

Durvis pavērās šaurā spraugā. Gaitenī paglūnēja sieviete ar

lupatā ievīstītiem matiem.— Kas ir?— viņa jautāja.— Nebūs tak Fredam kas noticis, ko?

— Nevienam nekas nav noticis,— Hozs sacīja.— Es meklēju vīrieti, vārdā Čārlzs Herrods ...

— Es viņu nepazīstu,— sieviete attrauca un aizvēra durvis.

Hozs vēl brīdi pastavēja gaitenī, apsvērdams, vai atkārtot šo

pašu procedūru katrā nama dzīvokli, un pēdīgi nolēma iet pameklēt kādu policistu. Vienu viņš atrada tai pašā kvartālā, netālu no ielas stūra,— melnādainu policistu, kas ar uzgriežņu atslēgu grieza ciet ugunsdzēsības hidrantu. Bērni peldbiksēs dejoja viņam riņķī, kamēr viņš darbojās, svīzdams savā zilajā formastērpā ar mitrām padusēm, Mazie klaigāja un zobojās par policistu, ar kājām šļakstīdami ietvesmalas peļķes, cerēdami samērcēt policistu tikpat slapju, kādi bija paši, bet viņš nesatricināmi grieza astoņstūraino misiņa ventili, līdz ūdens straume pārvērtās urdziņa un tad apsīka pavisam. Uzskrūvējis hidrantam abus masīvos dzelzs uzgriežņus, viņš piemontēja jaunu slēdzeni, kas tiks salauzta vēl pirms dienas beigām, lāpāt kā tika salauzta tās priekštece.

— Ja gribat lietot šos hidrantus, lad ejiet un dabūjiet papildu smidzinātāju,— viņš sacīja sanākušajiem bērniem.

— Ej un nodrātē savu māti,— atcirta viens no bērneļiem.

— Es jau nodrātēju tavējo,— policists atbildēja un devās tālāk, uz nākamā hidranta pusi.

Hozs sāka soļot viņam blakus.— Vai jums ir kāds brītiņš laika?— viņš jautāja un nozibināja savu izmeklētāja žetonu.

— Kas noticis?— policists jautāja,

— Es meklēju vīrieti, vārdā Čārlzs Herrods, Krūgerstrītā piecpadsmit — divpadsmit. Vai jūs zināt, kurš ir viņa dzīvoklis?

— Herrods, Herrods,— policists murmina ja.— Būdīgs tips, balts kadiljaks, pēc mēra šūti uzvalki, naža rēta pār kreiso vaigu. Vai šitais?

— Izklausās, ka jā.

— Maja pie biijardzāles,— policists sacīja.— Numurs tai ir piecpadsmit — divpadsmit?

— Jā, piecpadsmit — divpadsmit.

— Viņš dzivo pašā augšējā stava, dzīvokli gan nezinu. Katrā stāvā ir likai divi dzīvokļi, tā ka jūs nevarat kļūdīties.

— Paldies, draugs,— Hozs noteica.

— Nav par ko,— policists attrauca un aizgāja, rokā nesdams uzgriežņu atslēgu. Gabaliņu tālāk bērni jau bija pamanījuši viņu nākam un ņēmās korī ķircināties.

Hozs atgriezās namā. Draudze blakusesošajā baznīcā bija sākusi dziedāt. Resnis lievenī sita ar kāju mūzikas taktī. Viņš apgāza kolas pudeli un pieliecās, lai to paceltu tieši tajā brīdī, kad Hozs vēlreiz pagāja viņam garām un nozuda tumšajā vestibilā. Nama augšējos stāvos valdīja smacējošs karstums. Uzkāpis sestajā stāvā, Hozs pieklauvēja pie durvīm, kuras atradās tuvāk kāpnēm. Neviens neatsaucās. Viņš pieklauvēja vēlreiz, un šoreiz kāda balss noprasīja:— Kas tur ir?— Balss skanēja gandrīz čukstus; viņš nespēja noteikt, vai tā pieder vīrietim vai sievietei.

— Čārlij?— Hozs sacīja.

— Čārlija pašlaik nav,— balss pavēstīja.— Un kas viņu prasa?

— Policija,— Hozs atbildēja.— Vai jūs neatvērtu durvis?

— Ejiet prom,— balss atcirta.

— Man ir orderis Čārlza Herroda arestam,— Hozs meloja.

— Veriet vajā durvis, citādi es tās uzlauzīšu.

— Mirklīti,— balss teica.

Hozs atkāpās pie sienas blakus durvīm — gadījumam, ja balss iekšpusē tomēr piederētu Čārlijam Herrodam, un gadījumam, ja tieši Herrods būtu nošāvis Frenku Rērdonu, un arī gadījumam, ja viņa meliem par aresta orderi sekotu ložu krusa caur koka durvīm. Viņš atpogāja jaku un atvēra pistoles maksti. Durvīm tuvojās soji. Tās plaši atsprāga vaļā.

Uz sliekšņa stāvēja jauna, tumšādaina meitene, ko no aizmugures apmirdzēja spilgta saules gaisma, plūstot iekšā pa vaļējo virtuves logu. Viņa bija ģērbusies džinsos un sārtā, īsā krekliņā. Viņa bija gara un slaida, ar gariem, smailiem pirkstiem un afrikānisku frizūru, kas ietvēra viņas galvu kā dūmu mākonis. Zemā, piesmakušā balsī viņa nekavējoties noprasīja:— Kur ir orderis?

— Ta man nav,— Hozs atbildēja.— Vai Čārlzs Herrods ...

— Sveiki,— meitene noteica un sāka vērt ciet durvis.

Hozs iebāza durvju spraugā kurpi.— Dārgā, nelieciet man

kāpt visu to garo ceļu lejā pēc ordera,— viņš sacīja.— Es kļūstu briesmīgi negants, kad man tā jāmokās.

No visa spēka spiezdama durvīs viņa kurpi, meitene atcirta:

— Es jums teicu, Čārlija te nav. Es nezinu, kur viņš ir.

— Parunāsim par to,— Hozs ierosināja.

— Tur nav par ko runāt.

193

7-2J5

— Paejiet nost no durvīm, kamēr neesmu jūs ielidinājis kaktā,— Hozs uzsauca.

— Es zinu savas tiesības.

— Varēsiet man pastāstīt par tām policijā, kad es apliecināšu, ka jūs mēģinājāt sagraizīt man seju ar bārdasnazi.

— Ar kādu bārdasnazi? Klausieties, tās ir galīgas blēņas, un jūs to zināt.

— Tas pats bārdasnazis, ko es glabāju te, jakas kabatā, taisni tādiem gadījumiem kā šis. Vai nu jūs vērsiet vaļā durvis, vai ari es tās uzlauzīšu un apsūdzēšu jūs vardarbībā.

— Klausieties, jūs nu gan esat tips,— meitene noteica un atvēra durvis.— Labs ir, paskatīsimies.

— Uz bārdasnazi?

— Uz žetonu, draugs, uz žetonu.

Hozs atvēra kabatas portfeli. Rūpīgi nopētījusi viņa žetonu un identifikācijas karti, meitene uzgrieza muguru, iegāja dzīvoklī un taisnā ceļā devās pie izlietnes, kur atgrieza krānu un ļāva ūdenim plūst. Aizvēris un aizslēdzis durvis, Hozs viņai sekoja. Niecīgā virtuvlte brēca pēc remonta, toties vizuļoja saules gaismā, kas ieplūda pa atvērto logu. Uz avārijas trepēm ārpusē tupēja siera karba, kurā auga ģerānijas. Ledusskapis, nokrāsots pasteļzils, stāvēja vienā telpas kaktā blakus vecmodīgam gāzes pavardam. Izlietne un skapīši pie sienas atradās slīpi iepretim logam. Pie otras sienas stāvēja koka galds un divi krēsli. Uz galda, uz Aisolas adrešu grāmatas bija nolikts telefons.

— Vai šeit dzīvo Čārlijs Herrods?— Hozs jautāja.

— Viņš šeit dzīvo.

— Kas esat jūs?

— Draudzene.

— Kāda veida draudzene?

— Meitenes veida draudzene.

— Kā jūs sauc?

— Elizabete.

— Un uzvārds?

— Bendžamina. Vai jums kabatā tiešām ir bārdasnazis?

— Protams.

— Parādiet!

Hozs iebāza roku jakas kabatā un izvilka vienpusgriezīgu asmeni ar plānu kartona aizsargplāksnīti uz asās malas. Viņš neizstāstīja Elizabetei, ka asmenītis drīzāk ir darbarīks, nevis ierocis; izmeklēšanas laikā viņam nereti vajadzēja atvērt kartona kārbas vai pārgriezt auklas, vai uzšķērst noasiņojoša upura apģērbu.

— Jūs nudien esal interesants,— Elizabete novilka, nogrozīdama galvu.

— Vai ūdens tecēšanai ir kāds iemesls?— Hozs jautāja.

— Jā, man slāpst, tas ir tas iemesls,— Elizabete attrauca. No trauku žāvētāja pie izlietnes izņēmusi glāzi, viņa pielēja to līdz malām un padzērās. Tomēr krānu neaizgrieza.

— Varbūt iesim otrā istabā?— Hozs ierosināja.

— Kāpēc?

— Tur bus ertak.

— Man tepat ir ērti. Ja jums ērtības nav pa prātam, varat iet prom.

— Parunāsim par Čarliju Herrodu.

— Es jau jums teicu, tur nav par ko runāt.

— Kur viņš strādā?

— Nav ne jausmas.

— Vai viņš strādā?

— Laikam jau. Pavaicājiet viņam pašam.

— Kur viņu var atrast?

— Nav ne jausmas.

— Jūs neiebildīsiet, ja es aizgriezīšu krānu? Gandrīz nedzirdu, ko jūs sakāt.

— Ja es neatstāšu to vaļa, ūdens nebūs auksts,— Elizabete paskaidroja.— Tas tek pavisam klusu, un mēs lieliski varam viens otru sadzirdēt.

— Kas vēl var mūs sadzirdēt, Elizabet?

Jautajums viņu izbiedēja. Aizdomas, ka dzīvoklī ir noklausīšanas ierīces, Hozam radās mirklī, kad meitene atteicās aizgriezt krānu vai iet otrā istabā. Viņa nebija izkustējusies no savas vietas pie izlietnes, kas varēja nozīmēt, ka mikrofons ir kaut kur sienas skapītī, iespējams, zem koka apmales, un tekošā ūdens troksnis, šalkdams jutīgajā mikrofonā, apslāpē jebkuru citu skaņu virtuvē. Bet, ja kads noklausijas, tad kas? Un, ja meitene zināja, kur atrodas mikrofons, tad kāpēc viņa nebija gluži vienkārši izrāvusi to ārā?

— Te nav neviena, izņemot mūs,— meitene teica, atguvusi savaldību.— Kas tad cits varētu mūs dzirdēt?

— Šoslaikus sienām ir ausis,— Hozs sacīja, piegāja pie izlietnes un aizgrieza krānu.

Elizabete tūlīt aizgāja virtuves pretēja pusē, prom no izlietnes, un nostājās ar seju pret va|ējo logu. Balss runājot vērsās pie avārijas trepēm.— Man ir šādi tādi darbi,— viņa paziņoja.— Ja jūs esat izrunājies, tad es labprāt pārģērbtos

— Jūs neiebilstat, ja es te mazliet apskatīšos^7

— Tam jums tiešam vajadzīgs orderis, mister..

— Zināt, orderi es varu dabūt.

— Kāpēc? Vai Čārlijs izdarījis kaut ko nelikumīgu?

— Varbūt.

— Tad ejiet un dabūjiet to orderi. Es nudien nevēlos, lai kāds noziedznieks izbēg no taisnīga soda.

— Vai jūs pazīstat vīrieti, vārdā Frenks Rērdons?— Hozs noprasīja, un jautājums atkal izbiedēja Elizabeti. Viņa pievērsās logam, uzgrieza Hozam muguru, sakrustoja rokas, taču viņš pamanīja neviļus saraujamies viņas plecus, it kā pie skausta pēkšņi būtu pielikts ledus gabals.

— Kāds Frenks?

— Rērdons.

— Nepazīstu,— Elizabete attrauca.

— Vai jūs nēsājat auskarus?— Hozs pajautāja.

— Protams.

— Un lietojat smaržas?

— Protams.

— Vai jūs kādreiz aizstaigājat uz iekšpilsētu, Elizabet? Piemēram, uz J avēnijas un Allenstrītas apkaimi?

— Nekad.

— Tur, kur ielas otrā pusē ir tā lielā garāža?

— Nekad.

— Vai jūs tur gadījumā nebijāt pagājušās pirmdienas un otrdienas naktī?

— Es nekad tur neesmu bijusi.

— Ka jūs nopelnāt iztiku?— Hozs vaicāja.

— Es esmu bezdarbniece.

— Cik jums gadu?

— Divdesmit četri.

— Vai esat strādājusi?

— Jā, par viesmīli.

— Kad tas bija?

— Pirms pāris gadiem.

— Un kopš tā laika bez darba?

— Jā.

— Kā jūs iztiekat?

— Man ir draugi,— Elizabete atbildēja.

— Piemēram, Čārlijs Herrods?

— Čārlijs ir draugs, jā.

— Frenks Rērdons ir miris,— Hozs paziņoja, skatīdamies uz meitenes skaustu.

Šoreiz viņa bija tam gatava. Ne aci nepamirkšķinājusi, atbildēja:— Es nepazīstu nekādu Frenku Rērdonu, bet man, protams, ir žēl, ka viņš miris.

— Pasakiet to Čārlijam, kad satiksiet, labi? Viņu tas varētu interesēt,

— Pateikšu, bet par to interesi gan šaubos.

Hozs pagriezās pret sienas skapīti, kas karājās virs izlietnes.

— Te runā izmeklētājs Kotons Hozs, astoņdesmit septītā vienība,— viņš sacīja.— Es izmeklēju ļaunpratlgu dedzināšanu un slepkavību un beidzu nopratinat Elizabeti Bendžaminu precīzi ...— viņš ieskatījās savā pulksteni,— vienpadsmitos un divdesmit trijās minūtēs piektdienā, sešpadsmitajā augustā.— Viņš pievērsās Elizabetei un piebilda:— Lai viņiem būtu vieglāk.

— Nesaprotu, par ko jūs runājat,— Elizabete noteica.

— Pasakiet Čārlijam, ka es viņu meklēju,— Hozs sacīja.

Viņš atslēdza durvis, izgāja gaiteni un aizvēra durvis aiz sevis.

Tad nekavējoties piespieda ausi pie tām un ieklausījās. Sākumā viņš nedzirdēja neko, tad saklausīja šalcam ūdeni un tad atkal neko. Viņš nedzirdēja, kā Elizabete uzgriež numuru, bet tieši to viņa noteikti darīja, jo nākamais, ko viņš dzirdēja, bija viņas balss, kas teica:— Čārlij, te Liza. Mums tikko bija ciemiņš no dūzenes.— Klusums. Šai klusuma mirklī Hozs mēģināja izprast, kas notiek. Ja jau viņi zināja par mikrofonu virs izlietnes, tad, bez šaubām, zināja ari, ka telefonu noklausās. Tomēr Elizabete jutās pietiekami brīvi, lai pavēstītu Čārlijam, ka viņiem tikko bijis ciemiņš no policijas. Vai viņi bija atskrūvējuši klausuli un izņēmuši mikrofonu?— Kad tu tiksi prom?— Elizabete jautāja un tad piebilda:— Gaidi mani lejā. Es būšu klāt pēc desmit minūtēm.— Hozs dzirdēja, kā viņa noliek klausuli. Atkāpies no durvīm, viņš noskrēja lejā pa kāpnēm un izgāja uz ielas.

Viņa bija pārģērbusies ielas drēbēs — īsos, zilos svārkos, sarkansvltrotā adītā džemperītī, zem kura nebija krūštura, lakādas augstpapēžu laiviņās, ausis šūpojās auskari, pār plecu bija pārmesta sarkana ādas somiņa. Elizabete so|oja ātri un sparīgi, un Hozam nācās grūti turēt viņai līdzi. Ja viņa nebija prostitūta, tad Hozs bija ar mieru apēst savu žetonu un dienesta revolveri.

Daimondbekas ielās mudžēja ļaužu pūļi, ko ārā bija izdzinis karstums; lai kā saule cepināja ietves, īresnamos tomēr bija vēl sulīgāk. Graustos nav kur rast patvērumu. Vasarā tev ir karsti, bet ziemā tu salsti. Vasarā vai ziemā, pavasarī vai rudenī tu esi tarakānu apsēsts un žurku nomocīts, un tev tiek nemitīgi atgādināts, ka tu esi lops, jo esi spiests lopiski dzivot. Ja Klīrvjū nosaukums upes viņā krasta bija tīrais eifēmisms, tad Daimond-beka bija patiess un piemērots nosaukums apvidum, kas ir tikpat nāvējošs kā saritinājusies klaburčūska.

Hozs gāja pa ielas pretējo pusi, pieklājīgā attālumā sekodams Elizabetei, ne mirkli neizlaizdams viņu no acīm. Viņš gāja garām suteneriem spilgtos kankaros un garām vīriešiem, kas bija taksisti, pastnieki un santehniķi; viņš gāja garām narkomāniem, kas sēdēja uz īresnamu lieveņiem un tukši blenza gaisā, pussnaudā redzēdami sapņus par tādu Ameriku, kas īstenojās vienīgi reibuma fantāzijās; viņš gāja garām saldumu veikaliem, pats ar sevi slēgdams derības par to skaitu, un garām sievietēm, kas steidzās mājup ar iepirkumu somām, lai tūliņ dotos uz iekšpilsētu strādāt, uzkopjot balto cilvēku dzīvokļus; viņš gāja garām jaunām meitenēm, kuras iztirgoja savus dupsīšus; viņš gāja garām jauniem vīriešiem jakās, kuras norādīja uz piederību kādai no bandām, un veciem vīriem, kas sēdēja uz redeļu kastēm, skatīdamies uz savām kurpēm, un jaunekļiem, kuri spēlēja kauliņus uz priekšnama grīdas seguma, un vīriešiem, kuri bija apavu spodrinātāji un tualešu uzraugi, un dažiem, kuri strādāja iekšpilsētas reklāmas aģentūrās (bet kuriem pēc darba bija grūti atrast taksometru, ar kuru aizbraukt atpakaļ uz nomali, ja vien paša brālis nebija taksists); viņš gāja garām līgumdarba pavāriem un narkotiku tirgoņiem, viesmīļiem, vilcienu pavadoņiem un kramplaužiem. Viņš gāja garām gan godīgiem cilvēkiem, gan zagļiem, gan upuriem, gan bendēm, kuri savā izmisumā dēvēja cits citu par «brāļiem», lai gan vienīgais, kas viņus saistīja, bija viņu ādas krāsa.

Hozs nepiekrita to cilvēku domām, kuri uzskatīja, ka grausti esot aizraujoši, jo tie vismaz esot dzīvi. No Hoza redzesviedokļa, grausti vismaz mira, ja vien nebija jau nomiruši. Šis priekšstats viņu nomāca un saniknoja gluži tāpat kā jebkura dedzināšana vai slepkavība. Viņš netika gudrs, kāpēc tas nenomāc vai nesanikno vīrus augstos valdības krēslos, kuri acīmredzot labprātāk novērsās no tā, kas bija vaļēja, asiņojoša un, iespējams, liktenīga brūce.

Ej tik un saki savas runas savā augstajā tribīnē, Hozs domāja, savā zilajā sarža uzvalkā un nospodrinātajās brūnajās kurpēs. Soli mums vienlīdzību un taisnību un stāsti, ka pašu nabadzīgāko mūsu valsts skrandaini par īstu bagātnieku uzskatītu kāda tautiņa sazin kur pasaules malā, kas nule čāpo laukā no akmens laikmeta. Pasmaidi, pakrati visas rokas, nodemonstrē savu smaidošo sievu un pastāsti mums, cik nenogurdināma cīnītāja viņa bijusi vēlēšanu kampaņas laikā, un pavēsti, ka mēs esam nācija, kam vairs tikai solis līdz patiesam dižumam. Pasaki mums, draudziņ, ka viss ir kārtība. Apgalvo to mums vēl un vēlreiz. Un tad pastaigā te pa Daimondbeku. Un paturi acīs to meiteni tur priekšā, jo viņa gandrīz droši ir prostitūta un dzīvo ar vīrieti, kurš var būt iejaukts slepkavība, un ari tā ir Amerika, un tā nemainīsies tikai tāpēc vien, ka tu, draudziņ, stāstīsi mums, ka viss ir kartībā, ja mēs zinām, ka viss varbūt ir galīgi šķērsam.

Uz stūra meitene apstajas papļāpāt ar diviem vīriešiem, vienu ķircinadama pagrūda ar gūžu, ieirgājās un tad gāja tālāk sava ievingrināti lepnajā gaita, stingrais, mazais dibentiņš grozījās īsajos svārkos, augstpapēžu laiviņas izklaudzināja uz ietves žiglu rakstu. Uz Midstrītas un Lendisa avēnijas stūra viņa iegaja trīsstāvu īresnamā, kas bija pārveidots par biroju ēku. Hozs ieņēma posteni durvju ailē ielas pretējā pusē. Namam, kurā bija iegājusi Elizabete, katrā stāvā bija trīs pret ielu vērsti logi. Uz pirmā stāva vidējā loga greznojās zeltīts uzraksts ar vārdiem ARTURS KENDELS, ADVOKĀTS, bet sānu logus rotaja lieli, sarkani zīmogi un vārdi VALSTS NOTĀRS. Divi logi čkas otrajā stāvā bija aizkrāsoti; uz vidējā bija rakstīts DAIMONDBEKAS ATTĪSTĪBA. Nama trešo stāvu aizņēma firma, kas izdaiļotiem burtiem reklamēja sevi kā MELNAS MODES.

īsu mirkli pēc tam, kad Elizabete bija iegājusi namā, viņa atkal parādījās uz ielas.

Viņa izskrēja arā kā neprātīga, soma lidoja, svārki uzslīdēja augstu pa garajām kājām, kad viņa panikā drāzās pa ielu. Hozs nemēģināja viņu apturēt. Viņš žigli šķērsoja ielu un iegāja ēkā. Hallē gulēja labi ģērbts melnādains vīrietis, un viņa asinis plūda uz saplaisajušam zilibaltām flīzēm izklātās grīdas. Vīrieša acis bija pārgriezušās un akli vērās kailajā spuldzē pie griestiem. Starp pušumiem, nobrāzumiem un vaļējām, asiņojošām brūcēm viņa sejā vīdēja četras collas gara, nelīdzena rēta.

Hozs saprata, ka ir atradis Cārliju Herrodu.

6

K AR ELLA, atrazdamies Rodžera Grimma birojā iekšpilsētā, Beilijstrītā, vēl nezināja, ka Daimondbekā uziets otrs līķis. Viņš zināja vienīgi to, ka izdarītas divas ļaunprātīgas dedzināšanas un viena slepkavība un ka Rodžers Grimms ir policijas uzskaitē. (Tas, protams, bija taisnība, ka Grimms bija atlīdzinājis savu parādu sabiedrībai. Taču dažus parādus nevar atlīdzināt nekad, un policijas uzskaites protokols ir ka tāds noklīdis suns, ko esi ielaidis māja tumšā sniegputeņa naktī: tas sekos tev visu atlikušo dzīvi.)

Visu ritu Kareila bija pavadījis tiesā un tagad bija bruņojies ar kratīšanas orderi, taču to viņš negrasījās izmantot bez vajadzības. Pamatojums bija vienkāršs. Grimms bija aizdomās turētais, taču Kareila negribēja, lai Grimms to zinātu. Un tā nu abi vīrieši risināja bezjēdzīgu sarunu: Kareila mēģināja noslēpt faktu, ka viņam jakas kabatā jau ir orderis,— lai Grimms nenojaustu, ka tiek turēts aizdomās; un Grimms mēģināja noslēpt faktu, ka ir policijas uzskaitē, kas jau pats par sevi bija aizdomīgs manevrs.

— Kad mani sāka turēt aizdomās par šo lietu?— Grimms noprasīja, uzreiz ķerdamies vērsim pie ragiem.

— To neviens nesaka,— atteica Kareila.

— Tad kāpēc jūs gribat pārbaudīt manu dosjē?

— Jūs taču vēlaties drīzāk tikt skaidrībā ar apdrošināšanas kompāniju, vai ne?— Kareila jautāja.— Manuprāt, jums nekā slēpjama nav ...

— Tas tiesa.

— Tad kur ir problēma?

— Es esmu biznesmenis,— Griīnms sacīja.— Man ir konkurenti. Un man diez kā nepatīk, ka kādam ir pieejams mans dosjē.

— Uzskatiet mani par priesteri,— Kareila ierosināja un pasmaidīja.

Grimms neatbildēja uz smaidu.

— Vai psihiatrs,— Kareila piebilda.

— Es neesmu ne ticīgs, ne traks,— Grimms attrauca.

— Es tikai gribu sacīt...

— Zinu, ko jūs gribat sacīt.

— Ka es negrasos skriet pie tuvākā koka dzīvnieciņu importētāja un atklāt viņam jūsu biznesa iekšējo mehānismu. Es izmeklēju dedzināšanu un slepkavību. Un gribu vienīgi...

— Kāds manam dosjē sakars ar dedzināšanu un slepkavību?

— Ceru, ka nekāda,— Kareila teica.— Nudien, es ļoti priecātos, ja varētu to izskatīt un tad ziņot jūsu apdrošināšanas kompānijai...

— Kompānijām.

— Kompānijām, ka jūs esat ārpus aizdomām. Vai tad to nevēlaties ari jūs, mister Grimm?

— Jā, bet...

— Noliktavas nodedzināšana oficiāli ir Pārķēra lieta. Ugunsgrēks Ļoganā oficiāli ir Ļoganas policijas darīšana. Taču Rērdona slepkavība ir mana. Labs ir, mister Grimm, es šeit

esmu divu iemeslu dēj. Pirmkārt, es gribētu jums palīdzēt izskaidroties ar jūsu apdrošināšanas kompāniju ... kompānijām. Tieši tāpēc jūs pie manis atnācāt, mister Grimm, vai atceralies? Saņemt palīdzību, atceraties?

— Es atceros.

— Labi. Tātad, ja, pirmkārt, man izdosies pierādīt jūsu nevainību apdrošināšanas firmām un, otrkārt, tikt uz pēdām slepkavībai, es iešu mājās laimīgs. Ko jūs teiksiet, mister Grimm? Vai jūs gribat palaist mani mājās laimīgu, vai arī vēlaties, lai mana sieva un bērni šovakar ietur maltīti kopā ar negaisa mākoni?

— Mani dokumenti un korespondence ir tikai mana darīšana,— Grimms atcirta,— un policijai gar to nav nekādas daļas.

— Kad Pārķers atgriezīsies no atvaļinājuma, viņš drGŠi vien tik un tā gribēs tos redzēt. Un viņš, ja vajag, var dabūt orderi.

— Tad sakiet viņam, lai dabū. Vai sadabūjiet pats.

— Man jau ir,— Karella sacīja un pasniedza Grimmam orderi.

Grimtns klusēdams to pārlasīja. Tad pacēla skatienu un jautāja:— Tad kālab visa šī māžošanās?

— Mēs cenšamies izturēties draudzīgi, mister Grimm,— Karella paskaidroja.— Vai jūs, lūdzu, neatslēgtu savu dokumentu skapi?

Ja Grimmam bija kas slēpjams, tad Karella to šobrīd neredzēja. Saskaņā ar dokumentiem, importa biznesu viņš bija uzsācis janvārī, pirms astoņiem mēnešiem, ar simt piecdesmit tūkstošu dolāru kapitālieguldījumu ...

— Mister Grimm,— Karella ieminējās, pacēlis acis no aktu vākiem,— kad mēs runājām pēdējo reizi, jūs man teicāt, ka pagajušā gadā esat ticis pie naudas. Vai tie būtu šie simt piecdesmit tūkstoši, ar ko jūs iesākāt biznesu?

— Tieši tā,— Grimms atbildēja.

— Un kā tā nauda jums gadījās?

— Mans tēvocis mirdams novēlēja to man. Ja gribat, varat pārbaudīt. Viņa vārds bija Ralfs Grimms, un testaments ir sastādīts pagājušā gada septembrī.

— Es ticu jums uz vārda,— Karella atteica un atkal pievērsās dokumentiem. Viņam ne prātā nenāca ticēt nevienam Grimma vārdam.

Pirmais Grimina dokumentos iegrāmatotais biznesa darījums bija simttūkstoš zvēriņu sākotnējais iepirkums janvārī. Vesels žūksnis korespondences, aizsāktas jau decembrī, rādīja, kā Grimms kaulējies par cenu ar vīru, vārdā Otto Gilcovs no Gülzow Aussenhandel Gesellschaft Hamburgā. Turpat atradās muitas kvīts par to, ka Grimms samaksājis astoņu procentu nodokli, precei pienākot ostā. Tur bija trīs atsevišķi dzēsti čeki: viens par 37 120 markam, kas pārskaitītas Gülzow Aussenhan-del un atbilda apmēram desmit procentiem norunātās pirkuma cenas (acīmredzot, lai nodrošinātu Gilcovu pret iesaiņošanas un transportēšanas risku); otrs par 9 280 dolāriem, kas pārskaitīti muitas departamentam; un pēdējais, apstiprinātais čeks par 334 080 Gilcovam parskailītain markām, datēts ar 18. janvāri, acīmredzot to dienu, kura krava tika nodota Grimmam. Visu triju čeku kopsumma bija luvu 125 000 dolāriem, cenai, ko Grimms teicās samaksājis par pirmo kravu. Izskatījās, ka viss ir kartība. Godīgs veikalnieks, kas nodarbojas ar biznesu, likumīgi ievezdams valstī savus koka nieciņus, nomaksādams importēšanas nodokli un pārdodams nieciņus mazumtirdzniecības uzņēmumiem visās Savienotajas Valstīs.

Grimma dokumenti liecināja, ka pēc koka zvērnīcas tiešam bijis neprātīgs pieprasījums. Saraksti atklāja, ka saņemti pasūtījumi uz visu pirmo kravu un maksājumi Grimma firmai (kuru, slarp citu, sauca par «Grimportu», ko izlasot, Karella saviebās) sasnieguši 248 873,94 dolārus, mazliet mazak par 250 000, kā bija teicis Grimms, tomēr pietiekami tuvu šim skaitlim, lai neliktu apšaubīt viņa izteikumu. Sekoja vēl viens korespondences žūksnis, un šajas vēstulēs Grimms kaulējās ar Herr Gilcovu par zemāku nākamās kravas cenu, jo pasūtīja taču divtik daudz mazu koka sunīšu, kaķīšu, bruņurupuču, trusīšu, zirdziņu utt. Gilcovs teitoniski stīvā angļu valodā (ielējās, ka atlaide neesot iespējama, jo šos kokgriezumus viņš pats iegādājoties par pārmērīgi augstām cenām no zemniekiem, kuri tās izdrāžot savās lauku mājās pa visu plašo faterlandi. Pēdīgi abi vienojas par mazliet augstāku cenu, nekā bija vēlējies Grimms. Un atkal — dzēsts čeks par desmit procentiem no pirkuma cenas, čeks muitas departamentam un apstiprināts čeks, adresēts Gülzow Aussenhandel. Kopsumma atkal gandrīz sasniedza 250 000 dolārus — skaitli, ko Grimms bija nosaucis kā otrās vācu kravas cenu. Šī krava lad ari bija gājusi bojā noliktavas ugunsgrēkā.

Grimma iepriekšējās liecības apstiprināja neskaitāmi pasūtījumi no mazumtirdzniecības veikaliem visās valsts malas, un Grimma atbildes vēstules solīja preces piegādi ar 12. augustu. Sekoja jauna un plaša sarakste ar Gilcovu, pasūtot vēl 400 000 dzīvnieciņu par nedaudz samazinātu cenu un vairākas Grimma vēstules ar norādījumu, ka krava vispirms jānogāda saiņošanas firmā Brēmerhāfene, jo daļa iepriekšējas kravas ceļā daļēji, bojāta un viņš gribot nodrošināties, lai tā nenotiek vēlreiz.

Grimms nekavējās apliecināt Gilcovam, ka nekādā gadījumā nevaino Gülzow Aussenhandel par bojājumiem, kas radušies ceļā, bet, ta ka tāds piesardzības pasākums kā preces iesaiņošana izmaksāšot viņam 6000 mārku, tad Gilcovs varbūt varētu mainīt jaunās kravas cenu, ņemot vērā šos papildu izdevumus? Gilcovs steigšus atbildēja, ka viņa firma «iesaiņo dzīvniekus gluži labi», un, ja Grimms domājot, ka nepieciešama papildu iesaiņošana, tad tā viņam esot jāveic uz sava rēķina. Abi vienojās, ka dzīvnieciņus apmēram 15. jūlijā nosūtīs uz Dach-mann Speditionsfirma, saiņotavu Brēmerhāfenē, un ka Bah-mans savukārt pārsūtīs tos uz Savienotajām Valstīm. Pirms preču nosūtīšanas Bahmanam Gilcovs pieprasīja parasto desmit-procentu čeku. Dokumentu mapē atradās dzēsts čeks, kas norādīja, ka Grimms 9. jūlijā izpildījis šo prasību.

Turpat bija arī korespondence ar Erhardu Bahmanu, Brē-merhāfenes saiņotavas īpašnieku; laika ziņā tā daļēji sakrita ar saraksti starp Grimmu un Gilcovu. Pirmajā vēstulē Bahmans izklāstīja iecerēto saiņošanas metodi: katrs kokgriezums vispirms tikšot ietīts ar salmiem pildītā ietinamajā papīrā un tad ievietots koka redeļu kastē, kas piebērta ar smalkām ēveļskaidām. Viens nosacījums līgumā ar Bahmanu (datēts ar 3. jūliju) paredzēja, ka viņš ir finansiāli atbildīgs par jebkuru kravas daļu, kas nonāktu galā, bojāta kaut vai par mata tiesu. Atbildes vēstulē Grimms piekrita saiņošanas metodei. Nākamajā vēstulē Bahmans ziņoja Grimmam, ka 17. jūlijā saņēmis no Hambur-gas 400 000 dzīvnieciņu un patlaban saiņojot tos tieši pēc instrukcijām. Pēdējā vēstule, datēta ar 26. jūliju, vēstīja Grimmam, ka dzīvnieciņi esot sasaiņoti un tikšot ielādēti kravas kuģī Lottchen, kas 21. augustā atstāšot Brēmerhāfeni un 28. augustā ieradīšoties Amerikā. Tālāk tika minēts, ka Bahmans no Gilcova saņēmis ziņu, ka gala ostā viņa firmas pārstāvim esot jāsaņem apstiprināts čeks par 1 336 320 markām un tikai tad preces varēšot izkraut. Bahmana vēstulē bija tikai viena mīklaina rindkopa. Tā bija šāda:

«Šodien saskaņā ar mūsu 3. jūlija tigumu mēs saņēmām no Jums samaksu par saiņošanu, par ko pateicamies. Lūdzu, nešaubieties, ka krava Jūs sasniegs lieliskā stāvokli.»

Karella vēlreiz pāršķirstīja dzēstos čekus. Čeku, kas būtu adresēts Bachmann Speditionsfirma, viņš neatrada. Karella paskatījās uz Grimmu, kas sēdēja pie rakstāmgalda un klusēdams vēroja viņu.

— Šis maksājums, ko piemin Bahmans,— Karella ierunājās.

— Kad tas tika pārskaitīts?

— Kaut kad pagājušā mēneša nogalē,— Grimms atbildēja.

— Es šeit neredzu dzēstu čeku.

— Dažreiz paiet laiks, līdz čeks tiek ieskaitīts,— Grimms atteica.— Maksājumi bija markās. Kad darīšana ir ar ārzemju valūtu ...

— Bet šodien ir jau sešpadsmitais augusts,— Karella viņu pārtrauca.— Tagad čekam vajadzētu būt ieskaitītam, vai jums tā nešķiet?

— Vajadzētu, bet nav. Es neatbildu par starptautiskajiem banku darījumiem,— Grimms, nedaudz aizkaitināts, sacīja.

— Vai jūs neiebildīsiet, ja es paskatīšos uz jūsu izrakstītā čeka pasakni?— Karella jautāja.

— Čeku grāmatiņa ir dokumentu skapja augšējā kreisajā atvilktnē,— Grimms teica.

Atvēris atvilktni, Karella izņēma kompānijas čeku grāmatiņu.

— Kā jūs teicāt, kurā jūlijā?

— Precīzu datumu es neatceros.

Karella jau bija atšķīris čeku grāmatiņu un pārlapoja pasakņus.— Vai tas ir šis?— viņš jautāja.— Seši tūkstoši mārku, kas divdesmit ceturtajā jūlijā izrakstīti Bahmana firmai?

— Jā, tas ir tas pats čeks.

— Naudu viņš saņēmis pietiekami ātri,— Karella piezīmēja.

— Kā jūs to domājat?— Grimms noprasīja.

— Jūs nosūtījāt čeku divdesmit ceturtajā jūlijā. Par tā saņemšanu viņš ziņo savā divdesmit sestā jūlija vēstulē.

— Tas nav nekas neparasts,— Grimms paskaidroja.— Pasts starp šejieni un Eiropu iet ļoti ātri.

— Vai jūs apgalvojat, ka vēstule no šejienes uz Vāciju parasti iet tikai divas dienas?

— Divas dienas, trīs dienas,— Grimms sacīja, paraustīdams plecus.

— Man gan šķita, ka tās drīzāk būs piecas sešas dienas.

— Es taču nesekoju līdzi, cik ilgi vēstule turp iet. Dažreiz tas notiek ātrāk, dažreiz lēnāk.

— Šoreiz tas nolika ātrāk,— Karella piebilda.

— Tā izskatās. Ja vien Bahmans nav kļūdījies, datēdams vēstuli. Arī tas ir iespējams. Šie vācieši plātās ar savu precizitāti, tomēr dažreiz pieļauj neticami muļķīgas kļūdas.

— Piemēram, kļūdās, datējot vēstuli, kurā apstiprina čeka saņemšanu, jā?

— Jūs brīnītos, kādas kļūdas viņi pieļauj,— Grimms noteica.

