Voltersa Minete

Tēlniece

Minete Voltersa

Tēlniece

.

.

PROLOGS

"Southern Evening Herald", 1988. gada janvaris.

Divdesmit pieci gadi par nežēlīgu slepkavību

Vakar Vinčesteras Karaliskā tiesa divdesmit trīs gadus vecajai Olivai Mārtinai, kas dzīvo Doulingtonā, Līvenroudā 22, par sevišķi nežēlīgu mātes un māsas slepkavību tika piespriests mūža ieslodzījums, nosakot, ka viņai jāpavada ieslodzījumā ne mazāk kā divdesmit pieci gadi. Tiesnesis, kas raksturoja Mārtiņu kā "briesmoni, kam nepiemīt ne kripatiņas cilvēcības", sacīja, ka mežonībai, ar kādu noslepkavotas divas bezpalīdzīgas sievietes, nav attaisnojuma. "Noziegums, kad meita noslepkavo māti, ir viens no nedabiskākajiem, tāpēc prasa visbargāko sodu, kādu likums paredz. Tikpat šaušalīga ir māsas noslepkavošana. Līķu sadalīšana," turpināja tiesnesis, "ir kaut kas tik nepiedodams un barbarisks, ka Mārtinas vārds tiks ierakstīts visdrausmīgāko noziedznieku annālēs." Mārtiņa noklausījās spriedumu bez mazākajām emocijām.

slepkavības Rozalindas

Līvenroudas 22. nama pirmā stāva plāns laikā. Zīmējusi nama pašreizējā īpašniece pēc Leijas lūguma.

PIRMĀ NODALA

Tuvojoties viņa izskatījās tik atbaidoša, ka gribot negribot bija jānoskurinās. Viņa bija resna un groteska sievietes parodija, un šķita, ka galva, kājas un rokas, kas spraucās ārā no miesas blāķa, ir ķermeņa samēram neatbilstošs piekarinājums. Pie galvas bija pielipuši netīri, gaiši mati, padusēs pletās tumši sviedru plankumi. Bija skaidri redzams, ka viņa pārvietojas ar grūtībām. Viņa spēra soļus uz pēdu iekšmalām, jo gigantiskie stilbi neturējās kopā. Katra sakustēšanās, lai cik niecīga tā būtu, satricināja ļumīgo miesu un draudīgi nostiepa kleitas audumu. Šķita, ka sejā vispār nav vaibstu. Pat tumšzilās acis bija ieslēpušās neglītās baltu tauku iedobēs.

Dīvaini, ka vēl pēc tik ilga laika viņa izraisīja interesi. Pat cilvēki, kas redzēja viņu katru dienu, pavadīja viņas gājienu pa gaiteni ar skatienu, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Ar ko gan viņa saistīja? Vai tikai ar piecas pēdas un vienpadsmit collas garo augumu un vairāk nekā divdesmit sešu stonu [1] smago ķermeņa masu? Varbūt saistīja viņas ļaunā slava? Pretīgums? Neviens vērotājs nesmaidīja. Viņai garāmejot, vairums skatījās vienaldzīgām acīm, jo droši vien baidījās pievērst sev uzmanību. Viņa bija sagriezusi māti un māsu mazos gabaliņos un pēc tam uz virtuves grīdas izlikusi abstraktā mozaīkā. Retais, redzējis šo sievieti, spēja viņu aizmirst. Ņemot vērā nozieguma drausmīgumu un bailes, kādas masīvais stāvs bija iedvesis visiem tiesas zālē sēdošajiem, viņai tika piespriests mūža ieslodzījums ar nosacījumu, ka ieslodzījumā jāpavada vismaz divdesmit pieci gadi. Turklāt šī sieviete bija neparasta arī ar to, ka bija atzinusi savu vainu un atteikusies no aizstāvības.

Cietuma sienās visi viņu sauca par Tēlnieci. Viņas īstais vārds bija Oliva Mārtiņa.

Gaidot pie satikšanās telpas durvīm, Rozalinda Leija novilka mēli pār aukslējām. It kā ļaunums, kas nāca no Olivas, būtu izkļuvis no šī miesas blāķa un pieskāries viņai, apmeklētāja acumirklī sajuta pretīgumu. Mans Dievs, viņa satraukta iedomājās, es to nepārdzīvošu! Taču izejas nebija. Cietuma vārti aiz viņas, apmeklētājas, bija aizslēgušies tikpat cieši kā aiz cietuma iemītniecēm. Viņa piespieda trīcošo roku pie kājas liela, kura muskuļi patvaļīgi raustījās. Aiz muguras kā nesagatavotības apliecinājumu par šo tikšanos viņa turēja gandrīz vai tukšu mapi. Tā šķita izsmējīgi ņirdzam par pārsteidzīgo iedomu, ka saruna ar Olivu risināsies kā jebkura cita. Ne uz brīdi viņai nebūtu ienācis prātā, ka bailes iznīcinās parasto attapību.

Lizi ja ar cirvja pietu mātei zvēla reizes piecas. Atjēgusies, atguvusies tēvam zvēla piecreiz piecas. Pantiņš, kas uzdzina šermuļus, galvā atkārtojās vēl un vēl. Lizija ar cirvja pietu mātei zvēla reizes piecas. Atjēgusies, atguvusies māsai zvēla piecreiz piecas.

Roza atgāja no durvīm un ar piespiešanos pasmaidīja.

-    Sveika, Oliva! Es esmu Rozalinda Leija. Patīkami, ka beidzot varam iepazīties.

Cerēdama, ka ar atklātu draudzīgumu spēs apslāpēt nepatiku, viņa padeva otrai sievietei roku un silti paspieda. Olivas rokasspiediens neko neizteica, tas bija īss nejutīgu pirkstu pieskāriens.

-     Pateicos! Roza mundri teica uzraudzei, kas nesteidzās aiziet. Mēs parunāsimies tepat. Mums ir cietuma priekšnieces atļauja stundu garai sarunai.

Lizija ar cirvja pietu… "Pasaki uzraudzei, ka esi pārdomājusi." Oliva ar cirvja pietu mātei zvēla reizes piecas… "Es to nepārdzīvošu!"

Sieviete formastērpā paraustīja plecus.

-    Lai notiek! Viņa nevērīgi nolika uz grīdas līdzatnesto metinātu dzelzs krēslu un pabīdīja ar ceļgalu. Jums to vajadzēs. Šajā telpā jebkura mēbele, kurai viņa uzsēdīsies, acumirklī sabruks. Uzraudze draudzīgi iesmējās. Pievilcīga sieviete. Pagājušajā gadā šī bija iesprūdusi degošā tualetē, un viņu no turienes bija iespējams izvilkt tikai četratā. Jūs nekad netiksiet ar viņu galā viena.

Roza iegrozīja krēslu pa durvīm. Šķita, ka viņa iekļuvusi tādā neveiklā situācijā, kad jānostājas vienā pusē ar kādu no draugiem, kas saplēsušies. Oliva iedzina tādas bailes, kādas uzraudze nekad nespētu.

-    Intervijas laikā es izmantošu magnetofonu, Roza strupi paziņoja, nervozi un mundri bērdama vārdus. Cietuma priekšniece deva piekrišanu.

Uz brīdi iestājās klusums. Uzraudze savilka uz augšu vienu uzaci.

-     Ticēsim jūsu vārdiem. Droši vien kāds papūlējies dabūt Tēlnieces piekrišanu. Ja rodas problēmas, piemēram, viņa sāk sparīgi iebilst, uzraudze novilka ar pirkstu gar kaklu un piebungoja pie loga līdzās durvīm, pa kuru viņa varēja brīvi ieskatīties istabā, pieklauvējiet pie stikla. Protams, pieņemot, ka tas tiks atļauts. Uzraudze vēsi uzsmaidīja. Ceru, ka esat iepazinusies ar noteikumiem. Neko neienest un neko neiznest. Bez cietuma priekšnieces atļaujas nenodot nevienu vēstījumu viņai vai viņas vēstījumu kādam citam. Šaubu gadījumos konsultēties ar uzraudzēm. Vai skaidrs?

"Maita," Roza pikti nodomāja.

-      Jā, pateicos par informāciju. Bet viņa nejuta dusmas. Vairāk gan bailes. Bailes, ka tiks ieslēgta ierobežotā telpā kopā ar šo baismo radību, kura smirdēja pēc sievietes sviedriem un kuras groteskajā, izplūdušajā sejā neparādījās ne mazākās emocijas.

-    Labi.

. Piemiegusi ar aci, uzraudze aizgāja. Roza noskatījās viņai nopakaļ.

-    Nāc iekšā, Oliva!

Viņa apzināti apsēdās tālāk no durvīm. Tas bija kā uzticības apliecinājums. Viņa bija tik ļoti sanervozējusies, ka bija nepieciešams mazliet saņemties.

Ar ideju par grāmatu ultimatīvā veidā pie viņas bija griezusies pašas aģente.