Karella nebilda ne vārda. Viņš atkal pievērsās aktu vākiem

un korespondencei. Nākamaja žūksnī bija kopētas Grimma vēstules Amerikas Apvienotajai Apdrošināšanas kompānijai un

šīs kompānijas vēstules viņam. Sakarus ar šo kompāniju viņš acīmredzot bija uzņēmis jūnijā, pieprasīdams likmju sarakstu, pēc kura apdrošināt divsimt tukstošus kokā grieztu dzīvnieciņu pusmiljona dolāru vērtībā, kamēr tie atrodas viņa noliktavā un tiek gatavoti piegādei. AAA bija atrakstījusi, pieprasīdama preces vērtības pierādījumus, un Grimms tos bija sniedzis, nosūtīdams kompānijai pienākušo pasūtījumu kopijas. Tad kompānija bija informējusi viņu, ka 500 000 dolāru ir diezgan liels risks vienai vienīgai apdrošināšanas sabiedrībai un ka AAA labprāt dalītos šajā riskā ar Konektikutas Abpusējās Apdrošināšanas firmu, ja Grimms piekritīšot tādam risinājumam. Tad sekoja līdzīgā garā ieturētu vēstuļu apmaiņa starp Grimmu un KAA, jūnija beigās viss pēdīgi tika nokārtots un Grimms saņēma savu apdrošināšanas polisi īsi pirms tam, kad no Vācijas pienāca otrā krava. Grimma dokumentos nebija fiksēta pirmās kravas apdrošināšana. Gandrīz vai šķita, ka otrajā reizē viņš ir gaidījis ugunsgrēku.

— Kā redzu, pirmo kravu jūs nebijāt apdrošinājis,— Karella ierunājās.— To, kas pienāca janvārī.

— Es nevarēju to atļauties,— Grimms paskaidroja.— Bija vien jāriskē.

— Cik laimīgi, ka jūs apdrošinājāt otro partiju,— Karella dzedri piezīmēja.

— Jā-ā,— Grimms novilka.— Ja vien viņi man samaksās. Ja nē, tad es nezinu, cik tur tās laimes.

— Nu, agrāk vai vēlāk viņi samaksās,— Karella sacīja. Aizvēris aktu vākus, viņš sāka pierakstīt savā piezīmju grāmatiņā abu vācu firmu adreses, telefonu numurus, kablogrammu adreses un teleksa numurus.

— Vēlāk — tas nav pietiekami ātri,— teica Grimms.

— Ko padarīsi,— Karella atsaucās un paraustīja plecus.

— Cik laika vajadzēs?— Grimms pēkšņi noprasīja.

— Kam vajadzēs?

— Lai dabūtu no jums godīguma apliecību.

— Es nedomāju, ka tikai mans godavārds vien spēs pārliecināt jūsu apdrošinātājus, ka ...

— Bet tas taču palīdzēs, vai ne?

— Varbūt jā, varbūt ne. Visvairāk būtu līdzēts tad, ja mēs noķertu dedzinātāju. Un cilvēku, kas noslepkavojis Frenku Rērdonu. Pieņemot, ka noziedznieks ir viens un tas pats,— taču tā var ari nebūt.

— Manuprāt, ja jūs aizietu pie viņiem un pateiktu, ka man nav nekāda sakara ar ugunsgrēku, viņi izsniegtu naudu,—

Grimms ieminējās. Viņš stāvēja pa kreisi no Karellas krēsla un cieši skatījās viņā.— Vai jūs to izdarīsiet?

— Nē,— Karella atbildēja.— Es nezinu, kas nodedzināja jūsu noliktavu, mister Grimm. Nezinu, pagaidām vēl ne.

— Cik?— Grimms sacīja.

— Ko?

— Es teicu — cik.

Birojā iestājās klusums.

— Es izlikšos, ka neesmu to dzirdējis,— Karella noteica.

— Es domāju — cik laika,— Grimms steidzīgi paskaidroja.

— Cik laika jums vajadzēs, lai ...

— Man nav ne mazāko šaubu,— Karella atcirta, piecēlās, uzvilka jaku un devās uz durvīm.— Ja parādīsies tas dzēstais čeks, piezvaniet man,— viņš sacīja un izgāja no biroja. Viņš nebija pieminējis to, ka Grimms ir policijas uzskaitē, bet Grimms pats bija to noklusējis. Taču, galu galā, ja visi pret visiem vienmēr būtu pilnīgi godīgi, Diogēnam nebūtu bijis darba.

Pa to laiku, dzenot pēdas noziedzniekam, Hozs atradās Lendisa avēnijas 2914. namā, un kopā ar viņu tur bija izmeklētājs no 83. vienības, kuras iecirknī ietilpa arī Daimond-beka. Izmeklētāju sauca par Oliveru Vīksu. Kolēģi astoņdesmit trešajā viņu mīlīgi dēvēja par Lielo Olliju. (Vairāki nicināmi tipi, ko viņš gadu gaitā bija apcietinājis, ne tik mīlīgi saukāja viņu par Resno Olliju.) Lielais/Resnais Ollijs bija gan resns, gan liels. Viņš arī stipri svīda. Un oda. Hozs uzskatīja viņu par gatavo cūku.

— Izskatās, ka viņš ir nosists, un kā tu domā?— Ollijs jautāja.

— Jā,— Hozs atteica.

Viņi kāpa uz nama pirmo stāvu, kur atradās advokāta Artura Kendela birojs. Ollijs stenēdams kāpa Hozam pa priekšu, un lejup pa kāpnēm viļņoja spēcīgs aromats.

— Bet ne ar dūrēm,— Ollijs elsdams piebilda.

— Nē,— Hozs piekrita.

— Ar nozāģētu beisbola nūju,— Ollijs prātoja.— Vai varbūt ar āmuru.

— Mums to pateiks medicīnas eksperts,— Hozs noteica, izvilka mutautu un nošņauca degunu.

— Tu esi saķēris iesnas?— Ollijs vaicāja.

— Ne.

— Vasaras iesnas ir tas trakākas,— Ollijs paziņoja.— Vai tu pazīsti šito Kendelu?

— Nē.

— Dikti jau nu blēdīgs advokāts, pārstāv pusi šejienes salašņu, kas iekūlušies nepatikšanās.

— Un kas pārstāv otru pusi?— Hozs jautāja.

— Mhm?— Ollijs noņurdēja un atvēra Kendela biroja durvis.

Kendela sekretāre pārsteigta pacēla acis. Tā bija izskatīga meiča ap gadiem divdesmit trim, ar afrikāņu stila frizūru, ģērbusies gaišzilā svīterī virs baltas blūzes; kājas basas, pasteļ-zilās laiviņas noautas mētājās blakus virpuļkrēslam. Meičas pārsteigums šķita pietiekami īsts, taču Hozs nobrīnījās, kā gan viņa nav ievērojusi traci lejasstāvā — mirušo uz priekštelpas grīdas, policijas automašīnas ietves malā, rosīgo policijas fotogrāfu, tiesu arsta palīgu, kas skraidelēja apkārt, slimnīcas automašīnu, kas gaidīja, kad varēs vest līķi uz morgu.

— Jā?— viņa teica, noliecās un uzvilka kurpes.

— Izmeklētājs Vīkss,— Ollijs sacīja,— astoņdesmit trešā vienība.

— Jā?— meitene atkārtoja.

— Kā jūs sauc?— Ollijs noprasīja.

— Sūzana Kolridža.

— Mums tur lejā ir līķis,— Ollijs pavēstīja.

— Jā, es zinu,— Sūzana atbildēja.

— Vai jūs dzirdējāt, kas tur lejā notika?— Ollijs jautāja.

— Nē.

— Kā tā? Tas taču ir tikai vienu kāpņu posmu zemāk.

— Es klabināju rakstāmmašīnu,— Sūzana paskaidroja.

— Un radio bija ieslēgts.

— Tagad tas nav ieslēgts,— Ollijs piezīmēja.

— Es to izslēdzu, kad izdzirdu policijas sirēnas. Izgāju gaitenī, lai paskatītos, kas noticis. Un tad sapratu, ka nogalināts Cārlijs.

— A, jūs viņu pazināt?

— Jā. Viņš strādāja augšstavā.

— Kur?

—«Daimondbekas Attīstībā».

— Vai jūsu boss ir šeit?

— Viņš ir tiesā.

— Viņš dod jums daudz darba?— Ollijs apvaicājās.

— Jā,— Sūzana atteica.

— Tātad jūs neko neesat ne redzējusi, ne dzirdējusi, vai ne?

— Itin neko,— Sūzana apstiprināja.

— Paldies,— Ollijs norūca un pamāja Hozam, lai seko. Gaitenī Ollijs sacīja:— Šitie blēži nekad neko neredz un nedzird. Šajā apkaimē visi ir kurli, mēmi un akli.

— Ja viņa klabināja rakstāmmašīnu...

— Jā, jā, viņas vienmēr klabina rakstāmmašīnu,— Ollijs novilka.— Vai arī ir ieslēgts radio. Vai veļasmašīna. Vai kas cits. Kaut kas atrodas vienmēr. Šitie blēži turas kopa kā cimds ar roku. Un vairāk par visu viņiem patīk noskatīties, kā mēs raujamies melnās miesās.— Tagad viņi bija sasnieguši otrā stāva kāpņu laukumiņu. Kāpņu galā uz matstikla durvīm bija rakstīts DAIMONDBEKAS ATTĪSTĪBA. Nīgri pašķielējis uz nosaukumu, Ollijs noņurdēja:— Izklausās pēc miglas pūšanas,— un atgrūda durvis vaļā.

Pie loga aiz gara galda sēdēja divi melnādaini vīrieši, izmetušies kreklos. Viens — garš un tievs, gaišu seju ar pagaru degunu un rāmām dzintarkrāsas acīm. Otrs bija pavisam tumšs, drukns vīrs ar brūnām acīm, ko palielināja biezie briļļu stikli. Viņš košļāja apdzisuša cigāra galu. Pie sienas galda kreisajā pusē karājās milzīgas, palielinātas fotogrāfijās ar neskaitāmām īresnamu rindām, bet tām blakus bija piespraustas arhitektoniskas skices, kurās šķita attēlota kāda nākotnes pilsēta. Pusducim ēku palielinātajās fotogrāfijas uz fasādes bija uzlīmēti prāvi, sarkani krusti. Galds bija noklāts ar astoņreiz desmit collu izmēra fotogrāfijām, kurās redzami īresnami un neapbūvēti zemes gabali. Druknais turēja rokā žūksni fotogrāfiju ar benzīna staciju attēliem un citu pēc citas lika tās uz galda, bet dzintarkrāsas acu īpašnieks kaut ko pārbaudīja mašīnraksta lapā. Abi reizē pacēla skatienu, kad galdam strauji tuvojās Ollijs.

— Izmeklētājs Vīkss,— viņš noskaldīja savā strupajā, tiešajā manierē.— Šis ir izmeklētājs Hozs. Kas esat jūs?

— Alfrēds Allens Čeizs,— atbildēja vīrietis ar dzintarkrāsas acīm.

— Robinsons Vortijs,— teica briļļainais, nolika benzīnsta-ciju attēlus un pārbīdīja nodzisušo cigāra galu otrā lūpu kaktiņā.

— Es izmeklēju Čārlza Herroda slepkavību,— Ollijs paziņoja.— Cik saprotu, viņš šeit strādāja.

— Jā, tas tiesa,— Čeizs apstiprināja.

— Neizskatās, ka šī pāragrā aiziešana būtu jūs satriekusi,— Ollijs piezīmēja.— Bizness ripo tālāk, mm?

— Mēs jau piezvanījām viņa mātei un mēģinājām sazvanīt viņa draudzeni.— Čeizs teica.— Kas tad vēl mums būtu jādara? Viņš ir miris. Tur mēs neko nevaram līdzēt.

— Kādu darbu viņš šeit īsti strādāja?

— Viņš mums fotografēja,— Vortijs atbildēja, pamādams uz sienu, kur karājās īresnamu attēli, un uz fotogrāfijām nosēto galdu.

— Tikai staigāja apkārt un knipsēja vecas mājas, jā?— Ollijs vaicāja.

— Mēs esam celtniecības attīstības kompānija,— Čeizs paskaidroja.— Mēs mēģinām atjaunot visu rajonu.

— Izklausās pēc liela darba,— Ollijs izsmējīgi uzslavēja.

— Tāds tas ari ir,— Vortijs sausi teica.

— Un cik jūs jau esat paguvuši atjaunot?— Ollijs jautāja.

— Mēs tikko sakam.

— Kā tad jūs taisāties atjaunot tādu mēslubedri kā Daimond-beka?— Ollijs noprasīja.

— Nu, es tiešam nezinu, vai mūsu pienākums ir izskaidrot jums savu darbību,— Vortijs atbildēja.

— Nē, tas itin nemaz nav jūsu pienākums,— Ollijs noburkšķēja.— Cik ilgi jūs šeit jau darbojaties?

— Gandrīz gadu.

— Un jūs skaidri zināt, ka jums te nav kads narkomānu midzenis?

— Mēs to zinām skaidri,— Ceizs atteica.

— Un šis ir tāds jauks, likumīgs kantoris?

— Tieši tā,— Vortijs apstiprināja.— Mēs cenšamies pārvērst Daimondbeku par pieklājīgu rajonu.

— Ak jā, vai gan mēs necenšamies visi,— Ollijs atdarināja V. K. Fīldsa^1 balsi.— Vai gan mēs necenšamies visi.

— Un turklāt mēs mēģinām kādu grasi nopelnīt,— Ceizs piebilda.— Tur lak nav nekā slikta, ja nēģeris nopelna kādu grasi?

— Nečīkstiet te man par nēģeriem,— Ollijs atcirta.— Nav interesanti. Man viens nēģeris guļ lejā uz grīdas, un tā vien rādās, ka viņu būs nožmiedzis cits nēģeris, un es zinu tikai to, ka nēģeri sagādā man nepatikšanas. Ja jūs esat tik briesmīgi jauki, tad varbūt sāksiet arī jauki rīkoties?

— Rajona atjaunošana ir likumīgs, atbildīgs un godājams pasākums,— Vortijs ar cieņu sacīja.— Čārlzs Herrods strādāja pie mums uz pusslodzi. Mums nav ne jausmas, kāpēc viņš nogalināts vai kas viņu nogalinājis. Šī slepkavība nekādā veidā nav saistīta ar to, ko mēs šeit darām.

— Labi izklāstīts, profesor,— Ollijs noteica.

— Ja jūs esat beiguši,— Vortijs sacīja,— tad mums jāstrādā.— Viņš paņēma spīdīgos benzīnstacijas attēlus, pievērsās Čeizam un iesāka:— Šī atrodas Einslija avēnijas un Trīsdesmit pirmās ielas stūrī. Vai tu esi...

Ollijs pēkšņi pasniedzās, ar vienu roku sagrāba Vortiju aiz krekla krūtežas, izrāva viņu no krēsla un piegrūda pie sienas ar īresnamu fotogrāfijām un ēku skicēm.— Netēlo man prātvēderu,— viņš nošņāca,— vai arī es sagrūdīšu tev šitās benzīnstacijas rīklē, dzirdēji?

— Izbeidz, Ollij!— Hozs uzsauca.

— Nejaucies,— Ollijs atcirta.— Jūs mani dzirdat, mister Robinson Vortij, vai varbūt ne?

— Jā, es jūs dzirdu,— Vortijs atbildēja.

— Ko Herrods īstenībā darīja šajā blēžu kantorī?

— Viņš fotografēja pamestus īresnamus, kurus mēs...

— Nemuldi man par savu attīstības kompāniju! Tev un taviem draudziņiem dosjē droši vien ir tik biezi kā ...

— Tas nav tiesa,— Vortijs sacīja.

— Aizveries, kamēr būšu beidzis runāt,— Ollijs noteica.

— Lai viņu vaļā!— Hozs pavēlēja.

— Ej mājās,— Ollijs pār plecu attrauca. Viņa dūre joprojām bija sažņaugusi Vortija kreklapriekšu, un viņš joprojām turēja Vortiju, pienaglotu pie sienas gluži kā vienu no namu skicēm.

— Tas līķis tur, lejā, ir mans, un es ar šo lietu tikšu galā tā, kā gribēšu.

— Dodu tev trīsdesmit sekundes, lai tu palaistu viņu vaļā,— Hozs brīdināja.— Pēc tam es saukšu lieciniekus, lai apsūdzētu tevi pilnvaru pārsniegšanā.

— Pārsniegšanā?— Ollijs atkārtoja.— Kādā pārsniegšanā? Šis tips te vada veselu blēžu kantori un nu ir pārbijies līdz nāvei, ka es tikšu uz pēdām tam, ko viņš slēpj. Vai nav tiesa, mister Robinson Vortij?

— Nē, tas nav tiesa,— Vortijs atbildēja.

Hozs lēni un nesteidzīgi devās pie telefona, kas stāvēja uz galda stūra. Pacēlis klausuli, viņš uzgrieza F-7-8024 un sacīja:— Deiv, te Kotons Hozs. Šeit viens policists rupji izturas pret liecinieku — nevajadzīgi lieto spēku un ļaunprātīgi pārsniedz savas pilnvaras. Es, lūdzu, gribētu runāt ar leitnantu.

— Kurā pusē tu galu galā esi?— Ollijs iesaucās, tomēr atlaida Vortija kreklu.— Liec nost klausuli, es tikai drusku pajokoju. Misters Vortijs zina, ka es tikai dzinu velnu. Vai ne, mister Vortij?

— Nē, nezinu vis,— Vortijs atcirta.

— Liec nost klausuli,— Ollijs atkārtoja.

Hozs nolika klausuli uz aparāta.

— Nu re,— Ollijs noteica. Viņš nošņaukājās, sabāza atpakaļ biksēs sava krekla stērbeles, kas bija pārkārušās pār jostu, un devās uz durvīm.— Es atgriezīšos, mister Vortij,— viņš noņurdēja.— Tiklīdz dabūšu zināt mazliet vairāk par šito kompāniju. Uz redzīti!— Pamajis Hozam, viņš izgaja.

— Vai ar jums viss kārtībā?— Hozs jautāja Vortijam.

— Jā.

— Vai jūs teicāt patiesību? Vai Čārlijs Herrods jums tiešām fotografēja?

— Jā, viņš fotografēja,— Vortijs atbildēja.— Mēs meklējam pamestas ēkas. Kad kādu atrodam, mazliet papētam, kas un ka, un tad mēģinām sameklēt to īpašniekus — kas ne vienmēr ir viegli izdarains. Ja mēs viņus nesameklējam, pirms pilsēta ieguvusi tiesības uz kādu namu . ..— Vortijs apklusa un tad paskaidroja:— Redziet, ja nams ir pamests, tā īpašnieks vairs nemaksā nodokļus un pilsēta var atņemt viņam īpašuma tiesības.

— Jā, to es zinu,— Hozs sacīja.

— Un tad pilsēta piedāvā namu kādai pilsētas aģentūrai, kura gribētu šo namu izmantot. Ja neviens nepiesakās, pilsēta piedāvā riarnu pardošanai publiskā izsolē. Ik gadus notiek septiņas vai astoņas šādas izsoles, parasti vienā no iekšpilsētas lielajām viesnīcām. Nelaime ta, ka izsolē cena aug, tāpēc mēs cenšamies atrast īpašnieku, pirms viss nonācis tik tālu.

— Ko jūs darāt, kad esat viņu atraduši?— Hozs jautāja.

— Mēs piedāvājāmies pārņemt viņa namu. Samaksat viņa vietā iekavētos nodokļus un vēl iedot viņam mazliet skaidras naudas, lai viņš justos ieinteresēts un būtu ar mieru tērēt savu laiku. Parasti viņš piekrīt ar prieku. Pirmām kārtām jāatceras, ka viņš šo namu ir pametis.

— Kadu kapitālu jūs izmantojat?— Hozs vaicāja.

— Mūs finansē privāti. Daimondbekā ir melnādainie, kuriem pietiek naudas, ko ieguldīt šādos projektos. Peļņa, ko viņi sagaida no tāda ieguldījuma, ir tikai nedaudz lielāka par summu, kas mums butu jāmaksā bankai aizdevuma procentos.

— Tad kāpēc jūs neizmantojat bankas pakalpojumus?

— Mēs esam bijuši visās pilsētas bankās,— atbildēja Ceizs.

— Neviena no tām nelikās pārāk sajūsminata par izredzēm attīstīt namīpašumus Daimondbekā.

— Cik namu jūs līdz šim esat nopirkuši?

— Astoņus vai desmit,— Vortijs teica. Viņš atkal pamāja uz sienas pusi.— Tos, kuri apzīmēti ar sarkaniem krustiem, un vēl dažus citus.

— Vai šos namus jums sameklēja Herrods?

— Sameklēja? Kā jūs to domājat?

— Cik es sapratu, viņš bija tāds kā izlūks. Un, ja ieraudzīja kādu namu, kas izskatījās pamests ...

— Nē, nē,— Ceizs sacīja.— Mēs pateicām viņam, kurus namus fotografēt. Tādus, par kuriem inēs jau zinājām, ka tie ir pamesti.

— Kāpēc jums bija vajadzīgas to fotogrāfijas?

— Nu, dažādiem nolūkiem. Mūsu ieguldītāji nereti grib redzēt tos namus, kurus mēs ceram iegūt. Ir daudz vieglāk parādīt viņiem fotoattēlus, nevis vadāt viņus pa visu Daimond-beku. Un, protams, mūsu arhitektiem fotogrāfijas ir vajadzīgas, lai noteiktu darba apjomu. Dažas no šīm ēkām vairs nav iespējams izremontēt.

— Kas ir jūsu arhitekti?

— Firma «Dizaina apvienība». Tepat Daimondbekā.

— Melnādainie,— piebilda Ceizs.

— Šis ir melnādaino projekts,— Vortijs teica.— Bet tāpēc tas nebūt nav rasistisks, ja jūs domājat to.

— Vai Herrods fotografēja arī šīs benzīnstacijas?

— Jā,— Vortijs apstiprināja.— Tas ir otrs projekts.

— Radniecīgs projekts,— Ceizs piemetināja.

— Cik ilgi viņš pie jums strādāja?

— Kopš paša sākuma.

— Apmēram gadu?

— Aptuveni, jā.

— Vai jūs kaut ko zināt par viņa personisko dzīvi?

— Neko daudz. Viņa māte dzīvo viena pati kādā namā netālu no Steina. Čārlijs dzīvoja Krūgerstrītā kopā ar kadu meiteni, vārdā Elizabete Bendžamina. Viņa pāris reižu ir bijusi šeit. Arī šodien piezvanīja, kad viņš vēl bija te.

— Ko viņš te darīja?

— Mēs iedevām viņam sarakstu ar dažiem namiem, kuru fotogrāfijas bija vajadzīgas.

— Cikos tas bija?

— Šurp viņš atnāca ap kādiem vienpadsmitiem un palika apmēram pusstundu.

— Un tā meitene?— Hozs noprasīja.— Vai viņa ir prostitūta?

Vortijs vilcinājās.— Droši es nevaru pateikt. Izskatās gaužām lēta, bet mūslaikos tas neko daudz nenozīmē.

— Cik jūs maksājāt Herrodam par šīm bildēm?

— Mēs maksājām viņam par stundu.

— Cik?

— Trīs dolārus. Un darba izdevumus.

— Izdevumus?

— Par filmu. Par attīstīšanu un fotokopijām. Un par palielinājumiem, ko jūs redzat šeit pie sienas. Čārlijs to visu darīja pats. Viņš strādāja ļoti labi.

— Bet jūs sakāt — viņš nestrādāja pilnu dienu.

— Jā.

— Cik apmēram viņš nopelnīja nedēļā?

— Vidēji? Piecdesmit dolārus.

— Kā tad viņam par piecdesmit dolāriem nedēļā izdevās braukt ar kadiljaku un pasūtīt pie drēbnieka uzvalkus?— Hozs jautāja.

— Man nav ne jausmas,— atbildēja Vortijs.

7

VARBŪT kāda jausma bija Elizabetei Bendžaminai.

Varbūt izmeklētājs Olivers Vīkss, kārodams kaut ko piesiet Vortijam un Ceizam, bija aizdrāzies atpakaļ uz astoņdesmit trešo iecirkni un patlaban šķirstīja dosjē un zvanīja uz identifikācijas nodaļu, nevis atradās tur, kur viņam vajadzētu atrasties, proti, Krūgerstritā 1512, 6A dzīvoklī, lai izkratītu to un noskaidrotu, kas Elizabetei zināms par Herroda ienākumu avotiem.

Hozs tuvojās sestā stāva kāpņu laukumiņam, kad no dzīvokļa iznāca Elizabete. Viņa bija ģērbusies tajās pašas spilgtajās drānas, kādās Hozs bija viņu redzējis iepriekš, un rokā nesa divas ceļasomas, no kurām vienu nolika zemē. Aizvērusi durvis, viņa sniedzās pēc ceļasomas, kad kāpņu laukumiņā parādījās Hozs un teica:— Taisāties ceļā, Liz?

— Jā,— viņa atbildēja.— Piom pie visiem velniem no šīs pilsētas.

— Vēl ne,— Hozs sacīja.— Mums drusku jāaprunājas.

— Par ko tad?

— Par mirušu vīrieti, vārdā Cārlijs Herrods.

— No šīs pilsētas es taisos prom tādēļ,— Elizabete noteica,

— lai neviens nerunātu par mirušu meiteni, vārdā mani. Vai jūs, lūdzu, tagad nepalaistu mani garām?

— Slēdziet vaļā durvis, Liz,— Hozs skubināja.— Mēs iesim atkal iekšā.

Elizabete nopūtās, nolika abas ceļasomas, pavilka plecu somu pa rokai, atvēra to un sniedzās iekšā, kad ieraudzīja Hoza dūri ar revolveri. Meitenes acis iepletās.

— Lēni velciet ārā roku!— Hozs pavēlēja.— Ar plaukstu uz augšu.

— Es tak tikai meklēju atslēgu,— Elizabete izdvesa, izvilka roku no somiņas un pastiepa Hozam pretī plaukstu ar dzīvokļa atslēgu.

— Apgrieziet somiņu,— Hozs noteica.— Izberiet visu uz grīdas.

— Nekā nāvējoša tur nav.

— Beriet vien laukā.

Elizabete apgrieza somiņu otrādi. Kā jau viņa bija solījusi, nekas nāvējošs neparādījās. Hozs jutās mazliet muļķīgi, taču ne muļķīgāk kā tad, ja viņa pēkšņi būtu izvilkusi 22. kalibra šaujamo.

— Kārtībā?— Elizabete noprasīja un saka likt atpakaļ somiņā visu plašo kolekciju — lūpu zīmuļus, skropstu tušu, papīra mutautiņus, galvassāpju tabletes, adrešu grāmatiņu, naudasmaku, sīknaudu, lodīšu pildspalvu, pastmarkas un pirkumu sarakstu.— Ko tad jūs tur cerējāt atrast?— viņa jautāja.

— Ieroču noliktavu?

— Pasteidzieties,— Hozs, nedaudz apjucis, mudināja.

— Nē, pasakiet, kam tur vajadzēja būt, policista kungs,— Elizabete mīlīgi tincināja.— Bumbvedēju eskadriļai?— Viņa aizcirta somiņu, uzmeta to plecā un pagriezās, lai atslēgtu durvis.— Vai sestajai jūras flotilei?— Atgrūdusi durvis līdz galam vaļā, viņa pacēla ceļasomas.

Aizvēris un aizslēdzis durvis, Hozs sekoja viņai uz virtuvi. Elizabete nolika somas uz grīdas, devās taisnā ceļā pie izlietnes, atspiedās pret to un sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Jūs aizmirsāt atgriezt krānu,— Hozs piezīmēja.

— Velns viņu rāvis,— Elizabete atcirta.— Mani vairs neuztrauc, ko viņi dzirdēs.

— Vai dzīvoklī tiešām ir mikrofoni?

— No vienas vietas. Pat uz mazmājiņu nevar aiziet tā, lai kāds nenoklausītos.

— Un telefons?

— To mikrofonu Čārlijs izrāva.

— Un kas tos te ir ielicis, Liz?

— Nezinu.

— Ar ko nodarbojās Čārlijs?

— Fotografēja.

— Un vēl?

— Tas arī viss.

— Vai jūs esat prostitūta?

— Nē, policista kungs, es neesmu prostitūta.

— Jūs esat bezdarbniece, vai ne?

— Taisnība.

— Un Čārlijs pelnīja piecdesmit dolāru nedēļā, vai ne?

— Laikam jau. Es nezinu, cik viņš pelnīja.

— Kur viņš ņēma kadiljaku?

— To viņš neteica.

— Un tās glaunās lupatas?

— Neteica.

— Vai jūs, Liz, kādreiz esat bijusi arestēta?

— Nekad mūžā.

— Es varu pārbaudīt.

— Tad pārbaudiet.

— No kā jūs bēgat, Liz?

— Es bēgu no tiem, kas nogalināja Cārliju.

— Vai jums ir kada nojausma, kas tie varētu būt?

— Nē.

— Kur ir guļamistaba?

— Kas jums prātā?— Elizabete smīnīgi noprasīja.

— Es gribu apskatīt Čārlija mantas.

— Viņa mantas ir apskatītas,— Elizabete atteica.— Jau četras reizes. Tie cūkas ir vazājušies pa dzīvokli iekšā ārā, it kā te būtu kāda metro stacija.

— Te jau bija policija?

— Kad mūsu nebija mājās.

— Tad kā jūs zināt, ka viņi te bijuši?

— Čārlijs izlika viņiem slazdus. Zināt, cūkas jau nav necik gudras. Mikrofonus Čārlijs atrada desmit minūtes pēc tam, kad tie bija iemontēti.

— Tad kāpēc viņš tos nenovāca?

— Viņš vazāja šos aiz deguna. Viņam trakoti patika sagvelzt šiem visādas blēņas.

— Par ko?

— Par visu, ko vien šie gribēja dzirdēt.

— Un ko viņi gribēja dzirdēt, Liz?

— Nav ne jausmas,— meitene atteica.

— Kāpēc policija interesējās par Čārliju Herrodu?

— Kas to zina? Viņš bija interesants cilvēks,— Elizabete atbildēja un paraustīja plecus.

— Vai viņš bija jūsu suteners?— Hozs noprasīja.

— Es neesmu nekāda ielene, kādēļ lai man būtu suteners?

— Labi, parādiet man guļamistabu.

— Šeit,— viņa teica.

— Dāmas pa priekšu.

— Mm,— viņa novilka un gāja pirmā.

Guļamistabā bija divi sienasskapji. Pirmajā atradās ducis uzvalku, divi mēteļi, trīs sporta jakas, seši pari kurpju, divas platmales un slēpošanas parka. Firmas zīmes lielākajā daļā uzvalku, abos mēteļos un vienā no sporta jakām norādīja, ka šie apģērbi iegādāti veikalā, kurā pārdeva dārgus, drēbnieku šūtus vīriešu apģērbus. Aizvēris durvis, Hozs piegāja pie otrā skapja. Tas bija aizslēgts.

— Kas tur ir iekšā?— viņš jautāja.

— Varat mani pārmeklēt,— Elizabete atteica.

— Vai jums ir atslēga?

— Nē.

— Tas būs jāuzlauž,— Hozs noteica.

— Tam jums vajadzīgs orderis, vai ne?

Hozs nepūlējās atbildēt. Pakapies nostāk, viņš pacēla labo kāju un zibenīgi trieca pēdu pret slēdzeni. Vajadzēja spert vēl trīs reizes, līdz slēdzene padevās.

— Es esmu pārliecināta, ka šim nolūkam jums bija vajadzīgs orderis,— Elizabete sacīja.

Hozs atvēra durvis. Sienasskapis nemaz nebija skapis. Tā bija maza istabiņa, ierīkota kā fotolaboratorija, apgādāta ar tērauda vanniņām fotogrāfiju attīstīšanai un skalošanai, ar žāvētāju un palielinātāju. Telpas vienīgais logs bija aizkrāsots ar melnu krāsu, un kaila, sarkana spuldze karājās virs galda plātnes, kas balstījās uz zemiem metāla skapīšiem ar daudzām atvilktnēm. Uz galda rindojās baltas emaljas paplātes astoņreiz desmit collu izmērā, metāla pincetes, paciņas ar attīstītāju, ķimikālijām un palielināšanas papīru. No vienas sienas līdz otrai vilkās stieples, apspraudītas ar fotogrāfiju knaģīšiem. Hozs paraustīja visas atvilktnes zem galda plātnes, taču tās bija aizslēgtas.

— Jums droši vien nav arī atvilktņu atslēgu,— viņš noteica.

— Man ir tikai ārdurvju atslēga,— Elizabete paskaidroja.

Hozs pamāja ar galvu un aizvēra durvis. Guļamistabas

kumode atradās pie sienas iepretim gultai, blakus vienīgajam logam. Viņš metodiski pārmeklēja katru atvilktni, vandīdamies pa Herroda krekliem un biksēm, zeķēm un mutautiem. Her-roda dārglietu lādītē, kas bija noglabāta apakšējā atvilktnē zem trim komplektiem garas, sarkanas apakšveļas, viņš uzgāja astoņus pārus aproču pogu, rokaspulksteni ar sasistu stikliņu, vidusskolas absolventa piemiņas gredzenu, četras kaklasaites un mazu atslēdziņu. Izņēmis atslēdziņu no lādītes, viņš parādīja to Elizabetei.

— Vai pazīstat?— viņš jautāja.

— Nē.

— Labi, pamēģināsim,— Hozs noteica un atgriezās tumšajā isiabiņā. Atslēga nederēja nevienai atvilktnei. Hozs nopūties devās pie Herroda kumodes un nolika atslēgu turpat, kur bija to atradis. Meitenes pavadībā viņš iegāja virtuvē un rūpīgi pārbaudīja skapīti virs izlietnes. Kā jau viņš tika paredzējis, mikrofons ar līmlenti bija piestiprināts zem apakšējās koka apmales. Hozs sekoja vadam līdz pat līstei stūri, kur siena savienojās ar griestiem, un tad pāri visai telpai līdz virtuves logam. Izgājis ārpusē uz avārijas trepēm, viņš nopētīja sarkano ķieģeļu sienu. Vads virzījās augšup līdz pat jumtam un tad nozuda skatienam. Hozs atgriezās virtuvē.

— Mazmājiņā tāds pats ir aiz ūdenstvertnes,— Elizabete pavēstīja.— Vēl viens ir vannasistabā aiz Jēzus bildes, un vēl viens — dzīvojamās istabas stāvlampā.

— Un jums nav ne jausmas, kas tos iemontējis?

Elizabete paraustīja plecus. Hozs atgriezās pie sienas skapīša

un pārmeklēja plauktus. Tad pārskatīja plauktus skapīti blakus izlietnei un vienīgo virtuves galda atvilktni.

Ledusskapī viņš atrada pistoli.

Tā bija ietīta alumīnija folijā un paslēpta apakšējā plaukta dziļumā aiz plastmasas kārbas ar konservētu pupiņu paliekām.

Tā bija deviņu milimetru automātiskā Smith & Wesson pistole. Ietinis ieroča spalu mutautā, Hozs izvilka magazīnu. Tajā atradās sešas patronas, un viņš zināja, ka vēl viena būs patrontelpā.

— Šī, domājams, nepieder jums,— viņš sacīja.

— Savu mūžu neesmu to redzējusi,— Elizabete noteica.

— Būs pēkšņi uzradusies te starp pupiņām un selerijām, jā?— Hozs noprasīja.

— Tā izskatās.

— Vai jums varbūt ir nēsāšanas atļauja?

— Es jau jums teicu, tā nav mana.

— Vai tā pieder Čārlijam?

— Es nezinu, kam tā pieder.

Hozs pamāja ar galvu, iebāza magazīnu atpakaļ spalā, pielīmēja pistolei etiķeti, aptina ieroci un iebāza to jakas kabatā. Viņš iedeva Elizabetei kvīti, tad uzšņāpa uz lapiņas savu vārdu un savas vienības telefona numuru un sniedza to viņai.— Ja jūs kaut ko atcerēsieties par pistoli, tad pa šo numuru varēsiet man piezvanīt.

— Man nav ko atcerēties.

— Tomēr paņemiet manu numuru. Es vēl atgriezīšos,— Hozs sacīja.— Iesaku jums palikt tepat.

— Man ir citi plāni,— Elizabete attrauca.

— Kā nu jums tik,— Hozs noteica, cerēdams, ka viņa vārdi skanēs brīdinoši. Atslēdzis durvis, viņš izgāja no dzīvok|a.

Kāpdams lejup pa kāpnēm, viņš prātoja, vai nebūtu derējis arestet meiteni turpat uz vietas. Likumi viņu dažkārt mulsināja. Tagad viņam bija daži fakti un daži lietiskie pierādījumi, taču viņš nejutās drošs, vai kads no tiem dod pietiekamu iemeslu likumīgam arestam:

1. Frenks Rērdons bija nošauts ar divām lodēm no 9 mm pistoles.

2. Telpās, kur kopīgi mitinājās Čārlzs Herrods un Elizabete Bendžamina, Hozs bija atradis Smith & Wesson 9 mm pistoli.

3. Ieroča ietilpība bija 8-(-1 patrona, taču, kad Hozs bija atvēris magazīnu, tajā atradās tikai septiņas lodes.

4. Herroda vārds bija atzīmēts Rērdona trucigaja adrešu grāmatiņā.

5. Barbara Lūmisa, nama pārvaldnieka sieva, bija aprakstījusi Rērdona ciemiņus apmēram nedēļu pirms ugunsgrēka, melnādainu vīrieti un sievieti, kas izklausījās gaužām līdzīgi Herrodam un Elizabetei.

Citiem vārdiem sakot — ņemsim šo zelli Rērdonu. Viņš ir redzēts satiekamies ar diviem citiem cilvēkiem. Atrasts nošauts ar 9 mm pistoli, un 9 mm pistole vēlāk tiek atrasta ledusskapī, kas pieder tiem pašiem diviem cilvēkiem, ar kuriem viņš iepriekš saticies. Spēcīgas detaļas, vai ne?