-      Izdevējs, Roza, gatavs mazgāt rokas nevainībā. Vārds vārdā viņš paziņoja: "Viņai tiek dota nedēļa laika, lai pie kaut kā ķertos, ja negrib tikt izsvītrota no sarakstiem." Un, kaut arī man netīk bāzt tavu degunu peļķē kā mazam kaķēnam, daudz netrūkst, lai es rīkotos tāpat.

Airisas seja mazliet atmaiga. Viņa juta, ka rāt Rozu ir tas pats, kas sist ar galvu pret mūra sienu. Roza apzinājās, ka Airisa ir viņas labākā draudzene. "Vienīgā draudzene," viņa reizēm nodomāja. Dzeloņstiepļu barjera, kuru Roza bija ierīkojusi ap sevi, atturēja visus, vienīgi pašus uzņēmīgākos ne. Pēdējā laikā cilvēki gandrīz pilnībā bija pārstājuši par viņu interesēties. Ar iekšēju nopūtu Airisa meta piesardzību pie malas.

-    Saproti, mīļā, tā dzīvot patiešām vairs nedrīkst. Ieslēgties sevī un dzīvot tikai savās domās nav veselīgi. Vai esi apsvērusi, ko teicu pagājušajā reizē?

Roza neko nebija dzirdējusi.

-    Atvaino! Roza nomurmināja ar absolūti neizteiksmīgu skatienu. Airisas sejā pavīdēja sapīkums, un Roza mēģināja koncentrēties. Viņa domāja, ka Airisa atkal ķērusies pie morāles lasīšanas. Bet vai vērts par to uztraukties? Svešas raizes bija pārāk nomācošas gan pašai, gan citiem.

-    Vai tu zvanīji tam psihiatram, kuru ieteicu? Airisa bez aplinkiem noprasīja.

-    Nē, nejūtu vajadzību. Es jūtos labi. Viņa nopētīja nevainojami uzkrāsoto seju, kas pēdējos piecpadsmit gados gandrīz nebija mainījusies. Airisai Fīldingai kāds reiz bija teicis, ka viņa atgādinot Elizabeti Teilori filmā "Kleopatra". Nedēļa ir pārāk īss laiks, atteica Roza, domādama par izdevēju. Saki, lai pagaida mēnesi.

Airisa pagrūda papīra lapu pāri rakstāmgaldam.

-    Baidos, ka tev zudusi iespēja manevrēt. Viņš nevēlas dot tev pat iespēju izraudzīties darba tēmu. Vajadzīga Oliva Mārtiņa. Te uzrakstīts Mārtinas juriskonsulta vārds un adrese. Noskaidro, kāpēc viņa nav nosūtīta uz Brodmūras vai Remptonas psihiatrisko patversmi. Uzzini, kāpēc atteikusies no aizstāvības. Un vispirmām kārtām noskaidro, kas viņu pamudinājis izdarīt slepkavību. Kaut ko no tā noteikti var uztaisīt. Airisa noskatījās, kā Roza sarauc pieri, un paraustīja plecus. Es zinu, darbs nav īsti tavā gaumē, taču tagadējo situāciju tu esi radījusi pati. Vārdu sakot, vai nu šis materiāls, vai nekas. Ja gribi zināt patiesību, tad šķiet, tas tiek darīts ar nolūku. Ja uzrakstīsi grāmatu, to pirks. Ja, vairīdamās no sensacionalitātes, atteiksies rakstīt, būs labs iemesls atkratīties no tevis.

Rozas reakcija Airisu pārsteidza.

-   Lai notiek! Roza piekāpīgi sacīja, paņēma papīra lapu ar adresi un ielika somā.

-    Es biju iedomājusies, ka tu atteiksies.

-    Kāpēc?

-     Tāpēc, ka bulvāra prese uzpūtuši sensāciju tevis pašas dēļ.

Roza paraustīja plecus.

-    Varbūt pienācis laiks parādīt vienam otram, ka cilvēciska traģēdija jāpārdzīvo ar cieņu. Viņa, protams, grāmatu nerakstīs, jo nejuta vēlēšanos rakstīt, taču veltīja Airisai možu smaidu. Nekad man nav gadījies tikties ar slepkavu.

Rozas lūgumu atļaut pētniecības nolūkos apmeklēt Olivu Mārtiņu cietuma priekšniece bija pārsūtījusi uz Iekšlietu ministriju. Kamēr pienāca kāda civila ierēdņa vēstu-

Ies fotokopija ar negribīgi dotu atļauju, bija pagājušas vairākas nedēļas. Mārtiņa bija devusi piekrišanu tikties ar nosacījumu, ka jebkurā brīdī atļauju var atsaukt, neminot iemeslu un nesniedzot paskaidrojumu. Tika uzsvērts, ka apmeklējumi tiek atļauti vienīgi ar nosacījumu, ja netiks pārkāpti cietuma noteikumi, turklāt visos gadījumos jāpakļaujas cietuma priekšniecei, bet, ja jebkādā veidā tiks grauta cietuma disciplīna, atbildīga būs Leija kundze.

Roza spēja paskatīties uz Olivu tikai ar grūtībām. Rozas labā audzināšana un Olivas pretīgais izskats liedza nopētīt viņu atklāti, turklāt briesmīgā seja bija tik gluda un neizteiksmīga, ka skatiens visu laiku noslīdēja no tās kā sviests no karsta kartupeļa. Savukārt Oliva alkaini vēroja Rozu. Skatīšanās uz pievilcīgu cilvēku gan netika tik ļoti ierobežota uz to pat provocēja, bet, lai būtu kā būdams, Roza Olivai bija kas jauns. Olivu reti traucēja apmeklētāji, īpaši tādi, kas nāca bez fanātisku misionāru pāraudzināšanas centieniem.

Pēc Olivas visai neveiklās apsēšanās uz krēsla Roza pamāja uz magnetofona pusi.

-    Ja neesi aizmirsusi, tad otrajā vēstulē minēju, ka mūsu tērgāšanu labprāt ierakstītu. Cietuma priekšniece devusi atļauju, un līdz ar to es saprotu, ka esi ar mieru.

Vārdi noskanēja mazliet paspalgi. Oliva par piekrišanas zīmi paraustīja plecus.

-    Tas nozīmē, ka iebildumu nav?

Oliva papurināja galvu.

-     Ļoti labi. Tādā gadījumā es ieslēdzu. Pirmdiena, divpadsmitais aprīlis. Saruna ar Olivu Mārtiņu. Roza ieskatījās ne visai bagātajā sarakstā ar sagatavotajiem jautājumiem. Sākumā daži fakti. Kad esi dzimusi?

Atbildes nebija. Roza pamudinoši pasmaidīja un sastapās ar sievietes pētošo acu skatienu.

-     Nu nekas, viņa sacīja. Manuprāt, šie dati ir zināmi. Paskatīsimies. Tūkstoš deviņi simti sešdesmit ceturtā gada astotais septembris. Tas nozīmē, ka esi divdesmit astoņus gadus veca. Vai man ir taisnība? Nekādas reakcijas. Dzimusi Sauthemptonā, pirmā no Gvenas un Roberta Mārtiņa divām meitām. Māsa Eimbera dzimusi divus gadus vēlāk, tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestā gada piecpadsmitajā jūlijā. Vai tu priecājies par māsas piedzimšanu? Vai labāk tev būtu paticis brālis? Atbildes atkal nebija.

Roza šoreiz nepacēla acis. Viņa juta sievietes skatiena smagumu.

-     Acīmredzot vecākiem patikusi krāsainība. Interesanti, kā sauktos Eimbera*, ja izrādītos, ka piedzimis zēns? Roza nervozi iesmējās. Reds? Džindžers? Varbūt nemaz nav slikti, ka otrs bērns piedzima meitene? Viņa ieklausījās savos vārdos ar nepatiku. Nolādēts, kāpēc es piekritu šai avantūrai? Sāka smelgt pūslis.

Pastiepās roka, un resns pirksts izslēdza magnetofonu. Roza šausmās skatījās kā noburta.

-     Nevajag tik briesmīgi baidīties, sacīja zema, dīvaini kulturāla balss. Hendersona kundze izmantoja izdevību jūs paāzēt. Esmu pilnīgi nekaitīga. Ja tāda nebūtu, sen atrastos Brodmūrā. Kaut kas dīvaini dārdoši satricināja gaisu. "Vai smiekli?" iešāvās prātā Rozai. Tiem

♦Amber dzintars. (Tulk. no angļu vai.)

patiešām ir iemesls. Pirksts pacēlās virs ieslēdzēja. Kā redzat, es rīkojos kā normāli cilvēki, ja rodas iebildumi. Es tos izsaku. Pirksts pārvietojās virs ieraksta pogas un viegli to nospieda. Ja Eimbera būtu zēns, tas mātes tēvam par godu tiktu nosaukts par Džeremiju. Un krāsai nav nekādas nozīmes. Eimberas kristītais vārds īstenībā ir Elisona. Par Eimberu viņu iesaucu es, jo divu gadu vecumā nemācēju izrunāt nedz "1", nedz "s". Māsai šis vārds piestāvēja. Viņai bija jauki, medus gaiši mati, un augot viņa atsaucās tikai uz vārdu Eimbera, nekad ne uz Elisonu. Viņa bija ļoti mīlīga.