Taču salikšanās ar kādu nav noziegums, un, ja tu savā ledusskapi glabā ieroci, tad tas vēl nenozīmē, ka tu esi to lietojis, lai kādu nogalinātu, un nav svarīgi, cik ložu atlicis ierocī. Ja tev ir ieroča nēsašanas atļauja, tad tu drīksti glabāt pistoli savā ledusskapī, maizes kastē vai pat savā cepurē. Amerikas Savienotajās Valstīs nav grūti tikt pie ieroča. Amerikāņi tur ieročus tāpat, kā angļi tur kaķus. Amerikāņi tur ieročus tāpēc, ka Amerika ir pionieru zeme, un nekad nevar zināt, kad uzbruks indiāņi. (Kā pilnīgi neapstrīdamu faktu Hozs zināja, ka nupat iepriekšējā nedēļa bars fanātisku apaču, izkrāsojušies kara krāsās, bija uzbrukuši daudzdzīvokļu mājai Leikšordraivā Čikāgā.) Tieši tāpēc Nacionālā ieroču asociācija tik sparīgi darbojās Kongresa lobijā — lai pilnīgi nodrošinātu Amerikas pionieriem tiesības lietol ieročus pret naidīgajiem indiāņiem.

Elizabete Bendžamina un Čārlijs Herrods glabaja savā ledusskapī ieroci, tāpēc Hozs pieņēma, ka viņi ir vismaz tikpat lieli amerikāņi kā jebkurš čerokī indiānis. Bet, ja amerikānim piederēja atļauja nēsāt vai glabāt ieroci, tad viņu nedrīkstēja arestēt, ja vien viņš ar šo ieroci nebija izdarījis noziegumu. Kamēr ballistiskā ekspertīze nebija Hozam pateikusi, vai ar aizdomīgo pistoli tik tiešām ir nokniebts vecais Frenks Rērdons, Hozam nebija tikpat kā nekāda pamata apsūdzēt Elizabeti. Viņš varētu arestēt Elizabeti par ieroča glabāšanu bez atļaujas, taču viņa bija apgalvojusi, ka pistole nepieder viņai, un dzīvoklis, kurā viņa mita, piederēja Čārlijam Herrodam, bet Čārliju viņš nevarēja arestēt ne par ko, jo Čārlijs bija miris.

Taču pat tad, ja izrādītos, ka šī pistole tiešām ir slepkavības ierocis, Hozs apšaubīja iespēju arestēt Elizabeti. Ja viņai neatrastos nekāda saistība ar pistoli — ne atļauja, ne, piemēram, pirkšanas kvīts, ne pirkstu nospiedumi uz spala, nekas, izņemot faktu, ka viņa to turējusi Čārlija ledusskapī,— tad par ko gan viņu varētu apsūdzēt? Bija pastrādāts vissmagākais noziegums — slepkavība. Saskaņā ar soda likumiem, nozieguma dalībnieks ir vai nu galvenais vainīgais, vai līdzdalībnieks. Ja Elizabete bija tieši izdarījusi slepkavību vai pamudinājusi uz to, pati būdama vai nebūdama klāt, vai arī tieši vai netieši ieteikusi, pavēlējusi, piespiedusi vai pārliecinājusi kādu citu izdarīt slepkavību, tad viņa bija galvenā vainīgā. Toties, ja pēc nozieguma izdarīšanas viņa bija devusi slepkavam patvērumu, slēpusi viņu vai palīdzējusi viņam ar nolūku, lai viņš izvairītos vai izbēgtu no aresta, izmeklēšanas, tiesas vai soda, un, ja viņai bijis pamatots iemesls uzskatīt, ka viņš izdarījis noziegumu,— nu, tad viņa bija līdzdalībniece. Tad kas viņa galu galā bija? Hozam būs jāpavaicā leitnantam. Un, ja iedomājas, ka viņa vispār kaut kas ir — galvenā vainīgā vai līdzdalībniece —, kā gan lai to pierāda, pamatojoties uz Čārlija ledusskapi atrastu pistoli un pat pieņemot, ka tā ir tā pati, ar kuru nogalināts Rērdons?

Strādāt reizēm bija briesmīgi grūti.

Nepatīkami tuvu patiesībai bija anekdote par policistu, kas skrien pakaļ bankas aplaupītājam, reizē lasīdams noteikumu grāmatiņu, lai tiktu skaidrībā, vai drīkst šaut ar revolveri. Hozs nopūties izgāja pēcpusdienas svelmainajā karstumā, piemiegtām acīm sagaidīdams saulesstaru uzbrukumu, i Vienmēr jau palika vēl darba noteikumi, pie kuriem atgriezties.

Patlaban noteikumi diktēja, lai viņš nosūta pistoli ar norādījumu «Steidzami» uz policijas laboratorijas ballistikas nodaļu un tad pārbauda, vai Herrodam un meitenei bijusi ieroča glabāšanas atļauja. Tālāk noteikumi diktēja, ka Hozam jāsameklē kāds no seifu un noliktavu nodaļas, lai atmūķētu

Herroda atvilktnes. Vai varbūt ari šim nolūkam būs vajadzīgs sasodīts tiesas orderis?

Reizēm Hozs vēlējās, kaut viņš strādātu biroju augstceltnē par liftazēnu.

Pirmās pakāpes izmeklētājs Maikls O. Dorfsmans stradaja ballistikas nodaļa, un tieši viņš pieņēma steidzīgo pieprasījumu no Kotona Hoza. Dorfsmanam jau bija divas izlietotās 9 mm patronu čaulītes un arī abas lodes, izvilktas no Frenka Rērdona galvas. Viena no šīm lodēm bija nedaudz deformējusies, uztriecoties kaulam, toties otra, reiz ierakusies dziļi Rērdona smadzenēs, bija lieliskā stāvoklī. Dorfsmans vēl nebija sācis strādāt ar šiem lieliskajiem pierādījumiem, jo čaulītes bija atsūtītas tikai dienu iepriekš, bet lodes — šorīt, pēc morgā izdarītās autopsijas.

Pastāvēja vairāki veidi, kā noteikt nezināma ieroča tipu, izpētot čaulīšu apvalku un lodes, un Dorfsmans kā lietpratējs noteikti jau sen būtu atklājis, ka ierocis, no kura izšautas 9 mm čaulītes, ir Smith & Wesson deviņu milimetru automātiskā pistole. Taču šim nolūkam būtu nepieciešams rūpīgi pārbaudīt nospiedumus uz čaulītēm, neņemot vērā nenozīmīgos iespiedumus, ko atstāj ieroča dzenošais mehānisms vai magazīnas bidnis, un pievēršot visu uzmanību raksturīgākām iezīmēm. Dorfsmans varēja arī izpētīt lodi, kura joprojām bija labā stāvoklī, un klasificēt kalibru, vītnes spirāļu virzienu un stobra rievu skaitu, kas pēdīgi ļautu noteikt slepkavības ieroča tipu — pat bez čaulīšu palīdzības.

Hozs tikai aiztaupīja viņam daudz laika.

Hozs atsūtīja deviņu milimetru automātisko Smith & Wesson pistoli, un Dorfsmanam atlika vienīgi salīdzināt čaulītes, kuras viņam jau bija rokā, ar pārbaudes čaulītēm, kas bija izšautas no aizdomīgā ieroča, un, raugi, viņš uzzinās, vai šī pistole tiešām ir tā pati pistole.

Tik vienkārši.

Pat Dorfsmana sieva zināja, ka vārds «automatisks», runājot par ieroci, gluži vienkārši nozīmē, ka jaunas patronas ievadīšanu patrontelpā veic pats ierocis, nevis šāvējs. Citiem vārdiem sakot, automātiska pistole patiesībā ir pistole, kas «pielādējas pati». Kad viena patrona ir izšauta, otra nekavējoties ieņem tas vietu, gatava nākamajam šāvienam, kamēr revolveris jāuzvelk ar īkšķi vai rādītājpirkstu. Dorfsmana sievai daudz nerūpēja, ka tieši automātiskās pistoles darbība ļauj identificēt čaulītes, kuras izšautas no šadas pistoles. Savukārt Dorfsmanam vajadzēja izprast šo darbību, ja viņš gribēja veikt savu uzdevumu, kä nakas. Un, ka viņš jau ne vienreiz vien bija teicis savai sievai: «īstā darbība notiek šite, bērniņ.»

1. Jums ir 9 mm automātiskā Smith & Wesson pistole.

2. Jūs ieliekat magazīnu savas pistoles spalā. Magazīnā ir astoņas patronas. Patrontelpā jūs iebīdāt vēl vienu patronu, kas dod jums iespēju kopumā izšaut deviņas reizes. Tagad jūs esat gatavs nogalināt cilvēkus, ja tas jūs interesē.

3. Kad jūs nospiežat gaili, lode izšaujas no ieroča stobra un ietriecas kādam galvā.

4. Tai pašā laikā pistoles atsitiens sviež atpakaļ tukšo čaulīti, liekot aizslēgam slīdēt atpakaļ un atvērties, un tukšā čaulīte tiek izmesta ārā.

5. Aizslēgs ar atsperes palīdzību atgriežas sākotnējā vietā, cita patrona ieslīd patrontelpā, belzenis atkal ir gatavs, un, ja jūs vēlreiz nospiedīsiet gaili, no stobra izšausies vēl viena lode.

Tā kā visā šajā darbībā piedalās daudzas kustīgas detaļas, un tā kā šīs detaļas ir gatavotas no tērauda, turpretī čaulītes — no mīkstākiem metāliem, piemēram, no vara vai misiņa, tad ieroča detaļas atstāj uz čaulītēm zīmes. Un, tā kā nav divu pilnīgi vienādu ieroču, tad katrs ierocis iezīmē patronu citādi. Tas rada vajadzību pēc ballistikas nodaļas, un tāpēc Maiklam O. Dorfsmanam bija darbs.

Ieroča detaļas, kuras iezīmē patronu, ir:

1. Aizslēgs. Tas ir tāds daikts ieroča virspusē, kur atrodas patrona, pirms jūs nospiežat gaili, lai palaistu lodi svelpjošā lidojumā. Aizslēgam ir sīciņas rieviņas un skrāpējumi, ko atstājuši darbarīki fabrikā (darbarīki, darbarīki, kapitālistiskie darbarīki!), un tie savukārt atstāj nospiedumus uz patronas.

2. Belzenis. Tas ir mazais, asais verķītis, kas atsitas pret kapseli, kad jūs nospiežat gaili, un rada gāzu eksploziju, kas izsviež lodi no metāla patrončaulītes, dzen to uz priekšu pa ieroča stobru un pēc tam ietriec kādam galvā. Tur, kur belzenis atsitas pret kapseli, protams, paliek nospiedums.

3. Izsviedējs. Tas ir tas mazais rīciņš, kas pēc patronas izšaušanas atslīd atpakaļ kopā ar aizslēga mehānismu, atstādams zīmes uz čaulītes priekšējās malas.

4. Ežektors. Tas ir knibulis, kurš izsviež no pistoles tukšo čaulīti un nomet to uz grīdas, kur gudrie policisti to var atrast un nekavējoties izsecināt, ka izmantotais ierocis ir automātisks, jo revolveri uz grīdas nemet neko, izņemot cilvēkus, kuriem gadās stāvēt taisni tiem pretī šāviena brīdī. Ežektors atstāj zīmes uz čaulītes galviņas.

Ja jūs pazīstat zīmes, ko var atstāt ierocis, un ja jūs zināt, kur tās meklēt uz izlietotas patrončaulītes,— nu, tad jums ar aizdomīgo ieroci ir tikai jāizšauj dažas patronas, jāsavāc tās un jāiezīmē identifikācijai. Tad jus ņemat čaulīti, kas atrasta nozieguma vietā, iezīmējat identifikācijai arī to, jo jebkurā normālā ballistikas nodaļā apkārt mētājas vesels lērums čaulīšu, bet jūs negribat pavadīt visu savu laiku, spēlējoties ar čaulītēm, jo jums jatiek galā ar svarīgākām lietām — piemēram, ar slepkavības izmeklēšanu. Tad jūs nomazgajat (ja, jā, nomazgājat) visas čaulītes sava iemīļotajā mazgāšanas līdzeklī (sieviete strada no saules līdz saulei, vīrieša darbam nemūžam nav gals) un beidzot esat gatavs tās salīdzināt. To jūs, protams, veicat ar mikroskopu, savus atradumus nofotografējat slīpā gaismā, lai nospiedumi asi izceltos, pēc tam pielīmējat aizdomīgās čaulītes palielināto fotogrāfiju līdzās salīdzinājuma čaulītes palielinātai fotogrāfijai, reģistrējat uz katras čaulites palikušās zīmes gluži tapat, ka reģistrētu pirkstu nospieduma virpuļus, trīsstūrus, cilpas un vadziņas,— un te nu jums būs.

Tas, kas jums būs, ja jūs esat Maikls O. Dorfsmans, tajā eiforiskajā zemē ir pazīstams kā pozitīvā identifikācija. Ir jau ļoti skaisti, kad visi šie nospiedumi un skrāpējumi sakrīt gluži kā vienas sejas divas puses. Cilvēks jūtas gaužām labi, kad var pacelt klausuli, piezvanīt izmeklētājam un bez jautāšanas pavēstīt, ka ierocis, kurš nodots ballistikas nodaļai, noteikti ir tas pats, ar kuru izšautas lodes, kuras kādu nogalinājušās.

Tieši to Dorfsmans izdarīja šīs piektdienas vēlā pēcpusdienā.

Kotons Hozs savukārt jutās, it ka tikko būtu noķēris centra uzbrucēja piespēlēto bumbu. Tagad vajadzēja vienīgi drāzties uz mērķi. Licenču nodaļa jau bija paziņojusi, ka nedz Čārlzam Herrodam, nedz Elizabetei Bendžaminai nav izsniegta atļauja nēsāt vai uzglabāt ieroci. Pēdējā atļauja, kas attiecās uz šo ieroci, 9 mm automātisko Smith & Wesson pistoli ar sērijas numuru 49-911-R, bija izsniegta 1962. gada 12. oktobrī vīrietim, varda Entonijam Rīdām, kas toreiz dzīvoja Aisolā. Visti' piecu pilsētas daļu telefona grāmatu pārbaude neatklāja nevienu numuru, kas būtu reģistrēts uz Entonija Rīda vārda. Taču 1962. gads jau sen grima pagātnē, un Dievs vien zinaja, caur cik daudzām rokam ceļojusi šī pistole, kopš Rīdām izsniegta tās lietošanas atļauja. Maza saruna ar leitnantu pārliecināja Hozu, ka, ja jāti pistole atrasta telpās, kuras parasti uzturas Elizabete Bendžamina, tad viņu var uzskatīt par pistoles īpašnieci, un, ja viņai nav ieroča lietošanas atļaujas, tad viņu var apsūdzēt vismaz par nelikumīgu ieroča turēšanu. Turklāt, ja ballistiskā ekspertīze dos pozitīvu rezultātu, tad Hozs drīkstēs arestēt Elizabeti kā slepkavības galveno vainīgo vai kā līdzdalībnieci. Leitnants Bērnss nebija drošs, vai šī apsūdzība tiks pierādīta, tomēr arests dotu iespēju nopratināt viņu likumīgi. Ballistikas nodaļa tagad bija iedegusi Hozam zaļo gaismu, un viņš gatavojās braukt uz pilsētas nomali pēc Elizabetes. Viņš jau vilka mugura jaku, posdamies atstāt policijas telpas, kad atkal iezvanījas telefons. Hozs pacēla klausuli.

— Astoņdesmit septītais iecirknis, izmeklētājs Hozs,— viņš teica.

— Hoz, te Ollijs Vīkss.

— Sveiks, kā klājas?— Hozs apvaicājās bez jūtama entuziasma.

— Paklau, man žēl, ka ar tiem tipiem iznāca tāds mazs tracītis,— Ollijs sacīja.— Es negribētu, lai tu domā, ka es esmu tāds policists, kas klūp virsū cilvēkiem.

— Kur tad lai es ņemtu tādas domas?— Hozs brīnījās.

— Tā iznāca tikai tāpēc, ka tas kantoris man likās tāds Šaubīgs,— Ollijs taisnojās.— Esmu te nostrādājis visu pēcpusdienu un uzzinājis šo to par mūsu draugiem Vortiju un Čeizu. Vēl jau neesmu galā, bet es negribētu, lai tu tikmēr sāc par mani domāt aplam.— Ollijs apklusa, acīmredzot gaidīdams atbildi. Neko nesagaidījis, viņš turpināja:— Es dabūju arī medicīniskās ekspertīzes slēdzienu par Herrodu un nospriedu, ka tevi tas varētu interesēt. Viņš ir nosists, kā jau mēs domājām.

— Ar kādu ieroci? Vai slēdzienā tas ir teikts?

— Ar daudziem ieročiem,— Ollijs atbildēja, atdarinādams V. K. Fīldsu.— Ar ārkārtīgi daudziem. Vismaz tā izprātojis medicīnas eksperts. Viņš apgalvo, ka esot lietoti truli ieroči un ...

— Ieroči? Daudzskaitlī?

— Jā gan, daudzskaitlī. Vairāk par vienu ieroci. Un zem Herroda kreisā delma bijusi durta brūce, lai gan tā nav viņu nogalinājusi. Viņu nogalinājuši sitieni pa galvu, un eksperts domā, ka lietotajiem ieročiem bijis dažāds svars un izmēri.

— Citiem vārdiem sakot, Herrodam uzbrukuši vairāki cilvēki.

— Tā izskatās,— Ollijs noteica.— Eksperts ir atradis ari ievainojumus un nobrāzumus uz Herroda rokām un kājām un heroīna pēdas kuņģī, parenhimatozajos orgānos ...

— Kur?

— Es nezinu, kā to izrunā,— Ollijs paskaidroja.— Es lasu no slēdziena. Un ari smadzenēs. Varbūt tev tas jau ir zināms, bet eksperts man teica, ka alkaloīdi izzūd no sistēmas tikai apmēram divdesmit četrās stundās, tātad var droši pieņemt, ka Herrods uzpildījies kaut kad pa dienu. Un vēl — zem viņa labās rokas nagiem atrastas baltas krāsas daļiņas.

— Krāsa, tu saki?

— Jā. Herrods laikam būs bijis fotogrāfs, narkomāns un vēl ari krāsotājs. Nu, tik tālu es pagaidām esmu. Turpinu pārbaudīt to bodīti, pa kuru raujas Vortijs un Čeizs, un, ja ko atradīšu, ziņošu tev. Un kā tev veicas?

— Es nupat taisījos braukt pēc Herroda draudzenes.

— Kāpēc?

— Viņas ledusskapī es atradu šaujamo, un ballistiķi nupat konstatēja, ka tieši šis ierocis ir lietots slepkavībā, kuru mēs izmeklējam.

— Kādā slepkavībā? Tu taču nerunā par Herrodu?

— Nē, nē.

— Jo viņš nav nošauts. Es jau teicu ...

— Šī ir cita slepkavība. Te viss ir samudžināts kopā, Ollij.

— Ak jā, vai gan tā nav vienmēr,— Ollijs atkal skandēja V. K. Fildsa balsī.— Vai gan tā nav vienmēr. Gribi, lai es atbraucu?

— Es tikšu galā viens.

— Par ko tu viņu apsūdzēsi?

— Par pirmās pakāpes slepkavību. Pierādīt to nevarēs, bet viņa pārbīsies tiktai, ka pateiks mums visu, ko zina.

— Ja vien dzelžaini neturēsies pie Mirandas-Eskobedo un nepasūtīs jūs ratā.

— Redzēsim.

— Kad tu atgriezīsies?

— Pec kādas stundas.

— Es pieskriešu,— Ollijs nosolījās, pieņemdams ielūgumu, ko Hozs neatcerējās izteicis.— Pratināšanā es gribu būt klāt.

Hozs klusēja.

— Un, paklau,— Ollijs piebilda,— es ceru, tu nedomā, ka to tipu es grūstīju tāpēc, ka tas man sagādāja prieku.

— Es steidzos,— Hozs attrauca un nolika klausuli.

Viņš bija sasniedzis vārtiņus reliņu barjerā, kad telefons iezvanījās vēlreiz. Karella patlaban atradās vīriešu tualetē gaiteņa galā, un Hals Villiss — pie leitnanta. Hozs saviebās un pacēla klausuli telefonam, kas bija vistuvāk barjerai.— Astoņdesmit septītais iecirknis, Hozs,— viņš sacīja.

— Koton, te Deivs no lejas. Man te ir viena histēriska dāma, kas grib runāt ar tevi.

— Kas viņa ir?

— Kaut kāda Elizabete. Runā galīgi nesakarīgi, uzvārdu es nesapratu.

— Savieno!— Hozs noteica.

Tai pašā mirkli atskanēja Elizabetes balss — parasti klusa, tagad asa un griezīga.— Hoz?— viņa sauca.— Labāk brauciet žigli šurp.

— Kur jūs esat, Liz?

— Dzīvokli. Es darīju, kā jūs sacījāt, paliku tepat. Un tagad viņi ir atnākuši pēc manis.

— Kas?

— Tie paši, kas nogalināja Čārliju. Viņi ir ārā, uz avārijas trepēm. Un gāzīsies iekšā, tikko saņems dūšu.

— Kas viņi ir, Liz? Vai varat pateikt?

Hozs izdzirda plīstoša stikla troksni. Viņš izdzirda balsu jūkli un Lizas spalgo kliedzienu, pirms kāds maigi nolika telefona klausuli atpaka| uz aparāta. Hozs metās lejup pa dzelzs pakāpieniem uz dežūrtelpu un lika Deivam Mērčisonam, dežurējošam seržantam, lai piezvana dispečeram un nosūta automašīnu uz Krūgerstrītu 1512, uz 6A dzīvokli, kur notiek vardarbīga ielaušanās. Tad viņš izskrēja ārā, iedarbināja savu auto un brauca uz pilsētas nomali.

8

BIJA tuvu sešiem, kad Hozs nonāca Daimondbekā. Pie nama stāvēja divas patruļmašīnas, sarkanie signālgaismas kupoli griezās un mirgoja. Divi policisti — viens melnais, viens baltais — stāvēja uz lieveņa, skatīdamies pāri vīriešu un sieviešu pūlim, kas bija sapulcējies, lai izbaudītu vienu no vasarīgajām pilsētas brīvdabas izrādēm. Civildrēbēs ģērbies policists ar žetonu pie jakas kabatas sēdēja vienā no automašīnām, dūrē sažņaudzis radiotelefonu, atvēris auto durtiņas, vienu kāju nolicis ārpusē uz ietves malas. Hozs aizslēdza savas mašīnas durvis un, pāri ielai iedams uz namu, sprauda pie jakas žetonu. Uzkāpis lievenī, viņš nosauca savu vārdu tuvākajam policistam un teica:— Es izsaucu 10-34. Kas noticis?

— Dāma augšstāvā ir gandrīz beigta,— policists atbildēja.

— Atrā palīdzība jau ir ceļā.

— Kas tagad ir tur augša?

8-2.15

— Lūiss un Rudžēro, no otrās automašīnas, un izmeklētājs Kismans no narkotiku vienības. Viņš tur tika pirmais. Izlauza durvis, bet darītāji jau bija prom. Būs bijis krietns bars. Pamatīgi sadauzījuši to meiteni.

— Kas sēd tai vāģī ar sirēnu?

— Izmeklētājs Boids no astoņdesmit trešā.

— Pasakiet viņam, ka es būšu augšā, labi?— Hozs noteica un iegāja namā.

Piektajā stāvā viņu apturēja policists no otrās patruļmašīnas. Hozs parādīja identifikācijas karti un uzkāpa sestajā stāvā. Policists pie 6A dzīvokļa durvīm uzmeta skatienu Hoza žetonam un nebilda ne vārda, kad viņš iegāja dzīvoklī. Elizabete bezsamaņā gulēja uz grīdas pie virtuves galda. Viņas apģērbs bija saplēsts un notraipīts asinīm, žoklis atkāries un abas kājas saliektas tādā leņķī, kas skaidri liecināja, ka tās ir lauztas. Pie virtuves galda sēdēja vīrs brūnā adītā svīteri, pie auss piespiedis telefona klausuli. Ienākot Hozam, viņš pacēla acis, pamāja un teica telefonā:— Nav ne jausmas. Durvis es uzlauzu tāpēc, ka tur gāja vaļā elles tracis.— Mirkli klausījies, viņš turpināja:

— Visu, sākot ar telefona zvanu. Labs ir, parunāsim vēlāk.— Nolicis klausuli, vīrietis piecēlās un, izstiepis roku, tuvojās Hozam. Viņš bija gara auguma, stūrains, izturējās brīvi un nemāksloti. Tāpat kā pārējiem policistiem, kas bija šeit ieradušies, arī viņa žetons bija piesprausts pie virsdrēbēm — Sai gadījumā svītera kreisajā pusē tieši virs sirds.

— Es esmu Mārtiņš Kismans,— viņš sacīja.— Narkotikas.

— Kotons Hozs, astoņdesmit septītais,— Hozs teica, satverdams Kismana izstiepto roku.

— A,— Kismans izbrīnījies novilka.— Tad jūs esat Hozs?

— Ko jūs ar to gribat sacīt?— Hozs apmulsis noprasīja.

— Es grasījos jums vēlāk piezvanīt, tiklīdz mani nomainītu. Mēs šo dzīvokli noklausījāmies, un es šodien dežurēju.

— Ak tā,— Hozs noteica.— Tātad jūs dzirdējāt manu ziņojumu?

— Skaļi un skaidri. Un dzirdēju arī sarunu, kas jums ar viņu bija vēlāk, pēc Herroda slepkavības. Ak tad šie zināja, ka viņu būdu noklausās? Man to vajadzēja iedomāties. Mēs nospriedām, ka mikrofons telefonā sabojājies, taču tas neizskaidroja ūdenskrituma šalkoņu, tiklīdz kāds sāka runāt virtuvē. Es teicu leitnantam, ka viņiem ir pielecis un ka virtuvē tiek runāts viss, kas mums nav jādzird. Pārējais bija tikai šķietami mājieni un parastās blēņas, piemēram, uz kurieni aizstaigāt vakarā vai ko nopirkt pusdienām. Pa guļamistabas mikrofonu es esmu dabūjis arī pāris baigi seksīgos ierakstus, ja jūs zināt kādu, kuru tas interesē.— Kismans pasmīnēja, izvilka no svītera kabatas pīpi un tabakmaku un sāka bāzt tabaku pīpē.

Hozs pirmo reizi ievēroja Kismana svīterī izdedzinātos caurumiņus. Hoza tēvs bija smēķējis pīpi, un caurumiņi vienmēr izdega arī viņa svīterī, nemaz nerunājot pa paklaju, mēbelēm un — dažos gadījumos — aizkariem. Vēl jo trakāk bija tas, ka Hozu ģimenei piederēja Siāmas kaķe, kam piemita neatvairāma tieksme ēst vilnas dziju. Dzīvnieka apetītei neatradās nekāds pamatots izskaidrojums; kaķe nebija gaidībās, Hozs nebija arī ievērojis, ka viņai trūktu vitamīnu; viņa gluži vienkārši bija rijīgs vilnēdājs zvērs. Ko nepaveica oglītes no tēva pīpes, to paveica kaķe. Hoza māte reiz sacīja tēvam: «Tu visu laiku izskaties kā kožu sacirsts.» Tēvs izbrīnīts pacēla acis un jautāja: «Kā tu to domā, Ebij?»

Hozs tikai tad aptvēra, ka smaida, kad Kismans, joprojām bāzdams pīpē tabaku, ievaicājās:— Kaut kas iešāvās prātā?

— Nē, nē,— Hozs atteica un papurināja galvu.— Kāpēc te uzstādīti mikrofoni?— viņš vaicāja.

— Mēs zinājām, ka Herrods ir narkomāns, un mums bija aizdomas, ka viņš arī tirgo. Mēģinājām tikt klāt lielajām zivīm.

— Kā veicās?

— Pagaidām nekā. Herrods sūtīja mūs veltīgās medībās pa visu pilsētu. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es nospriedu, ka viņš atradis mikrofonus. Bet leitnants teica — nē, un kurš tad ies strīdēties ar leitnantu?

Kismans uzrāva sērkociņu un sāka pūst virtuvē milzīgus dūmu makulus. Neviens no abiem vīriešiem nepameta ne acu uz samaņu zaudējušo meiteni. Abi zināja, ka ātrā palīdzība ir ce|ā, un patlaban Elizabetei nevarēja palīdzēt neko — ja nu vienīgi censties noskaidrot, kas atbildīgs par viņas pašreizējo stāvokli. Turklāt policistiem, kas sadūrušies ar asiņainu uzbrukumu sekām, piemīt savāda atsvešinātība. Gluži kā ķirurgi, kas veic operāciju — aplis sterilajā palagā ietver operācijas laukumu, pārējais ķermenjs apsegts, plauša, akna vai smadzenes kļūst par daļu, kas ir it kā izolēta, nesaistīta ar kopumu —, izmeklētāji nereti nošķir upuri no paša nozieguma, tā sakot, uzmet ķermenim palagu, lai varētu pilnīgi koncentrēties uz atsevišķo daļu, kas prasa pilnu uzmanību. Elizabete Bendža-mina, ievainota un asiņaina, gulēja uz virtuves grīdas, ātrā palīdzība bija ceļā, un izmeklētāji nu apsprieda visus «kas», «kāpēc» un «kādēļ» tik atsvešināti kā ķirurgi, kas skalās atvērtā sirdī.

— Par Herroda noslepkavošanu es pirmo reizi padzirdēju šodien, noklausoties jūsu sarunu ar meiteni,— Kismans ierunājās.— Vai zināt, ko es nodomāju? Es nodomāju — vareni, tagad skurstenī izkūp lērums smaga darba.

— Vai jūs klausījāties, kad meitene man zvanīja vēlāk?

— To uztvēra mikrofons šeit, zem skapīša. Tikai viņas sacīto, saprotiet. Tad es izdzirdu plīstošo stiklu troksni, dzirdēju, kā tie zeļļi laužas iekšā, kā viņa kliedz, un tad drāzos uz šejieni. Es esmu iekārtojies vienā dzīvoklī blakusmājā; vadus mēs pārstiepām pa jumtu un tad lejā pa sētas pusi. Man vajadzēja minūtes piecas, lai tiktu šeit. Meiteni es atradu tādu, kā jūs redzat. Tas, kas te ielauzās, bija jau aizmucis, droši vien pa to pašu ceļu. Vismaz kāpnēs es nevienu nesatiku. Automašīnas ieradās kādas divas minūtes pēc manis. Vai tās atsūtījāt jūs?

— Jā,— Hozs atbildēja.— Es nebiju domājis, ka varētu ...

— Te viņa ir,— pie durvīm kāds teica, un Hozs pagriezies ieraudzīja divus sanitārus un, viņaprāt, internu, kas patlaban nāca iekšā virtuvē.

Interns steigšus nolīka pār Elizabeti, viņa skatiens pārslīdēja pār nobrāzto, asiņojošo seju, atkārušos žokli, pār saplēsto džemperīti un violetajiem nospiedumiem uz kailajām krūtīm un apstājās pie acīm redzami lauztajām kājām. Sanitāri nolika nestuves un saudzīgi iecēla tajās meiteni. Elizabete ievaidējās, un interns teica:— Būs labi, mīļā.— Viņam bija gadi divdesmit pieci, bet viņš runāja kā ārsts ar sešdesmit gadu pieredzi. Viens sanitārs pamāja otram, un viņi atkal pacēla nestuves.

— Kā izskatās?— Kismans jautāja.

— Ne pārāk skaisti,— interns atbildēja.— Ja vēlāk gribēsiet pārbaudīt, mani sauc doktors Mendess. Daimondbekas slimnīca.

— Kā jūs domājat, vai mēs varēsim ar viņu parunāt?— Hozs ieminējās.

— Šaubos, žoklis izskatās lauzts,— Mendess atteica.— Piezvaniet man pēc kādas stundas.— Sanitāri jau bija atstājuši dzīvokli. īsi pamājis, Mendess viņiem sekoja.

— Meitene sacīja, ka jūs te jau pāris reižu esot bijuši,— Hozs sacīja.— Vai tas ir tiesa?

— Skaidra patiesība,— Kismans atsaucās.— Ieradāmies pavisam sešas reizes.

— Viņa teica — četras.

— Tas rāda, cik piesardzīgi mēs mākam būt, ja vien gribam,— Kismans pavēstīja.— Mēs visi te spēlējām tādu mazu spēlīti. Herrods zināja, ka dzīvokli noklausās, un deva mums aplamus mājienus, bet mēs ieradāmies četras reizes, par kurām ļāvām viņam uzzināt, un vēl divas, par kurām viņam nebija jāuzzina.

— Kaut ko atradāt?

— Neko. Atskrūvējām visus slēdžu paneļus pie sienām, pārmeklējām ūdenstvertni tualetē, gultas matračus, griestu lampas, ko visu tik ne. Vienīgā vieta, kur viņš būtu varējis noslēpt narkotikas, bija paša pakaļas caurums.

— Un tie aizslēgtie skapīši fotolaboratorijā?

— Kādi skapīši?

— Zem galda plātnes.

— Tie būs galīgi jauni.

— Kad jūs te bijāt pēdējo reizi?

— Pirms kāda mēneša.

— Lauzīsim tos vaļā,— Hozs noteica.

— Paskatīšos, vai lejā puišiem nav lauznis,— Kismans sacīja un izgāja.

Hozs nostājās pie loga. Stikls bija pilnīgi izsists, ģerāniju kaste apgāzta, zemes izbārstītas pa palodzi, ar saknēm izrautās puķes iespārdītas istabā uz grīdas. Nepilnas četras pēdas no izsistā loga linoleju bija notraipījušas Elizabetes Bendžaminas asinis. Hozs ilgi raudzījās uz asinīm, tad piegāja pie telefona un piezvanīja uz savu policijas iecirkni.

Karella atsaucās pēc trešā zvana.— Kur ellē tu esi?— viņš noprasīja.— Es uz mirkli izeju gaitenī, un tu izkūpi zilā gaisā.

— Vai Deivs tev neizstāstīja?

— Deivu nomainīja pirms krietnas stundas. Neviens nekad man neko nesaka,— Karella sūdzējās.

— Kāds ielauzies Bendžaminas dzīvoklī un smagi piekāvis viņu,— Hozs teica.— Viņa runāja ar mani pa telefonu, kad tas sākās. Es tūliņ drāzos turp. Stīv, es izdibināju, kas tur uzstādījis mikrofonus. Kāds tips, vārdā Kismans, no narkotiku nodaļas.

— Jā, es viņu pazīstu,— Karella sacīja.— Alans Kismans, pareizi?

— Mārtiņš Kismans.

— Jā, Mārtiņš Kismans,— Karella piekrita.

— Vai es tev teicu, ka zvanīja Ollijs Vīkss?

— Nē.

— Tu būsi bijis gaitenī. Medicīnas eksperts konstatējis, ka Herrodu nogalinājuši vairāki cilvēki, bruņojušies ar dažādiem ieročiem. Viņš bija narkomāns, Stīv.

— Vai tāpēc Kismans uzstādīja mikrofonus?

— Jā. Mēs lauzīsim vaļā atvilktnes, tiklīdz viņš atgriezīsies ar lauzni. Kas notiek pie jums?

— Nekas liels. Vismaz nekas tāds, kam būtu sakars ar šo lietu.

— Vai tu domā, ka mums pašiem derētu pārbaudīt Vortiju un Čeizu?

— Ko nozīmē «mums pašiem»? Kas tad vēl pārbauda?

— Ollijs Vīkss. Man likās, es tev to jau teicu.

— Es būšu bijis gaitenī. Kas tev prātā, Koton?

— Prātā man ir tas, ka Herrodam abas rokas raibas no adatu dūrieniem un viņa bosiem to vajadzēja ievērot, sevišķi jau vasara, kad krekliem īsas piedurknes. Bet viņi man varēja pateikt tikai to, ka viņš fotografē. Varbūt Ollijam ir taisnība. Varbūt attīstības sabiedrība tiešām ir tikai aizsegs.

— Kam?

— Narkotikam! Kismans uzskata, ka Herrods arī tirgojies.

— Pat ja viņš tirgojās, tas vēl nenozīmē, ka Vortijs un Čeizs būtu to zinājuši.

— Tad kāpēc viņi man nepateica, ka viņš bija narkomāns? Viņš tikko bija nogalināts. Ko viņi sargāja?

— Nezinu. Bet ļauj vien Ollijam rakņāties mūsu vietā. Lieks darbs mums šobrīd nudien nav vajadzīgs.

— Man nepatīk Ollijs,— Hozs atzinās.

— Man arī ne, bet...

— Ollijs ir aprobežots.

— Taisnība, bet Endijs Pārķers jau arī.

— Jā, bet ar Pārķeru man jāstrādā gribot negribot, viņš ir mūsu sasodītajā vienībā. Bet ar Olliju man nav jāstrādā.

— Viņš ir ļoti apzinīgs.

— Ha!— Hozs nošņācās.

— Jā gan. Starp viņu un Pārķeru ir atšķirība.

— Es to nesaskatu.

— Bet tāda ir. Tā ir atšķirība starp vārpatām un pienenēm. Pārķers ir vārpata, neglīts, ka bail, un galīgi nekam nederīgs. Ollijs ir pienene .. .

— Varena pienenīte,— Hozs piezīmēja.

— Pienene,— Karella palika pie sava.— Tikpat neglīta kā vārpata, tikai ne tad, kad uzzied skaistiem, dzelteniem ziediem. Un neaizmirsti, ka to var izmantot salātiem.

— Man nudien patiktos izmantot Olliju salātiem,— Hozs sacīja.— Un noslīcināt viņu eļļā un etiķī.

— Lai tik viņš rosās, Koton. Vai viņš solījās zvanīt?

— Patlaban viņam kuru katru mirkli būtu jāparādās iecirknī. Vai zini, ko es vēlētos? Es vēlētos, lai klāt ir Artijs Brauns, kad Ollijs sak spļaut ārā savus rasistiskos mēslus. Artijs notriektu viņu uz pakaļas, ievīstītu dāvanu papīrā un nosūtītu savam onkulim uz Alabamu.

— Kāpēc viņš nāks šurp?— Karella jautāja.

— Viņš domā, ka es atvedīšu Bemlžaminu. Pastāsti viņam, kas noticis, labi? Varbūt tad viņš taisnā ceļā dosies mājās un atriebdamies spraudis kniepadatas vaska lellīte.

— Vai meitenei ir slikti?

— Ļoti slikti. Šķiet, viņai ir lauzts žoklis un abas kājas.

— Kāpēc?

— Nezinu. Te jau nāk Kismans, parunāsim vēlāk. Vai tu taisies mājās?

— Pēc kāda brītiņa.

— Manuprāt, Stlv, vēlāk vakarā mums par to visu derētu apspriesties. Sāk kļūt sarežģīti.

— Jā,— Karella atteica un nolika klausuli.

Diez vai ir kaut kas tāds, ko nevarētu atvērt ar lauzni,— ja nu vienīgi anšovu kārba.

Uzlauzdami aizslēgtās atvilktnes Herroda fototelpā, Hozs, Kismans un izmeklētājs Boids no astoņdesmit trešā iecirkņa lietoja tādu kā nepārtrauktās darbības metodi. Viņi nevis atlauza vienu atvilktni un izpētīja tās saturu, bet gan lauza vaļā visas pēc kārtas, pavisam sešas, un tad apsēdās, lai lēnā garā aplūkotu, kas tajās iekšā. Viņiem vajadzēja desmit minūtes, lai atvērtu atvilktnes, un gandrīz stundu un desmit minūtes, lai izpētītu visu saturu. Tā kā vienīgais gaismas avots fototelpā bija sarkanā spuldze virs galda, tad viņi aiznesa visas sešas atvilktnes uz guļamistabu, izgāza tās, ieslēdza griestu lampu un sasēdās ap atvilktnēm kā bērni, kas lietainā dienā vecas majas bēniņos rakņājas pa vecām mēbelēm un drēbēm. Ielas trokšņi ārā sāka pieklust — Daimondbekā iestājās vakariņu laiks.

Čārlijs Herrods bija bijis ārkārtīgi rosīgs cilvēks.

Un Elizabete Bendžamina tāpat.

Daļa no Herroda rosības bija saistīta ar narkotiku lietošanu. Ja medicīnas eksperta slēdziens vēl atstāja zināmas šaubas par to, vai Čārlijs tiešām bijis narkomāns, tad tās visas izklīda, kad izmeklētāji pārcilāja pirmās atvilktnes saturu. Šai atvilktnē tukšā cigāru kārbā viņi atrada šļirci, tējkaroti ar nomelnējušu apakšu un saliektu kātu un pusduci sērkociņu kārbiņu. Paslēptus divsekciju zibspuldzes korpusā, viņi uzgāja trīs plastikāta maisiņus ar baltu pulverveida vielu, kas, pēc viņu domām, bija heroīns. Otrā tukšā cigāru kārbā tai pašā atvilktnē, acīmredzot kā nodrošinājums grūtiem laikiem, glabājās drošības adata, pipete un nokvēpis pudeles metāla vāciņš, iestiprināts vara stieples cilpā. Pudeles vāciņš aizstāja karoti, kurā heroīnu karsējot izšķīdina ūdeni; drošības adatu lietoja vēnas pārdurša-nai; ar pipeti narkotiku ievadīja tieši asinīs,— ļoti primitīvi, bet gaužām iedarbīgi, ja tu neganti mocījies, bet šļirce bija salūzusi un virtuves piederumi izbeigušies.

Dziļāk atvilktnē viņi uzgāja veselu kolekciju grāmatu un brošūru, kā ari žurnālu un avīžu izgriezumu, kas attiecās uz narkotikām un to pārdozēšanu, ieskaitot arī fotokopiju no policijas mēnešraksta, kuru abonēja vairums pilsētas policistu. Atsevišķos vāciņos atradās avīžu izgriezumi, kuros bija ziņots par lielu heroīna kravu pārtveršanu, narkotiku tirgoņu arestiem, policijas pasākumiem pret narkotiku transportu, un ari viena lappuse, kas šķita pārkopēta no kāda raksta par toksikoloģiju un uzskaitīja simptomus, kādi rodas, saindējoties ar alkaloīdiem, kā ari to pretlīdzekļus. Pirmajā atvilktnē nekas neliecināja par to* ka Herrods būtu tirgojies ar narkotikām. Heroīna krājums bija niecīgs, tādu pie rokas turētu katrs narkomāns, lai nepaliktu pavisam tukšā. Lai gan likums šai pilsētā noteica, ka heroīna krājums, kas lielāks par divām uncēm, dod iemeslu uzskatīt, ka īpašniekam bijis nolūks tirgoties, neviens no izmeklētājiem neticēja, ka Herroda zibspuldzē ir pietiekami daudz heroīna, lai šāds pieņēmums būtu pamatots.

Pārējās piecas atvilktnes bija pilnas ar alfabētiskā secībā sakārtotiem papes vāciņiem. Lasot uzrakstus uz šiem vāciņiem, varēja rasties aizdomas, ka nelaiķis Čārlijs Herrods aizrāvies ar literatūru, teātri, mitoloģiju, vēsturi, lingvistiku, izglītību un reliģiju. Uz baltajām etiķetēm, kas bija uzlīmētas uz vāciņiem, greznojās, piemēram, tik dažādi virsraksti kā SNIEGBALTĪTE UN SEPTIŅI RŪĶĪŠI, LESIJA, TROJAS KARI, ZĪDAINU UN BĒRNU KOPŠANA, ZELTA AUNADA, TARZANS NO PĒRTIĶU CILTS, JIDIŠA PRIEKI, ZOOLOĢISKA DARZA STĀSTS, BERLICA FRANČU VALODAS PAŠMĀCĪBA, KARS UN MIERS, TREŠĀ REIHA UZPLAUKUMS UN SABRUKUMS un pat SVĒTA BĪBELE. Taču viens vienīgs skatiens, uzmests vāciņu saturam, atklāja, ko šie nosaukumi apzīmē patiesībā, un turklāt parādīja, ka Čārlijam Herrodam piemitusi zināma perversa humora izjūta.

Vāciņos atradās fotogrāfijas.

Dažas no fotogrāfijām nepārprotami bija uzņemtas nesen, un tās acīmredzot bija uzņēmis Čārlijs pats, šeit, savā dzīvoklī — galvenokārt guļamistabā, arī dzīvojamā istabā, virtuvē un (vienā ievērības cienīgā sērijā) ārpusē uz avārijas trepēm. Dažas fotogrāfijas bija desmitiem gadu vecu attēlu palielinājumi,— apģērbi, kas piederēja attiecīgajiem laikposmiem, nodevīgas plaisas, ieplīsumi un izbalojumi norādīja uz kādu citu avotu, nevis Čārlija fotoaparātu.

Visas fotogrāfijas bija pornogrāfiskas.

Tās attēloja jebkurus iedomājamos dzimumaktus, kādi vien jebkad īstenoti, izgudroti un izfantazēti cilvēkiem un dzīvniekiem, jebkuram vecumam, ādas krāsai, tipam vai pārliecībai, duetiem, trio, kvartetiem, kvintetiem, sekstetiem (protams), pūļiem, bariem, ciltīm vai (kā šķita, raugoties vienā no attēliem) veselām nācijām,— veikti ar vai bez ierobežojumiem, mehāniskām ierīcēm, instrumentiem, piederumiem, moku rīkiem vai ar garīdzniecības aksesuāriem. Tā kā uz visām fotogrāfijām bija atzīmēta cena, tad loģisks šķita pieņēmums, ka Čārlijs bijis kas vairāk nekā tikai gadījuma kolekcionārs. Patiesībā gandrīz obligāti vajadzēja secināt, ka Čārlija lepnās drānas un automobilis ir viņa fotoslieksmju tiešs rezultāts. Tātad nozīmīgu vielu viņa rosīgajā darbībā (vai biznesā, ja jums tā labāk tīk) ieņēma tirgošanās ar pornogrāfiskām fotogrāfijām. Un arī Elizabete nebija melojusi, apgalvodama, ka nav prostitūta. Elizabete Bendžamina bija fotogrāfa modelis. Vismaz divas trešdaļas no Čārlija galerijas bildēm rādīja Elizabeti kā dažādu lomu izpildītāju. Viņas repertuārs acīmredzot bija neierobežots, viņas pozas — bez kāda bikluma un kautrības, viņas kā zvaigznes kvalitāte — nepārprotama.

Un tā nu tīkami aizritēja vakariņu stunda, un krēsla nolaidās pār pilsētu, kamēr Kismans, Boids un Hozs pavadīja klusus brīžus, skatīdamies neķītrus attēlus, un katrs no viņiem beidzot zināja, kā jūtas cenzūras padomes darbinieks, kurš, kalpojot sabiedrībai, ir spiests lasīt visvisādas piedauzīgas grāmatas, lai pēdīgi izlemtu, kuras no tām ir pārāk šķebīgas, lai tām drīkstētu dot vietu publiskās bibliotēkas plauktos.

Šī pieredze šķīstīja.

Stīvs Karella pamazām sāka justies kā rēķinvedis.

Patlaban bija bez divdesmit minūtēm astoņi, un gandrīz pirms divām stundām policijas iecirknī bija ieradies Ollijs Vīkss ar pamatīgu informāciju par firmu, ko sauca par «Daimondbe-kas attīstību» un ko vadīja divi džentlmeņi, vārdā Robinsons Vortijs un Alfrēds Allens Čeizs. Ollijs acīm redzami bija krietni pastrādājis kopš tā brīža, kad atstāja Vortiju un Čeizu, apsolīdams viņiem papētīt kompānijas darbību, un piezvanīja Hozam, lai pateiktu: «Esmu izdibinājis šo to par mūsu draugiem Vortiju un Čeizu,»— tādējādi novērtēdams sevi brīnum pieticīgi. Patiesībā šajās dažās stundās, pirms vairums biznesa biroju beidza darbu, Ollijs bija noskraidījis prāvus gabalus, kas apstiprināja, ka resnīšiem ir vieglas kājas un ka viņi turklāt ir labi dejotāji.

Izmeklēšanu viņš, protams, bija veicis pēc priekšrakstiem, un priekšraksti diktēja, ka, pārbaudot aizdomīgu biznesa firmu, jāveic daži formāli pasākumi. Ollijs tos visus bija paveicis un tagad alka drīzāk pierādīt Hozam (vai Karellam kā viņa aizvietotājam), ka nav pārsteidzies, vērtēdams vīrus, kuri vada «Daimondbekas attīstību». Karellu viņš pazina kopš tiem laikiem, kad abi pirms gadiem pieciem bija sadarbojušies, un toreiz Karella bija ņēmis Olliju priekšā par viņa savādo paradumu: Ollijs bija nolamājis par «sagrabējušo mulatu stulbeni» kādu astoņdesmit sešus gadus vecu puertorikāņu matronu, divpadsmit mazbērnu vecmāmiņu, lepnu māti, kuras dēls tolaik kandidēja uz posteni pilsētas domē. Ollijs apvainojās par Karellas apvainošanos, un viņu darba attiecības kopš tā laika palika visai saspīlētas. Arī tagad, ķērušies pie darba, abi vīrieši neapmainījās pārlieku daudzām laipnībām. Karella izmeklēja slepkavību, un Ollijs izmeklēja slepkavību, abas slepkavības varēja būt saistītas, un tas deva viņiem kaut ko kopīgu.

— Lūk, ko es noskaidroju par abiem šitiem putniņiem,— Ollijs iesāka.— Vispirms es piezvanīju Kārtraitam un Fīldsam, kredīta izziņu aģentūrai iekšpilsētā, un aprunājos ar dāmu, vārdā misis Klāra Trezora, no apkalpošanas nodaļas. Viņa sāka milzīgi uzstāties, lai es ejot uz turieni, raušoties ceturtajā stāvā un uzrādot savas pilnvaras, bet es atteicu, ka ir jau trīs pēcpusdienā un ka man nav laika skriet uz iekšpilsētu. Tad nu viņa paņurdēja un pačīkstēja, un pēc pusstundas atzvanīja man, lai nodotu visu vajadzīgo informāciju. Nu, redz, un izrādās, ka «Daimondbekas attīstība» ir reģistrēta pagājušā gada septembri un ka trīs šī kantora darbinieki ir prezidents Robinsons Vortijs, viceprezidents Alfrēds Allens Ceizs un kasieris — kāds zellis, vārdā Oskars Hemingss. Reģistrācijas brīdī pamatkapitāls sastādījis piectūkstoš deviņsimt septiņdesmit piecus dolārus, īpašums piederējis vienādās daļās visiem trim dalībniekiem. Par firmas galveno darbību uzdota «īpašumu pirkšana un atjaunošana pilsētas daļā, kas pazīstama ar nosaukumu Daimondbeka». Tiktāl izklausās likumīgi, vai ne?

— Jā,— Karella piekrita, sācis prātot par Rodžeru Grimmu un viņa importa biznesu, un par firmām Hamburgā un Brēmer-hāfenē. Tad bez kavēšanās izmeta to visu no prāta. Karellam nācās grūti pat izskaidrot jaunos matemātikas uzdevumus saviem dvīņiem, un viņam radās aizdomas, ka viņš nekādi nespētu strādāt administratīvā darbā starptautiskā kartelī. Karella vēl nezināja, ka pēc maza brītiņa Hozs atnesis viņam informāciju par vēl vienu biznesu — par mazo pornobodīti, kas piederējusi Čārlijam Herrodam. Ja Karella to nojaustu, viņa prāts vispār atteiktos darboties.

— Vai tu seko man līdzi?— Ollijs noprasīja.

— Sekoju,— Karella apstiprināja, nebūdams par to gluži pārliecināts.

— Tad ir labi. Pēc tam es apvaicājos Veiksmīga Biznesa birojā un Aisolas kredīta birojā, un arī Daimondbekas kredīta birojā un noskaidroju, ka šitiem zeļļiem ar kredītu viss kārtībā, nav sūdzējies neviens, ar ko šiem bijusi darīšana, rēķini samaksāti laikā un tamlīdzīgi. Viss joprojām izskatās labi un likumīgi.

— Un kad sāk izskatīties slikti?— Karella jautāja.

— Uzgaidi mirklīti, jā?— Ollijs teica. Viņš ieskatījās savās piezīmēs, ko bija rūpīgi sarakstījis uz izmeklēšanas daļas apdrukāto veidlapu otrajām pusēm, un atkal pacēla acis.— Nu, tātad šie zēni nodarbojas ar īpašumu pirkšanu un remontu, vai ne? Es piezvanīju Zemes Tiesību reģistram un uzzināju, ka kopš sava biznesa uzsākšanas viņi Daimondbekā nopirkuši pavisam deviņus pamestus namus. Tie visi nopirkti no sākotnējiem īpašniekiem un maksājuši lētāk nekā tad, ja būtu pārdoti izsolē. Vai gribi dzirdēt dažas cenas?

— Kālab ne,— Karella atsaucās.

— Cenas ir svarīgas,— Ollijs noteica.— Tā, piemēram, par trīsstāvu namu Torpa avēnijas dienvidu galā viņi ir samaksājuši seštūkstoš trīssimt dolāru, par divstāvu māju Kosinska bulvārī — divtūkstoš septiņsimt dolāru, par trīsstāvu namu ar kaļķakmens fasādi Halla avēnijas un Divdesmit piektās ielas stūri — trīstūkstoš astoņsimt dolāru un tā tālāk. Kopējā cena par šiem deviņiem namiem bija četrdesmit astoņi tūkstoši septiņsimt piecdesmit dolāri. Saprati?

— Sapratu,— Karella apstiprināja, gan bez īstas pārliecības.

— Pēc tam es piezvanīju uz Licenču un Namu reģistru un uzzināju, ka «Daimondbekas attīstība», kurai tagad pieder deviņas ēkas un kuras labā strādā vesela arhitektu firma, pa visu šo laiku ir atjaunojusi tikai vienu namu — kaut kādu būdu Sv. Sebastiana avēnijā. Sī arhitektu firma, «Dizaina apvienība», atrodas Einslija avēnijā. Es viņiem piezvanīju, un viņi pateica, ka par savām skicēm saņēmuši piecdesmit tūkstošus dolāru.

— Kā tu uzzināji arhitektu firmas nosaukumu?

— Piezvanīju Vortijam un Čeizam, un viņi man pateica, kā tad tu domāji? Šitie divi tipi dikti grib pierādīt, ka darbojas likumīgi, tāpēc pateica man gan savas arhitektu firmas, gan savas bankas nosaukumu — un tā bija viņu pirmā kļūda.

— Kas tā par banku?

— Bankers First Kalvera avēnijā, triju kvartālu attālumā no viņu biroja. Kad zvanīju, pulkstenis bija ap četriem. Redz, durvis viņi slēdz trijos, bet paši paliek strādāt līdz pieciem, dažreiz līdz sešiem. Es runāju ar menedžeri, zelli vārdā Fredu Epsteinu, un viņš man pastāstīja, ka «Daimondbekas attīstībai» esot tekošais rēķins un arī seifs. Es pajautāju, vai drīkstētu ieskatīsies seifā, bet viņš teica, ka bez prokurora ordera nē,— tagad jau bez ordera vairs nevar pat aiziet iedzert kafiju. Tad nu es metos uz iekšpilsētu un nogrābu vienu municipālo tiesnesi, kas izrakstīja man orderi; atpakaļ bankā es tiku ap pieciem, izvandīju seifu, un uzmini, kas tur bija?

— Kas?— Karella jautāja.

— Tai kastē ir gandrīz astoņsimt tūkstoši skaidrā naudā. Vai tev nešķiet, ka tā ir pamatīga summiņa trim plikadīdām, kas sākuši biznesu ar piectūkstoš deviņsimt septiņdesmit pieciem dolāriem?

— Jā, tā man liekas gan.

— Un neaizmirsti, ka viņi jau ir izgāzuši gandrīz simts tūkstošus, pirkdami namus un pasūtīdami arhitektiem skices. Nemaz nerunājot par to, cik varēja maksāt tās vienas ēkas remonts. No kurienes nāk visa šitā nauda, Karella?

— Es nezinu,— Karella atteica.

— Es arī ne.

— Vai Hozam tu to visu izstāstīji?

— Es to zināju jau tad, kad zvanīju viņam, bet pirms stāstīšanas gribēju pārbaudīt vēl kaut ko.

— Ko tad?

— To trešo tipu «Daimondbekas attīstībā». Oskaru Heming-su. Kasieri.

— Vai tu tiki viņam uz pēdām?

— Jā, viņš dzīvo tajā Sv. Sebastiana avēnijas namā, ko izremontējusi «Daimondbekas attīstība». Rīt domāju viņu apciemot. Jau aprunājos ar identifikācijas nodaļu,— viņš nav uzskaitē. Starp citu, Vortijs ari ne. Ar Ceizu ir citādi. Pirms pieciem gadiem iekritis par otrās pakāpes ielaušanos, notiesāts uz desmit gadiem Kāslvjū, pēc trim ar pusi ticis ārā uz galvojumu.

— Kad tas bija?

— Kad viņu atbrīvoja? Novembrī būs divi gadi.

— Vai par kādu no viņiem kaut ko zina FIB?

— Es nosūtīju pieprasījumu,— Ollijs atbildēja.— Drīz uzzināšu.

— Tu esi krietni pastrādājis, Ollij,— Karella sacīja. Ollijs viņam nepatika, taču viņš necentās slēpt savu apbrīnu par to, ko Ollijs paveicis dažu stundu laikā. To Karella jau bija mēģinājis ieskaidrot Hozam. Resnais Ollijs Vīkss bija šausmīgs cilvēks, toties daudzējādā ziņa labs policists. Atteikties no viņa izmeklētāja instinkta un neatlaidības, izdibinot faktus, būtu tas pats, kas izliet vannas ūdeni kopā ar bērnu. Tomēr — viņa klātbūtne darbā kaitināja. Un ko tur varēja darīt? Pavisam godīgi — ko tur varēja darīt? Izturēties pret viņu kā pret kompjūteru, kas izspļauj informāciju, tādējādi laupot viņam jebkuru cilvēcību un aizvainojot tāpat, kā justos aizvainots ikviens? Ollijs Vīkss bija problēma. Vēl vairāk, Karellam bija aizdomas, ka viņš ir neatrisināma problēma. Viņš bija tas, kas bija. Nevarēja vienkārši pasaukt viņu maliņā un rāmi izskaidrot viņam dzīves patiesības. «Klausies, Ollij, bērniņ, nav gliti tā runāt. Daži cilvēki var apvainoties, tu saproti, Ollij?» Kā lai izskaidro krokodilam, ka nav glīti ēst citus dzīvniekus? «Tas ir manā dabā.» viņš atbildēs. «Tāpēc jau Dievs ir devis man tik asus zobus.» Tikai Dievs vien zināja, kādēļ viņš ir iedevis Ollijam Vīksam tik asus zobus, un Karella nevarēja iedomāties, ko ar tiem iesākt,— ja nu vienīgi ņemt un izdauzīt.

— Tev taisnība, es esmu krietni pastrādājis,— Ollijs teica un pasmīkņāja, tādējādi pievienodams visiem saviem tikumiem vēl arī pieticību.

Izdzirduši ārējā gaitenī troksni, abi vīrieši pagriezās pret reliņu barjeru. Policijas iecirknī ienāca Hozs, kam sekoja Kismans, nesdams magnetofonu. Kismans izskatījās vecāks, nekā viņu atcerējās Karella. Viņš piepeši ieprātojās, vai Kismans to pašu domā par viņu.

— Sveiks, Alan,— viņš uzsauca.

— Mārtiņš,— Kismans izlaboja.

— Mārtiņš, Mārtiņš, pareizi,— Karella nobēra un pamāja ar galvu. Viņš bija noguris, galvā ņirbēja pārlieku daudz skaitļu. Nauda, nauda, nauda,— izmeklējot noziegumus, pēdīgi vienmēr iznāca atdurties pret mīlestību vai naudu.

— S's ir Ollijs Vīkss no astoņdesmit trešā. Mārtiņš Kismans, narkotikas.

Vīrieši īsi sarokojās un nopētīja viens otru kā reklāmas aģenti, kas prāto, vai par paveikto abiem izmaksās vienādas daļas.

— Kur ir tā meiča?— Ollijs noprasīja, pēkšņi aptvēris, ka Hozs ir braucis saņemt ciet Elizabeti Bendžaminu, bet ir atgriezies kopā ar policistu no narkotiku nodaļas.

— Dairnondbekas slimnīcā,— Hozs atbildēja.

— Ar lauztām kājām, dažām lauztām ribām un lauztu žokli,— Kismans piemetināja.

— Kāpēc tu nepiezvanīji man?— Ollijs aizvainots jautāja Hozam.

— Viss gāja pārāk ātri,— Hozs atteica.— Bet Kismanam kasetē ir ierakstīts viss, kas dzīvoklī notika ...

— Kasetē?— Ollijs atkārtoja. Viņš bija gaužām apjucis. Samirkšķinājis acis, viņš sameklēja mutautu un, slaucīdams pieri, nobubināja:— Es nesaprotu, kas te notiek.— Un tā bija tīra patiesība.

Hozs viņam visu paskaidroja, kamēr Kismans sagatavoja magnetofonu. Tad visi četri viri apsēdās cietos krēslos visapkārt galdam, un Kismans nospieda pogu. Lente sākas ar teikumu, kurš bija ierakstīts agrāk tai pašā dienā:

«Viņa mantas ir apskatītas. Jau četras reizes. Tie cūkas ir vazājušies pa dzīvokli iekšā ārā, it kā te būtu kāda metro stacija.»

— Kas tur runā?— Ollijs čukstēja.

— Tā meitene,— Hozs tāpat čukstus atbildēja.

«Te jau bija policija?»

«Kad mūsu nebija mājās.»

«Tad kā jūs zināt, ka viņi te bijuši?»

— Kas tas par zelli?— Ollijs vaicāja.

— Es,— Hozs atteica.

— Tu?— Ollijs apjuka vēl vairāk.

«Čārlijs izlika viņiem slazdus. Zināt, cūkas jau nav necik gudras. Mikrofonus Čārlijs atrada ...»

— Vai varat patīt uz priekšu?— Hozs sacīja.

«...desmit minūtes pēc tam, kad tie bija iemontēti.»

Kismans apturēja kaseti, nospieda ātrās pārtīšanas pogu,

pavērojis skaitītāju, nospieda STOP un pēc tam — atskaņošanas pogu. Šoreiz viņš tika tuvāk mērķim:

«... labāk brauciet žigli šurp. Dzīvoklī. Es darīju, kā jūs sacījāt, paliku tepat. Un tagad viņi ir atnākuši pēc manis. Tie paši, kas nogalināja Čārliju. Viņi ir ārā, uz avārijas trepēm. Un gāzīsies iekšā, tikko saņems dūšu.»

Atskanēja plīstošu stiklu šķinda, un reizē sāka trokšņot vismaz trīs, ja ne četras dažādas balsis:

«Vācies nost no telefona!»

«Turi viņu, skaties!»

«Viņa...»

«Rokā ir!»

Elizabete iekliedzās. Ierakstā atskanēja klikšķis, acīmredzot klausule tika nolikta uz aparāta, un pēc tam sākās kņada, laikam apgāzās kads krēsls, pa linoleja grīdu ātri un juceklīgi dipēja kājas. Meijers, ar kafijas krūzi un siermaizīti rokā tuvodamies reliņu barjerai, uzsauca:— Kas tur notiek?

— Klusu!— Hozs nošņāca.

Elizabete tagad šņukstēja. Atskanēja apslāpēti būkšķi, kad pret cilvēka ķermeni atsitās kaut kas ciets.

«Ai, lūdzu, nē!»

»Aizveries, maita!»

«Turi viņu, ņem ciet aiz kājām!»

«Lūdzu, lūdzu!»

Viņa iekliedzās vēlreiz, un garais, asinis stindzinošais kliedziens uzdzina šermuļus pieciem piedzīvojušiem izmeklētājiem, kuri bija redzējuši un dzirdējuši gandrīz visu, kas atrodams šai šausmu nodaļā. Nodunēja vēl vairāki sitieni, nu jau pat ritmiski,— metodiski tika dauzīta samaņu zaudējusi meitene.

«Klausies, pietiks.»

«Turi viņu, liecies mierā, tu viņu nositīsi!»

«Laižamies, laižamies.»

«Kas tur?»

«Velns parāvis, laižamies tak prom no šejienes!»

Nodipēja skrejoši soļi, nošķindēja stikls — tur droši vien izbira rūts lauskas, kad viņi kāpa ārā pa logu. Jutīgais mikrofons uztvēra vaidu uz virtuves grīdas, un pēc tam iestājās pilnīgs klusums.

Kismans izslēdza magnetofonu.

— Kā jūs domājat, cik?— ierunājās Hozs.

— Četri vai pieci,— Ollijs atsaucās.— Grūti pateikt.

— Es tur kaut ko nesaprotu,— Karella sacīja, saraucis pieri.

— Mārtiņ, vai jūs nepagrieztu drusciņ atpakaļ?

— Uz kurieni?

— Uz turieni, kur viens no viņiem runā kaut ko par nosišanu.

Attinis lenti atpakaļ, Kismans nospieda pogu.

«Ai, lūdzu, nē!»

«Aizveries, maita!»

«Turi viņu, ņem ciet aiz kājām!»

«Lūdzu, lūdzu!»

Telpā atkal atskanēja meitenes šausmu pilnais kliedziens, un vīrieši atkal sēdēja mēmi kā bērni, kuri neko nav zinājuši par tumsā mītošiem briesmoņiem. Viņi klausījās sitienos un gaidīja ieskanamies nākamo balsi:

«Klausies, pietiks.»

«Turi viņu, liecies mierā, tu viņu nositīsi!»

«Laižamies, laižamies.»

— Apturiet šeit,— Karella teica, un Kismans izslēdza magnetofonu.— Es nesaprotu šīs pavēles.

— Kādas pavēles?

— Tas tips kādam saka, lai viņš turot viņu un reizē ari liekoties mierā,— Karella sacīja.— Tas ir bezjēdzīgi.

— To jau viņš bļauj visu ieraksta laiku,— Kismans piezīmēja.

— Ko tad?

— Lai viņu tur. Viņš visu laiku liek kādam no pārējiem, lai tas viņu tur.

— Tajā lentē ir daudz trokšņu,— Ollijs norūca.— Varbūt mēs dzirdam aplam.

— Nē, tas ir ierakstīts skaļi un skaidri,— Hozs iebilda.

— Viņš kliedz: «Turi viņu!»— tur nav nekādu šaubu.

— Vai, jūsuprāt, šīs balsis izklausās jaunas?— Ķismans jautāja.

— Dažas.

— Bet melnas tās izklausās noteikti,— Ollijs piebilda, Hozs uzmeta viņam drūmu skatienu, bet Ollijs nelikās to redzam.

— Lūdzu, to vietu vēlreiz,— Karella teica.— Par to nosišanu.

Kismans sameklēja lentē vajadzīgo vietu, un viņi vēl un vēlreiz atskaņoja šo vienīgo teikumu, rūpīgi ieklausīdamies, meklēdami jēgu šķietamajā pretrunā: «Turi viņu, liecies mierā, tu viņu nositīsi! Turi viņu, liecies mierā, tu viņu nositīsi! Turi viņu, turi viņu . ..»

— Tas ir viņa vārds!— Hozs iesaucās, pēkšņi pietrūkdamies no krēsla.

— Ko?— Ollijs izdvesa.

— Houlders! Džeimijs Houlders![2]

Klubā viņi iegāja trijatā — Ollijs Vīkss, jo Herroda noslepkavošana oficiāli bija viņa lieta; Karella un Hozs, jo Rērdona noslepkavošana oficiāli bija viņējā. Turklāt vairāk ieroču nenāca par ļaunu, ja vajadzēja stāties pretī nezināmam daudzumam paklīdeņu.

Kluba telpas atradās īresnama pagrabā Ziemeļu Divdesmit septītajā ielā. Klubu nenācās grūti atrast, jo astoņdesmit trešā iecirkņa policistiem bija aktīvs dosjē par visām apkaimes ielu bandām, un pietika ar Ollija zvanu uz savu iecirkni, lai nekavējoties uzzinātu «Seno galvaskausu» pulcēšanās vietu. Stāvēdami pagraba gaitenī pie kluba durvīm, viņi iekšā dzir-

dēja mūziku un vairākas balsis — gan vīriešu,gan sieviešu. Viņi neklauvēja un neķēpājās ar formalitātēm; šeit bija darīšana ar cilvēkiem, kas, iespējams, vainīgi slepkavībā un vardarbībā. Resnais Ollijs uzlauza durvis, un viņam pa pēdām ar pistolēm rokā telpā iegaja Karella un Hozs. Kad atsprāga durvis, pret tām pagriezās divi jaunekji, kas stāvēja pie atskaņotāja. Ienākot izmeklētājiem, kājās pietrūkās puisis un meitene, kas bija ķircinājušies uz dīvāna pie sienas iepretim durvīm. Krēslainos kaktos, saspiedušies cieši kopā, dejoja vēl divi pārīši. Viņi spēji apcirtās pret iebrucējiem un mitējās dejot, taču nepalaida viens otru vaļā. Telpas tālākajā galā bija vēl vienas durvis. Ollijs piesteidzās pie tām un ar kāju atspēra vaļā. Tur gultā gulēja kails puisis un meiča.

— Augšā!— Ollijs uzsauca.— Ģērbieties!

— Kas te notiek?— jautāja viens no jaunekļiem, kas stāvēja pie atskaņotāja.

Hozs pazina bārdaino biljarda spēlmani Eiveriju Ivensu.

— Policija,— Karella atteica.— Turiet muti.

— Kur ir Džeimijs Houlders?— noprasīja Hozs.

— Otrā istabā.

— Pasteidzies, mīlētāj,— Ollijs skubināja.— Ārpusē kāds vēlas ar tevi runāt.

— Ko tad es esmu izdarījis?— Houlders otrā istabā vaicāja.

— Es šeit esmu prezidents,— Eiverijs sacīja, atkāpdamies no atskaņotāja.— Ja neiebilstat, es gribētu zināt, kas te notiek.

— Kā jūs sauc?— Karella jautāja.

— Eiverijs īvenss.

— Prieks ar jums iepazīties,— Ollijs noteica.— Ei, tu, aši pie sienas! Te nav nekāda piektdienas vakarēšana. Izslēdziet to atskaņotaju!

— Ceru, ka jums ir orderis,— Eiverijs sacīja.

— Jā, re, kur mūsu orderis,— Ollijs attrauca un pavicināja dūri ar 38. kalibra pistoli.— Gribi izlasīt?

— To es nesaprotu,— Eiverijs paskaidroja.—«Senie galvaskausi» vienmēr ir sadarbojušies ar policiju. Vai jūs man, lūdzu, nepateiktu .. .

— Mēs tev pateiksim policijā,— Ollijs atcirta.— Nu, meitiņas, jūs ari!— Iebāzis pistoles stobru otrā istabā, viņš uzbrēca:

— Houlder, tu neposies uz gubernatora balli! Taisies žiglāk, vai es iešu tev palīgā!

Meitene, kas bija gulējusi gultā ar Houlderu, bija steigšus apģērbusies un patlaban nāca ārā no blakusistabas, pogādama ciet blūzīti. Ne vairak par sešpadsmit gadiem, stirnas acis, skaista sejiņa, nevainojama āda.

Eiverijs piegāja pie Karellas un, kā uzticēdams noslēpumu, ierunājās:— Manuprāt, jūs saprotat, ka «Senie galvaskausi» šajā apkaimē ir vienīgais klubs, kurš ...

— Pastāstīsiet vēlāk,— Karella viņu pārtrauca.

— Vai jūs pateiksiet, kāpēc vedat mūs uz policiju?— Eiverijs jautāja.— Vai gadījušās nepatikšanas ar kādu no pārējiem klubiem?

— Nē,— Karella strupi attrauca.

Telpā ienāca Džeimijs Houlders. Viņš bija tikpat milzīgs, kādu Hozs viņu atcerējās, ar spēcīgam plaukstu locītavām un varenām rokām.— Kādas sūdzības?— viņš noprasīja.

— Viņi ir kļūdījušies, Houlder,— Eiverijs sacīja.

— Noteikti,— Houlders norūca.

«Senie galvaskausi» nemaz nebija tik veci, kā sludināja viņu nosaukums, tomēr dalībnieku vecums sniedzās no astoņpadsmit līdz divdesmit sešiem gadiem, kas nozīmēja, ka viņi nav mazgadīgie noziedznieki un ka tāpēc viņus drīkst nopratināt policijas iecirknī. Neviens šīs pilsētas policistiem nekad nebija teicis, tieši kur būtu janopratina mazgadīgs noziedznieks. Aizdomās turētos mazgadīgos viņi parasti aizveda uz tādu ēkas daļu, kur tos neietekmētu visvisādu nekrietnu tipu klātbūtne, tādējādi liekulīgi iztapdami noteikumiem,— Likuma ceļi ir neizdibināmi. «Senajiem galvaskausiem», protams, bija atļauts noklausīties savu tiesību uzskaitījumu un izskaidrojumu, viņiem bija atļauts ciest klusu, ja viņi tā vēlētos, un viņiem bija tiesības arī uz advokātu, vai nu viņi nolemtu atbildēt vai neatbildēt uz jebkuriem jautājumiem. Miranda-Eskobedo, Augstākās tiesas nolikums, kurš garantēja visas šīs tiesības, patiesībā nemaz nebija tāds šķērslis, par kādu to dēvēja daži policisti. Aptauja tiesību sargāšanas iestāžu darbinieku vidū patiesībā liecināja, ka pēc Mirandas-Eskobedo nolikuma pieņemšanas iegūtas tikpat daudzas atzīšanās kā pirms tās, nelietojot nekādus nelegālus trešās šķiras līdzekļus.

Eiverijs Ivenss, «Seno galvaskausu» vadonis, bija pats vecākais no bandas locekļiem, viņam jau tuvojās divdesmit septītais gads. Viņš bija arī pats gudrakais un, domājams, pats stūrgalvīgākais. Viņš apgalvoja, ka policija esot pieļāvusi kādu kļūdu, un apliecināja, ka brīvprātīgi atbildēšot uz jebkādiem jautājumiem, kas tikšot uzdoti. Viņam neesot nekā slēpjama. «Senie galvaskausi» vienmēr esot sadarbojušies ar policiju, un viņš, bez šaubām, esot ar mieru sadarboties arī patlaban. Viņš paziņoja pārējiem bandas locekļiem — vai vismaz tiem, kas bija klāt, ņemot vērā, ka Aisola mita simt divpadsmit «Seno galvaskausu» un vel katliem piecdesmit bija jābūt Riverhedā —, ka ari tie varot atbildēt uz visiem policistu uzdotajiem jautājumiem. Eiverijs Ivenss bija mierīgs, gudrs, nelokāms, ārkārtīgi pašapzinīgs, turklāt lepnas un cildenas kompānijas vadonis. Viņš, protams, nezināja, ka policisti ierakstījuši kasetē visu, ko viņš un viņa lepnie un cildenie sekotāji izdarījuši ar Elizabeti Bendžarninu.

— Jūs joprojām neesat man pateicis, kas te īsti notiek,— Ivenss sacīja.

Viņš sēdēja astoņdesmit trešā iecirkņa nopratināšanas telpā pie gara galda, ar seju pret vienpusīgu spoguli, ko dažreiz mēdza dēvēt arī par divpusīgu,— Likuma ceļi ir arvien neizdibināmāki. Policisti, kuri sauca šo spoguli par vienpusīgu, balstījās uz faktu, ka atspoguļoja tikai viena puse, turpretī otra bija vienkārša stikla rūts, pa kuru varēja novērot cilvēku, kas šai spogulī skatījās. No vienas puses varēja skatīties spogulī, no otras — redzēt tam cauri. Nebūtu prātīgi gaidīt, lai policisti, kuri visus šos gadus nespēj vienoties pat par Mirandas-Esko-bedo interpretāciju, vienotos, kā tad galu galā lai sauc šitādu sasodītu vienpusīgi divpusīgu spoguli. Svarīgi bija tas, ka jebkurš aizdomās turētais, lūkodamies spoguli, kas uzkrītoši karājās pie sienas citādi pilnīgi tukšaja nopratināšanas telpā, uzreiz saprata, ka skatās viltus spogulī un ka (deviņos gadījumos no desmit) tiek caur to fotografēts no blakusistabas. Tieši tas patlaban notika ar Eiveriju īvensu, un viņš to pilnīgi apzinājās, Bet viņam jau, bez šaubām, nebija nekā slēpjama. Viņš bija pārliecināts, ka policistiem pret viņu nav nekādu pierādījumu. Lai tak fotografē caur savu greizo spoguli, lai noņemas ar visām tam blēņām, Pec pusstundas viņš būs atpakaļ savā klubā un dejos.