Roza nogaidīja brīdi, līdz sajuta, ka balss nenodos.

-Atvaino!

-   Nav par ko. Esmu pie tā jau pieradusi. Sākumā visi baidās.

-    Vai tevi tas uztrauc?

Tāda kā smieklu dzirksts sakustināja tauku kārtu ap

acīm.

-    Un vai jūs tas uztrauc?

-Jā.

-    Tad viss ir skaidrs. Vai cigarešu jums nav?

-     Protams, ir. Roza izņēma no mapes neattaisītu paciņu un kopā ar sērkociņu kastīti pabīdīja pāri galdam. Uzsmēķē! Pati es nesmēķēju.

-   Ja jums būtu jāatrodas šeit, jūs to darītu. Šeit smēķē visas. Viņa izvilka no paciņas cigareti un aizsmēķējusi apmierināta nopūtās. Cik jums ir gadu?

-    Trīsdesmit seši.

-    Precējusies?

-    Šķīrusies.

-    Bērni?

Roza papurināja galvu.

-    Neesmu mātes tips.

-    Vai šķīrāties šī iemesla dēļ?

-    Varbūt. Es biju ieinteresēta taisīt kaijeru. Mēs aizgājām katrs savu ceļu ļoti draudzīgi. "Cik absurdi tas skan," viņa nodomāja, cenšoties Olivas priekšā neizrādīt sāpes. Diezgan bieži melojot, meli kļuva gandrīz patiesība, un sāpes atgriezās vienīgi retajās reizēs, kad, apjukusi un zaudējusi orientāciju, viņa pamodās mājās un iedomājās, ka rokas apvītas ap siltu augumu, kas apskāvis viņu, mīl un smejas.

Oliva izpūta gaisā dūmu vērpeti.

-      Es būtu mīlējusi bērnu. Reiz biju stāvoklī, taču māte man iestāstīja, ka no bērna jāatbrīvojas. Tagad vēlos, kaut nebūtu to darījusi. Es gribēju zināt, ko sekss īsti nozīmē. Reizēm sapņos redzu savu mazuli. Pavadīdama ar skatienu dūmu grīsti, viņa lūkojās griestos. Nabaga mazulītis! Sievietes te runā, ka, ar vakuumpaņēmienu dabūts ārā, viņš tiekot aizskalots podā.

Roza vēroja, kā lielas, miklas lūpas sūc cigareti, bet sieviete pati domā par aizmetņiem, kurus iztīra no dzemdes ar vakuumpaņēmienu.

-    Es to nezināju.

-    Par podu?

-    Nē. Par abortu.

Olivas seja nesakustējās.

-    Vai jūs kaut ko zināt par mani?

-    Ne visai daudz.

-    Pie kā esat apjautājusies?

-    Pie tava juriskonsulta.

Šķiet, sievietes krūtis atkal sakustināja rūkoņa.

-    Es nezināju, ka man tāds ir.

-    Pīters Krū. Roza savilka grumbās pieri un izņēma no mapes vēstuli.

-     Ak tas! Oliva nicīgi izmeta. Tas mērglis! Viņas balss kļuva atklāti dzēlīga.

-    Viņš izsakās, ka ir tavs juriskonsults.

-    Tiešām? Valdība apgalvo, ka rūpējoties par mums. Pēdējos četrus gadus neesmu dzirdējusi par viņu. Kad viņš griezās pie manis ar savu brīnišķīgo priekšlikumu piekrist beztermiņa ievietošanai Brodmūrā, es pasūtīju šo uz visām četrām pusēm. Glumais stulbenis! Es viņam nepatīku. Ja mani atzītu par nepieskaitāmu, viņš aiz prieka droši vien apčurātos.

-    Viņš izsakās, Roza nedomājot pārlaida acis vēstulei, jā, te tas ir. "Oliva, par nelaimi, nespēj saprast, ka, griežoties tiesā ar lūgumu par ierobežotu rīcībspēju, psihiatriskajā dziednīcā rastos iespēja sniegt viņai nepieciešamo palīdzību, un tas nozīmētu, ka viņa varētu atgriezties sabiedrībā, vēlākais, pēc piecpadsmit gadiem. Man vienmēr bijis pilnīgi skaidrs…" Roza apklusa tik strauji, ka mugura nosvīda slapja. Ja gadās kādas problēmas un viņa sparīgi iebilst… Vai viņa galīgi zaudējusi prātu? Roza vārgi pasmaidīja. Atklāti sakot, tālāk seko kaut kāds savārstījums.

-      "Man vienmēr bijis pilnīgi skaidrs, ka Olivai ir psihiskas dabas traucējumi, kas robežojas ar šizofrēniju vai psihopātiju." Vai tā tur rakstīts? Oliva nolika kvēlojošu cigaretes galu uz galda un izvilka no paciņas nākamo cigareti. Es neteikšu, ka viņa priekšlikums mani nevilināja. Pieņemsim, ja būtu iespējams panākt, ka, pēc tiesas atzinuma, nodarījuma brīdī es būtu zaudējusi saprātu, tad gandrīz droši es šobrīd būtu brīva sieviete. Vai esat redzējusi manu psiholoģisko pārbaužu rezultātus?

Roza papurināja galvu.

-     Atskaitot nepieciešamību nemitīgi ēst, kas parasti tiek uzskatīta par nenormālību, kāds psihiatrs papildus vēl pieminējis izteiktu tendenci uz pašnāvību, bet citādi esmu raksturota kā normāls cilvēks. Viņa uzjautrinādamās nopūta sērkociņu. Viss atkarīgs no tā, ko saprot ar vārdu "normāls". Jums droši vien ir vairāk apsēstību nekā man, taču, manuprāt, psiholoģiski jūs iekļaujaties normālo ļaužu kategorijā.

-     Es nezinu, Roza kā apmāta atbildēja. Neviens nekad nav analizējis manu rīcību. Jo es pārlieku baidos, kas varētu nākt gaismā.

-      Tādā vietā kā šī jūs ar laiku pierastu. Manuprāt, viņi šeit nodarbojas ar tādām lietām, lai nezaudētu profesionālo meistarību. Varbūt runāt ar cilvēku, kas sakapājis māti gabalos, ir pat interesantāk nekā ar apnikušu depresijas nomocītu pacientu. Mani te pamatīgi nomocījuši pieci dažādi psihiatri. Viņi ļoti labprāt katram piekar kādu birku. Tā vieglāk salikt visu pa plauktiņiem, kad vajag sašķirot. Es radu problēmas. Es esmu pie pilna prāta, bet bīstama. Pie joda, kur īsti lai mani iedala? Par izlaišanu no cietuma nevar būt ne runas, jo pēc iziešanas atkal varu izdarīt ko neparedzētu. Publikai tas nepatiktu.

Roza pacēla rokā vēstuli.

-    Tu teici, ka sajuti vilinājumu. Kāpēc uz to neatsaucies, ja domāji, ka rodas iespēja tikt ārā ātrāk?

Oliva nesteidzās ar atbildi, bet izlīdzināja ap stilbiem apstiepto bezveidīgo kleitu.

-    Mēs katrs izvēlamies savu likteni. Ne vienmēr nekļūdīgi, bet, kad izvēle izdarīta, ar to jāsamierinās. Pirms nonākšanas šeit es biju galīga nejēga. Tagad esmu iepazinusies ar visdažādākajām ielas gudrībām. Viņa dziļi ievilka dūmu. Psihologi, policisti, cietumsargi, tiesneši visi taisīti pēc vienas liestes. Varasvīri, no kuriem mana dzīve pilnībā atkarīga. Pieņemsim, es lūdzu, lai atzīst, ka mana rīcībspēja ir ierobežota, bet viņi pasaka tā, ka šī meitēna izturēšanās nekad nemainīsies. Visas durvis tiks aizslēgtas un atslēga izmesta. Pavadīt divdesmit piecus gadus veselu cilvēku sabiedrībā likās daudz patīkamāk nekā visu mūžu starp trakajidm.

-    Un kā tu savu lēmumu vērtē tagad?

-     Cilvēks daudz ko mācās, vai ne? Dažas pie mums patiešām nojūdzās, iekams tika aizvestas tālāk. Viņas nemaz nebija diez cik nenormālas. Gandrīz visas spēja saskatīt šīs lietas komisko pusi. Oliva uz galda malas līdzās pirmajam nolika otro smēķa galu. Varu teikt, ka viņas ne tuvu nav tik kritiski noskaņotas kā veselās. Skatoties uz mani, jūs pati varat to novērtēt. Acis zem retajām, bālajām uzacīm pētīja Rozu. Neteikšu, ka būtu rīkojusies citādi, ja sistēma mani apmierinātu. Manuprāt, no morāles viedokļa es būtu rīkojusies daudz negodīgāk, ja teiktu, ka neapzinājos savu rīcību, kaut arī apzinājos visu ļoti labi.