Ollijs — kurš vadīja pratināšanu, jo šī, kā sacīt jāsaka, bija viņa saimniecība, lai gan pēc noplukuma pakāpes tikai nedaudz atšķiras no astoņdesmit septītā iecirkņa policijas telpām — nekavējoties pavēstīja:— Pirms sākam, es gribētu vēlreiz pārliecināties, ka jūs izprotat savas tiesības, ko mēs jums izskaidrojām, un ka esat ar mieru atbildēt uz jautājumiem bez advokāta klātbūtnes. Vai tā ir?

— Nu, protams, protams,— Eiverijs atsaucās.— Man nav, ko slēpt.

— Labs ir, tad nosauciet man savu pilno vārdu.

— Eiverijs Mozus Ivenss.

— Kur tu dzīvo, Eiv?

— Einslija avēnijā — numurs vienpat smit, deviņdesmit četri, trīsdesmit otrajā dzīvoklī.

— Tu dzīvo viens?

— Kopā ar māti.

— Kā viņu sauc?

— Eloīze Ivensa.

— Tēvs dzīvs?

— Viņi ir šķīrušies,— Eiverijs sacīja.

— Kur tu esi dzimis, Eiv?

— Tepat. Saja pilsēta.

— Cik tev gadu?

— Divas dienas pirms Ziemassvētkiem būs divdesmit septiņi.

— Kur tu strādā?

— Patlaban esmu bezdarbnieks.

— Vai tu darbojies banda ar nosaukumu «Senie galvaskausi»?

— Tas ir klubs,— Eiverijs iebilda.

— Protams. Vai lu tajā darbojies?

— Es esmu prezidents,— Eiverijs sacīja.

— Vai Džeimijs Houlders tur darbojas?

— Džeiinisons Houlders, jā, tas tiesa. Krietns vīrs,— Eiverijs noteica un pasmaidīja.

— Kur jūs ar Džeimiju Houlderu bijāt šovakar starp pieciem un pussešiem?

— Precīzi neatceros.

— Pacenties atcerēties precīzi,— Ollijs teica.

— Tāpat vien slaistījāmies.

— Kur jūs slaistījāties?

— Droši vien biljardzālē,

— Un kur tas, lūdzu, būtu?

—«Dūzi». Krugerstrītā.

— Vai taja laikā kāds tur redzēja jūs ar Džeimiju^7

— Tur bija daudz puišu no «Galvaskausiem».

— Vai vēl kāds, izņemot bandas locekļus?

— Kluba locekļus.

— Vēl kāds, izņemot viņus?

— Nevaru droši pateikt. Man nepiemīt paradums noskaidrot visu klātesošo vārdus.

— Vai tu pazīsti tādu Čārliju Herrodu?— Ollijs jautāja, ar īkšķi un rādītājpirkstu sakniebdams sev degunu. Tas bija signāls uzbrukumam no flangiem: Ollijs turpinās frontālo uzbrukumu, kamēr Karella un Hozs pievienosies katrs no savas puses.

— Nekad neesmu dzirdējis,— Eiverijs atbildēja.

— Un Elizabete Bendžamina?— ierunājas Hozs.— Vai par viņu jūs esat dzirdējis?

— Nē.

— Herrods bija narkomāns,— piebilda Karella.

— Ak tā?— Eiverijs pasmaidīja.— Kā redzu, jūs lietojat pagātnes formu. Vai viņš atmeta šo paradumu?

— Jā, atmeta gan,— Hozs sacīja.

— Tas ir labi. Mūsu klubā narkomānu nav. Manuprāt, jūs to jau zināt. Paprasiet jebkuram turienes policistam, un viņš jums pateiks, ka «Galvaskausi» ir tīri.

— Jā, jā, to mēs zinām,— Ollijs apstiprināja.

— Tas ir fakts.

— Bet par Herrodu tu nekad neesi dzirdējis, ko?

— Nē. Es zinu tikai to, ka lepojos ar viņu, ja viņš ir ticis vaļā no sava ļaunā ieraduma. Šajā rajonā ir pārāk daudz narkotiku. To nu jūs nevarēsiet noliegt, ka arī «Galvaskausi» cenšas panākt, lai šajā rajonā būtu patīkamāka dzīve.

— Ak, vai gan mēs necenšamies visi,— Ollijs ierunājās savā slavenajā V. K. Fīldsa balsī,— vai gan mēs necenšamies visi.

— Un vēl kas,— Eiverijs turpināja,— tieši «Galvaskausi» un tikai «Galvaskausi» ir tie, kas vienmēr ved sarunas ar citiem klubiem par miera uzturēšanu šai apkaimē. Ja nebijis mūsu, tad jums, puiši, būtu pilnas rokas darba. Tad visu laiku ietu vaļā karš. Manuprāt, par to jūs mums esat vismaz mazu pateicību parādā.

— Nu protams, protams,— Ollijs piekrita.

Neviens no policistiem nepūlējās pieminēt, ka tad, ja nebūtu ielu bandu, nebūtu arī karu un tāpēc nevienai bandai nevajadzētu vest nekādas miera sarunas. Katrs no Eiverija pratinātājiem zināja, ka šolaiku bandas bija daudz bīstamākas par tām, kas pastāvējušas pirms divdesmit gadiem, galvenokārt tāpēc, ka jaunie varianti jau rašanās brīdī bija pilnīgi bruņoti ar ideoloģiju. Šī ideoloģija jau iepriekš attaisnoja asinsizliešanu. Ja tu dari kaut ko tādu, kas palīdz tavas apkaimes iemītniekiem, tad ko nu tur vairs — dari vien visu, kas tev tīk. Vēl vairāk, tu drīksti to darīt ar lepnumu.

— Kur jūs bijāt šodien īsi pirms divpadsmitiem?— Hozs jautāja._

— Ne, nudien, jus laikam gribat, lai cilvēks uz mata atceras, kur kuru reizi bijis!

— Jūs varat neatbildēt, ja nevēlaties,— Hozs sacīja.

— Man nav, ko slēpt,— Eiverijs teica.— Es acīmredzot biju kluba telpās.

— Vai kāds jūs tur redzēja?

— Nu, bez šaubām, vairāki puiši..

— Izņemot bandas locekļus.

— Kluba telpās drīkst uzturēties tikai kluba locekļi.

— Vai par kluba telpām tu sauc to pagrabu, kur mēs jūs šovakar atradām?— Ollijs noprasīja.

— Tās ir kluba telpas,— Eiverijs apstiprināja.

Trīs izmeklētāji bija pievirzījušies viņam tuvāk un tagad veidoja nedaudz klaustrofobisku apli ap viņa krēslu. Tagad viņi sāka pratināt ātrāk, izšaudami jautājumu pēc jautājuma; Eiverijs sākumā pagriezās, lai paskatītos uz katru no viņiem, bet pēdīgi veltīja visas atbildes Ollijam, kas stāvēja tieši viņa priekšā.

— Vai tām kluba telpām ir kāda piebūve?— Ollijs jautāja.

— Nē.

— Kur jūs glabājat savu arsenālu?— vaicāja Karella.

— Mums nav nekāda arsenala. Mēs esam miermīlīgs klubs.

— Nekādu ieroču?— noprasīja Hozs.

— Ne nažu?— piebalsoja Karella.

— Ne beisbola nūju?— pievienojās Ollijs.

— Nekā tamlīdzīga.

— Varbūt jums kaut kur citur ir kāds ieroču slēpnis?

— Čārliju Herrodu šodien sadūra.

— Es viņu nepazinu.

— Turklāt viņu nosita.

— Es vienalga viņu nepazīstu.

— Vai jūs pazīstat Krūgerstrītas apkaimi?

— Mazliet.

— Jūs tikko teicāt, ka spēlējāt biljardu «Dūzi».

— Jā, spēlēju. Šad un tad.

— Tas ir blakus Čārlija mājai.

— Tiešām?

— Sestajā A dzīvokli, Krūgerstritā piecpadsmit, divpadsmit.

— Nu, un tad?

— Kādreiz esi bijis tajā dzīvoklī?

— Nekad. (

— Esi redzējis tur Elizabeti Bendžaminu?

— Nē.

— Vai jūs zinājāt, ka Čārlijs Herrods bija narkomāns?

— Es nezināju, kas viņš ir. Es to cilvēku nepazinu, skaidrs?

— Vai kādreiz esi piekāvis kādu narkomānu?

— Nekad.

— Tie ir meli,— Ollijs sacīja.— Pirms pusgada mēs savācām jūs, salašņas, uz šejieni par to, ka bijāt piekāvuši kādu tirgoni, vārdā Šūmautu Kendriksu.

— Tas tak bija tirgonis. Tas nebija narkomāns. Narkomāni ir slimi cilvēki. Tirgoņi ir tie, kas padara viņus slimus.— Eive-rijs mirkli klusēja.— Starp citu, kā tad jūs to zināt? Ar to noņēmās cits policists.

Pasniedzies atpakaļ, Ollijs paņēma no galda aktu vākus un iesvieda tos Eiverijam klēpī.— Šis ir jūsu mazā klubiņa dosjē, mister prezident. Ar katru dienu tas kļūst biezāks. Par jums, salašņas, mēs zinām visu un zinām ari, kā jūs esat sasmērējušies.

— Tā nu es gluži neteiktu, mister Viks,— Eiverijs noteica, pasmīnēja un atdeva aktu vākus Ollijain.

— Mēs, piemēram, zinām,— Ollijs turpināja,— ka savu arsenālu jūs glabājat kādas Melisas Bīrnas dzīvoklī Ziemeļu Divdesmit trešās ielas divsimt vienpadsmitajā namā un ka tas sastav no četrpadsmit pistolēm, diviem dučiem rokas granātu, sešiem Otrā pasaules kara durkļiem ar makstīm un no vesela lēruma atsperes nažu, beisbola nūju un apzāģētu slotaskatu.

— Tie nu ir meli,— Eiverijs iesaucās.— Kas jums sastāstījis tadas blēņas?

— Kāds no viena cita maza klubiņa, ko sauc par «Karaliskajiem mežoņiem».

— Tie stulbeņi?— Eiverijs nicīgi novilka.— Tie jau neatšķirtu arsenālu no savas pakaļas. Starp citu, ja jau jūs domājat, ka visi tie krāmi ir Divdesmit trešajā ielā, tad kāpēc negājāt kratīt?

— Tāpēc, mister prezident, ka, būdams te pēdējo reizi, jūs tik dedzīgi solījāties paklausīt likumam, ka izmeklētājs, vārdā Tomass Boids, toreiz savukart apsolīja netraucēt ne jūs, ne jūsu klubu.

— Tas tiesa, mēs klausām likumam,— Eiverijs sacīja.— Mēs uzturam mieru.

— Šobrīd izmeklētājs Boids ir Divdesmit trešajā ielā,— Ollijs teica,— un izkrata to dzīvokli. Ceru, ka viņš neatradis tādus ieročus, no kuriem vedīs pēdas pie tevis un tavas bandas. Piemēram, nazi, ar kuru nodurts Cārlijs Herrods.

— Neatradīs, neraizējieties,— Eiverijs attrauca, tomēr tagad izskatījās diezgan satrūcies. Viņš nokremšļojās.

— Kā jūs saucat Džeimiju Houlderu?— Karella jautāja.

— Es saucu viņu par Houlderu.

—Jūs saucat viņu uzvārdā?

— Jā.

— Kāpēc?

—«Džeimijs» izklausās pēc memmesdēliņa. Viņam patīk, ka viņu sauc par Houlderu. Stiprs vārds. Viņš ir liels un lepns vīrs. «Houlders» viņam labi piestāv.

— Vai jūs esat dzirdējis par balss paraugiem?— Hozs jautāja.

— Nē.

— Tie ir tādi paši kā pirkstu nospiedumi,— Karella paskaidroja.

— Mes varam tos salīdzināt. Un varam identificēt balsis.

— Vai tas nav interesanti,— Eiverijs noteica.

— Mums ir lavas balss ieraksts,— Ollijs sacīja.

— Jūs te ierakstāt?—Eiverijs noprasīja un aši paskatījās apkārt, meklēdams paslēptu magnetofonu.— Neesmu devis jums tādu at|auju.

— Nē, nē, šo sarunu mēs neierakstām,— Ollijs smaidīdams mierināja.

— Tomēr viena kasete mums ir,— Karella smaidīdams piebilda.

— Un zvaigznes taja esat jūs ar Houlderu,— Hozs smaidīdams pabeidza.

— Vai gribat paklausīties, Eiverij?

— Protams, kāpēc ne?— Eiverijs atbildēja, paraustīja plecus un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Ollijs tūliņ izgāja no telpas. Magnetofons bija kancelejā, turpat tālāk gaitenī, un to varētu sadabūt trīsdesmit sekunžu laikā, tomēr viņš vilcinājās pilnas piecas minūtes, pirms atgriezās tur, kur cietā krēslā sakrustotam rokām sēdēja Eiverijs. Abi pārējie izmeklētāji nebija bilduši viņam ne vārda, kamēr Ollijs bija prom. Tagad Ollijs uzlika magnetofonu uz galda, uzmeta Eiverijam līdzcietīgu skatienu, ko varēja tulkot kā: «Vecīt, nu tu esi ķezā,»— un nospieda atskaņošanas pogu. Izmeklētāji neuzkrītoši stāvēja ap Eiveriju Ivensu un noraudzījās viņā, kamēr viņš klausījās ierakstu.

«Hoz? Labāk brauciet žigli šurp. Dzīvokli. Es izdarīju, kā jūs sacījāt, paliku tepat. Un tagad viņi ir atnākuši pēc manis. Tie paši, kas nogalināja Čārliju. Viņi ir ārā, uz avārijas trepēm. Un gāzīsies iekšā, tikko saņems dūšu.»

izdzirdis plīstošā stikla troksni, Eiverijs samirkšķināja acis. Rokas joprojām sakrustojis uz krūtīm, viņš tikai mazliet paliecās uz priekšu, kad atskanēja nākamās balsis:

«Vācies nost no telefona!»

«Houlder, skaties!»

«Viņa ...» «Rokā ir!»

Elizabete iekliedzās, un Eiverijs sāka svīst. Sviedru iāses izsprāga viņam uz pieres un ritēja lejup pa deniņiem un vaigiem, kad viņš izdzirda klausules klikšķi, troksni, apgāžoties krēslam, kāju rīboņu uz linoleja, Elizabetes elsas, brutālos būkšķus, kad miesa padevās ierocim.

«Ai, lūdzu, nē!»

«Aizveries, maita!»

«Houlder, ņem ciet aiz kājām!»

Atskanēja vēl viens kliedziens, un sviedri pa Everija žokli ieritēja viņam bārdā, urdziņās nepielūdzami plūda pār sasprindzinātajiem kakla muskuļiem un iesūcās baltajā krekliņā zem bandas zilās jakas. Viņš klausījās sitienos un samirkšķināja acis, atkal izdzirdis balsis:

«Klausies, pietiks.»

«Houlder, liecies mierā, tu viņu nositīsi!»

«Laižamies, laižamies.»

«Kas tur?»

«Velns parāvis, laižamies tak prom no šejienes!» Eiverijs noklausījās skrejošajos soļos un loga rūts lausku šķindoņā un aizgriezās, kad atskanēja Elizabetes vaids. Magnetofons apklusa.

Ollijs to izslēdza.— Vai pazīsti kādu no šīm balsīm?

Eiverijs neatbildēja.

— Meitene ir dzīva,— ierunājās Hozs.— Viņa jūs identificēs-.

— Kāpēc jūs viņu ncpiebeidzāt? Laikam nospriedāt, ka mācība būs pietiekami laba?

Eiverijs neatbildēja.

— Vai jūs domājāt, ka Herrods ir tirgonis?

— Vai jūs apmuļķoja viņa dārgās drēbes un kadiljaks?

— Vai jūs domājāt, ka tirgojas ari meitene?

Eiverijs joprojām cieta klusu.

— Kas nolika klausuli, Eiv?

— Uz klausules mēs atradīsim pirkstu nospiedumus, jūs taču zināt.

— Un balsis ierakstā mēs salīdzināsim ar jūsu un Houldera balsu paraugiem.

— Un ar pārējiem jūsu draudziņiem arī.

— Un baltās krāsas kripatas zem Herroda nagiem mēs salīdzināsim ar krāsu no jūsu jakām.

— Cik jūsējo uzbruka Herrodam?

— Tu, stulbais draņķa salašņa!— Ollijs uzbrēca.— Tu laikam domā, ka vari vazāties apkārt un tik slepkavot un sist, ko

patīk? Mēs tevi ieslēgsim un atslēgu aizsviedīsim prom. Vai jūs mani dzirdat, mister prezident?

— Es vēlos advokātu,— Eiverijs teica.

9

JOPROJĀM bija piektdiena. Jau veselu mūžību bija piektdiena.

Juridiskā palīdzība atsūtīja advokātu, lai pārliecinātos, ka nav pārkāptas nekādas «Seno galvaskausu» tiesības. Tai pašā laikā izmeklētāji, nojaušot, ka pieķērusies pamatīga zivs, piezvanīja uz apgabala prokurora biroju un lūdza atsūtīt kādu pārstāvi, kamēr likumu smalkumi nav pārkāpti, uzdodot vēl vairāk jautājumu. Vienpadsmitos vakarā visi bija klāt. Bez desmit minūtēm divpadsmitos viņi saprata, ka tālāk netiks, jo «Galvaskausu» advokāts ieteica saviem klientiem klusēt. Tomēr apgabala prokurora pārstāvis juta, ka izmeklēšana ir pilnīgi pamatota, tāpēc «Galvaskausiem» tika reģistrēta apsūdzība par slepkavību un vardarbību, un viņi tika novesti lejā uz iepriekšējā apcietinājuma kamerām gaidīt pārvešanu uz krimināltiesu, kur apsūdzība tiks izvirzīta. Juristi paspieda roku viens otram un izmeklētājiem, un dažas minūtes pēc pusnakts visi atstāja policijas iecirkņa telpas. Beidzot bija sestdiena. Ollijs Vīkss bija ticis galā ar nozieguma izmeklēšanu mazāk nekā divpadsmit stundās, un varētu gaidīt, ka viņš ies mājās gulēt īstā eņģeļa miegā, drošā apziņā, ka strādājis apbrīnojami labi.

Telefons pie Karellas gultas iezvanījās nakts vidū. Viņš sagramstīja klausuli, pacēla to un teica:— Hallo,— nejuzdamies drošs, vai runā pareizajā klausules galā.

— Karella? Te Ollijs Vīkss.

— Ollijs?— Karella atkārtoja.— A, sveiks, Ollij. Kā tev iet? Un cik ir pulkstenis, Ollij?

— Nezinu,— Ollijs atteica.— Karella, man nenāk miegs.

— Ļoti slikti,— Karella sacīja un, piemiedzis acis, paskatījās uz modinātāju pie gultas. Bija desmit pāri četriem.— Ollij, vai esi mēģinājis skaitīt aitas?

— Es domāju par to tipu,— Ollijs noteica.

— Par kādu tipu, Ollij?

— Par to Oskaru Hemingsu. Trešo zelli «Daimondbekas attīstībā».

— Ak jā,— Karella novilka.— Jā, un kas ar viņu ir?

— Es domāju, ja gaidīšu līdz rītam, tad viņa tur var vairs nebūt.

— Nū-ū,— Karella norūca un sastomījās. Viņam šķita, ka Ollijs nupat ir izteicis non sequitur pieņēmumu, taču pilnīgi pārliecināts viņš nejutās, jo bija vēl pa pusei aizmidzis.

— Viņa dzīvoklī,— Ollijs piebilda.— Pēc tās adreses, kas man ir.

— Jā, vienmēr pastāv iespēja, ka viņš būs izgājis,— Karella piekrita un atkal paskatījās pulkstenī.

— Ja vien es neaizbraukšu turp tagad,— Ollijs teica.

— Ir četri rītā,— Karella novaidējās.— Divpadsmit minūtes pāri četriem.

— Tur jau tas āķis,— Ollijs paskaidroja.— Četros rītā neviens nav ārpus majas. Ir pārak vēls, lai būtu pilsētā, un pārāk agrs, lai būtu laukā no gultas. Ja braukšu tagad, tad noķeršu viņu kā likts.

— Labi,— Karella sacīja.— Jauki.

— Kā tu to domā?

— Brauc. Brauc un ķer viņu ciet.

— Vai gribi braukt man līdzi?— Ollijs jautāja.

— Nē,— Karella attrauca.

— Ei, izbeidz.

— Nē,— Karella atkārtoja.— Klausies, vai tu esi jucis, modinādams mani četros rītā, četros piecpadsmit, cik tur nu ellē ir? Kas tev lēcies? Tu pabeidzi savu darbu, tev ir...

— Man neliek mieru tie tipi.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņiem seifā ir astoņsimt tūkstoši dolāru. Kur šitiem ze||iem cēlusies tāda nauda, ja tā nav netīra?

— Ollij, es nezinu, kur.

— Vai tevi tas nemaz neinteresē? Herrods pie viņiem strādāja, un Herrods pazina Rērdonu, un Rērdons ir beigts, un Hozs man teica, ka viņš nošauts ar Herroda ieroci. Nu, vai tas tev neliekas interesanti?

— Tas ir interesanti. Bet Herrods ari ir beigts, un es nevaru arestēt vienu mironi par to, ka viņš nogalinājis otru.

— Kāpēc visus šitos tipus nokniebj?— Ollijs vaicāja.

— Šīs slepkavības nav savstarpēji saistītas,— Karella pacietīgi iesāka.— Tu noķēri Herroda slepkavas, un, ja Herrods nogalināja Rērdonu, tad tas bija tāpēc, ka Rērdons zināja . .. Sasodīts, Ollij, tu mani modini augšai Es negribu mosties tikai tāpēc vien, ka Herrods ir vai nav iejaukts kādā vardarbībā! Es gribu gulēt. Ar labunakti, Ollij.

Karella nometa klausuli. Viņam blakus gulēja viņa sieva Tedija, ap vienu kāju viņai bija aptinies palags. Viņa nevarēja dzirdēt telefona zvanu un tāpēc nebija dzirdējusi nedz to, nedz tam sekojošo sarunu, un par to Karella jutās pateicīgs. Atmudžinājis palagu, viņš glaudās sievai klāt, kad atkal iezvanījās telefons. Sagrābis klausuli, Karella iebrēcās:—Jā, velns lai parauj!

— Stīv?

— Kas runā?

— Es. Kotons.

— Ko tu gribi, Koton?

— Vai tev tikko zvanīja Ollijs Vīkss?

— Jā, Ollijs Vīkss man tikko zvanīja! Un tagad man zvani tu! Kāpēc jūs abi neapprecaties un nebeidzat traucēt mani pašā nakts vidū? Es šeit mēģinu iemigt. Es šeit mēģinu kaut cik pagulēt. Es šeit mēģinu ...

— Stīv?

— Ko?

— Vai gribi braukt viņam līdzi?

— Nē, es negribu braukt viņam līdzi.

— Manuprāt, mums vajadzētu braukt viņam līdzi,— Hozs noteica.

— Ja tev viņš tik briesmīgi patīk, tad tu arī brauc,— Karella atcirta.

— Man viņš nepatīk nemaz, bet es domāju, ka varbūt viņam ir taisnība,— Hozs sacīja.— Es domāju, ka «Daimondbekas attīstībai» varbūt tiešām ir kāds sakars ar Rodžera Grimma ugunsgrēkiem, un es domāju, ka šobrīd mēs neko neizdabūsim no Vortija un Čeiza, toties varbūt varētu kaut ko uzzināt no tā trešā, ja aizbrauktu nakts vidū un pārsteigtu viņu. Manuprāt, Ollijam ir taisnība.

Iestājās klusums.

— Stīv?— Hozs ierunājās.

Atkal klusums.

— Stīv?

— Kur tu gribi satikties?— Karella gurdi ieņurdējās.

Bez ceturkšņa piecos viņi salikās diennakts restorānā Einslija avēnijā. Sēdēdami slūra nišā, viņi apspriedās par nākamo soli. Nolūks bija riskants, jo viņiem nebija prokurora ordera, kas ļautu ieiet telpās, ko Sv. Sebastiana avēnijā 1137 apdzīvoja kāds Oskars Hemingss, un, ja Hemingsam labpatiktos, viņš varētu pasūtīt viņus, lai spēlē policistus un laupītājus kaut kur citur. Amerika vēl nebija policejiska valsts, un gestapo nedrik-sleja nakls vidū uzlauzt kādam durvis un izraut viņu no gultas, l iesa, viņi drīkstēja Hemingsu nopratināt, jo meklēja informāciju par noziegumu, par kuru zināja, taču viņu nevarēja nopratināt, kamēr viņš pats tam nebija piekritis. Ja viņš atteiktos, izmeklētāji varētu piedraudēt, ka atgriezīsies ar pavēsti un viņš varēs atbildēt uz jautājumiem zvērināto tiesas priekšā, lai nu izveļas, un viņš varētu pietiekami nobīties, lai sadarbotos. Bet ar Hemingsu viņi negribēja iet šo ceļu, tāpēc, sēdēdami restorānā, izgudroja kādu viltību un cerēja, ka viltība iedarbosies. Ja viņš noticēs viņu pasaciņai, tad varbūt sāks runāt un atklās kaut ko svarīgu. Ja nenoticēs, tad viņam būs tiesības aizcirst durvis viņiem deguna priekšā.

Sagudrotā viltība bija laba un vienkārša.

Viņi pieņēma, ka Hemingss, būdams viens no «Daimondbe-kas attīstības» partneriem, jau zina, ka Čārlijs Herrods ir miris. Tomēr, lai cik ātri darbotos Daimondbekas baumu telefons, Hemingss droši vien vēl nezināja, ka «Senie galvaskausi» ir arestēti un apsūdzēti Herroda slepkavībā. Par ugunsgrēku Rodžera Grimma noliktavā viņi sprieda, ka a) Rērdons sazāļojis naktssargu dzeramo un b) Rērdons nogalināts tāpēc, ka varētu izpļāpāties par savu lomu ļaunprātīgajā dedzināšanā. Turklāt izmeklētāji zināja, ka apmēram nedēļu pirms ugunsgrēka Rērdonu divas vai trīs reizes apciemojuši divi melnādaini vīrieši — no kuriem viens bijis Čārlijs Herrods; ka piecas dienas pirms ugunsgrēka Rērdons noguldījis savā bankas kontā piecus tūkstošus dolāru; un ka abas naktis pirms ugunsgrēka Elizabete Bendžamina pavadījusi Rērdona dzīvokli, acīmredzot tādēļ, lai finansialajam stimulam, ko viņš jau bija saņēmis, pievienotu vēl mazliet seksuāla pamudinājuma. Herrodu un Elizabeti vajadzēs identificēt Barbarai Lūmisai, kura bija redzējusi abus. Tikmēr viņas apraksti likās atbilstoši, un tāpēc izmeklētāji pievērsās pieņēmumam, ka Rērdons veidojis saikni starp Herrodu un ugunsgrēku noliktavā.

Šai agrajā rīta stundā viņi gribēja apciemot Hemingsu tādēļ, lai uzzinātu, kāpēc dedzināšanā bijis iesaistīts Herrods. Pieņemot, ka viņš bija saticies ar Rērdonu, lai vēlāk izmantotu viņa pakalpojumus naktssargu sazāļošanā, un pieņemot, ka par šiem pakalpojumiem Rērdons saņēmis piecus tūkstošus, un pieņemot, ka Elizabēte nosūtīta pie viņa, lai saldinātu dzīvi,— pirmais jautājums palika: kāpēc Herrods bija gribējis nodedzināt Grimma noliktavu? Kāds bija viņa motīvs? Vai viņš strādāja «Daimondbekas attīstības» vai pats savā labā? Vortijs un Čeizs jau bija pateikuši par Čārliju Herrodu visu iespējamo. Labs fotogrāfs, māte dzīvo viena, draudzene tāda uzkrītoša, un tā tālāk. Hemingss vēl nebija pateicis neko, un viņi cerēja, ka pateiks tagad — ja mazā viltība darbosies.

Savu plānu viņi balstīja uz sekojošu struktūru.

Hemingss zināja, ka Herrods ir nogalināts.

Hemingss nezināja, ka «Galvaskausi» apsūdzēti Herroda slepkavībā.

Vortijs un Čeizs pazina gan Olliju, gan Hozu.

Vortijs un Čeizs, bez šaubam, bija izstāstījuši savam partnerim Hemingsam par abu policistu apciemojumu un varbūt ari aprakstījuši viņu izskatu.

Vienīgais policists, kuru Vortijs, Čeizs un Hemingss nepazina, bija Stīvs Karella.

Viņi izstrādāja šādu scenāriju: Ollijs un Hozs pieklauvēs pie Hemingsa durvīm. Atvainosies, ka pamodinājuši viņu tik agri, un norādīs, ka atveduši līdzi kādu vīru, kuru tur aizdomās par to, ka viņš iepriekšējās dienas pēcpusdienā nogalinajis Čārliju Herrodu. Tad pastums uz priekšu cilvēku rokudzelžos. Šis cilvēks būs diezgan garš un slaids, ar brūniem matiem un brūnām, ieslīpam acīm, itin kā nekas sevišķs, bet kur tad sacīts, ka noteikti jaizskatās pēc Džona Veina, lai spētu izdarīt slepkavību. Vīrietis rokudzelžos būs Stīvs Karella.

Ollijs un Hozs pateiks Hemingsam, ka šis vīrs, kura vārds, kā viņi nolēma, būs Alfonss Di Bari (par spīti Karellas iebildumiem, ka viņš nemaz neizskatoties sevišķi itālisks), apgalvo, ka nemūžam nebūtu galinājis nost Čārliju Herrodu, jo bijis viņam tuvs draugs un pat strādājis kopā ar viņu «Daiinondbekas attīstībā». Izmeklēšanai tātad bija ārkārtīgi svarīgi, lai kāds no «Daimondbekas attīstības» vai nu identificētu Di Bari kā šīs firmas darbinieku, vai ari atklātu, ka viņš melo. Hemingss, protams, sacīs, ka savu mūžu nav redzējis šo Alfonsu Di Bari (Karella joprojām iebilda pret šo vārdu, šoreiz argumentēdams ar to, ka sevišķi neizskatoties pēc Alfonsa). Tad detektīvi tā kā atkustu pret Hemingsu, izstāstītu, kā izsekojuši Di Bari līdz viņa dzīvoklim un atraduši tur slepkavības ieroci, un Karella (Di Bari lomā) nemitīgi protestētu, ka viņi nav noķēruši īsto, un diedelētu, lai Hemingss, lūdzams, apliecina šiem puišiem, ka viņš likumīgi strādājis «Daimondbekas attīstībā», ka Čārlijs Herrods salīdzis viņu, lai fotografē noliktavu, kas pieder kādam Rodžeram Grimmam, liidzu, mister, vai jūs, lūdzams, nepateiktu šiem puišiem, ka viņi ir kļūdījušies?

Šai brīdī visi cītīgi vēros Hemingsu, cerēdami, ka mirklī, kad tiks pieminēta noliktava, viņa izturēšanās vai runasveids kaut ko atklās (piemēram, zobus). Ja viņš nereaģēs uzreiz, policisti turpinās šķetināt stāstu par noliktavu, it kā izmantodami Hemingsa palīdzību, visu laiku gaidīdami kādu mazu, nodevīgu izteikumu, patiesībā nopratinādami viņu, tikmēr liekot viņam noticēt, ka patiesībā meklē informāciju, kura atmaskotu Di Bari melus.

Scenārijs nebija slikts.

Nē, nudien, bija pieci rītā, un viņi taču neuzņēma filmu studijai Twentieth Century Fox.

Kopā ar rokudzelžos saslēgto Karellu (viņš jutās muļķīgi) izmeklētāji iegāja Sv. Scbastiana avēnijas namā un sāka kāpt augšā uz ceturto stāvu.

Pat šai agrajā rīta stundā Ollijs nebija nekāds rožudārzs, taču jāteic, ka par tādu viņš arī nekad nebija uzdevies. Kotonam Hozam bija ļoti jutīgs deguns. Viņam riebās bezjēdzīgi šaudīt ar pistoli, jo kordīta smaka gandrīz vienmēr izsauca vieglu nelabumu. Dienesta laikā flotē tas nozīmēja smagu traucēkli, jo tur kāds mūždien šāva uz kādu citu. Ollijs neoda pēc kordīta. Viņa smaku bija grūti klasificēt.

— Man šķita, ka viņi šito būdu ir izremontējuši,— Ollijs ierunājās.— Bet te jau ir tīrā atkritumu izgāztuve.

Jā, Hozs nodomāja, tas tiesa.

Apstājušies pie Hemingsa durvīm, viņi pieklauvēja. Vēl un vēlreiz, un vēl. Neviens neatsaucās.

— Ko nu?— Hozs noprasīja.

— Tu domā, ka viņš te ir?— Ollijs jautāja.

— Ja arī ir, tad to neizrādīs.

— Viņam tur vajadzētu būt,— Ollijs prātoja, saraucis pieri.

— Ir pieci rītā. Piecos rītā visi ir savās gultās.

— Izņemot mani,— Karella piezīmēja.

— Kā jūs domājat?— Ollijs vaicāja.

Viņi noturēja īsu apspriedi gaitenī pie Hemingsa durvīm un nolēma atcelt ķinīti. Noņēmuši Karellam rokudzelžus, viņi sāka kāpt lejup pa kāpnēm, kad Ollijs, noburkšķējis:— Kāda velna pēc mēs te staigājam uz pirkstgaliem?— devās atpakaļ pie durvīm un, netērējis vairs ne vārda, atspēra tās vaļā.

Karella un Hozs saskatījās. Hozs nopūtās. Abi sekoja Ollijam dzīvoklī.

— Paskatieties tikai uz šito ligzdiņu!— Ollijs noelsās.

Viņi skatījās. Pat ieplestām acīm. Tā kā Sv. Sebastiana

avēnijā 1137 atradās īresnams un kāpnes, kas veda uz ceturto stāvu, bija tikpat netīras un smirdīgas kā jebkuras trepes graustos, un Oskara Hemingsa dzīvokļa saplaisājušās durvis ar atlupušo krāsu izskatījas tieši tādas pašas ka jebkuras citas gaitenī, tad dzīvokļa iekšiene sagādāja veselu virkni pārsteigumu.

Pirmais pārsteigums bija mazs vestibils. Daimondbekā parasti nebija nekādu vestibilu. Vestibili bija domāti Marijai Antuanetei. Daimondbekā ārdurvis veda tieši virtuvē. Bet šeit bija vestibils gods godam, pie visām trim sienām spoguļi, kas optiski palielināja telpu un atspoguļoja trīs apstulbušos izmeklētājus. Oliijs, kurš no vestibila jau lūrēja tālāk dzīvoklī, nodomāja, ka tas atgādina mitekli, ko viņš reiz bija redzējis pa televizoru kādā zinātniski fantastiskā filmā. Karella un Hozs viņam blakus tai brīdī nedomāja neko. Tikai stāvēja, izskatīdamies kā pārītis kankarainās biksēs tērptu arābu, kas nejauši iemaldījušies oficiālā pieņemšanā Izraēlas vēstniecībā.

Pa labi no vestibila atradās virtuve, kur mirdzēja formika un riekstkoks, spodrināts hroms, baltas vinila flīzes. Biezais, gaišzilais paklājs, kas sākās vestibilā, pletās pa visu dzīvokli. Juzdamies tā, it kā bristu pa to līdz pašiem ceļgaliem, izmeklētāji iegāja dzīvojamā istabā, kuras labajā stūrī bija ieritinājies balti lakots daudzdaļīgs dīvāns ar tumšāk zilā tonī ieturētiem spilventiņiem uz paklāja krāsas aizkara fona. Virs vienas no dīvāna daļām karājās liela, moderna glezna, vieni vienīgi krāsu traipi un švīkas, sarkanas, melnas, baltas, kā arī dažādos zilā toņos, ko palsi apspīdēja balta, skulpturāla stāvlampa, ko varēja ieslēgt pie durvīm ar dzīvsudraba slēdzi. Te bija arī riekstkoka bārs ar sarindotām glāzēm, kuru dizains neapšaubāmi bija veidots Skandināvijā un kuras mirdzēja uz dārgu viskija un liķieru pudeļu fona. Sienu iepretim vienai dīvāna daļai no grīdas līdz griestiem klāja riekstkoka grāmatplaukti, pilni ar tādām gramatām, kādas Oliijs vienmēr bija grasījies izlasīt, bet tam nekad nebija atlicis laika.

Grozāms galdiņš ar atskaņotāju, magnetofons, pastiprinātājs un divi skaļruņu bloki katrā istabas kaktā veidoja Hemingsa stereosistēmu, un garā plauktā pie grāmatu sienas glabājās vismaz divsimt skaņuplašu un tikpat daudz kasešu. Istabas dziļumā atradas ovāls riekstkoka galds ar četriem krēsliem apkārt, un šo stūrīti varēja apkalpot pa abpusveramām durvīm, kas veda uz virtuvi. Pie sienas aiz galda bija zema bufete no riekstkoka un melnas formikas. Virs bufetes, taču ne tieši tai pa vidu, karājas otra glezna, izteikti abstrakta, kas atkārtoja lielākās gleznas krāsu salikumu — sarkans, melns, balts un zils.

Guļamistaba bija mēbelēta spartiski — zema, milzīga, balti lakota gulta ar tumšzilu pārsegu, tai visapkārt gaišzils paklājs, pie logiem gaišzili, pieskaņoti aizkari, riekstkoka kumode ar baltu formikas virsu, neliels, zems atpūtas krēsls ar melnu popējuinu, sienasskapis ar līstīšu durvīm, balti krāsots un tik liels, ka aizņēma visu galasienu. Vannasistaba bija pilnīgi balta. Baltas flīzes, balti gaismekļi, balts dušas aizkars, balts, pinkains, ovāls paklājiņš pie vannas, balti dvieļi.

Tā, lūk. Agrāk dzīvoklis acīmredzot bija sastāvējis no piecām istabām, pirms sienas bija nojauktas un telpa pārdalīta. Tagad te satilpa trīs istabas un vannasistaba, un vēl mazais vestibils. Šī pārbūve «Daimondbekas attīstībai» noteikti bija izmaksājusi vairākus tūkstošus dolāru.

— Skaisti,— noteica Ollijs.

— Jā,— noteica Hozs.

— Mmm,— noteica Karella.

Katrs no viņiem domāja pats par savu algu.

— Pārbaudīsim skapjus un atvilktnes,— Hozs ierosināja.

Viņi posās atpaka] uz guļamistabu, kad Ollijs sastinga uz

vietas kā sālsstabs.— Kāds nāk,— viņš nočukstēja. Ne Hozs, ne Karella neko nebija dzirdējuši. Tagad abi ieklausījās un sadzirdēja ārpusē uz kāpnēm soļus; augsti papēdīši klikstināja arvien tuvāk uzlauztajām dzīvokļa durvīm. Ollijs bija steigšus pārgājis durvju kreisajā pusē un, pacēlis pistoli, stāvēja pie spoguļu sienas. Viņš pamāja Karellam un Hozam, lai tie paslēpjas.

Ārpusē, vestibilā, viņi dzirdēja īsu pārsteiguma saucienu.

— Nāciet iekšā!— Ollijs strupi pavēlēja.

Vestibilā ienāca meitene. Slaida, pievilcīga rudmate, baltā, gadus divdesmit piecus veca. Viņa bija ģērbusies garā, zaļā vakartērpā un zaļās satina kurpītēs,— Pelnrušķīte, kas piecos no rīta atgriežas no balles un atrod dzīvokli pilnu ar laupītājiem, vai vismaz tā likās meitenei.— Ņemiet, ko gribat,— viņa nekavējoties noteica,— bet neaiztieciet mani.

— Mēs esam policisti,— Ollijs sacīja, un meitenes noskaņojums un temperaments acumirklī pārvērtās.

— Tad vācieties laukā no šejienes,— viņa noskaldīja.

— Jums nav tiesību te ielauzties.

— Kā jūs sauc?— Ollijs jautāja.

— Un jās?— viņa attrauca.

— Pirmās pakāpes izmeklētājs Olivers Vīkss, astoņdesmit trešā vienība,— viņš atbildēja, iebāza pistoli atpakaļ maksti un uzrādīja savu identifikācijas apliecību.— Es joprojām nezinu jūsu vārdu.

— Rozālija Vagenere,— meitene noteica, garām izmeklētājiem iegāja dzīvojamā istabā, pa ceļam izkāpdama no kurpēm, un basām kājām devās pie bāra, kur bez vilcināšanās pielēja sev pilnu brendija glāzi ar Courvoisier.

— Vai jūs šeit dzīvojat, Rozālij?— Karella jautāja.

— Es šeit dzīvoju,— viņa gurdi sacīja un pacēla glāzi pie lūpām. Viņas acis harmonēja ar konjaka krāsu glāzē.

— Vai šeit dzīvo Oskars Hemingss?— noprasīja Hozs.

— Nē.

— Dzīvoklis ir reģistrēts uz viņa vārda,— teica Ollijs.

— Kur tas ir reģistrēts?— meitene vaicāja.

— Telefonu grāmatā.

— Tas nozīmē tikai to, ka uz viņa varda ir reģistrēts telefons. Dzīvoklis pieder man.

— Kāpēc jūs reģistrējāt telefonu uz viņa vārda?

— Tāpēc, ka jaunai meitenei, kas dzīvo viena, mēdz zvanīt visvisādi.

— Vai jums zvana visvisādi?— Ollijs jautāja.

Hozs un Karella redzēja viņa jautājumam cauri — un meiča tāpat. Šāda ligzdiņa pašā Daimondbekas sirdī policistiem liecināja tikai vienu, un meitene skaidri zināja, ko viņi domā. Tomēr viņa izlēma ignorēt jautājuma dziļāko nozīmi.— Man nezvana visvisādi, jo telefons ir reģistrēts uz Oskara vārda,— viņa vienkārši atteica un iedzēra vēl malku konjaka.

— Vai jūs šeit dzīvojat viena?— Ollijs turpināja.

— Jā.

— Vai šovakar bijāt izgājusi?

— Ko tad jūs domājāt? Šādi es parasti neģērbjos, lai aizietu pēc piena.

— Un kādēļ jūs šādi ģērbjaties?— Ollijs vaicāja.

Jautājums atkal bija caurspīdīgs. Un meitene atkal izlēma

ignorēt tā aplinko jēgu.

— Es biju ballē,— viņa paskaidroja.

— Kur?

— Restorānā Silvermine Oval, iekšpilsētā.

— Kādā ballē?

— Privātā ballē.

— Būs bijusi laba balle,— Hozs piezīmēja.

— Tā bija lieliska balle,— Rozālija atbildēja un izdzēra atlikušo konjaku. Un nekavējoties vēlreiz pielēja glāzi līdz malām.— Vai jūs man, lūdzu, nepateiktu, ko jūs šeit darāt?— viņa noprasīja.

— Mes izmeklējam ļaunprātīgu dedzinašanu,— Karella paskaidroja, nolēmis spēlēt vismaz daļēji godīgu spēli; viņi jau izmeklēja arī «Daimondbekas attīstības» biznesa darījumus.

— Pastāstiet mums par Oskaru Hemingsu,— uzaicināja OI-lijs.

— Oskars nekādā dedzināšanā nav iejaukts,— Rozālija attrauca.

— Neviens nav teicis, ka viņš ir iejaukts. Pastāstiet par viņu.

— Viņš ir draugs,— Rozālija sacīja.

— Laikam jau ļoti labs draugs, ja ļāvis jums reģistrēt telefonu uz viņa vārda. Vai jums ir šī dzīvokļa nomas līgums?

— Ir.

— Vai jūs man to neparādītu?

— Es to neglabāju šeit.

— Kur jūs to glabājat?

— Savas mātes māja. Riverhedā,— meitene steigšus atbildēja, un policisti tūlīt saprata, ka viņa melo.

— Līgums ir uz jūsu vārda?

— Protams.

— Cik jums izmaksāja šī dzīvokļa pārbūve?

— Daudz.

— Cik?

— Neatceros. Rēķini man nevedas.

— Jums laikam patīk dzīvot Daimondbekā.

— Jā, patīk gluži labi.

— Jums būs nācies samaksāt tūkstošiem dolāru, lai ierīkotu šādu dzīvokli vienā no sliktākajiem pilsētas rajoniem,— Ollijs teica.

— Jā, nu, bet man te patīk.

— Un jums ir daudz mello draudziņu, vai ne?— Ollijs sacīja.

— Paklau, Ollij,— iejaucās Hozs,— kā būtu, ja ....

— Jūs domājat — melnādainu draugu?— Rozālija viņu pārtrauca.

— Tā jau es teicu, vai tad ne?

— Jā, man ir daži melnādaini draugi.

— Tādu jums droši vien ir vesels lērums, ja dzīvojat šajā rajona.

— Man viņu ir pietiekoši,— Rozālija sacīja.

— Varu derēt, ka ir baltie arī.

— Jā, arī baltie.

— Rozālij, jūs esat «meitene pa telefonu»?

— Nē.

— Tad ko ellē jūs darāt šajā dzīvoklī, mm? Vai to jūs mums pateiksiet?

— Es jums jau teicu. Es te dzīvoju.

— Kur dzīvo Oskars?

— Nezinu.

— Man šķiet, jūs nosaucāt viņu par labu draugu. Kā tad jūs nezināt, kur viņš dzīvo?

— Viņš nesen pārvācās.

— No kurienes?

— Agrāk viņš dzīvoja Hillā. Kur dzīvo tagad, es nezinu.

— Kad jūs redzējāt viņu pēdējo reizi?

— Ak, vismaz pirms divām trim nedēļām.

— Apskatīsim dažas jūsu mantas, Rozalij, labi?

— Nē, nav vis labi,— meitene atcirta.

— Rozālij,— Ollijs ierunājās lēni, maigi un pacietīgi,— ja jums te ir ierīkota ineitumāja, tad mēs tirpināsim jūs tikmēr, līdz zināsim visu. Nu, kā būtu ar sadarbību? Mēs netaisamies cīnīties ar prostitūciju šaja pilsēta. Mēs izmeklējam ļaunprātīgu dedzināšanu.

— Es neesmu prostitūta, un man ir vienalga, ko jūs izmeklējat.

— Nē, jus tikai esat beigusi Vaseras universitāti, vai ne? Un šeit, mello kaktā, dzīvojat tikai prieka pēc, vai ne?

— Es varu dzīvot, kur patīk. Nav tada likuma, kas man aizliegtu dzīvot, kur gribu.

— Pareizi,— Ollijs piekrita.— Un tagad izstāstiet mums sīki, kur jūs šonakt bijāt.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka šī pēkšņi ir nelegālas prostitūcijas izmeklēšana.

Rozālija nopūtās.

— Mēs klausāmies,— Ollijs atgādināja.

— Nu, sāciet,— meitene noteica,— apskatiet dzīvokli. Man nav nekā slēpjama.

Ollijs un Hozs iegāja guļamistabā. Rozālija ielēja sev vēl vienu glāzi un uzrunāja Karellu:— Vai gribat kādu lāsi?

— Nē, paldies.

Meitene sūca konjaku, vērodama viņu pār glāzes malu. Karella dzirdēja, kā guļamistabā tiek virinātas atvilktnes. Meitene novaikstījās un pameta ar galvu uz trokšņa pusi, mēģinādama dalīties ar Karellu savā sašutumā par tādu ielaušanos privātajā dzīvē. Karella nekādi neizrādīja, ka saprastu, ko viņa grib teikt. Dzīvokļa iekārtojums, maigi izsakoties, brēca uz debesīm; ari viņš uzskatīja, ka Rozālija ir «meitene pa telefonu».

Dzīvojamā istabā atgriezās Hozs. Rokā viņš turēja Amerikas pasi.— Vai šī ir jūsējā?— viņš noprasīja.

— Ja atradat to mana kumodē, tad manējā.

Hozs atvēra pasi un saka to šķirstīt.— Daudz ceļojat, mis Vagenere?— viņš apvaicajas.

— Šad un tad.

— Gribi paskatīties, Stīv?— Hozs sniedza pasi Karellam.

Karella nopētīja atšķirto lapu. Saskaņā ar tajā iespiesto

zīmogu, Rozālija Vagenere 25. jūlijā caur Brēmenes lidostu bija ieradusies Rietumvācijā un 27. jūlijā atgriezusies Savienotajās Valstīs. Karella pacēla acis.— Kā redzu, jūs nesen esat bijusi Vācijā,— viņš sarunas tonī teica.

— Jā.

— Kāpēc?

Ollijs, kas bija noklausījies guļamistabā, ierunājās, atdarinādams SS virsnieku:— Es jūs brīdinu nemelot, Fräulein. Mēs zin, ka jums ir radi Vācijā.— Ollijam acīmredzot piemita daudzi talanti.

— Man ir radi Vācijā,— Rozālija sacīja pa pusei guļamistabai un pa pusei Karellam un Hozam, kuri vērīgi lūkojās viņā.

— Ģimenes uzvārds kādreiz bija Vāgneri. Tas tika izķēmots.

— Runāt pieklājīg, Fräulein!— no otras istabas sauca Ollijs.

— Vai jūs runājat vāciski?— Karella turpināja savu vieglo sarunu.

— Jā.

— Un jums ir radi Bremene, vai ne?

— Cēvenē,— Rozālija izlaboja.— Turpat pie Brēmenes.— Roka, kas turēja brendija glāzi, trīcēja.

— Nu, apciemot radus jau nav nekas ļauns,— Karella noteica un atdeva pasi meitenei.— Tomēr ļoti īss ceļojums, vai ne?

Rozālija paņēma pasi.— Man bija tikai dažas dienas laika,— viņa attrauca.

— Brīvdienas, vai ne?

— Jā.

— Darbā nebija jāiet?

— Nē.

— Kur jūs strādājat?

—«Daimondbekas attīstībā»,— viņa teica.— Nepilnu slodzi.

— Par ko jūs tur strādājat?

— Par sekretāri.

Karella paskatījās uz trīcošo roku, kas turēja brendija glāzi. Nagi bija gari un smaili, nolakoti smaragdzaļā krāsā, kas harmonēja ar Rozālijas tērpu un kurpītēm.— Oskars Hemingss ir partneris šinī firmā, vai ne?

— Jā, ir.

— Vai viņš jums atrada šo darbu?

— Viņš mani ieteica. Es jau jums sacīju, viņš ir labs draugs.

— Vai jūs strādājat tieši zem viņa?— Ollijs sauca no otras istabas un nekaunīgi nosmējās.

t

— Es strādāju visiem trim partneriem,— Rozālija paskaidroja.

— Bet tikai nepilnu slodzi.

— Tikai tad, kad viņiem kaut kas jānodiktē vai jāsakārto dokumenti. Tādā garā.

— Šķiet, viss kārtībā,— Karella sacīja.— Ollij, kā veicas tur pa iekšu?

Ollijs nosvīdis atgriezās dzīvojamā istabā.— Man likās, jūs dzīvojat viena,— viņš uzrunāja Rozāliju.

— Jā, es dzīvoju viena,— viņa apstiprināja.

— Tad kāpēc sienasskapis un kumodes atvilktnes ir pilnas ar vīriešu drēbēm?

— Nū-u,— viņa novilka un paraustīja plecus.

— Krekli ar monogrammām O. H.,— Ollijs teica.— Tas laikam nozīmē «Oskars Hemingss», vai ne?

— Laikam jau gan,— Rozālija noteica.

— Jā vai nē?

— Jā.

— Kadas ir jūsu īstās attiecības ar Hemingsu?— Ollijs noprasīja.

— Mēs esam saderināti.

— Kādā ziņā?— Ollijs ieirgājas.

— Viņš ir mans līgavainis.

— Kāpēc jūs to nepateicāt jau sākumā?

— Negribēju sagādāt viņam nepatikšanas.

— Kādas nepatikšanas jūs domājāt?

— Jūs kaut ko minējāt par dedzināšanu.

— Nu, kā redzat,— Ollijs sacīja,— nekādas nepatikšanas mēs viņam nemēģinām sagādāt. Un jums arī ne.

— Mmm,— Rozālija novilka.

— Atvainojamies par traucējumu,— ierunājās Karella.

— Tomēr mēs vēlētos palikt ar jums kontaktā, tāpēc nebrauciet prom no pilsētas vai tamlīdzīgi, norunāts?

— Es nedomāju braukt prom no pilsētas.

— Viņš grib sacīt — nebrauciet ciemos pie radiem uz Vāciju,— Ollijs paskaidroja.

— Es zinu, ko viņš grib sacīt. Kas maksās par salauzto durvju slēdzeni?

— Par kādu slēdzeni?— Ollijs brīnījās.

— Durvis,— Rozālijā atcirta.— Kādu slēdzeni tad jūs domājāt?

— Redziet,— Ollijs nevainīgi atbildēja,— tā bija salauzta jau tad, kad mēs atnācām.

Kaut kas jau sāka iezīmēties — bet viņi nezināja, kas.

Viņi zināja tikai to, ka lieta kļūst pamatīgi karsta, un labākais veids, kā atšķetināt lietu, kura sāk vārīties, ir turēties pie tās, kā norādīts izmeklēšanas daļas mimeografētajā instrukcijas lapā ar nosaukumu «Slepkavību un aizdomīgu nāves gadījumu izmeklēšana»: «Šī ir jūsu lieta... turieties pie izmeklēšanas un neuzsāciet nesvarīgus darbus.» Vai izmeklēšanas daļa uzskatītu Pasaules atlanta pētīšanu par «svarīgu» darbu — tas vēl bija jautājums. Taču viens skatiens uz šo grāmatu nekavējoties atklāja, ka Brēmene atrodas ne tikai tuvu Cēvenei (kur Rozālijai Vagenerei bija radinieki, ka viņa apgalvoja), ta atradās tuvu ari Brēmerhafenei — kur cilvēks, vārdā Erhards Bahinans, vadīja firmu ar nosaukumu Bach-mann Speditionsfirma.

Tā varēja būt sagadīšanās, ka Rozālija bija ieradusies Brēmenē 25. jūlijā un ka Bahmans jau nākamajā dienā bija saņēmis samaksu par Grimma koka zvēriņu iesaiņošanu, ko apliecināja viņa vēstule Grimmam, datēta ar 26. jūliju. Sagadīšanās varēja būt ari tas, ka ar Cārlija Herroda ieroci bija nogalināts Frenks Rērdons, kurš bija strādājis Rodžera Grimma labā, kas savukart sadarbojās ar firmu Brēmerhāfenē, kura atradās kādus piecdesmit kilometrus no Brēmenes. Un pati lielākā sagadīšanās varēja būt tā, ka vēl viens cilvēks, kas bija saistīts ar «Daimondbekas attīstību», sēdēja Kāslvjū valsts cietumā tai paša laikā, kad tur sodu izcieta Rodžers Grimms. Alfrēda Allena Čeiza pirmais gads Kāslvjū sakrita ar Grimma tur pavadīto pēdējo gadu. Šai laikā abi vīri patiesībā bija izcietuši līdzīgus sodus. Visi šie šķietami saistītie fakti varēja būt tikai naktī skrejoši vilcieni. Tomēr izmeklētājiem ta nešķita.

Neviens no visiem trim nebija izgulējies, toties visi bija ieturējuši krietnas brokastis astoņdesmit trešā policijas iecirkņa telpās. Tagad viņi bija gatavi atkal doties uz pilsētu, lai mēģinātu atšķetināt dažus no mezgliem. Vienojušies, ka viņu telefona centrāle būs astoņdesmit septītais iecirknis, viņi atstāja astoņdesmit trešo. Karella nesa līdzi Čārlija Herroda līķa fotogrāfijas. Ollijs nesa līdzi Polaroid fotoaparātu un «Seno galvaskausu» fotoattēlus. Hozs nenesa neko.

Patlaban bija pusdeviņi rītā.

Elizabete Bendžamina bija pamodusies, un viņu baroja intravenozi, jo žoklis bija savilkls ar stieplēm un viņa nespēja atvērt muti. Viņa nespēja arī pamāt vai papurināt galvu, atbildot uz policistu jautājumiem. Tāpēc Ollijs iespieda viņai labajā rokā zīmuli un nolika priekšā piezīmju bloku, pirms sāka

uzdot jautājumus. Labprāt, taču gaužām neveikli, Elizabete rakstīja savas atbildes blokā.

— Šie ir policijas fotouzņēmumi,— Ollijs iesāka,— un tajos redzami cilvēki no ielas bandas ar nosaukumu «Senie galvaskausi». Viņus mēs nofotografējām vakar vakarā policijā, kad viņi tika arestēti, un mēs vēlētos, lai jūs tagad paskatāties un pasakāt mums, vai kāds no viņiem piedalījās uzbrukumā. Šo jaunekli sauc par Lūisu Kumsu. Vai viņš bija viens no uzbrucējiem?

JA

— Šo jaunekli sauc par Eiveriju Ivensu. Vai viņš bija viens no uzbrucējiem?

JA

— Šo salašņu ... šo jaunekli sauc par Fēliksu Kolinsu. Vai viņš piedalījās uzbrukumā?

NĒ

— Un šis? Viņa vārds ir Džons Morlejs.

NE

— Šis? Džeimisons Houlders?

JA!!!

— Te būs pēdējais. Timotijs Andersons.

JA

— Labi, ļoti labi, mis Bendžamina,— Ollijs teica,— un es zinu, ka jūs esat nogurusi, un negribu jūs tirdīt ilgāk, nekā nepieciešams. Man vajadzīga vairs tikai viena lieta, un tā ir jūsu fotogrāfija. Tā domāta apgabala prokuroram,— Ollijs paskaidroja,— lai palīdzētu sagatavot krimināllietu pret šiem salašņām, kas jūs tik briesmīgi piekāva. Es jau varētu nofotografēt jūs ar šo polaroīdu, kas man līdzi, bet jūs esat vienās drātīs un tamlīdzīgi, un es labāk vēlētos bildi, kas vairāk līdzīga jums, kad jūs bijāt vairāk līdzīga sev, ja saprotat, ko es gribu sacīt. Vai jums būtu tāda fotogrāfija?

Paskatījusies viņā ar savām aizpampušajām acīm, Elizabete atkal satvēra zīmuli un uzrakstīja:

MAKU. MASU.

Ollijs palūdza, lai māsa atnes Elizabetes maku, un, saņēmis prasīto, pasniedza to Elizabetei. Abas kājas viņai bija ģipsī līdz gurniem, salauztais žoklis savilkts ar stiepli, salauztās ribas nolīmētas ar plāksteri, nobrāzto seju un rokas klāja apsēji. Tikai ar lielām pūlēm viņa sameklēja momentuzņēmumu plastmasas lodziņā, izvilka to un iedeva Ollijam.

Fotogrāfijā viņa stāvēja pie kāda Daimondbekas īresnama sienas, smaidīdama saules gaismā. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, dzeltenā kleitā un zemās sandalēs. Viņa izskatījās ļoti jauki.

— Paldies,— Ollijs noteica,— es to parādīšu prokuroram.

Viņam ne prātā nenāca rādīt to prokuroram.

No telefona būdas, kas atradās ielas pretējā pusē pie īresnama, kurā slēpās Rozālijas Vageneres krāšņā ligzdiņa, Kotons Hozs piezvanīja uz Aisulas telefonu grāmatā reģistrēto numuru un gaidīja, kad Rozālija pacels klausuli. Viņas balss, kas beidzot atskanēja klausulē, bija pagalam samiegojusies.

— Hallo?— viņa teica.

— Vai Rozālija?

— Mmm.

— Mans vārds ir Diks Kopersmits, es esmu no Detroitas. Bārā parunāju ar kādu cilvēku, kas teica, ka man būtu liels prieks jūs satikt.

— Kas tas par cilvēku?— Rozālija noprasīja.

— Puisis, vārdā Deivs Kārters. Vai Kārsons. īsti neatceros.

— Jums iedots nepareizs numurs,— Rozālija noteica un nolika klausuli.

Hozs paraustīja plecus, pakāra klausuli atpakaļ uz āķa un izgāja no būdas. Viņš tikai bija gribējis pārliecināties, vai Rozālija joprojām ir dzīvoklī, un nospriedis, ka pie viena varētu arī palūkot, ar ko viņa īsti nodarbojas. Ko padarīsi, dažreiz veicas, citreiz ne. Hozs nostājās kādās ieejas durvīs apmēram piecpadsmit pēdu attālumā no telefona būdas un cerēja, ka Rozālija negulēs pārāk ilgi, pēdīgi iznāks no mājas un aizvedīs viņu taisnā ceļā pie Oskara Hemingsa.

Savā policijas iecirknī pie sava paša rakstāmgalda Stīvs Karella pieteica tālsarunu ar Kāslvjū cietumu un palūdza pie klausules kādu no reģistrācijas nodaļas. Vīrs, kurš atbildēja, nosauca sevi par Pīteru Jārboro.

— Ko varu jums palīdzēt?— viņš jautāja.

— Šeit runā izmeklētājs Stīvs Karella no astoņdesmit septītā iecirkņa Aisolā. Es meklēju sarakstus par korespondenci, kas attiecas uz kādu cilvēku, kurš ...

— Kā jūs teicāt, kas zvana?

— Izmeklētājs Stīvs Karella, astoņdesmit septītais iecirknis.

— Pieprasiet rakstiski, Karella,— Jārboro noteica.— Mēs nevaram atbildēt uz telefoniskiem pieprasījumiem.

— Tas ir steidzami,— Karella paskaidroja.— Mēs izmeklējam slepkavību un ļaunprātīgu dedzināšanu.

— Kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

— Karella. Stīvs Karella.

— No kurienes jūs zvanāt, Karella?

— No policijas.

— Kāds tur ir numurs?

— F-7-8024.

— Es jums atzvanīšu,— Jārboro noteica un nolika klausuli.

Karella paskatījās uz savu klausuli un nosvieda to uz aparāta.

Telefons iezvanījās divdesmit minūtes vēlāk. Viņš pacēla klausuli.— Astoņdesmit septītais iecirknis, Karella.

— Te Jārboro.

— Sveiki, Jārboro,— Karella sacīja.

— Es gribēju jums atzvanīt, jo kā es varu zināt, ka jūs tiešām esat izmeklētājs?— Jārboro paskaidroja.

— Pareizi, jūs darījāt pareizi,— Karella apliecināja.

— Es darīju vēl labāk nekā pareizi. Vispirms piezvanīju uz pilsētas policijas pārvaldi un pārliecinājos, ka šis numurs tiešām ir izmeklēšanas nodaļas numurs.

— Jūs esat rīkojies ļoti labi. Vai tagad varat izpalīdzēt ar tiem korespondences sarakstiem?

— Mēģināšu,— Jārboro atteica.— Kā sauca ieslodzīto?

— Alfrēds Allens Čeizs.

— Kad viņš šeit bija?

— Viņa termiņš sākās pirms pieciem gadiem. Nosēdēja trīsarpus.

— Kas jūs interesē, Karella?

— Es gribu zināt, vai viņš sarakstījās ar cilvēku, vārdā Rodžers Grimms, kurš arī ir viens no jūsu absolventiem.

— Jā, te viņi nonāk visi, agrāk vai vēlāk,— Jārboro sausi piezīmēja.— Vai ir kads noteikts laikposms? Daži saraksti ir jūdzēm gari, man vajadzēs visu rītu, lai tos izskatītu.

— Grimmu atbrīvoja jūnijā, pirms četriem gadiem. Vai varat sākt tur?

— Jā, droši vien,— Jārboro negribīgi norūca.— Es jums piezvanīšu.

Bez desmit minūtēm desmitos Resnais Ollijs Vīkss iegāja «Daimondbekas attīstības» otrā stāva biroju (elpās. Pie garā galda līdzās sienai ar fotogrāfijām sēdēja divi vīrieši. Viens no tiem bija Robinsons Vortijs. Otrs bija melnādainais, ko Ollijs nekad agrāk nebija redzējis.

— Labrīt,— Ollijs līksmi iesāka.— Gāju garām un nolēmu iegriezties.

— Labrīt,— atņēma Vortijs. Viņa balss bija ledaina un skatiens piesardzīgs.

— Man laikam nav bijis tas gods,— Ollijs vērsās pie svešā.

— Tas ir mans otrais partneris,— Vortijs teica.— Oskars Hemingss.

— Prieks iepazīties, mister Hemings,— Ollijs sacīja un sniedza roku.

Hemingss bija glīts vīrietis, gadus piecdesmit vecs, nevainojami ģērbies brūna, vieglā, lietišķā uzvalkā, bēškrāsas kreklā ar piepogājamu apkaklīti un vienkāršu kaklasaiti mazliet tumšāk brūna tonī. Seja nelīdzena, spēcīgs, plats deguns, izteikti vaigu kauli, stingra mute, stūrains zods. Mati metās iesirmi un bija apgriezti tā, lai noslēptu, ka tie kļūst plānāki, rokasspiediens bija ciešs. Viņš tikko manāmi pasmaidīja un ļoti zemā balsī teica:— Patīkami iepazīties, izmeklētāj Viks.

Ollijs nepalaida garam faktu, ka Hemingss zina, kas viņš ir. Tas nozimēja, ka Vortijs un Čeizs ar savu partneri apsprieduši viņa ierašanos. Noglabājis šo informāciju smadzeņu dzīlēs, Ollijs sacīja:— Es tiešām nejauši gāju garām. Bet šurp atnācu ar nodomu.— Vortijs un Hemingss klusēja.— Pirmkārt, es gribēju atvainoties,— Ollijs pavēstīja.— Mister Vortij, vakar es tiešām uzvedos cūcīgi. Nezinu, kas man bija lēcies.— Daimond-bekas partneri joprojām nebilda ne vārda.— Bet vēl es gribēju jums pastāstīt, ka mēs esam notvēruši cilvēkus, kas, mūsuprāt, nogalinājuši Čārliju Herrodu. Vismaz mēs zinām, ka viņi piekāvuši Herroda draudzeni. Es nupat nāku no slimnīcas, kur četri no viņiem tika identificēti, un nodomāju, ka jums būtu prieks to dzirdēt.

— Jā, mums ir ļoti liels prieks to dzirdēt,— Vortijs noteica.

— Jums, puiši, nu gan ir gara nedēļa, ko?— Ollijs ieminējās.— Pieķerat klāt arī sestdienas?

— Jūs jau arī, kā šķiet,— Hemingss attrauca un nozibināja savu žiletes smaidu.

— Nē, nē, man šodien ir brīvdiena,— Ollijs sacīja.— Būs jāuzspēlē bumba vai kas tāds.— Mirkli klusējis, viņš ieteicās:

— Starp citu, mister Hemings, mēs iegriezāmies kadā dzīvoklī, kuru uzskatījām par jūsējo, tāpēc ka šorīt mēģinājām jūs sameklēt. ..

— Ak tā?— Hemingss izmeta.

— Jā, kad saņēmām ciet tos zeļļus, zināt, kas, mūsuprāt, nogalinājuši Herrodu.

— Jā?— Hemingss teica.

• —Jā,— Ollijs apliecināja.— Jā. Mēs gribējām paziņot to kādam no jūsu firmas, un man bija mazliet neveikli runāt ar misteru Vortiju, jo vakar es uz viņu tā sakliedzu.— Ollijs atvainodamies pasmaidīja.— Tad nu mēs aizgājām uz dzīvokli Sebastiana avēnija.

— Kāpēc jūs vienkārSi nepiezvanījāt?— Hemingss noprasīja.

— Ak, tas bija pavisam tuvu, nevajadzēja īpaši pūlēties.— Ollijs mirkli klusēja.— Mēs satikām meiteni, kas tur dzīvo.

— Jā?

— Jā. Meiteni, vārdā Rozālija Vagcnere. Jauka meiča.

Hemingss cieta klusu.

— Viņai vajadzētu salabot durvis,— Ollijs turpināja.— Slēdzene ir salauzta.— Viņš atkal pasmaidīja.— Nu, es tikai gribēju izstāstīt jums, kas un kā, un atvainojos, ka jūs tā nomocīju. Mēs redzēsimies, vai ne? Turpiniet savu labo darbu šeit Daimondbekā.

Novicinājis tuklo roku atvadu sveicienā, viņš izgāja no biroja. Ārpusē, gaitenī, piespieda ausi pienstikla durvīm un klausījās. Kāds grieza telefona disku. Viņš nosprieda, ka tas būs Oskars Hemingss, kurš pūlas sazvanīt savu mazo, balto padauzu. Ollijs pasmaidīja, nokāpa pa kāpnēm un izgāja no nama.

Ielas jau sāka cepināties agrā rīta saules uzbrukumā. Nogājis divus kvartālus pa Lendisa avēniju, Ollijs nogriezās pa kreisi un turpināja sojot ziemeļu virzienā uz Hārbas upes pusi. Pie pamestas noliktavas upes krastā stāvēja neliels, zaļš kravas furgons. Vīrietis pie furgona stūres snauda, cepuri novilcis pār acīm, zobos iekodis sērkociņu. Oliijs piegrabināja pie puspievērtā loga, un vīrs spēji uztrūkās no miega.

— Es esmu Vīkss,— Ollijs teica.— Jūs esat no autoparka?

— Jā,— vīrietis atrūca.— Helorans.

Pakāpies atpakaļ, Ollijs nopētīja furgonu.— Pārmaiņas pēc atsūtījuši pavisam labu,— viņš paziņoja.— Tīrais brīnums. Lielākā tiesa to sasodīto furgonu jau pa gabalu nodod, ka no tiem fotografē. Sitais ir, kā nākas, firmas vārds uz sāniem un tamlīdzīgi. Pat izdomāts telefona numurs. Tiešām klase.

— Tas numurs ir telefonam policijas pārvaldē,— Helorans paskaidroja.— Ja kāds piezvana, lai pārbaudītu, vai furgons ir viltots, tur atbild viens čalis un nosauc firmu, kuras vārds rakstīts furgonam uz sāniem.

— Ak jā,— Ollijs deklamēja V. K. Fīldsa balsī,— augsta klase, augsta klase, nudien.— Savā parastajā balsī viņš piebilda:— iMan jāiet piezvanīt, Heloran. Tiklīdz būšu galā, mēš brauksim uz Lendisa avēniju divdesmit deviņi, četrpadsmit. Skaidrs?

— Labs ir, kāpēc ne,— Helorans atteica un paraustīja plecus.

Kad uz Karellas galda iezvanījās telefons, viņš nosprieda, ka las varētu būt Jārboro no Kāslvjū. Taču tas bija Ollijs Vīkss.

— Karella,— viņš iesāka,— šeit Ollijs. Vai Hozs vēl nav zvanījis?

— Nē. Un tad?

— Es atradu Oskaru Hemingsu. Hozam vairs nevajag uzmanīt to meiču.

— Es pateikšu, ja viņš piezvanīs.

— Vēl kas,— Ollijs sacija.— Hemingss birojā bija divatā ar Vortiju, kas nozīmē, ka par Ceizu es nevaru dabūt neko. Vai tu to neiesāktu no sava gala?

— Tu domā par identifikācijas nodaļu?

— Ja, Ceizs ir uzskaitē, tā ka šiem tur noteikti ir kādas viņa bildes.

— Labs ir,— Karella piekrita.

— Man nu jāskrien,— Ollijs teica.— Pirms mani mellie draudziņi nav nolēmuši aizlaisties bez manis.

īsi pēc pusvienpadsmitiem pa Sv. Sebastiana avēnijas 1137. nama pakāpieniem nokāpa Rozālija Vagenere. Viņa bija ģērbusies dzeltenbrunas platgalu biksēs, kas cieši apkļāva gurnus, svītrainā džemperīti ar dziļu kakla izgriezumu un brūnās, zemās kurpēs. Labajā rokā viņa stingri turēja mazu, brūnu rokassomiņu, ar kuru, tikko nonākusi uz ietves, sāka sparīgi viciņai garambraucošam taksometram.

Kolons Hozs, skatīdamies no namdurvīm ielas pretējā pusē, nezināja, ka, piezvanījis uz iecirkni, viņš saņemtu norādījumu izbeigt izsekošanu. Viņš zinaja tikai to, ka jādrāžas uz savu auto, ko nagi nes, jo taksometrs turpat deguna priekšā jau bija nokaucinājis bremzes un patlaban atpakaļgaitā tuvojās Rozālijai. Hoza automašīna atradās stāvvietā puskvartalu tālāk. Viņš steidzās turp, vienu reizi atskatījās un redzēja, ka Rozālija iekāpj taksometrā. Viņš bija tikko paguvis apsēsties pie stūres un satvert aizdedzes atslēgu, kad taksometrs aizzibēja garām.

Ja paveiksies, Hozs nodomāja, viņus varēs noķert pie nākamā luksofora.

Furgona dziļumos, sēdēdams pie fotoaparāta, kas bija apgādāts ar teleskopa objektīvu un novietots uz stativa, Ollijs Vikss skatījās vienpusīgi divpusīgā spoguļa ekvivalentā, gaidīdams, kad varēs nofotografēt Vortiju un Hemingsu mirklī, kad abi iznāks no nama ielas pretējā pusē. Ollijs raudzījās caurspīdīgā stikla rūtī. Stikla otra puse bija ai/.krasota ar zaļu krāsu, un

dzelteni burti uz tās pauda viltus firmas nosaukumu, tās adresi un telefonu, kas atradās iekšpilsētā, policijas pārvaldē.

Lendisa avēnijas 2914. namā vienmērīgi plūda apmeklētāju straume, lielākoties sievietes. OUijs nosprieda, ka viņas dodas uz MELNAJAM MODĒM trešajā stāvā. Viņš vēroja sievietes ar teleskopa objektīvu. Kājas tām mellajām bija labas, to nu nācās alzil.

Hemingss un Vortijs iznāca no nama tikai divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Tiklīdz viņi parādījās kāpņu galā, iznākuši pa durvīm, Ollijs sāka fotografēt. Pirms abi sasniedza ietvi, viņš paguva nospiest slēdzi trīspadsmit reižu un vēl trīs reizes nofotografēja viņus sānskatā, ejot prom. Ollijs apmierinats pamāja un piegrabināja pie starpsienas, kas atdalīja šofera kabīni.

Helorans atbīdīja starpsienu malā.— Jā?

— Man jātiek iekšpilsētā, uz identifikācijas nodaļu,— Ollijs teica.

— Te jau cauri?— Helorans vaicāja.

— Jā. Bet man jāattīsta filma un jāuztaisa bildes.

— Ja jūs esat beidzis, furgons man jādzen atpakaļ.

— Vispirms aizvediet mani uz iekšpilsētu.

— Šitais nav nekāds sasodīts taksītis,— Helorans noburkšķēja, tomēr iedarbināja motoru un sāka braukt uz iekšpilsētas pusi.

— Karella?

— Jā?

— Te Jārboro. Es sameklēju jums to informāciju.

— Klājiet vaļā,— Karella noteica.

— Šis Rodžers Grimms pirms četriem gadiem tika atlaists pret galvojumu. Ceizs tolaik vēl bija šeit, jau atsēdējis mazliet vairāk par gadu no sava termiņa.

— Jā, to es jau zinu.

— Labi. Tiklīdz Grimms tika ārā, viņš sāka rakstīt Čeizam vēstules. Korespondence vētraini turpinājās kādu pusgadu. Vismaz reizi nedēļā, šad tad divas, Čeizs rakstīja Grimmam un otrādi. Tad sarakste pēkšņi izbeidzās. Zināt, ko es domāju? Varbūt šitiem zēniem te cietumā bija romāns, vai saprotat, ko es domāju? Mīlnieki, saprotat? Jūs nobrīnītos vien, kas tik te viss nenotiek.

— Jā, es nobrīnītos vien,— Karella piekrita.

— Es tikai izsaku minējumus,— Jārboro paskaidroja.— Varbūt viņi bija tikai draugi, kas zina? Vai zināt to anekdoti par dāmu ar pērtiķiem?

— Nē, kāda tā ir?— Karella jautāja.

— Dāma ierodas izbāzeņu darbnīcā ar diviem beigtiem pērtiķiem, saprotiet, un saka, lai meistars uztaisot izbāzeņus. Sis piekrīt: «Labi, kundze, es tos izbāzīšu. Vai vēlaties, lai stāv?» Kundze brītiņu padomā un atbild: «Nē, viņi bija tikai draugi. Lai vienkārši spiež viens otram roku.»— Jārboro izplūda smieklos. Karella, atcerējies anekdoti jau pēc pirm^iem vārdiem, pieklājīgi ieirgājās.— Tad varbūt Grimms un Ceizs bija tikai draugi, kas zina?—Jārboro smiedamies teica.— Lai nu kā, pēc Grimma atbrīvošanas viņi uzrakstīja viens otram lērumu vēstuļu.

— Varbūt jūs varētu pateikt, vai viņi atradās vienā kamerā?