Roza neko neatbildēja. Vai iespējams ko iebilst sievietei, kura sadalījusi gabalos māti un māsu un pēc tam vēsā mierā iedziļinās morāles un ierobežotas rīcībspējas jautājumos.

Oliva acīmredzot noprata, kas nodarbina apmeklētājas domas, un smilkstoši iesmējās.

-     Man tas ir svarīgi. Saskaņā ar saviem standartiem neko sliktu neesmu izdarījusi. Esmu pārkāpusi tikai likumus, kurus noteikusi sabiedrība.

Pēdējā frāze šķita kā atsauksme uz Bībeli, un Roza atcerējās, ka šī ir pirmā diena pēc Lieldienām.

-    Vai Dievam tu tici?

-      Nē, esmu pagāne un ticu dabas spēkiem. Zināma jēga ir Saules pielūgsmē. Kaut kā neredzama pielūgsmē jēgas nav.

-    Bet kā ar Jēzu Kristu? Viņš nebija neredzams.

-      Viņš nebija arī Dievs. Oliva paraustīja plecus. Viņš bija pravietis. Tāds pats kā Bilijs Grēms*. Vai jūs spējat sagremot tās muļķības par Trīsvienību? Manuprāt, vai nu Dievs ir viens, vai viņu ir vesela čupa. Viss atkarīgs tikai no tā, cik bagāta ir cilvēka fantāzija. Man, piemēram, nav nekāda iemesla svinēt Kristus Augšāmcelšanos.

Rozai ar viņas mirušo ticību Olivas cinisms šķita pat simpātisks.

-    Ja saprotu pareizi, tad tu gribi teikt, ka nav absolūtā labuma vai ļaunuma, bet pastāv vienīgi individuālā sirdsapziņa un likums? Oliva palocīja galvu. Tātad sirdsapziņa tevi nemoka, jo tu uzskati, ka neko sliktu neesi izdarījusi.

Oliva piekrītoši palūkojās Rozā.

-    Pilnīgi pareizi.

Roza domīgi iekoda zobos apakšlūpu.

-     Tas nozīmē, ka, pēc tavām domām, māte un māsa

♦Evaņģēlija sludinātājs Viljams Grēms dzimis 1918. gadā ASV.

bija pelnījušas nāvi? Viņa sarauca pieri. Tādā gadījumā es nesaprotu, kāpēc tiesā tu neaizstāvējies.

-    Man nebija, ar ko aizstāvēties.

-    Provokācija. Cietsirdīga izturēšanās. Nevērība. Viņas noteikti bija kaut ko izdarījušas, ja jau tu uzskatīji, ka, nogalinot viņas, esi rīkojusies taisnīgi.

Oliva izkratīja no paciņas vēl vienu cigareti, bet neko neatbildēja.

-    Ko teiksi?

Atkal Rozai pievērsās pētošas acis.

-    Ko teiksi? Roza neatkāpās.

Oliva negaidīti ar roku piebungoja pie loga.

-    Es varu iet, Hendersona kundze! viņa uzsauca.

Roza pārsteigta paskatījās uz cietumnieci.

-    Mums vēl palikušas četrdesmit minūtes.

-    Es jau esmu runājusi diezgan.

-    Atvaino! Acīmredzot esmu tevi aizskārusi. Roza mirkli klusēja. Tas netika darīts tīšām.

Oliva joprojām klusēja un nepacietīgi sēdēja, līdz ienāca uzraudze. Pēc tam viņa pieķērās pie galda malas un, pagrūsta no mugurpuses, pieslējās kājās. Neaizdedzinātā cigarete kā kokvilnas lēkšķe karājās pie apakšlūpas.

-     Tiksimies pēc nedēļas, viņa noteica, sāniski kā krabis izspraucās cauri durvīm un kopā ar Hendersona kundzi, kas vilka metāla krēslu, aizčāpoja pa gaiteni.

Roza labu brīdi palika sēžam un vēroja abas pa logu. Kāpēc, ierunājoties par taisnīgumu, Oliva bija saniķojusies? Rozai šķita, ka viņa apzināti apmānīta, jo šis bija viens no jautājumiem, uz kuru viņa gaidīja atbildi, un tomēr… Ziņkārība bija pamodusies kā snaudoša asna pirmā sarosīšanās. Dievs vien zina, kāda visam, ko viņa šobrīd dara, ir jēga, jo viņas ar Olivu bija tik atšķirīgas sievietes, cik vien iespējams būt, kaut arī nācās atzīt, ka ieslodzītā izraisījusi neizprotamas simpātijas.

Roza aizcirta mapi un pat nepamanīja, ka zīmulis no tās nozudis.

Airisa, balsij aizraujoties, bija ierakstījusi vēstījumu telefona automātiskajā atbildētājā.

-     Piezvani man par visām tām negantībām… Vai viņa patiešām ir tik atbaidoša? Ja viņa ir tik vājprātīga un resna, kā apgalvo juriskonsults, skatam jābūt drausmīgam. Nevaru vien sagaidīt, kad uzzināšu ko vairāk par asiņainajām detaļām. Ja nepiezvanīsi, ieradīšos pati, un tu nezināsi, kā no manis atkratīties.

Roza ielēja sev džinu ar toniku un nobrīnījās, vai Airisas nejūtīgums ir iedzimts vai iegūts laika gaitā. Pēc tam viņa uzgrieza numuru.

-    Zvanu tāpēc, ka šis ir mazākais no ļaunumiem. Redzot tevi miesaskārigi apslienājam manu tepiķi, man kļūtu nelabi. Antrobusa kundze, kundziskā, baltā kaķene, saslējusi asti uz augšu, murrādama trinās saimniecei ap kāju. Roza piemiedza kaķenei ar aci. Viņai ar Antrobusa kundzi bija senas attiecības. Antrobusa kundze reiz bija valdījusi pār Rozu un Roza zinājusi savu vietu. Pārliecināt kundzi darīt ko tādu, ko viņa nevēlējās, nebija iespējams.

-Ak, mīļā, vai tas nozīmē, ka viņa tev iepatikusies?

-     Tu gan esi riebīga! Roza iedzēra malku džina. Neesmu pārliecināta, vai vārds "patīk" šoreiz ir īstais.

-    Cik resna vina ir?

5

-   Izskats ir grotesks. Un, lai cik skumīgi, nekā smieklīga šajā apstāklī nav.

-    Vai viņa runāja?

-    Jā. Valoda ir ļoti izkopta, viņa ir kas līdzīgs intelektuālei. Neko tādu nebiju gaidījusi. Starp citu, ļoti saprātīga sieviete.

-       Ja nemaldos, juriskonsults uzskata, ka viņa ir psihopāte.

-     Tā viņš patiešām domā. Rīt pie viņa iegriezīšos. Gribas zināt, no kurienes radusies šāda doma. Ja var ticēt Olivai, pieci psihiatri atzinuši viņu par normālu.

-    Viņa var arī samelot.

-     Tā vis nav. Vēlāk pie cietuma priekšnieces es to pārbaudīju. Roza pieliecās, sagrāba Antrobusa kundzi un piespieda sev pie krūtīm. Kaķis, skaļi murrādams, nolaizīja saimniecei degunu. Draudzība pie pilnas bļodas. Kaķene bija izsalkusi. Tavā vietā es pārlieku neraizētos. Var gadīties, ka Oliva atsakās tikties ar mani vēlreiz.

-    Kāpēc? Un kas pie tevis tik briesmīgi rūc?

-   Antrobusa kundze.

-    Ak Dievs! Tā noplukusī kaķene! Airisas domas ievirzījās citā gultnē. Var nodomāt, ka tev pa māju rosās celtnieki. Sasodīts, ko tu ar šo dari?

-    Mīlu viņu. Viņa ir vienīgā, kuras dēļ vērts atgriezties manā briesmīgajā dzīvoklī.

-     Tu neesi pie pilna prāta, noteica Airisa, kuras nicīgo attieksmi pret kaķiem varēja salīdzināt vienīgi ar nicinājumu pret rakstniekiem. Es nevaru iedomāties, kāpēc tu to īrē. Neguli virsū naudai, kuru dabūji pēc šķiršanās, sagādā sev ko pieklājīgu. Kāda iemesla dēļ Oliva var atteikties tikties?

-     Viņa ir neprognozējama. Pēkšņi ļoti apskaitās un pārtrauca tikšanos.

Airisa vada otrā galā klusu noelsās.

-     Roza, draņķa gabals, es vismaz ceru, ka tu neesi salaidusi šo pasākumu grīstē?

Roza veltīja klausulei platu smaidu.

-     Neesmu pārliecināta. Tagad atliek gaidīt un cerēt. Bet nu man jāizdara daži darbiņi. Visu labu!

Roza cēli nolika klausuli un devās uz virtuvi pabarot Antrobusa kundzi. Telefonam iezvanoties vēlreiz, viņa paņēma džina glāzi, iegāja guļamistabā un apsēdās pie rakstāmmašīnas.