— Tas jums jāvaicā citai nodaļai,— Jārboro atbildēja.

— Kad sarakste izbeidzās?

— Pusgadu pēc Grimma atbrīvošanas.

— Labi,— Karella sacīja.— Liels paldies.

— Pagaidiet mirklīti,— Jārboro iesaucās.— Vēl divas lietas.

— Atvainojiet, es domāju, ka jūs esat...

— Viņi atsāka rakstīt viens otram īsi pirms tam, kad tika atbrīvots Ceizs. Ceizs uzrakstīja pirmo vēstuli, Grimms atbildēja, un viņi apmainījās ar kādu duci vēstuļu, pirms Ceizs pēdīgi atstāja cietumu. Tā ir pirmā lieta.

— Un kas ir otrā?

— Otrā ir tāda, ka man no jums vajadzīga oficiāla vēstule ar šīs informācijas pieprasījumu.

— Jūs jau sniedzāt man šo informāciju,— Karella teica.

— Kāpēc jums vajadzīga vēstule, kurā es to pieprasu?

— Lai nodrošinātos. Katram gadījumam.

— Kādam gadījumam?

— Es nezinu, kādam. Katram. Atsūtiet man tādu vēstuli, Karella.

— Labs ir,— Karella piekrita un nopūtās.— Vēlreiz paldies.

— Kā tur, pilsētā, ir?— Jārboro jautāja.

— Karsti,— Karella atbildēja.

— Jā, te arī,— Jārboro noteica un nolika klausuli.

Karella nospieda kādu pogu uz telefona pamatnes, mirkli

paturēja to, atlaida un izdzirdēja garo signālu. Viņš piezvanīja uz identifikācijas nodaļu un paziņoja, ka viņam steidzīgi nepieciešamas Alfrēda Allena Ceiza fotogrāfijās astoņreiz desmit collu izmērā.

Noklausījies šo pieprasījumu, vīrietis vada viņā galā noteica:

— Šodien ir sestdiena, draudziņ.

— Jā, sestdiena ir arī šeit,— Karella attrauca.

— Es pat nezinu, vai blakus, fotonodaļa, kads vairs vispār ir.

— Atrodiet kādu,— Karella sacīja.

Iekšpilsētā, Haistrītā, vīrietis policijas fotonodaļā saņēma no Ollija fotofilmu un teica:— Jums būs jāpagaida. Nupat es no kaimiņiem saņēmu steidzamu pasūtījumu.

— Nu, bet pasteidzieties, labi?—Ollijs tielējās.— Šis arī ir steidzams pasūtījums.— Pa gaiteni aizgājis pie telefoniem, viņš piezvanīja uz astoņdesmit septīto iecirkni un, izdzirdis Karellas balsi, sacīja:— Es noknipsēju vairāk nekā duci bilžu, tur noteikti būs pārītis labu. Hozs vēl nav zvanījis?

— Nē, vēl ne.

— Kas ellē viņam lēcies? Vai viņš nezina, ka jāpiezvana uz iecirkni?

— Viņš droši vien ir aizņemts,— Karella teica.

— Ko tu uzzināji Kāslvjū?

— Čeizs un Grimms pazīst viens otru. Viņi ir regulāri sarakstījušies.

— Taisni tā, kā mēs domājām,— Ollijs nopriecājās.— Vai tu dabūji tās fotogrāfijas no identifikācijas nodaļas?

— Pēc maza brītiņa būs, es ceru.

— Labi, drīz redzēsimies,— Ollijs sacīja.

Viņš nepateica Karellam, kur atrodas, un Karellam neienāca prātā pajautāt. Un arī fotonodaļas darbinieks nepateica Ollijam, ka steidzamais pasūtījums no kaimiņiem nācis no izmeklētāja Stīva Karellas astoņdesmit septītajā vienībā. Viņš to nepateica Ollijam, jo tā nebija Ollija darīšana. Ollijs viņu neizprašņāja par steidzamo pasūtījumu, jo gribēja tikai labi ātri dabūt rokā pats savas sasodītās bildes. Turklāt Karella jau bija apgalvojis, ka Čeiza fotogrāfijas kuru katru mirkli būs iecirknī. Bez ceturkšņa vienos Ollijs atstāja Haistrītu ar savām astoņreiz desmit collu fotogrāfijām rokā. Karellam domātais sūtījums no gumijas stiepējiem (kā fotonodaļu mīlīgi dēvēja katrs izmeklētājs, kuram reiz bija nācies gaidīt fotogrāfijas) ieradās iecirknī tikai pusdivos. No Hoza joprojām nebija nekādu ziņu, tāpēc viņi nolēma vieni paši apciemot Rērdona namsaimnieci.

Rozālijas Vageneres taksometrs bija braucis taisni pa Eins-lija avēniju līdz pat Hamiltona tiltam. Pilsētā patiesībā bija divi Hamiltona tilti; viens no tiem atradās Aisolas ziemeļdaļā, šķērsoja Hārbas upi un izbeidzās jau nākošajā pavalstī, un oficiāli to sauca par Aleksandra Hamiltona tiltu. To nevajadzēja jaukt ar vienkāršo, veco Hamiltona tiltu, kas šķērsoja Daimondbekas upi Priežu pakalna apvidū (kur nebija nevienas vienīgas priedes) un savienoja Aisolu un Rīverhedu, kas bija vienas un tās pašas pavalsts un pat vienas un tās pašas pilsētas daļas. Ja kādam pilsētniekam pajautāja, kur atrodas Hamiltona tilts, viņš nešaubīgi norādīja uz Aleksandra Hamiltona tilta pusi. Varēja likt deviņi pret pieci, ka pilsētā neviens pat nezina, ka ir tāds tilts, ko sauc vienkārši par Hamiltona tiltu un kas šķērso šauro Daimondbekas upi, kura gabaliņu tālāk uz rietumiem nejauši pārvēršas par Diksas upi,— tas viss bija |oti sarežģīti, taču ne jau tik sarežģīti kā Itālijas pilsētā Boloņā.

Taksometrs brauca talak uz dienvidiem, Riverhedas virzienā, šķērsoja Koledžroudu, nogriezās un devās uz rietumiem, mērodams vairākus kvartālus Mārlova avēnijā. Beidzot tas apstājās pie sarkanas mūra daudzdzīvokļu mājas Mārlova avēnijā, dažus kvartalus no Džeraldsona avēnijas dzelzceļa uzbēruma. Hozs apturēja automašīnu ietves malā, izslēdza aizdedzi un noskatījās, ka Rozālija gabaliņu tālāk izkāpj no taksometra un taisna ceļā ieiet namā. Hozs solīdi nogaidīja piecas minūtes, nospriedis, ka tik augstā namā noteikti jābūt liftam, un negribēdams uzskriet Rozālijai virsū turpat priekštelpā. Kad piecas minūtes bija aizritējušas, viņš iegāja mājā, sameklēja pastkastītes un sāka parbaudīt plāksnītes ar uzvārdiem.

Ēkā bija desmit stāvu ar sešiem dzīvokļiem katrā. No uzvārdu plāksnītēm kļuva skaidrs, ka Oskars Hemingss šai namā nedzīvo.

Taču uz 45. dzīvokļa pastkastītes vīdēja uzvārds, ko Hozs pazina.

Viņš piemiegtām acīm noskatījās šajā vārdā un pakasīja pakausi.

— Mans vīrs ir pilsētā un pērk dzelzs preces,— Barbara Lūmisa paziņoja.— Vai varu jums palīdzēt?

Viņa bija ģērbusies ļoti apspīlētos, ļoti īsos zilos šortos un sārtā blūzē, kuras gali bija sasieti zem krūtīm.— Nāciet iekšā,— viņa aicināja,— nāciet iekšā. Neviens jums nekodīs.

Viņi iegāja dzīvokli un apsēdās pie virtuves galda. Resnais Ollijs bez mitas pūlējās ielūkoties aiz Barbara blūzes. Viņš bija pārliecināts, ka krūšturi viņa nevalkā, un trīs augšējās blūzes pogas bija vaļā. Karella izlika uz galda fotogrāfijas: Alfrēda Allena Ceiza attēlus, policijas fotogrāfa momentuzņēmumus ar mirušo Čārliju Herrodu, kura platās acis blenza objektīvā, Elizabetes Bendžaminas foto, kur viņa smaidīdama stāvēja pie īresnama sienas, un Robinsona Vortija un Oskara Hemingsa portretus pretskatā un profilā, ko torīt bija uzņēmis Ollijs.

— Vai jūs pazīstat kādu no šiem cilvēkiem?— viņš jautāja Barbarai.

— Jā, zināms,— Barbara apstiprināja.— Kas noticis tam lielajam, rudmatainajam policistam? Kāpēc viņš neatnesa parādīt bildes?

— Vai ar mums nepietiks?— Ollijs smīnīgi noprasīja.

— Kuru no viņiem jūs pazīstat?— Karclla vaicāja.

— Vai jūs, zēni, negribat kādu aliņu?— Barbara piedāvāja.

— Nē, paldies,— Karella atteica.

— Es gan neiebilstu,— Ollijs atzinās un noskatījās uz Barba-ras pēcpusi, kad viņa piecēlās un aizgāja pie ledusskapja. Viņš piemiedza Karellam ar aci un atkal nosmīnēja.

Atgriezusies pie galda, Barbara nolika alu Ollijam priekšā un pievērsās fotogrāfijām.— Šī ir tā meiča, ar kuru Frenks uzdzīvoja tās divas naktis,— viņa pavēstija un norādīja uz Elizabetes Bendžaminas attēlu.

— Un pārējie?— Karella mudināja.

— Divi no šiem vīriešiem apciemoja Frenku jūlija beigās.

— Kuri?

— Šis un šis,— Barbara atbildēja, ar rādītājpirkstu piebakstīdama Čārlija Herroda un Robinsona Vortija galvai.

— Vai jūs pazīstat otro vīrieti šajā fotogrāfijā?— Karella jautāja.

— Šo?— viņa pārvaicāja. Pacēlusi Ollija fotografēto uzņēmumu, viņa nopētīja Oskaru Hemingsu.— Nē. Šeit es viņu neesmu redzējusi. Tas nenozīmē, ka viņš te nekad nav bijis, tas tikai nozīmē, ka es neesmu viņu redzējusi.

— Labi. Un šis?— Karella pārbīdīja pār galdu Alfrēda Allena Čeiza foto.

— Nē, šis arī nav redzēts,— Barbara noteica, pagriezās pret Olliju un pasmaidīja.— Kā garšo alus?

— Lieliski,— Ollijs atsaucās.— Taisni lieliski, manu mazo cālīt,— un Barbara īeirgajas kā skuķis.

Automašīnā, braucot uz policijas iecirkni, Karella ierunājās:— Vortijs un Herrods. Nav šaubu, ka tieši viņi uzņēma kontaktus ar Rērdonu, kas nozīmē, ka Grimma noliktavu nosvilināja «Daimondbekas attīstība».

— Pareizi,— Ollijs teica.— Zini ko, man liekas, ta kundzīte ir dabūjama.

— Nesaprotu,— Karella attrauca.

— Zini, ko viņa man sacīja?

— Nu?— Karella izklaidīgi atsaucās.

— Viņa sacīja, ka viņas guļamistabā esot kondicionēts gaiss. Kad es tev saku, Karella, tā kundzīte ir dabūjama.

— Uz Brēmeni brauca Rozālija Vagenere, vai ne?— Karella turpināja.— Un viņa ir Hemingsa draudzene, vai ne?

— Pareizi,— Ollijs piebalsoja.— Jā, es domāju, ka tā kundzīte visādā ziņā ir dabūjama.

— Rozālija aizlidoja uz Brēmeni dienu pirms tam, kad Grimma saiņotājs apstiprināja, ka ir saņēmis samaksu. Grimma čeks vēl nevarēja būt tur nonācis, tatad kāds samaksāja privāti. Un tai jābūt Rozālijai.

— Šovakar es laikam piezvanīšu tai kundzītei.

— Bet kāds tur sakars, Ollij? Kāda velna pēc Hemingsa meiča lai apmaksātu Grimma rēķinus, kamēr Hemingsa firma gatavojas nosvilināt Grimma noliktavu? Tur nav jēgas. Tur nav nekādas jēgas.

Jēgas bija vēl mazāk, kad viņi atgriezās policijas iecirknī. Tur viņus sagaidīja Hozs un pavēstīja, ka Rozālija Vagenere gandrīz veselu stundu pavadījusi kādā dzīvoklī Mārlova avēnijā, pirms devusies atpakaļ uz Aisolu.

Uz pastkastītes Mārlova avēnijas nama priekštelpā bija iegravēts Alfrēda Ceiza vārds.

10

ČETROS pēcpusdienā Rozālijā Vagenere tika atvesta uz policijas iecirkni. Tur viņai paskaidroja, ka viņa netiekot apsūdzēta nekādā nodarījumā, bet ka esot pietiekams pamats uzskatīt, ka viņai ir informācijā, kas nepieciešama izmeklēšanai, un tāpēc policisti labprāt dzirdētu atbildes uz dažiem jautājumiem. Rozālija atteica, ka atbildēšot uz jebkuriem jautājumiem, bet tikai advokata klātbūtnē. Policisti atkal paskaidroja, ka viņa netiekot apsūdzēta nekādā nodarījumā un, ja kategoriski pieprasīšot advokātu, tad viņai varēšot likt atbildēt zvērināto tiesas priekša, taču viņi nevēloties visas šīs nepatikšanas, jo viņa taču netiekot apsūdzēta nekādā nodarījumā.

Rozālija negribīgi piekrita atbildēt uz viņu jautājumiem.

— Saskaņā ar jūsu pasi,— Karella iesāka,— Vācijā jūs ierādāties divdesmit piektaja jūlija caur Brēmenes lidostu, vai tas tiesa?

— Jā, tas ir tiesa,— Rozālijā apstiprināja.

— Un Savienotajās Valstīs jūs atgriezāties divdesmit septī-taja jūlijā, vai tas arī ir tiesa?

— Jā,— Rozālija atbildēja.

— Jūs teicāt, ka esat apciemojusi savus radus Cēvenē.

— Pareizi.

— Mēs gribam zināt jūsu Cēvencs radinieku vārdus, adreses un telefona numurus,— Karella sacīja.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka ar vācu policijai palīdzību mēs pārbaudīsim, vai šie radinieki eksistē.

— Viņi eksistē,— Rozālija noteica.

— Tad nosauciet viņu vārdus.

— Tas man nav jādara.

— Taisnība, tas jums nav jādara. Šeit ne. Bet zvērināto liesas priekšā gan. Izlemiet pati.

— Vai policija viņiem zvanīs? Vācu policija?

— Ja, mēs lo pieprasīsim.

— Kāpēc?

— Lai pārliecinātos, ka jūs bijāt pie viņiem.

— Es biju.

— Tad kā viņus sauc?

— Viņi ir ļoli veci cilvēki. Es negribu, lai viņus traucē policija. Starp cilu, kāds tam sakars ar jūsu izmeklēšanu? Jūs teicāt, ka man esoC informācija, kura varētu .. .

— Tieši lā.

— Kāda informācija?

— Vai jūs pazīstat cilvēku, vārdā Rodžers Grimms?

— Kāpēc jūs šodien gājāt pie Alfrēda Ceiza?

— Kas teica, ka es ...

— Es jums sekoju,— Hozs sacīja.— Mārlova avēnijā piecdesmit trīs, sešdesmit viens. Ceizam ir četrdesmit piektais dzīvoklis.

— Vai jūs turp gājāt vai ne?— noprasīja Ollijs.

— Gāju.

— Kāpēc?

— Misteram Čeizam bija jāatbild uz dažām vēstulēm. Es jau jums teicu, es uz pusslodzi strādāju par sekretāri...

— Kāpēc jūs nerakstījāt lās vēstules birojā?

— Sestdienās birojs ir slēgts.

— Es tur šorīt biju,— Ollijs piezīmēja.— Tas bija vaļā.

— Nu, varbūt misteram Čeizam šodien negribējās lurp iet. Es jau neesmu boss, saprotiet. Ja man liek braukt uz Riverhedu, es braucu.— Rozālija paraustīja plecus.— Es jau neesmu boss.

— Kas ir boss?

— Tur ir trīs partneri.

— Es domāju, ka Hemingss ir jūsu draugs.

— Ir jau ari. Bet es strādāju viņa firmā. Tas ir kas cits. Oskaram ar to nav nekāda sakara. Tas ir — ja kāds no bosiem lūdz man kaut ko izdarīt, man japaklausa. Tas ir darbs. Ja jūsu boss jums lūdz kaut ko izdarīt, jūs taču paklausāt, vai ne?

— Es ar savu bosu neesmu saderinājies,— Ollijs dzedri atcirta.

— Es tikai gribu pateikt, ka tas ir tāds pats darbs kā jebkurš cits. Es daru, ko man liek.

— Un ko viņi jums liek darīt? Izņemot korespondences kārtošanu?

— Es daru sekretāres darbus. Dažādus sekretāres darbus.

— Vai viņi jums lika braukt uz Vāciju?

— Nē, es braucu ciemos pie radiem.

— Kā viņus sauc?— Karella noprasīja vēlreiz.

— Es nosaukšu viņu vārdus, ja jūs apsolīsiet viņus netraucēt.

— To es nevaru apsolīt. Tiklīdz būšu saņēmis no jums informāciju, es pieteikšu starptautisku sarunu.

— Kāpēc? Pie velna, kāpēc mani radi ir tik svarīgi?

— Mēs mēģinām noskaidrot, kādēļ jūs braucāt uz Vāciju, mis Vagenere.

— Vai jūs turp sūtīja «Daimondbekas attīstība»?

— Nē.

— Vai Rodžers Grimms?

— Nekādu Rodžeru Grimmu es nepazīstu.

— Vai uz Vāciju jūs vedāt naudu?

— Naudu? Ka jūs to domājat? Protams, man bija līdzi nauda.

— Cik daudz?

— Pietiekami visiem izdevumiem. Ceļojuma čekos.

— Cik daudz?

— Neatceros. Laikam mazliet pāri tūkstotim.

— Vai jūs iztērējāt visu?

— Nē, visu ne.

— Tad jums vel arvien ir ceļojuma čeki, kas netika izmainīti naudā, vai ne?

— Nu ... jā, droši vien. Varbūt es tomēr iztērēju visu.

— Tad iztērējāt vai ne?

— Ja, es iztērēju visu.

— Pirms mirkļa jūs teicāt, ka neiztērējāt visu.

— Es kļūdījos.

— Tātad jums nav neizmainītu ceļojuma čeku.

— Nē, nav.

— Kur jūs pirkāt ce|ojuma čekus?

— Bankā.

— Kurā bankā?

— Neatceros. Vienā no iekšpilsētas bankām.

— Kad jūs tos pirkāt?

— Dažas dienas pirms aizbraukšanas.

— Tas būtu ...— Karella pašķirstīja galda kalendāru.— Jūs aizbraucāt divdesmit piektajā jūlijā, ceturtdienā, tātad čekus pirkāt īsi pirms tam, jā?

— Kādus ceļojuma čekus?

— American Express.

— Jūs neiebildīsiet, ja mēs piezvanīsim uz American Express, vai ne?

— Kādēļ jūs gribat turp zvanīt?

— Lai noskaidrotu par čekiem.

— Tur bija tikai kāds tūkstotis dolāru, kas tur tik svarīgs? Visi izmanto ceļojuma čekus. Nesaprotu, kas tur tik ...

— Daži cilvēki izmanto skaidru naudu,— Hozs noteica.

— Jā, laikam jau gan,— Rozālijā piekrita.

— Vai jums līdzi bija skaidra nauda?— Karella jautāja.

— Piedevām pie ceļojuma čekiem?

— Varbūt drusku. Es tiešām neatceros.

— Cik?— jautāja Ollijs.

— Pavisam maz. Kādi simt dolāri.

— Un to visu jūs ņēmāt līdzi uz Vāciju, jā? Tūkstoš dolāru ceļojuma čekos ...

— Nu, apmēram tūkstoti. Precīzi es neatceros.

— Labi, teiksim, tūkstoti, jā? Tūkstoti ceļojuma čekos un apmēram simtu skaidrā naudā.

— Labs ir, piezvanīsim uz American Express,— Ollijs sacīja.

— Viņiem varbūt nebūs piereģistrēts,— Rozālija steidzīgi ieminējās.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc ... es neatceros, vai tie bija American Express čeki vai kādi citi.

— Kādi citi tie varētu būt?

— Neatceros. Es tikai prasīju ceļojuma čekus. Nevaru īsti atcerēties, kādus man iedeva.

— Šai pilsētā nemaz nav tik daudz kompāniju, kas izsniedz ceļojuma čekus,— Karella noteica.— Ja neiebilstat, mēs piezvanīsim visām.

— Es ...

— Jā?— Karella sacīja.

— Patiesībā man līdzi bija skaidra nauda,— meitene paziņoja.

— Tad kapec jūs melojat?

— Tāpēc, ka īsti nezināju, cik skaidras naudas drīkst izvest no valsts. Domāju, ka tas varbūt ir nelikumīgi vai kā. Es slikti zinu likumus.

— Cik naudas jūs izvedāt?

— Es jums jau teicu. Mazliet vairāk par tūkstoti.

— Skaidrā naudā.

— Jā.

— Jūs esat pārliecinātā, ka tas bija skaidrā naudā? Pirms brīža jūs teicāt, ka ceļojuma čekos, bet tagad apgalvojat, ka skaidra naudā. Vai jūs to droši zināt?

— Jā, pilnīgi droši.

— Un arī par summu jūs esat droša.

— Par summu?

— Jā. Tūkstoš dolāru, vai ne?

— Vairāk vai mazāk.

— Kurš?

— Ko?

— Kurš no abiem variantiem? Vai tur bija vairāk vai mazāk par tūkstoti?

— Vairak.

— Par cik vairak?

— Ak, nu, tūkstoš divsimt, tūkstoš trīssimt, apmēram tā.

— Kur jūs ņēmāt naudu?

— Man bija. Es sakrāju.

— Kur jūs to krājāt?

— Es to glabāju dzīvoklī.

— Jūs to neglabājāt bankā?

— Nē.

— Jums šķita, ka dzīvoklī, kas atrodas Daimondbekā, var droši atstāt tūkstoš trīssimt dolāru?— Ollijs neticīgi jautāja.

— Ja. Es nekad neesmu aplaupīta. Es tur dzīvoju jau gandrīz trīs mēnešus un ne reizi neesmu aplaupīta. Man šķita, ka tas ir droši.

— Kur jūs dzīvojāt pirms tam?

— Iekšpilsētā. Kvartālā.

— Kur jūs satikāt Oskaru Hemingsu?

— Laikam ballē.

— Kad?

— Pirms kādiem sešiem septiņiem mēnešiem.

— Cik sen jūs esat saderināti?

— Nu, piecus sešus mēnešus.

— Vai jūs saderinājāties pirms pārvākšanās uz Sebastiana avēniju?

— Jā.

— Kas maksāja par dzīvokļa pārbūvēšanu?

— Oskars.

— Oskars pats? Vai «Daimondbekas attīstība»?

— Laikam «Daimondbekas attīstība». Zināt, tas ir viņu bizness. Viņi pērk vecas mājas un tad izremontē.

— Ak tad jūsu namā izremontēti ir visi dzīvokļi?

— Jā, laikam.

— Bet nama ārpuse ne.

— Nē, ārpuse ne.

— Kāpēc tā?

— Es tak nezinu,— Rozālija atteica.— Varbūt viņi negribēja lieki tērēt naudu. Lai remontētu ārpusi.

— Kas vēl dzīvo tajā namā?— Hozs jautāja.

— Daudz kas.

— Vai jūs kādu pazīstat?

— Man ar kaimiņiem nav daudz darīšanu,— Rozālija atbildēja.

— Jūs teicāt, ka Oskaru Hemingsu esat satikusi pirms sešiem vai septiņiem mēnešiem. Kur tas bija? Daimondbekā vai centrā, Kvartālā?

— Nu, patiesībā mēs satikāmies Vegasā.

— Vegasā? Ko jūs darījāt tur?

— Es tur mēdzu pavadīt nedēļas nogales. Kad dzīvoju Piekrastē.

— A, jūs dzīvojāt Kalifornijā?— Hozs noprasīja.

— Jā. Es esmu dzimusi Kalifornijā. Šurp es atbraucu pavisam nesen. Pēc tam, kad satiku Oskaru.

— Par ko jūs strādājāt Piekrastē?— jautaja Ollijs.

— Par sekretāri.

— Pilnu vai pusslodzi?

— Nu, lielākoties pusslodzi.

— Kur jūs strādājāt?

— Daudzās un dažādās firmās.

— Un katru nedēļas nogali braucāt uz Lasvegasu, jā?

— Nu, ne jau katru nedēļas nogali.

— Tikai dažas.

— Jā, tikai dažas.

— Un tur jūs satikāt Oskaru Hemingsu.

— Jā.

— Kādā ballē, jā?

— Jā, ballē.

— Un tad jūs atbraucāt uz Austrumiem un sākāt strādāt «Daimondbekas attīstībā».

— Jūs esat pārliecināta?

— Nu, par tīrajiem sīkumiem.

— Piemēram?

— Par satiksmes noteikumu pārkāpšanu.

— Šeit vai Kalifornijā?

— Kalifornijā.

— Kur jūs dzīvojāt?

— Losandželosā.

— Vai jūs neiebildīsiet, ja mēs piezvanīsim uz Losandželosas policijas departamentu, lai noskaidrotu, vai jūs neesat bijusi arestēta par kaut ko nopietnāku nekā satiksmes noteikumi?

— Neredzu tam nekādu iemeslu.

— Kāpēc ne?

— Reiz es varu pārcelties atpakaļ uz Kaliforniju. Es negribu, lai turienes policija būtu mani reģistrējusi kā aizdomīgu.

— Aizdomīgu?

— Nu, tādu, par kuru jūs būsiet uzdevuši jautājumus.

— Jūs negribat, lai mēs zvanām vācu policijai, jūs negribat, lai mēs zvanām Losandželosas policijai, jūs negribat, lai mēs zvanām uz American Express vai uz kādu citu ceļojuma čeku kompāniju ...

— Es ņēmu līdzi skaidru naudu, es jau jums teicu.

— Jūs negribat, lai mēs zvanām ļoti daudziem, mis Vagenere.

— Jūs sacījāt, ka pret mani netiek celta nekāda apsūdzība. Tad kāpēc lai es jums ļautu rakņāties savā personīgajā dzīvē?

— Mēs tomēr zvanīsim uz Losandželosu. Un arī uz Lasve-gasu.

— Kādēļ?

— Lai redzētu, vai jūs tur neesat aizturēto uzskaitē.

— Labi jau, labi,— Rozālija noteica.

— Varam zvanīt?

— Nē, jums nevajag zvanīt.

— Jūs mums pastāstīsiet?

— Piekrastē mani vienreiz arestēja par prostitūciju.

— Ahā,— novilka Houzs.

— Un jūs joprojām ar to nodarbojaties?— Ollijs jautāja.

— Nē.

— Kas ir tas dīvainais nams Sebastiana avēnijā? Meitumāja, vai ne?

— Nemāku sacīt. Es tur tikai dzīvoju.

— Vai Oskars Hemingss ir suteners?

— Nē. Nē jel!— Rozālija sacīja.

— Zināt, mēs to māju apciemosim vēlreiz,— teica Karella.

— Lai noskaidrotu, kas vēl tur dzīvo.

— Tie ir parasti īrnieki,— Rozālija paskaidroja.

— Tādi kā jūs?— Ollijs izmeta.

— Kopš Losandželosas laikiem man ar policiju nav bijis nekādu nepatikšanu,— Rozālija sacīja.

— Tas tikai nozīmē, ka pēdējā laikā jūs neesat pieķerta,— Ollijs piezīmēja.

— Nu ...— Rozālija paraustīja plecus.— Vai smēķēt es drīkstu?

— Protams,— Ollijs pacēla degošu sērkociņu pie cigaretes, ko meitene bija izņēmusi no somiņas.

— Ko jūs zināt par «Daimondbekas attīstību»?— jautāja Karella.

— Neko daudz.

— Kas sagādāja naudu kompānijas dibinašanai, vai to jūs zināt?

— Nē, diemžēl. To es nezinu.

— Vai tas bija Oskars Hemingss?

— Es tiešām nevaru pateikt.

— Vai jūs mums pateiksiet, kāpēc jūs patiesībā gājāt pie Čeiza?

— Es jau jums sacīju. Viņš man diktē vēstules.

— Liksim mierā tās blēņas par sekretāri, labi?— Ollijs ieminējās.

— Es esmu sekretāre,— Rozālija neizteiksmīgi sacīja.— Šai pilsētā es neesmu uzskaitē, un jūs nevarat pierādīt, ka es neesmu sekretāre.

— Ja vien nepieķersim jūs drātējamies ar jūrnieku,— Ollijs piebilda.

— Es nedrātējos ar jūrniekiem,— Rozālija paskaidroja.

— Pat Piekrastē es nedrātējos ar jūrniekiem.

— Ar ko tad jūs drātējaties?— Ollijs nerimās.— Ar mella-jiem?

— Vai tu, lūdzu, neizbeigtu?— Karella iejaucās.

— Ko neizbeigtu?— Ollijs atvaicāja.

— Starp citu, mana privātā dzīve nav jūsu darīšana,— Rozālija atgādināja.

— Ja vien jūs to nedarāt par naudu.

— Par naudu visi dara visu,— Rozālija atcirta.

— Kas jums iedeva naudu, ko vest uz Vāciju?— Karella jautāja.

— Es jau sacīju. Es to sakrāju.

— Vai jūs nosauksiet mums savu radinieku vārdus?

— Nē.

— Tad mums vajadzēs dabūt izsaukumu uz tiesu, un jūs liecināsiet zvērinātajiem. Ļaujiet jums izskaidrot, mis Vagenere. Mēs izmeklējam ļaunprātīgu dedzinašanu, un mums ir pamats domāt, ka taja kaut kādā veidā iejaukta «Daiinondbekas attīstība». Jau šobrīd mums pietiek pierādījumu, lai arestētu Robinsonu Vortiju ...

— Tad arestējiet viņu,— Rozālija attrauca.

—... un apsūdzētu par līdzdalību ļaunprātīgā dedzināšanā. Tādā gadījumā zvērināto tiesa izsauks jūs liecināt.

— Par ko liecināt? Par dedzināšanu? Jūs esat zaudējis prātu.

— Ja jūs izstāstīsiet mums visu, ko zināt, tad aiztaupīsiet sev lielas nepatikšanas vēlāk. Ko jūs teiksiet?

— Es esmu izstāstījusi visu, ko zinu.

— Es jums pateikšu, ko jautās zvērināto tiesa, labi?

— Lūdzu.

— Vispirms viņi jūs informēs, ka vīrieti, kam tika nodedzināta noliktava, sauc par Rodžeru Grimmu. Jūs informēs arī par to, ka viņš sadarbojies ar saiņošanas firmu Bachmann Speditionsfirma Brēmerhāfenē un ka Bahmans ir apstiprinājis, ka samaksu par saviem pakalpojumiem saņēmis divdesmit sestajā jūlijā, dienu pēc tam, kad jūs ielidojāt Brēmenē, kas atrodas apmēram piecdesmit kilometru no Brēmerhāfenes. Tad viņi liks jums nodot zvērestu un jautās, vai esat aizvedusi

t

Bahmanam skaidru naudu datumā, kas minēts viņa vēstulē. Ja jūs atteiksieties atbildēt...

— Kāpēc lai es atteiktos? Par Erhardu Bahmanu es savu mūžu neesmu dzirdējusi un nekad neesmu nogādājusi viņam naudu.

— Tad kā jūs zināt viņa pilnu vārdu?— Karella tai pašā mirklī noprasīja.

— Ko?

— Kā jūs zināt, ka viņu sauc par Erhardu Bahmanu?

— Erhards ir parasts vācu vārds,— Rozālija sacīja.

— Un Fricis arī,— piezīmēja Ollijs.

— Es ... es nezinu, kā man gadījās ... uzminēt.

— Varbūt viņa tur ir iepīta pamatīgāk, nekā mēs domājām,— Ollijs teatrālā slepenībā skaļi čukstēja Karellam.

— Varbūt,— Karella atsaucās.— Tu uzskati, ka mēs varētu apsūdzēt gan Vortiju, gan viņu?

— Kāpēc gan ne,— Hozs piebalsoja.

— Par ko jūs gribat mani apsūdzēt?— Rozālija nervozi vaicāja.

— Par dedzināšanu. Kā līdzvainīgu ļaunprātīgā dedzināšanā.

— Man nav nekāda sakara ar Grimma noliktavas dedzināšanu!— Rozālija iesaucās.— Es tikai ...

— Jā, ko?— mudināja Ollijs.

— Es aizvedu naudu uz Vāciju.

— Kādu naudu?

— To, ko man iedeva Alfijs.

— Kas ir Alfijs? Vai jūs runājat par Čeizu?

Rozālija saminstinājās.

— Cik, velns parāvis!— Ollijs uzbrēca.

— Pusmiljonu dolāru,— Rozālija izdvesa.

— Par ko? Ko Čeizs pirka?

— Es nezinu. Man lika tikai nodot naudu.

— Kam šī nauda piederēja? Čeizam vai «Daimondbekas attīstībai»?

— Nezinu.

— Jautāsim citādi, mis Vagenere. Vai Oskars Hemingss vai Robinsons Vortijs zināja par jūsu braucienu uz Vāciju?

— Nē.

— Viņi nezināja, ka jūs braucat uz Vāciju ar piecsimt tūkstošiem dolāru, ko jums iedeva Čeizs?

— Nē, nezināja.

— Es domāju, ka jūs dzīvojat ar Hemingsu.

— Jā, dzīvoju. E’S viņam pateicu, ka braucu uz Piekrasti apciemot māti.

— Kāpēc jūs viņam melojāt?

— Tāpēc, ka viņš ... viņš reizēm ir negants. Viņš ... reizēm mani sit.

— Kas jums ir ar Čeizu?— Ollijs noprasīja.

— Nekas.

— Nekas? Un viņš izsniedza jums piecsimt taukšķus, lai jūs tos viņa vietā aizvedat uz Vāciju? Beidziet nu niekoties, mīļā!

— Nu, labi, mums... mums ir romāns.

— Vai Hemingss zina par to «romānu»?

— Protams, ne.

— Jūs blēņojaties ar Čeizu Hemingsam aiz muguras, vai ne?

— Mēs neblēņojamies, mēs mīlam viens otru.

— Ak, pie dodiet,— Ollijs izdvesa un zemu palocījās.— Es neaptvēru, ka tā ir mīla. Lūdzama, piedodiet man.

— Kāpēc jūs neteicāt Hemingsam, ka braucat uz Vāciju?— Karella tincinaja.

— Alfijs lūdza, lai es nesaku.

— Vai nauda, ko jūs vedāt īre Vāciju, piederēja pašam Alfijam?

— Es nezinu.

— Nu, bet, ja Alfijs jūs lūdza neteikt pārtneriem par ceļojumu uz Vāciju ...

— Tā bija.

— Tad tai vajadzēja būt viņa paša naudai, vai jums tā neliekas? Ja vien viņš to nenozaga kompānijai.

— Alfijs nav zaglis!

— Tad tā bija viņa nauda, vai ne?

— Laikam.

— Jā vai nē?

— Jā.

— Vai viņš jums teica, ka ta ir viņa nauda?

— Jā, teica.

— Kur viņš ņēma tādu naudu?

— Nezinu.

— Kāpēc viņš to sūtīja Erhardam Bahmanam?

— Nezinu.

— Jūs neko nezināt par darījumu ar Bahmanu?

— Neko.

— Vai tam ir kads sakars ar koka dzīvnieciņiem?

— Nezinu.

— Kāpēc jūs krāpāt Hemingsu?— iejautājās Hozs.

— Es nekrāpu!— Rozālija sašutusi iesaucās.— Alfijs man piedāvāja ko labāku, tas arī viss.

— Labāku par laulību?

— Laulību? Par ko jūs runājat?

— Jūs teicāt, ka esat saderinājusies ar Hemingsu.

— Nē,— Rozālija attrauca.— Es strādāju viņa labā, gluži vienkārši. Es esmu prostitūta, skaidrs? Es esmu viena no personāla, skaidrs? Un tas man ir apriebies. Un tāpēc es sametos kopā ar Alfiju.

— Cik meiču tai personālā ir?— Ollijs jautāja.

— Ap trīsdesmit.

— Un visas Sebastiana avēnijas namā?

— Nē. Tur mūsu ir tikai divpadsmit. Oskaram ir vēl divas vietas, īsti nezinu, kur.

— Kuram tur smērē?— Ollijs noprasīja.

— Nesaprotu, ko jūs gribat sacīt.

— Kurš policists saņem kukuļus? Mājā tak nevar iet iekšā strīpām tēviņu, lai neviens to nemanītu. Nu, kam tur tiek maksāts?

— Nav jau tur nekādu strīpu,— Rozālija sacīja.— Cenas ir ļoti augstas.

— Cik jūs nopelnāt?

— Divus trīs simtus par nakti.

— Un jūs sakāt, Alfijs jums piedāvāja labāku darījumu?

— Ne jau tādu darījumu. Ne jau prostitūciju. Viņš solījās parunat ar Oskaru un dabūt mani laukā no tās dzīves. Viņš teica, ja es turēšoties pie viņa, tad drīz mums abiem būšot kaudzēm naudas.

— Naudas?— Ollijs novilka.— Ak vai! Un es domāju, ka te ir tikai mīla.

— Nauda arī,— Rozālija piebilda.

— Cik daudz naudas?

— Alfijs teica, ka būšot miljoni. Viņš teica, ka būšot miljonārs.

— Kur Alfijs dabūja tos piecsimt taukšķus, ko nosūtīt uz Vāciju?— Ollijs jautāja.

— Es nezinu.

— Vai viņš piedalās tai meitumājas biznesā?

— Nē. Tikai Oskars.

— Vai Oskars ir tas naudasmaiss aiz «Daimondbekas attīstības» muguras?

— Laikam jau. Nezinu. Es tiešām nezinu neko daudz par kompānijas finansēm.

— Vai namus viņi pērk, lai pārtaisītu par bordeļiem?

— Es tiešām nezinu.

— Bet jūs teicāt, ka viņi tur nepiedalās. Ka tur darbojas tikai Oskars.

— Nu jā.

— Tad ar ko viņi nodarbojas?

— Es nezinu.

— Kādi ir Alfija darījumi ar Erhardu Bahmanu?

— Nezinu.

— Vai Bahmans jūs gaidīja, kad jūs ieradāties Vācijā?

— Jā. Bet man bija izdomāts vārds. Alfijs teica, lai es lietoju izdomātu vārdu.

— Ko Bahmans teica, kad jūs iedevāt viņam naudu?

— Viņš teica — danke sehr.

Tā beidzās viņu mazā saruna ar Rozāliju Vageneri. Ap šo laiku viņi nosprieda, ka meitene ir pateikusi visu, ko zina, vai arī visu, ko ir ar mieru teikt. Viņi ļoti pateicās (angļu valodā) un lūdza, lai viņa pagaida blakustelpā. Cik viņi varēja spriest, Ceizs un Grimms bija vienlīdzīgi partneri koka dzīvnieciņu biznesā. Vortijam un Hemingsam nezinot, Ceizs bija samaksājis 500 000 dolāru no savas kabatas Griīnma saiņotājam Vācijā, un Grimms (pirms postošā ugunsgrēka noliktavā) bija gatavs samaksāt par preci vēl 500 000 dolāru, kad tā būs sasniegusi Ameriku. Saskaņā ar Griīnma paša liecību, preces pārdošanas cena bija miljons dolāru. Trīs izmeklētāji, kas nodarbojās ar šo lietu, gaužam maz zinaja par augsta līmeņa biznesa transakcijām, kurās figurēja astronomiski skaitļi. Viņi zināja vienīgi to, cik samudžinātus tiklus auž katra krāpšana, un vēl viņi zināja, ka neviens neiegulda pasākumā miljonu dolāru, cerēdams tikai atpelnīt šo pašu summu.

Izskatījās, ka pienācis laiks mazai pokera partijai.

11

OLLIJS atradā Oskaru Hemingsu dzīvoklī, kur viņš mitinājās kopā ar Rozāliju. Heiningss uzraudzīja salauztās slēdzenes remontu. Atslēdznieks, pamanījis Oilijam rokā pistoli, kļuva pagalam nervozs. Viņš nosvieda skrūvgriezi un nevilcinādamies saka kravāt savus darbarīkus. Heiningss, izmeties kreklā ar vaļēju apkaklīti, uzrotītām piedurknēm un monogrammu O. H. uz krūšu kabatas, ļoti mierīgi pajautāja Ollijam, kas noticis.

— Notikusi ir slepkavība,— Ollijs paskaidroja.— Un ļaunprātīga dedzināšana.

— Manuprāt, jūs jau apcietinājāt Čārlija Herroda slepkavas.

— Taisnība,— Ollijs piekrita.— Bet parunāsim par to policijā, labi? Tur būs ari daži no jūsu draugiem, un mums iznāks īsta pēcpusdienas tējas dzeršana.

Hemingss paraustīja plecus, un Ollijs sekoja viņam dzīvokli, pavērsis pistoli pret viņu, kamēr Hemingss norotīja piedurknes, aizpogāja apkaklīti, uzsēja kaklasaiti un uzvilka žaketi. Kad viņi atkal izgāja gaitenī, atslēdznieks bija nozudis.

— Viņš nesalaboja slēdzeni,— Hemingss noteica sarunas tonī.

— Neraizējieties,— Ollijs mierināja.— Tur, uz kurieni mēs ejam, slēdzeņu ir, cik uziet.

Ollijs blefoja. Viņiem gan bija pietiekami pierādījumu, lai apsūdzētu Hemingsu par to, ka viņš uztur netiklības perēkli un, iespējams, gūst peļņu no prostitūcijas (tomēr tur nu viņš noteikti apgalvotu, ka, lai gan dzīvo kopa ar prostitūtu, iztikas avoti viņam ir citi, piemēram, «Daimondbekas attīstībā» ieguldītais kapitāls). Taču tie būtībā bija tikai pārkāpumi, un pirms galīgā uzbrukuma policisti bija nolēmuši likt uz spēles visu. Kad Ollijs arestēja Hemingsu, viņā bija notikusi savāda iekšēja pārvērtība; viņš bija noticējis, ka ir iegūts pietiekami daudz pierādījumu par visu šo biēžu kantori, «Daimondbekas attīstību», lai tās partnerus varētu apsūdzēt ļaunprātīgā dedzināšanā un slepkavībā.

Tādai pašai eiforiskai pārliecības izjūtai par upuri krita Hozs, arestēdams Robinsonu Vortiju. Telefonu grāmata uzrādīja, ka Vortija adrese ir Ziemeļu Divdesmit sepiita iela 198, un desmit minūtes pāri sešiem Hozs viņu tur atrada. Vortijs patlaban skuvās. Pie durvīm viņš pienāca biksēs un apakškreklā, ziepju pūlam klātu seju. Hozs roka turēja pisloli. Vorlijs ierunājās:

— Kam tad tā?

— Mēs gribam uzdot jums dažus jautājumus iekšpilsētas iecirknī,— Hozs paziņoja.

— Ierocis jums tādēļ nav vajadzīgs,— Vortijs sacīja.

— Es zinu, ka nav. Mums pietiek arī bez tā.

— Vai noskūties es drīkstu?

— Nē,— Hozs atteica.— Slaukiet visu nost.

Tobrīd, kad iecirknī ieradās Rodžers Grimms, Hozs un Ollijs izturējās tik vīzdegunīgi, ka varēja nodomāt — apgabala prokurors jau apstiprinājis visus vainas pierādījumus. Grimms apstājās pie reliņu barjeras, ieskatījās telpā, ieraudzīja izmeklētājus sēžam pie galda kopā ar Vortiju un Hemingsu un jautāja:

— Vai drīkst ienākt?

— Lūdzu, nāciet tik iekšā,— Hozs aicināja.— Jauki, ka varējāt ierasties, mister Grimm.

Piegājis pie barjeras, viņš atvēra Grimmam vārtiņus un ieveda viņu iekšā. Grimmam bija piezvanīts iepriekš un jautāts, vai viņš var ierasties policijas iecirknī sakarā ar ļaunprātīgo dedzināšanu. Viņš, bez šaubām, bija labprāt piekritis atnākt noliktajā laikā. Viņš vēl nezināja, ka pats tiek turēts aizdomās par blēdīgu dubultspēli ar Čeizu. Ja viņš to būtu zinājis, tad droši vien izskatītos tikpat nobažījies kā Vortijs un Hemingss. Viņu satraukuma iemesls bija pavisam vienkāršs. Daimondbe-kas partnerus bija galīgi izsitusi no sliedēm pilnīgi nepamatotā un nedaudz eiforiskā pašapziņa, kas plūstin plūda no Ollija un Hoza.

— Ollij,— Hozs teica,— šis ir misters Rodžers Grimms, ko piemeklējuši tie ugunsgrēki.

— Sveicināti,— Gllijs pieklājīgi sacija, piecēlās un paspieda Grimmam roku.— Prieks ar jums iepazīties, esmu daudz par jums dzirdējis.

— Ceru, ka tikai labu,— Grimms vārgi pasmaidīja. Policistu pašapziņa saka ietekmēt arī viņu. Ta bija tik taustāma kā elektriskā strāva, kas šaudās telpā. Ja kads pieskartos kādam no abiem policistiem, tad uz vietas būtu beigts.

— Un šie džentlmeņi ir misters Robinsons Vortijs un misters Oskars Heiningss, partneri uzņēmumā, kas pazīstams kā «Dai-mondbekas attīstība». Misters Vortijs, misters Hemingss, misters Grimms,— Hozs noteica un mīlīgi pasmaidīja.

Vīrieši saskatijas. Ta kā Vortijs un Hemingss bija Ceiza partneri un tā kā Grimms ari bija Ceiza partneris, tad policistiem šķita pašsaprotami, ka visi trīs būs vismaz dzirdējuši cits par cilu. Taču patlaban šķita pilnīgi skaidrs, ka šī ir pirmā reize, kad viņi satiekas aci pret aci. Likās, šī konfrontācija apmulsina Vortiju un Hemingsu vēl vairāk. Grimms mazliet nedroši ierunājās:— Priecājos iepazīties.— Vortijs un Hemingss pamāja, un Grimma nedrošība pārvērtās piesardzībā.

— Nu, kā jums šķiet?— Ollijs apvaicājas.— Vai sāksim bez Stīva?

Viņi jau bija vienojušies, ka Ceiza ierašanās būs viņu pārsteiguma kārts, atklāta pēdējā mirklī, kad likmes ir augstas un solīt vairs nevar. Karella bija teicis, ka atgriezīsies tieši septiņos. Grimms bija ataicināts sešos četrdesmit piecās, un pokera partija varēja sākties. Iztaujāšana, kas tagad sekoja, bija

savāda. Ollijs un Hozs spēlēja tā, it kā viņiem rokā būtu karaliskais masts, lai gan trūka vēl vienas būtiskas kārts — Čeiza. Vortijs un Hemingss, kurus bija pārbiedējusi mežonīgā pārliecība, ar kādu šai spēlē pieteica un solīja policisti, nolēma, ka viņu pašu kārtis ir šausmīgas, lai gan patiesībā tās nemaz nebija tik sliktas. Grimms, sēdēdams ar pārīti divaču, noraudzījās notiekošajā kā lauku muļķītis, kurš ievilināts spēlē, neapzinoties, ka likmes ir augstas un kompānija veikla. Tas viss bija gaužām dīvaini.

— Labi, mister Vortij,— Ollijs teica,— vai jūs mums nepar-stāstītu, kāpēc jūs pavadījāt laiku kopā ar Frenku Rērdonu?

— Es nepazīstu cilvēku, vārdā Frenks Rērdons,— Vortijs sacīja.

Policistiem tas nāca par labu. Viņš iesāka ar blefu.

— Tas nav tiesa,— Hozs paziņoja.— Frenku Rērdonu jūs vairākkārt apciemojāt Čārlija Herroda sabiedrībā.

— Kas tā saka?

— Jūs ir identificējusi sieviete, vārdā Barbara Lūmisa, Rērdona nama pārvaldnieka sieva.

— Hm,— Vortijs noņurdēja un paraustīja plecus.

— Vai jūs bijāt pie viņa vai ne?

— Ja, es tur biju. Tas neko nenozīmē.

— Tas nozīmē, ka jūs apmeklējāt cilvēku, kas strādāja par sargu mistera Grimma noliktavā,— Hozs noteica.— Vai tā ir, mister Grimm?

— Tas tiesa,— Grimms apstiprināja. Viņš izskatījās apmulsis, itin ka censtos izlemt, vai ar viņa divniekiem vispār vērts iesākt solīt.

— Nu, Frenks Rērdons bija mans draugs,— Vortijs sacīja.

— Vai jūs zinājāt, ka viņš strādā pie mistera Grimma?

— Nē.

— Es sapratu, ka viņš bija jūsu draugs,— piezīmēja Ollijs.

— Jā, bet es nezināju, kur viņš strādā.

— Vai jūs zināt, ko Frenks Rērdons darīja septītajā augustā?

— Nē,— Vortijs attrauca.— Un ko tad viņš darīja?

— Mister Hemings, vai jūs zināt, ko viņš darīja?

Pirms atbildes Hemingss aizsmēķēja cigareti. Tad izpūta dūmu straumi un noteica:— Es nepazīstu Frenku Rērdonu un esmu pārliecināts, ka neviens nevar pierādīt, ka es jebkad būtu viņu apmeklējis.

— Tas taisnība,— Ollijs piekrita.— Jums ir pilnīga taisnība. Neviens nekad nav jūs tur redzējis. Mēs zinām tikai to, ka pie Frenka Rērdona ciemojās Herrods un, lūk, misters Vortijs. Bet neviens no jums nezina, ko Rērdons darīja septītajā augustā, vai ne?

— Tieši tā,— Vortijs apstiprināja.

Hemingss pamāja un atkal ievilka dūmu.

— Taja dienā,— ierunājās Hozs,— Frenks Rērdons ielēja kādā viskija pudelē nenoteiktu daudzumu hlorālhidrāta.

— Par to viņam tika samaksāti pieci tūkstoši dolāru,— piebalsoja Ollijs.— Tie tika samaksāti otrajā augustā.

— Vēlāk viņš tika nošauts ar deviņu milimetru automātisko Smith & Wesson, kas piederēja Čārlijam Herrodam,— Hozs teica.

— Vai tiešām?— Grimms izbrīnā iesaucās.

— Jā, tiešām,— Hozs teica.

— Tad jūs zināt, kas nogalināja Frenku?

— Jā, mister Grimm, mēs zinām, kas viņu nogalināja.— Hozs nepūlējās paskaidrot, ka patiesībā viņi zina vienīgi to, kam piederējis slepkavības ierocis. Nebija īstais brīdis, lai spēlētu pēc visiem noteikumiem, uz galda bija tik daudz čipsu.

— Tad jums jāzina arī...

— Pacietību, mister Grimm, pacietību,— Hozs sacīja,

— Bet kāpēc viņu nogalināja?— Grimms nelikās mierā. Viņa divnieciņi atkal sāka izskatīties ciešami. Viņš pat apsvēra, vai drusciņ nepacelt likmi.

— Tāpēc, ka viņš skaidri zināja, kā sazāļoti jūsu naktssargi,— Hozs paskaidroja.

— Vai nav tiesa, mister Vortij?— Ollijs apvaicājās.

Vortijs neatbildēja. Viņš bija nolēmis neņemt klāt nevienu

kārti un turēties pie sava kārava astotnieka.

— Misters Hemingss sāk justies piemirsts,— Hozs ieminējās.

— Tagad mēs ķersimies pie jums, mister Hemings,— Ollijs pavēstīja.— Un pie jūsu meitumajām. Un pie jūsu mazās švircītes ar augsto cenu, pie Rozālijas Vageneres. Un pie viņas ceļojuma uz Vāciju.

— Pie kāda ceļojuma uz Vāciju?— Hemingss brīnījās, solīdams un pieteikdams augstāku spēli. Viņam bija trijats un pāris — fule ar dūžiem, un viņš varēja derēt, ka policistiem nav tā dūža, kurš noapaļotu viņu karalisko mastu.

— Ak jūs to nemaz nezinājāt?— Ollijs iepleta acis.— Paskat vien, un viņa jums neizstāstīja? Par savu ceļojumu uz Brēmer-hafeni? Par to, kā viņa veda uz Brēmerhāfeni piecsimt tūkstošus dolāru?

Mirklī, kad Ollijs pieminēja Brēmerhāfeni, Vortijs un Hemingss bija ieskatījušies savās kārtīs un, padzirdējuši par pusmiljonu dolāru, tūliņ sāka pētīt lielo čipsu kaudzi. Savukārt

Rodžers Grimms, izdzirdis Rozālijas Vageneres vārdu, bija nobālis. Tagad viņš izskatījās pagalam slims. Viņš bija cilvēks, kas piepeši atskārtis, ka pāris divnieku šai pokera spēlē nav ne žurkas astes vērti. Hemingss pirmais atguva aukstasinību. Viņa fule varbūt vēl kam derēja; viņš pārdroši paaugstināja spēli.

— Rozālija savu mūžu nav bijusi Vācijā,— Hemingss noteica.

— Viņa aizbrauca uz Vāciju divdesmit piektajā jūlijā,— Hozs sacīja.— Mēs redzējām viņas pasi, un viņa mums jau izstāstīja, kur ir bijusi.

— Kā jūs teicāt, uz kurieni viņa brauca?

— Uz Brēmerhāfeni.

— Kāpēc lai Rozālija brauktu uz Brēmerhāfeni?— Hemingss jautaja, paaugstinādams spēli vēlreiz.

— Lai nodotu piecsimt tūkstošus dolāru cilvēkam, vārdā Erhards Bahmans,— Hozs paskaidroja.

— Vai jūs viņu pazīstat, mister Grimm?— Ollijs jautāja.

— Jā, es ... jā. Viņš saiņo man preci. Viņš saiņo manus ... manus koka izstrādājumus.

— Un jūs, mister Hemings? Vai jūs pazīstat cilvēku, vārdā Erhards Bahmans?

— Nē,— Hemingss atbildēja.

— Mister Vortij?

— Nē.

— Vienīgais, kurš šeit pazīst Bahtnanu, acīmredzot esat jūs, mister Grimm. Vai jūs pazīstat arī Rozāliju Vageneri?

— Nē,— Grimms noliedza.

Ollijs pašķielēja uz pulksteni. Bija bez trim minūtēm septiņi.

— Kā jums šķiet, kāpēc viņa iedeva piecsimt tūkstošus jūsu saiņotājam?

— Man nav ne jausmas,— Grimms nomurmināja.

— Jūs taču nesūtījāt viņu uz Vāciju, vai ne?

— Es?— Grimms pārvaicāja.— Es?

— Vai sūtījāt?

— Protams, ne. Es viņu pat nepazīstu. Kā lai es varētu ...

— Jā, tas tiesa,— Hozs piekrita.— Jūs nevarējāt sūtīt viņu uz Vāciju.

— Nu jā,— Grimms piebalsoja.

— Tāpēc ka viņu nosūtīja Alfijs.

— Alfijs?— Hemingss paliecās uz priekšu.

— Alfrēds Allens Ceizs,— Ollijs sacīja.— Jūsu partneris.

— Ko!— Hemingss iesaucās.

— Aizveries, Oskar,— nošņaca Vortijs.

— Alfijs iedeva Rozālijai naudu,— Hozs turpināja.

— Lai viņa to nodotu Bahmanam,— Ollijs piebilda.

— Jūs, puiši, to nezinājāt, vai ne?

— Nē,— Vortijs atteica.

— Nē,— sacīja Hemingss.

— Mister Grimm, vai jūs to zinājāt?

— Nē,— Grimms atbildēja.

— Bet Alfiju Čeizu jūs taču pazīstat, vai ne?

— Kāpēc lai es pazītu Alfiju Čeizu?

— Varbūt tāpēc, ka jūs satikāties cietumā,— Hozs piepalīdzēja.

— Kāslvjū,— piemetināja Ollijs.

— Varbūt tāpēc, ka jūs visu laiku sarakstījāties.

— Varbūt tāpēc, ka jūs kopīgi izgudrojāt mazu darījumu.

Vortijs, Hemingss un Grimms atkal saskatījas. Grimms sāka

aptvert, ka viņa partneris Alfrēds Allens Čeizs noteikti zinājis par draudošo ugunsgrēku noliktavā un nav viņu brīdinājis. Vortijs un Hemingss sāka aptvert, ka viņu partneris Alfrēds Allens Čcizs bijis iesaistīts kādā blakusdarījumā ar Grimmu. Policisti vēl nezināja, kāds šis darījums īsti bijis, toties Hemingss un Vortijs to zināja, un, spriežot pēc abu drūmajām sejām, šī zināšana viņus diez kā nepriecēja. Šajā brīdī telpā ienāca Stīvs Karella ar pašu Čeizu. Uzmetis skatienu saviem dažādajiem partneriem, kas bija salasījušies kopā, Čeizs izskatījās tā, it kā būtu gatavs mesties ārā pa durvīm.

— Sāpēs tikai īsu mirkli,— Karella viņam aiz muguras drošinaja un pastūma viņu uz galda pusi.

— Vai visi visus pazīst?— noprasīja Ollijs.— Stīv, šie ir misters Vortijs un misters Hemingss, un misteru Grimmu tu laikam pazīsti. Džentlmeņi, šis ir izmeklētājs Stīvs Karella. Un jūs visi, bez šaubām, pazīstat Alfiju Čeizu, jo viņš ir jūsu partneris.

— Visu partneris,— Hozs piebilda.

— Ak tu maita!— Hemingss izgrūda, pielēca no krēsla un grāba Čeizam pie rīkles. Šis jūtu uzplūds kalpoja par darbības signālu abiem pārējiem vīriešiem. Vortijs ar sažņaugtu dūri metās pie Čeiza, un Grimms tai pašā laikā spēra viņam ar kāju. Tikai ar zināmām grūtībām izmeklētāji paglaba Čeizu no tā, kas varētu izvērsties par pirmo policijas telpās notikušo linča tiesu visā policijas departamenta vēsturē. Iegrūdis Čeizu virpuļ-krēslā aiz rakstāmgalda, Ollijs noprasīja:— Alfij, kas te notiek?— un Karellam ar Hozu tas likās traki smieklīgi, toties neviens cits pat nepasmaidīja.

Pokera spēle bija galā. Tagad bija laiks saskaitīt čipsus un iemainīt tos pret naudu —• kas galu galā arī bija spēles mērķis.

Alfrēdu Allenu Čeizu vienu pašu nopratināja leitnanta kabinetā. Izmeklētāji pateica viņam daudz patiesības un daudz melu. Viņi iesāka ar meliem.

Jautātājs: Pēc jūsu partneru liecībām iznāk, ka jūs, Alfij, esat galvenais visa šajā lietā. Jūs likāt Cārlijam Herrodam nodedzināt Grimma noliktavu, jūs arī...

Atbildētājs: Tie ir meli.

J. Vai Čārlijs nestrādāja pēc jūsu norādījumiem?

A. Nē, tā bija viņu ideja. Robija un Oskara. Viņi ir tie, kas piespieda Čārliju to izdarīt.

J. Nodedzināt Grimma noliktavu?

A. Jā, un viņa māju arī.

J. Kāpēc?

A. Tāpēc, ka viņi uzzināja par viņu.

J. Jūs gribat teikt — par Brēmerhāfenes darījumu?

A. Jā.

J. Par darījumu ar Bahmanu?

A. Jā. Un viņi tak visu izmuldēja, vai ne? Ir nu gan partneri.

J. Vai gribat izklāstīt mums savu viedokli?

A. Kādu viedokli?

J. Par darījumu ar Bahmanu.

A. Ejiet un pajautājiet Grimmam.

J. Mēs jau pajautājām. Mēs gribam par to dzirdēt no jums.

A. Ko tas stulbenis jums pateica?

J. Kāpēc jūs uzskatāt, ka viņš ir stulbenis?

A. Tāpēc, ka viņš ir stulbs.

J. Jūs nodedzinājāt viņa īpašumus, tāpēc viņš ir stulbenis?

A. Es nenodedzināju, dedzināja viņi.

J. Kāpēc viņi to darīja, Alfij?

A. Es jau jums teicu. Viņi uzzināja par darījumu un nosprieda, ka iebiedēt viņu varētu vienīgi, nosvilinot vispirms noliktavu un tad māju. Citos laikos viņi varbūt ļautu viņam izsprukt sveikā, bet ne tagad, kad tirgū tāda konkurence.

J. Kad viņi to atklāja?

A. Jūlija beigās.

J. Kas viņiem pateica, vai Bahmans?

A. Nē, kāda velna pēc lai viņš teiktu? Viņam bija darījums un nauda, un viņš bija laimīgs.

J. Kas tad viņiem pateica?

A. Kāds viņu paziņa Vācijā. Viņš piezvanīja Robijam, domādams, ka izdarīs pakalpojumu un Robijs vēlāk par to atlīdzinās.

J. Un izstāstīja viņam, ka Grimms ielaidies darījumā ar Bahmanu, vai ne?

A, Jā.

J. Kas tas bija par darījumu, Alfij?

A. Es domāju, ka jūs jau zināt.

J. Nē. Kas tas bija?

A. Ejiet un meklējiet. Es domāju, ka viņi jums jau pateikuši. Kas te notiek, velns parāvis?

J. Mēs jau zvanījām Brēmerhāfenes policijai, viņi pārmeklēs kravu un atzvanīs mums. Jūs tikpat labi varat pateikt.

A. (Klusums.)

J. Ko teiksiet, Alfij?

A. Līgums ir uz Grimma vārda. Par dzīvnieciņu iesaiņošanu. Viņš ir īstais, kam šī lieta jāpiešuj. Līgums jums to pierāda.

J. Vai jūs gribat sacīt, ka jums ar to nebija nekāda sakara?

A. Itin nekāda. Ne ar Bahmana darījumu, ne ar ugunsgrēkiem. Es esmu tīrs. Ar Bahmanu sadarbojās Grimms, nevis es.

J. Kā Grimms ar viņu iepazinās?

A. Nu, «Daimondbekai» jau iepriekš bija ar viņu tāds mazs veikals.

J. Ar Bahmanu?

A. Jā.

J. Kad?

A. Pirms kāda pusgada. Arī ar to darījumu man nebija nekāda sakara. Tur darbojās tikai Robijs un Oskars.

J. Kas tas bija par darījumu?

A. Sīkums, gandrīz nebija vērts ķēpāties. Mēs ieguvām divus miljonus tīras peļņas.

J. Mēs?

A. Kompānija. Astoņsimt tūkstošus nolikām bankā un pārpalikumu sadalījām trijās daļās.

J. Nolikāt seifā?

A. Tos astoņsimt tūkstošus? Jā. Un to arī viņi jums pateica? Jēziņ!

J. Un pārējo jūs sadalījāt trijās daļās?

A. Jā. Bet es nezināju, no kurienes tā nauda nākusi. Es toreiz biju tīrs un arī tagad esmu tīrs. Es domāju, ka tie ir kompānijas ienākumi.

J. Un jūsu daļa bija piecsimt tūkstošu?

A. Pareizi.

J. Kāpēc «Daimondbeka» paturēja tos astoņsimt tūkstošus rezervē? Nākošajiem darījumiem ar Bahmanu?

A. Laikam jau. Bet par kompānijas plāniem es neko nezinu. Es domāju, ka tā ir likumīga celtniecības attīstības kompānija. Šitie tipi visu mēģina uzvelt man, kamēr paši varbūt ir iejaukti kādās noziedzīgās būšanās. Klausieties, es jau esmu sēdējis cietumā, un jūs taču nedomāsiet, ka es atkal ielaidīšos kādās nelikumīgās lietās?

J. Tātad jūs nebijāt iesaistīts nevienā no šiem darījumiem ar Bahmanu?

A. Tieši tā.

J. Pat ne Grimma darījumā?

A. Nē.

J. Tad kāpēc jūs sūtījāt Rozāliju Vageneri uz Vāciju?

A. Kas jums to teica?

J. Rozālija.

A. Teica, ka es esot sūtījis vinu uz Vāciju?

J. Jā.

A. Viņa ir jukusi.

J. Viņa sacīja, ka jūs esot iedevis viņai piecsimt tūkstošus dolāru, ko nogādāt Erhardam Bahmanam.

A. Ak tā.

J. Vai jūs iedevāt?

A. Jā, bet tas bija pakalpojums Grimmam. Viņam vajadzēja kādu, kas aizvestu naudu viņa vietā, un es ieteicu Rozāliju. Redziet, mēs bijām pazīstami kopš cietuma laikiem, un es nolēmu, ka derētu viņam izlīdzēt.

J. Rozālija mums teica ko citu. Rozālija teica, ka tā bijusi jūsu nauda.

A. Nu, kā tad viņa varēja zināt, kam tā nauda pieder?

J. Viņa sacīja, ka jūs grasoties nopelnīt miljonus.

A. Nu, es gan nezinu, kur viņa rāvusi tādas iedomas.

J. Jūs mums melojat, Alfij.

A. Es runāju patiesību.

J. Nē, jūs nerunājat patiesību. Patiesība ir tāda, ka šai darījumā jūs bijāt Grimma partneris.

A. Kas jums to teica?

J. Grimms.

A. Tas stulbenis.

J. Vienlīdzīgi partneri. Piecsimt tūkstoši katram. Nemāžojieties, Alfij. Mēs visu zinām.

A. (Klusums.)

J. Ko jūs teiksiet?

A. Nevienai dzīvai dvēselei nevar uzticēties. Ak tu kungs!

J. Vai jūs bijāt Grimma partneris?

A. Jā jau, jā.

J. Un tā bija jūsu nauda, ko Rozālija aizveda uz Vāciju?

A. Jā.

J. Kāpēc jūs riskējāt un sūtījāt viņu?

A. Tur viņu neviens nepazina. Viņa brauca ar izdomātu vārdu, un no viņas pie manis nevarēja sadzīt nekādas pēdas. Starp citu, ko tad lai es būtu sūtījis? To stulbeni Grimmu? Kurš tur pirmām kārtām piesaistīja visas aizdomas?

J. Kā viņš to izdarīja?

A. Viņš man teica, ka viņam vajagot aizsardzību, lai viss izskatītos likumīgi. Nodrošinājumu, viņš man teica. Un tāpēc tik tiešām parakstīja līgumu par to koka dzīvnieciņu iesaiņošanu, vai varat iedomāties? Un vēl ar savu īsto vārdu!

J. Alfij, kas tajos dzīvnieciņos tik sevišķs?

A. Nekas.

J. Brēmerhāfenes policija šo pašu brīdi...

A. Kas man par daļu? Līgumu parakstīja Grimms, nevis es.

J. Jūs tikko atzināt, ka bijāt viņa partneris.

A. Tas tiesa, bet es jau nezināju, ar kādu biznesu viņš tur nodarbojas.

J. Un ar kādu biznesu viņš nodarbojās?

A. Es tajā nebiju iejaukts.

J. Neviens neapgalvo, ka jūs bijāt. Tātad — ar kādu?

A. Tajos dzīvnieciņos iekšā bija heroīns pusmiljona dolāru vērtībā.

J. Dzīvnieciņi ir izdobti?

A. Nevis tie pirmie, ko Grimms ieveda, bet gan šie, jā. Viņš lika tos izdobt un iekšā sabāzt narkotiku. Apakšā ir korķis.

J. Tātad Bahmans ir tirgonis?

A. Veikalnieks.

J. Un jūs aizgājāt pie Grimma un ieteicāt viņam, kur dabūt narkotikas.. .

A. Nē. nē.

J.... zinādams, ka viņam ir veids, kā tās ievest...

A. Nē, jūs visu pārpratāt. Es biju biznesmenis, kas iegulda līdzekļus. Es nezināju, kur Grimms ir iejaukts.

J. Jūs esat mēslos līdz ausīm, Alfij.

A. (Klusums.)

J. Alfij?

A. Nu, labi, es gribēju nopelnīt sev mazliet naudas, kas tur slikts, velns parāvis? Vai jūs zināt, cik tas viss maksātu pēc atjaukšanas? Vienpadsmit miljonus dolāru! Un, Jēziņ, cik lielisks plāns! Es zināju, kur dabūt heroīnu, un Grimmam jau bija pārbaudīts ievešanas ceļš. Katrs muitnieks ostā zināja, ka viņš darbojas likumīgi, viņi ne acu neuzmeta tiem koka krāmiem, ko viņš ieveda. Vajadzēja tikai izdobt dzīvnieciņus, piebāzt tos ar heroīnu, aizkorķēt — un mēs esam mājās un brīvi. Perfekti. Par tādu plānu mēs sapņojām, kopā sēdēdami cietumā.

J. Bet jūsu partneri uzzināja par Grimmu, un jūs nolēmāt, ka drošāk būs upurēt viņu, nevis ...

A. Upurēt viņu? Viņš bija stulbenis. Tā bija viņa vaina, ka šie mūs atklāja.

J. Bet jūs nevarējāt riskēt, jo tieši jūs jau pirmām kārtām viņus krāpāt.

A. Es viņus nekrāpu. Tas bija vienkārši bizness. Dalīt divās daļas vienmēr ir labak nekā dalīt trijās.

J. Jūs nu gan esat uzņēmīgs biznesmenis, vai ne, Alfij? Vispirms jūs piekrāpjat vienus partnerus un pēc tam pametat otru partneri vilkiem.

A. Ko tad lai es būtu darījis? Jūs domājat, ka Robijs un Oskars dzina jokus? Čārlijam lika nodedzināt noliktavu, tas bija pirmais brīdinājums. Māja Ļoganā . ..

J. Kāpēc Elizabete Bendžamina pavadīja divas naktis ar Rērdonu?

A. Tāpēc, ka viņš bija pārbijies kā lūks. Viņam jau bija iedoti pieci tūkstoši, bet viņš pēkšņi sāka baidīties. Liza aizgāja pie viņa, lai sievišķīgi pārliecinātu.

J. Un māja Ļoganā?

A. Tas bija otrais brīdinājums. Ja Griīnms joprojām būtu mēģinājis ievest to kravu, šie būtu viņu nogalinājuši. Tāpat, kā pēc ugunsgrēka nogalināja Rērdonu.

J. Vai arī par to parūpējās Čārlijs?

A. Čārlijs par pieciem centiem būtu pats savu māti nogrūdis no jumta. Viņš tak bija narkomāns. Viņam vajadzēja kaudzēm mantas, lai turētos uz strīpas.

J. Vai tad ar savu pornobiznesu viņš nenopelnīja pietiekami?

A. Kur jūs visu šito ņemat?

J. Vai viņam nepietika?

A. Kādreiz jau pietika. Bet tagad pornogrāfiskās bildītes var nopirkt gluži atklati, kas tur vairs īpašs? Ar Čārliju gāja uz leju, kadiljaks bija četrus gadus vecs, lupatas laukā no modes. Šie viņu apgādāja ar heroīnu, un viņš darīja, ko šie lika. Neesat vēl dzirdējuši? Ar narkotikām pēdējā laikā ir galīgi plāni. Taisni tāpēc šis būtu tik lielisks darījums, ja nebijis tā stulbeņa Grimma. Kāpēc viņš vilkās pie jums, vai jūs to varat man pateikt? Tāpēc, ka ir muļķis. Iesaistījies narkotiku darījumā par vienpadsmit miljoniem dolāru un skrien uz policiju pēc palīdzības!

J. Viņš nebūtu skrējis pie mums, ja jūs nebūtu nodedzinājuši viņa noliktavu.

A. Kad es jums saku, es to nenodedzināju, dedzināja viņi. Sūtiet tak viņu atpaka| uz cietumu! Jums ir līgums, un vairāk neko nevajag. Ietupiniet viņu uz miljons gadiem. Viņš apdraud sabiedrību.

J. Un jūs ne, Alfij?

A. Es to darīju tikai, lai sapelnītu piķi. Un to man iemācījāt jūs.

Ceturksni pēc deviņiem Rozālija Vagenere pajautāja, vai viņa drīkstētu iet mājās. Izmeklētāji atbildēja, ka nedrīkstētu vis. Izmeklētāji viņai pavēstīja, ka apsūdz Hemingsu, Vortiju un Ceizu ļaunprātīgā dedzināšanā un slepkavībā, bet Grimmu, Ceizu un Rozāliju pašu — mēģinājumā ievest valsti narkotikas.

— Man nav bijis sakara ne ar kādām narkotikām,— Rozālija iebilda.

— Jūs par tām samaksājāt,— Karella paskaidroja.

— Es biju tikai kurjers.

— Mellā narkotiku tirgoņa kurjers,— Ollijs noteica.

— Izbeidz šitās runas, dzirdi?— Karella uzsauca.

— Kādas runas?

— Šito aprobežoto muldēšanu,— Hozs paskaidroja.

— Aprobežoto?— Ollijs sašuta.— Baltie vai melnie, man viņi visi ir vienādi, viņi visi smird. Un tas ir aprobežoti?

— Tā pat nav vienlīdzība, tas ir separātisms,— Karella sacīja, un Ollijs izplūda smieklos. Viņš uzblieza pa muguru Hozam un Karellam reizē, ar abām tuklajām rokām, gandrīz nogāzdams zemē Karellu, kurš jau tāpat tikko turējās kājas.

— Puiši, jūs man patīkat,— Ollijs paziņoja,— vai jūs to zināt? Man nudien patīk strādāt ar jums kopā.

Karella un Hozs cieta klusu. Tā ka Ollijs nupat bija deklarējis savus monumentāli mizantropiskos uzskatus, tad Karella netika gudrs, kāpēc viņš tagad parāda viņiem šo izcilo godu, atzīdamies savās simpātijās. Toties Hozs prātoja, kur ir kļūdījies. Vai viņš kaut kādā veidā būtu licis Ollijam saprast, ka vēlas viņa draudzību? Jēzus, vai viņš tiešām nejauši būtu to izdarījis?

— Vai zināt, ko es tagad darīšu?— Ollijs noprasīja.— Es laikam iesniegšu lūgumu pārcelt mani uz astoņdesmit septīto. Jūs, puiši, man tiešām patīkat.

Karella un Hozs atkal nebilda ne vārda. Hozs domāja par to, ka viņu iecirknī jau ir viens Ollijs Vīkss, vārdā Endijs Pārķers, un, ja Olliju pārcels uz astoņdesmit septīto, tad Hozs nekavējoties prasīsies uz astoņdesmit trešo. Karella prātoja par to, ka Ollija ierašanās viņu vienībā radītu krāšņu buķeti:

Ollijs pats, vēl viens dārgakmens, vārdā Endijs Pārķers, melnādains policists, vārdā Arturs Brauns, un puertorikāņu policists, vārdā Aleksiandrs Delgado. Šai potenciālajā sajaukumā nudien slēpās varenas iespējas. Karella nodrebēja, tās iedomājoties vien.

— Vai uz dāmistabu drīkst aiziet?— jautāja Rozālija.

Tonakt, ticis gultā, Karella nekādi nespēja iemigt. Prātā nemitīgi skanēja Alfrēda Allena Čeiza pēdējie vārdi pratināšanā.

«Un to man iemācījāt jūs.»

Nebija jau ta, ka viņš nesaprastu, ko Alfijs domāja vai tieši ko viņš apsūdzēja. Vienīgi — kā baltajam viņam bija bezgala grūti pieņemt Alfija apsūdzību.

Beidzot iemidzis, Karella svaidījās un grozījās pa gultu, un viņam rādījās slikti sapņi.

SATURS

..TE PIENĀK SMOUKS 3

PIĶIS

141

EDS MAKBE1NS

..TE PIENĀK SMOUKS PIĶIS

Reģistrācijas apliecība N9 2-0136. Formāts 84X 108/32. Tipogrāfijas papīrs. Augstspiedums. 0,5 iespiedi. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV-1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pas. N?

Uzziņas par šo gramatu vairumtirdzniecību varat iegūt pa tālr. 223294; 465600

1

V. K. Filiks .mkiikaņu aklieris.

2

Hold her — turi viņu. (Angļu vai.)

Content

Makbeins Eds Тe pienāk Smouks. Piķis

EDS MAKBEINS. ROMĀNS. TE PIENĀK SMOUKS.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

15.

16.

17.

18.

19.

21.

22.

24.

25.

26.

28.

EDS MAKBEINS ROMĀNS. PIĶIS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

SATURS

1