Oliva paņēma Rozai nozagto zīmuli un rūpīgi iespieda sānos nelielai māla sievietes figūriņai, kuru bija piestiprinājusi savas kumodes mugurpusē. Miklās lūpas, Rozai to kritiski nopētot, neapzināti čāpstinājās un virinājās. No pelēka, izkaltuša māla rupji veidotā figūriņa bija neapdedzināta un neglazēta, taču tās sievišķās pazīmes bija tikpat spilgtas kā auglības simboliem no seniem, daudz vienkāršākiem gadsimtiem. Viņa izņēma no krūzes sarkanu marķieri un rūpīgi izkrāsoja māla matu sluņķi, kas ieskāva seju, pēc tam sarkanā marķiera vietā paņēma zaļo un uz raupji veidotā auguma uzkrāsoja kostīmu tādā krāsā, kāds tas bija Rozai.

Vērotājam šī darbošanās varētu likties bērnišķīga. Oliva pašūpoja figūriņu rokās kā lelli un, iekams novietoja blakus zīmulim, kas glabāja cilvēka degunam netveramas Rozalindas Leijas smaržas, apmīļoja.

OTRĀ NODALA

Pītera Krū birojs atradās Sauthemptonas centrālajā ielā, kur daudzas nekustamā īpašuma firmas bija iekārtojušas savus kantorus. Staigājot tiem garām, Roza nodomāja, ka tā ir laika iezīme, ja tie lielākoties stāv tukši. Tāpat kā visam, tiem pāri bija uzgūlies tumšs un nekustīgs saimnieciskā panīkuma mākonis.

Pīters Krū blondā parūkā ar celiņu vienā sānā patlaban atvadījās no izstīdzējuša vīra ar pabalējušām acīm. No parūkas apakšas kā netīrs tilla aizkars nokarājās dzeltenbalti mati. Reizi pa reizei viņš pabāza pirkstu zem parūkas un pakasīja galvu. No tādas kasīšanās parūka virs deguna pastāvīgi savilkās nelielā uzkalniņā. Roza pasmaidīja, jo radās iespaids, ka vīram uz galvas uzmeties liels cālis. Viņa gandrīz sajuta pret šo vīru tādas pašas antipātijas kā Oliva.

Uzklausījis lūgumu atļaut sarunu ierakstīt, viņš tēlotā sirsnīgumā mēģināja savilkt lūpas uz augšu.

-      Kā vēlaties! Viņš salika uz galda kopā rokas. Leija kundze, jūs tātad esat tikusies ar manu klienti. Kā viņa jūtas?

-    Oliva nobrīnījās, ka viņai vēl arvien esot juriskonsults.

-    Es īsti nesaprotu.

-    No Olivas teiktā izriet, ka četrus gadus no jums nav nekādu ziņu. Vai jūs vēl pārstāvat viņu?

Krū seja savilkās komiski nelaimīgā grimasē, kurā, tāpat kā smaidā, trūka īstuma.

-    Mīļā debess! Vai tiešām tik ilgi? Nevar būt. Vai tad es netiku viņai rakstījis pagājušajā gadā?

-   Tā jūs teicāt, mister Krū.

Viņš steidzīgi piegāja pie skapja telpas stūrī un sāka pārskatīt lietas.

-    Te ir. Oliva Mārtiņa. Mīļā debestiņ, jums taisnība! Četri gadi. Tikai ņemiet vērā, viņš asi iestarpināja, ka visu šo laiku arī viņa nav izrādījusi dzīvības pazīmes. Juriskonsults izņēma no skapja lietu un atnesa pie rakstāmgalda. Juridiskie pakalpojumi ir dārgi, Leija kundze. Jūs droši vien zināt, ka neviens nesūta vēstules aiz gara laika.

Roza savilka uz augšu uzacis.

-    Kas tādā gadījumā tos apmaksā? Man šķita, ka viņa izmanto Juridiskās palīdzības dienesta pakalpojumus.

Krū sakārtoja savu dzelteno galvassegu.

-     Maksāja viņas tēvs. Es gan īsti nezinu, kāds šajā ziņā ir pašreizējais stāvoklis. Jūs droši vien zināt, ka viņš miris.

-    Es nezināju.

-     Pirms gada ar sirdstrieku. Tika atrasts tikai pēc trim dienām. Ķēpa bija liela. Mēs vēl joprojām cenšamies tikt skaidrībā ar viņa īpašuma lietām. Krū aizsmēķēja cigareti un nolika uz pārpildītā pelnutrauka malas.

Roza savā piezīmju blokā zīmēja ķiņķēziņus.

-    Vai Oliva zina, ka tēvs miris?

Šķita, ka juriskonsultu jautājums pārsteidz.

-    Protams, zina!

-    Kas paziņoja? Katrā zinājušu firma to nav darījusi.

Misters Krū paskatījās uz viešņu negaidīti aizdomīgi,

gluži kā izklaidīgs klaiņotājs, kas zālē ieraudzījis čūsku.

-    Es piezvanīju uz cietumu un runāju ar priekšnieci. Es iedomājos, ka Oliva šo ziņu neuztvers tik smagi, ja tā tiks pavēstīta personiski. Viņš kļuva nemierīgs. Vai gribat teikt, ka neviens neko nav teicis?

-    Nē. Es tikai brīnos par to, ka tēvs atstājis naudu, bet ar Olivu nav nekādas sarakstes. Kas saskaņā ar novēlējumu ir mantojuma saņēmējs?

Misters Krū pašūpoja galvu.

-   To es nevaru teikt. Saprotams, tā nav Oliva.

-    Kāpēc "saprotams"?

-     Kas liek jums tā jautāt, cienītā? juriskonsults neapmierināts noburkšķēja. Oliva nogalināja viņa sievu un jaunāko meitu un nolēma nabaga vīru dzīvošanai namā, kur tas noticis. Namu nebija iespējams pārdot. Vai jūs maz spējat iedomāties tādas dzīves traģiku? Viņš dzīvoja kā vientuļnieks, nekur negāja, arī viņu neviens neapmeklēja. Tikai pēc piena pudelēm pie durvīm kaimiņi saprata, ka atgadījies kas nelāgs. Kā jau minēju, viņš miris bija nogulējis trīs dienas. Pilnīgi saprotams, ka viņš negrasījās atstāt naudu Oli vai.

Roza paraustīja plecus.

-      Kāpēc tādā gadījumā viņš apmaksāja rēķinus par juridisko palīdzību? Vai jums neliekas, ka šeit kaut kas labi nesaskan?

Misters Krū ignorēja jautājumu.

-    Katrā ziņā zināmas problēmas sakarā ar mantojumu ir. Nav pieļaujams, ka Oliva no mātes un māsas noslepkavošanas gūst finansiālu labumu.

-    Vai viņš atstāja daudz naudas?

-    Pārsteidzoši, bet jā. Viņš nopelnījis biržā krietnu summu. Ar sapņainu nožēlu acīs misters Krū sparīgi pakasīja zem parūkas. Vai nu laimīgas nejaušības dēļ, vai veselā saprāta vadīts, viņš pārdeva visus savus vērtspapīrus tieši pirms "melnās pirmdienas". Patlaban viņa īpašums ir apmēram pusmiljonu mārciņu vērts.

-     Mans Dievs! Roza brīdi klusēja. Vai Oliva to

zina?

-    Protams, ja vien lasa avīzes. Šī summa bija minēta avīzēs un slepkavības dēļ drīz vien iekļuva bulvārpresē.

-    Vai īpašums ir kāda pārvaldījumā?

Mistera Krū piere savilkās grumbās, uzacis sakāpa uz augšu.

-      Baidos, ka man nav tiesību par to izteikties. To liedz novēlējums.

Roza paraustīja plecus un piesita ar zīmuli pie zobiem.

-    "Melnā pirmdiena" iekrita astoņdesmit septītā gada oktobrī. Slepkavība notika astoņdesmit septītā gada devītajā septembrī. Vai šī sakarība jums neliekas dīvaina?

-    Kādā zinā?

»

-    Varēja gan sagaidīt, ka viņš būs pārāk satriekts, lai domātu par akcijām un procentiem.

-     Tieši otrādi, prātīgi iebilda misters Krū. Šis notikums radīja nepieciešamību ar kaut ko aizņemt prātu.

Pēc slepkavības Mārtiņš daļēji jau bija aizgājis pensijā. Varbūt vienīgais, kas viņu vēl interesēja, bija finansu ziņas avīzēs. Juriskonsults ieskatījās pulkstenī. Man nav daudz laika. Vai ir vēl kādi jautājumi?

Rozai mēles galā niezēja jautājums, kāpēc Roberts Mārtiņš, biržā iedzīvojies veselā bagātībā, izvēlējies pavadīt mūža pēdējās dienas mājā, kuru nav iespējams pārdot. Cilvēks, kuram pieder pusmiljons mārciņu, noteikti varēja pārcelties dzīvot citā vietā un nerēķināties ar zaudējumiem. Viņa neizprata, kas mājā bijis tik vērtīgs, ka Mārtiņš tāpēc upurējis sevi. Jūtot Krū nelabvēlību, Roza nosprieda, ka drosme ir laba, tomēr atsevišķos jautājumos jāprot ievērot diskrēciju. Šis cilvēks varēja noderēt nākotnē iegūstamās informācijas apstiprināšanai un vēl būs nepieciešams, kaut arī viņa simpātijas nepārprotami piederēja tēvam, bet ne meitai.

-    Vēl tikai viens vai divi jautājumi. Roza uzsmaidīja tikpat māksloti jauki kā misters Krū. Man joprojām šajā lietā nav īstas skaidrības. Atklāti runājot, mani pat moka šaubas, vai no tā visa var iznākt grāmata. īstenība gan tika noklusēta. Viņa vispār negatavojās grāmatu rakstīt. Bet varbūt tomēr?

Misters Krū iztaisnoja abu roku pirkstus un nepacietīgi salika tos citu citam pretī.

-    Ja neesat aizmirsusi, Leija kundze, tieši tādu domu es izteicu savā vēstulē jums.

It kā apsvērtu dzirdēto, Roza nopietni pamāja ar galvu.

-     Es jau teicu, ka negribu rakstīt par Olivu vienīgi tādēļ, lai aizpildītu papīru ar drausmām viņas nozieguma detaļām. Taču jūsu vēstulē pavīdēja ari doma, kuru vērts papētīt. Jūs esat ieteicis viņai neuzņemties atbildību par slepkavību un atsaukties uz ierobežotu rīcībspēju. Ja veiktos, viņa tiktu atzīta par vainīgu slepkavībā bez iepriekšēja nodoma un, ļoti iespējams, viņai būtu piespriests beztermiņa ieslodzījums. Jūsuprāt, pēc veiksmīgas ārstēšanās atbilstošā psihiatriskā dziednīcā viņa pēc desmit vai piecpadsmit gadiem varētu tikt atbrīvota.

-    Pilnīgi pareizi, viņš piekrita. Un man šķiet, ka tāds aprēķins ir saprātīgs. Katrā ziņā nenāktos pavadīt cietumā divdesmit piecus gadus, kā noteica tiesa.

-    Taču viņa šo priekšlikumu noraidīja. Vai jūs zināt, kāpēc?

-     Jā. Viņa briesmīgi baidījās atrasties ieslodzījumā kopā ar trakiem cilvēkiem un nepareizi saprata, ko nozīmē beztermiņa ieslodzījums. Viņa to iztulkoja kā ieslodzījumu, kurš nekad nebeidzas, un, lai arī kā centāmies, mēs nespējām pārliecināt, ka tā nav.

-    Kāpēc tādā gadījumā neiesniedzāt tiesā prasību neatzīt viņu par vainīgu? Apstāklis, ka Mārtiņa nespēja saprast, ko cenšaties panākt, nozīmē, ka viņa nespēja aizstāvēt arī savas intereses. Jums katrā ziņā pieklājās saprast, ka viņai nepieciešama aizstāvība, jo citādi šāds priekšlikums nebūtu izteikts.

Misters Krū drūmi pasmaidīja.

-    Es īsti nesaprotu, Leija kundze, kāpēc jums radies iespaids, ka viss nav izdarīts, kā pienākas. Viņš uzkricelēja uz papīra lapiņas kādu vārdu ar adresi. Iekams neesat izdarījusi citus maldīgus secinājumus, ieteicu aprunāties ar šo cilvēku. Viņš pabīdīja papīriņu uz Rozas pusi.

Šo advokātu mēs nolīgām, lai viņš tiesā aizstāvētu Mārtinas intereses. Greiams Dīdss. Viņa apveda mūs ap stūri, un advokātam neradās iespēja uzstāties tiesā.

-     Bet kāpēc? Kā viņa mācēja jūs apvest ap stūri? Roza sarauca pieri. Atvainojiet, ja mani izteikumi skan kritiski, mister Krū. Ticiet, jūs maldāties, uzskatot, ka mani secinājumi ir nelabvēlīgi. Roza gan nebija īsti pārliecināta, vai tā ir. Es gluži vienkārši esmu vērotāja, kas neko nezina un uzdod jautājumus. Ja šim Dīdsam bija radušās nopietnas šaubas sakarā ar Mārtinas paziņojumu par pilnu rīcībspēju, viņam obligāti vajadzēja panākt, ka tiesa uzklausa aizstāvību, vēlas to apsūdzētā vai ne. īpaši neizceļot šo aspektu, ja apsūdzētā nav pie pilna prāta, šis fakts jākonstatē pat tad, ja viņa pasludina sevi par psihiski pilnīgi veselu.

Juriskonsults mazliet tā kā atmaiga.

-      Leija kundze, jūs runājat ļoti emocionāli. Nekad netika izvirzīts jautājums par nepieskaitāmību, runa bija par ierobežotu rīcībspēju, ja mēģinu izvērtēt notikumu no jūsu pozīcijām. Es apzināti lietoju izteicienu "apvešana ap stūri". Redziet, dažas nedēļas pirms ieplānotās tiesas sēdes Oliva aizrakstīja Iekšlietu ministrijai un pieprasīja paskaidrojumus, vai saskaņā ar Lielbritānijas likumiem viņai ir tiesības atzīt savu vainu vai ari tādas tiesības ir liegtas. Oliva apgalvoja, ka uz viņu tiekot izdarīts spiediens, lai tiesas procesu ievilktu garumā un lieki sāpinātu tēvu, bet viņai pašai no tā labuma nebūtu. Tiesas datums tika pārcelts, lai pārbaudītu, vai viņa spēj atbildēt par savu rīcību. Viņa pilnībā tika atzīta par rīcībspējīgu, un līdz ar to viņai tika dota iespēja atzīties par vainīgu.

-      Mīļais Dievs! Roza iekoda zobos apakšlūpu. Mīļais Dievs! viņa iesaucās vēlreiz. Vai tā ir taisnība?

-    Protams! Juriskonsults pamanīja aizmirsto cigareti, kurai no gala nokrita pelnu plēksnes, un aizkaitināts to nodzēsa. Viņa ļoti labi apzinājās paziņojuma sekas. Viņai tika pat izskaidrots, kāds spriedums gaidāms. Ieslodzīšana cietumā nenāca kā pārsteigums. Četrus mēnešus pirms tiesas viņa bija pavadījusi izmeklēšanā. Atklāti runājot, pat tad, ja tiesā būtu ļauts piedalīties aizstāvim, rezultāts būtu tas pats. Materiāli ierobežotas rīcībspējas atzīšanai bija ļoti apšaubāmi. Maz ticams, ka tie atstātu uz zvērinātajiem iespaidu.

-      Savā vēstulē jūs apgalvojat, ka, par spīti visam, tomēr esat pārliecināts, ka viņa ir psihopāte. Kāpēc?

-     Es redzēju fotogrāfijas ar Gvēnas un Eimberas līķiem pirms aizvākšanas no virtuves. Tur viss piudoja asinīs kā kautuvē, tik briesmīgu skatu es nekad nebiju redzējis. Neviens nespēs mani pārliecināt, ka psiholoģiski stabila persona spēj tik zvērīgi izdarīties ar citu cilvēku, nemaz nerunājot par māti un māsu. Viņš paberzēja acis. Un, lai arī ko teiktu psihiatri neaizmirstiet, ka par psihopātijas diagnosticēšanas iespējām notiek nemitīgi strīdi, Oliva Mārtiņa ir bīstama sieviete. Tiekoties ar viņu, iesaku būt ārkārtīgi uzmanīgai.

Roza izslēdza magnetofonu un paņēma mapi.

-    Jādomā, ka viņas vaina šaubas neizraisa?

Krū paskatījās uz Rozu, it kā viņa būtu izteikusi ko nepiedienīgu.

-     Ne mazākās, viņš atcirta. Kāpēc jūs uzdevāt šo jautājumu?

-     Manuprāt, nesaskaņu starp psihiatru slēdzieniem, ka Oliva ir normāla, un nozieguma nenormāllbu var izskaidrot vienīgi tā, ka viņa noziegumu nav izdarījusi, bet slēpj īsto vainīgo. Roza piecēlās, un viņas cieši sakniebtajām lūpām pārskrēja tāds kā smīns. Šī doma man ienāca prātā tāpat vien. Es saprotu, tā izklausās jocīga, bet šajā lietā viss ir jocīgs. Manuprāt, ja viņa būtu psihopātiska slepkavniece, tad nebēdātu nenieka, vai tēvam jāiziet caur tiesu dzirnavām vai ne. Paldies, ka veltījāt man laiku, mister Krū. Es iziešu pati.

Aizkavēdams juriskonsults pacēla uz augšu roku.

-    Vai esat lasījusi viņas paziņojumu, Leija kundze?

-    Vēl ne. Jūsu birojs solīja to atsūtīt.

Krū pārcilāja dokumentus un izņēma no lietas vairākas kopā sastiprinātas lapas.

-    Tā ir kopija, varat paturēt, viņš sacīja, padodams lapas pāri galdam. Pirms rīkojaties tālāk, ieteicu izlasīt. Jādomā, ka šis paziņojums pārliecinās jūs par Olivas vainu, tāpat kā pārliecināja mani.

Roza paņēma no galda papīra lapas.

-    Jums viņa ļoti nepatīk, vai ne?

Mistera Krū skatiens nocietinājās.

-    Man pret viņu nav nekādu jūtu. Es tikai šaubos, vai sabiedrība rīkojas loģiski, atstājot šādu sievieti dzīvu. Viņa nogalina. Neaizmirstiet to, Leija kundze. Un tagad visu labu!

Atpakaļbrauciens uz dzīvokli Londonā prasīja vairāk nekā pusotras stundas, un ceļa lielāko daļu Rozalindas prātu nodarbināja Krū vārdi: "Viņa nogalina." Roza izņē-

\

ma šos vārdus no konteksta un drūmā gandarījumā ar lieliem burtiem ierakstīja sava prāta ekrānā.

Tikai vēlāk, ieritinājusies klubkrēslā, viņa atskārta, ka mājupceļš pilnībā izgaisis no prāta. Viņa neatcerējās, kā izbraukusi no Sauthemptonas, kurā nekad nebija bijusi. Viņa būtu varējusi kādu sabraukt, samalt zem mašīnas riteņiem un pat neatcerētos, kad un kā tas noticis. Dziļi iegrimusi apcerē par ierobežotu rīcībspēju, Roza skatījās uz nožēlojamām, pelēkām fasādēm ielas otrā pusē.

Olivas Mārtinas paziņojums

9.09.1987. pīkst. 21.30

detektīva seržanta Hokslija, detektīva seržanta Vjata,

juriskonsulta E. R Krū klātbūtnē.

Mani sauc Oliva Mārtiņa. Esmu dzimusi 1964, gada 8. septembrī. Es dzīvoju Līvenroudas 22. namā Doulingtonā, Sauthemptonā. Es strādāju par ierēdni Veselības un sociālās aprūpes departamentā Haistrītā, Doulingtonā. Vakar man bija dzimšanas diena. Esmu divdesmit trīs gadus veca. Es vienmēr esmu dzīvojusi mājās. Manas attiecības ar māti un māsu nekad nav bijušas tuvas. Ar tēvu es sapratos labi. Es sveru astoņpadsmit ar pusi stonu, un māte ar māsu vienmēr mani apcēlušas par to. Mani saukāja par Resno Hetiju, tāpat kā aktrisi Hetiju Dzeksu. Kad mani apsmej auguma dēļ, es kļūstu dusmīga.

Manu dzimšanas dienu nebija paredzēts svinēt, un tas man sagādāja vilšanos. Māte sacīja, ka es neesot vairs bērns un par svinībām jādomājot pašai. Nolēmu pierādīt, ka art pati spēju kaut ko izdarīt. Es izkārtoju tā, lai šajā dienā nav jāiet uz darbu, lai es varētu aizbraukt uz Londonu un visu dienu pavadīt ekskursijās. Dzimšanas dienas svinībām es negatavojos, ja nu kāds vakarā gribētu man sagādāt tādu pašu pārsteigumu kā māsai, kad 21. jūlijā viņai palika divdesmit viens gads. Neviens to nedarīja. Visu vakaru mēs pavadījām, mierīgi skatoties televīziju. Es aizgāju gulēt ļoti neapmierināta. Vecāki dzimšanas dienā uzdāvināja man bāli rozā džemperi. Tas bija ļoti neizskatīgs un man nepatika. Māsa uzdāvināja jaunas rītakurpes, kas man patika.

Pamodusies jutos ļoti nervoza, jo uz Londonu bija jābrauc vienai. Es palūdzu, lai māsa Eimbera piezvana uz darbu, pasaka tur, ka ir saslimusi, un brauc kopā ar mani. Viņa jau mēnesi strādāja modes preču veikalā "Glitzy" Doulingtonā. Māte ļoti noskaitās un neļāva zvanīt. Brokastu laikā mēs par to sastrīdējāmies, un tēvs aizsteidzās uz darbu nepaēdis. Viņš ir piecdesmit piecus gadus vecs un trīs dienas nedēļā strādā privātā kravu pārvadāšanas firmā par grāmatvedi. Ilgus gadus tēvam bija pašam sava garāža. 1985. gadā viņš garāžu pārdeva, jo nebija dēla, kas to pārņemtu.

Pēc tēva aiziešanas strīds kļuva ļoti nikns, un māte pārmeta, ka es vedu Eimberu neceļos. Viņa visu laiku saukāja mani par Resnuli un ņirgājās, ka esmu pārāk nevarīga, lai brauktu uz Londonu viena. Viņa sacīja, ka es esot sagādājusi vilšanos jau no piedzimšanas brīža. No mātes kliegšanas man sāka sāpēt galva. Es joprojām biju ļoti neapmierināta, ka uz manu dzimšanas dienu nekas nebija darīts, biju greizsirdīga arī uz Eimberu, ka viņai dzimšanas dienas svinības bija rīkotas.

Piegāju pie atvilktnes un izņēmu no tās mīklas rulli. Es iesitu mātei, lai viņa apklustu, bet, kad viņa nebeidza kliegt, iesitu vēlreiz. Varbūt es vairāk nebūtu situsi, bet tad uz mani sāka kliegt Eimbera. Nācās iesist arī viņai. Man nekad nav paticis troksnis.

Uzvārīju sev tēju un gaidīju. Es domāju, ka viņas tikai zaudējušas samaņu, jo abas gulēja uz grīdas. Pēc stundas man ienāca prātā, vai viņas nav mirušas. Viņas bija ļoti bālas un nekustējās. Es zināju, ka jāpieliek pie mutes spogulītis un, ja tas nenoraso, tad cilvēks ir miris. Izņēmu no savas rokassomiņas spoguli. Turēju to viņām pie mutes ilgi, taču tas nenorasoja. Nemaz.

Es nobijos un iedomājos, ka vajag noslēpt ķermeņus. Sākumā gribēju tos noglabāt bēniņos, bet tie bija tik smagi, ka es nebūtu varējusi uznest tos augšā pa kāpnēm. Pēc tam nospriedu, ka vislabāk mirušās iemest jūrā, kas ir tikai divas jūdzes no mājām. Bet es neprotu vadīt mašīnu, turklāt tēvs to bija paņēmis. Tad man ienāca prātā, ka, padarot mazākas, varētu viņas ielikt ceļasomās un aiznest. Daudzas reizes biju griezusi gabalos vistas. Es iedomājos, ka sadalīt arī Eimberu un māti nebūs grūti. Atnesu cirvi, kas stāvēja garāžā, un no atvilktnes virtuvē paņēmu griežamo nazi.

Tas nepavisam nebija tik viegli, kā griezt vistas. Pulkstenis rādīja divi, kad es jau biju nogurusi, bet nogrieztas bija galvas un kājas un tikai trīs rokas. Rokas man bija asiņainas un slīdēja. Es zināju, ka drīz mājās jāierodas tēvam, ka līdz tam laikam nepagūšu un ka gabali vēl būs jāaiznes līdz jūrai. Es sapratu, ka labāk zvanīt policijai un atzīties. Kad biju to izdarījusi, jutos daudz labāk.

Man pat neienāca prātā, ka varu aiziet no mājām un notēlot, ka visu izdarījis kāds cits. Nezin kāpēc es domāju vienīgi par to, kā noslēpt ķermeņus. Man nepatika griezt. Man vajadzēja viņas izģērbt, lai būtu redzamas locītavu vietas. Es nezināju, kādi gabali samainījušies vietām.

Es mēģināju visu darīt kārtīgi, taču tur bija tik daudz asiņu, ka grūti bija noteikt, kurš ķermenis ir kurš. Kļūdas dēļ droši vien tiku pielikusi mātes galvu pie Eimberas ķermeņa. Es biju viena pati.

Es nožēloju izdarīto. Biju zaudējusi savaldību un rīkojos muļķīgi. Es apliecinu, ka viss, kas šeit rakstīts, ir patiesība.

Paraksts Oliva Mārtiņa.

Paziņojuma kopija bija trīs A4 formāta mašīnraksta lapas. Pēdējās lapas otrā pusē bija nokopēts izvilkums no kāda dokumenta, kas varēja būt patologa slēdziens. Tas bija īss, tikai pats nobeigums, nekas arī neliecināja, kas dokumentu rakstījis.

Ievainojumi galvā pēc sava rakstura pilnībā atbilst tam, ka tie varētu būt izdarīti ar smagu, cietu priekšmetu. Tie izdarīti pirms nāves un nevarēja būt nāvējoši. Tā kā nav lietisko pierādījumu, ka izmantots mīklas rullis, nav iespējams arī pierādīt, ka tas nav izmantots. Nāvi abos gadījumos izsaukusi miega artērijas pārgriešana, atdalot galvu. Pārbaudot cirvi, atklājās, ka zem asins traipiem ir ievērojama rūsas kārta. Ļoti iespējams, ka pirms locekļu atdalīšanas cirvis bijis truls. Plaši nobrāzumi uz Eimberas Mārtinas kakla un ķermeņa liecina, ka ar cirvi cirsts trīs vai četras reizes un tikai pēc tam rīkle pārgriezta ar nazi. Nav ticams, ka mirusī būtu atguvusi samaņu. Gvenai Mārtinai plēstas brūces uz rokām un delnām norāda, ka pirms nāves viņa atguvusi samaņu un mēģinājusi aizstāvēties. Divas durtas brūces zem zoda liecina, ka bijuši divi neveiksmīgi mēģinājumi un tikai tad rīkle pārgriezta ar nazi. Uzbrukums raksturīgs ar sevišķu nežēlību.

Roza izlasīja šīs lapas, nolika uz galda sev līdzās un paskatījās ar neizpratnes pilnu skatienu. Oliva Mārtiņa ar cirvi… Ak Dievs! Nav jābrīnās, ka misters Krū sauc viņu par psihopāti. Pēc trim vai četriem cirtieniem ar trulu cirvi Eimbera vēl bijusi dzīva! Pa kaklu augšup kāpa nelabums, gribējās vemt. Jāizmet šīs domas no galvas. Tikai tas nebija iespējams. Smadzenēs dobji atbalsojās klusināta skaņa, metālam triecoties pret mīkstu miesu. Cik dzīvoklī tumšs un krēslains! Roza strauji pastiepa roku un ieslēdza galda lampu, taču gaisma nelīdzēja aizdzīt spilgtās, iztēles uzburtās ainas, kā arī murgainas vīzijas, kurās darbojās asinskāra, traka sieviete. Un līķi…

Cik tālu viņa jau iesaistījusies grāmatas rakstīšanā? Vai kaut kas parakstīts? Vai saņemts avanss? Roza nespēja to atcerēties un juta, ka izspiežas baiļu sviedri. Viņa dzīvoja krēslas pasaulē, kurā nebija lielas nozīmes tam, vai katra aizgājusi diena ar kaut ko izcēlusies. Viņa piespiedu kārtā piecēlās no klubkrēsla un sāka staigāt pa istabu, lādēdama Airisu par tās uzstājību, sevi par veselā saprāta trūkumu un misteru Krū par to, ka, atbildot uz pirmo vēstuli, viņš nav atsūtījis paziņojumu.

Roza paņēma telefonu un uzgrieza Airisas numuru.

-     Vai sakarā ar grāmatu par Olivu Mārtiņu kaut ko esmu parakstījusi? Kāpēc? Tāpēc, ka nav divu domu es nevaru to rakstīt. Tādas tās lietiņas. Šī sieviete iedvesusi man tik milzīgas bailes, ka man nenāk ne prātā apmeklēt

vinu vēlreiz. »

-    Man šķita, ka viņa tev iepatikusies, ēzdama vakariņas, Airisa ar pilnu muti mierīgi runāja.

Roza izlikās nedzirdējusi šo komentāru.

-    Man te ir viņas un patologa paziņojums vai vismaz slēdziens. Ar tiem vajadzēja iepazīties pirmām kārtām. Es negribu neko darīt. Es neapvīšu viņu ar slavu, rakstot grāmatu par slepkavību. Mīļais Dievs, Airisa, viņas bijušas dzīvas, kad Oliva nogriezusi abām galvu! Nelaimīgā māte pat mēģinājusi novirzīt cirvi sānis. To iedomājoties vien, kļūst nelabi.

-    Labs ir.

-    Kas ir labs?

-Neraksti!

Rozai šaubās samiedzās acis.

-    Es biju domājusi, ka tu iebildīsi.

-     Kāpēc? Šajā darbā esmu iemācījusies vismaz tik daudz, ka nevienu nevar piespiest rakstīt. Atvaino, mazs labojums. Var piespiest, ja būsi neatlaidīga un pratīsi ar otru manipulēt, taču rezultāts vienmēr būs zemāks par gaidīto. Roza izdzirdēja, kā Airisa dzer no krūzes. -Šā vai tā, bet Dženija Atertone šorīt atsūtīja savas grāmatas pirmās desmit nodaļas. Tur visai labi attēlotas briesmas, kādas izraisa pazemināts paštēls. Turklāt par pirmo pašapziņas kropļotāju viņa min korpulenci. Viņa atklājusi īstu zelta raktuvi ar filmu un televīzijas personālijām, kas televīzijas kameru priekšā grims neiedomājamos prāta dziļumos. Kā jau visas Dženijas grāmatas, darbs ir līdz riebumam bezgaumīgs, taču grāmatu pirks. Manuprāt, tev jāaizsūta savāktie materiāli viņai. Ja vēl izdotos nofotografēt Olivu kamerā un ievietot attēlu grāmatā, vai, tavuprāt, tas nevarētu būt itin dramatisks noslēgums?

-    Nekas neiznāks.

-Vai tu domā, ka nav izredžu dabūt fotogrāfiju? Kaunies!

-      Neceri, ka es kaut ko sūtīšu Dženijai Atertonei. Goda vārds, Airisa, Roza vairs nevaldīja pār sevi, man vienkārši trūkst vārdu. Tev vajadzētu strādāt bulvāru presei. Tu izmanto mūs vienīgi tik ilgi, kamēr tev atlec skanošais. Dženija Atertone ir pēdējais cilvēks, kuru es laistu tuvumā Olivai.

-    Nesaprotu, kāpēc tu tik ļoti iebilsti, sacīja Airisa, kaut ko sirdīgi košļādama. Manuprāt, ja jau tu nevēlies rakstīt par viņu un neapmeklēsi viņu, jo tev no tā kļūst nelabi, nevajag zākāt citu, kas var izmantot izdevību.

-    Šis ir principa jautājums.

-    Es nesaprotu tevi, vecenīt. Tu atgādini suni uz siena kaudzes. Es nevaru atļauties izniekot laiku. Mēs esam iesaistījuši daudzus cilvēkus. Ļauj vismaz pateikt Dženijai, ka materiāls par Olivu ir dabūjams. Lai viņa sāk apklaušināties. Necik tālu tu vēl neesi tikusi, vai ne?

-    Es pārdomāju, Roza atcirta. Es rakstīšu. Dzīvo vesela! Un viņa nometa klausuli.

Vada otrā galā Airisa piemiedza vīram ar aci.

-    Un tu apvaino mani bezrūpībā, viņa noburkšķēja. Saki vai vēl lielākas rūpes iespējams izrādīt?

-    Ar naglotu armijas zābaku, dzēlīgi noteica Džeralds Fīldings.

Roza izlasīja Olivas paziņojumu vēlreiz. "Manas attiecības ar māti un māsu nebija tuvas." Viņa pasniedzās pēc magnetofona, pārtina lenti un ieslēdza un izslēdza, līdz atrada meklēto vietu. "Par Eimberu viņu iesaucu es, jo divu gadu vecumā nemācēju izrunāt nedz "1", nedz "s". Māsai šis vārds piestāvēja. Viņai bija jauki, medus gaiši mati, un augot viņa atsaucās tikai uz vārdu Eimbera, nekad ne uz Elisonu. Viņa bija ļoti mīlīga."

Protams, paši par sevi šie vārdi neko nenozīmēja. Nebija nerakstīta likuma, kas noteiktu, ka psihopāti nemāk izlikties. Drīzāk otrādi. Taču, stāstot par māsu, Olivas balsī katrā ziņā bija ieskanējies maigums, kas cita cilvēka runā būtu uzskatāms par mīlestības izpausmi. Un kāpēc Oliva nebija pieminējusi cīkstēšanos ar māti? Tas patiešām bija ļoti dīvaini. Tas ne visai saderējās ar motivāciju, ar tās dienas notikumiem.

Pilnīgā neziņā, ka aiz muguras atrodas Oliva, kapelāns, kad viņa plecam uzgūlās liela roka, briesmīgi satrūkās. Ne pirmo reizi viņa tā pielavījās, un, tāpat kā agrāk, kapelāns nobrīnījās, kā Oli vai tas izdodas. Parasti viņa pārvietojās, šļūkājot kājas, un, dzirdot šo gaitu, kapelānam uzmetās zosāda. Viņš saņēmās un pagriezās ar draudzīgu smaidu sejā.

-     Cik jauki, Oliva, ka atkal tevi redzu! Kas atvedis tevi uz kapelu?

Viņas acis nekaunīgi smējās.

-    Vai nobaidīju?

-   Tu satrūcināji mani. Es nedzirdēju tevi pienākam.

-    Varbūt tāpēc, ka neklausījāties. Ja kaut ko grib dzirdēt, jāieklausās, kapelān. Droši vien teoloģijas koledžā tas ir mācīts. Dievs lielākoties runā čukstus.

Reizēm mācītājs domāja, ka būtu vieglāk, ja viņš spētu Olivu nicināt. Bet viņš to nespēja. Viņš baidījās no Olivas un juta nepatiku, taču nenicināja viņu.

-   Ar ko varu palīdzēt?

-     Šorīt jums tika piegādātas jaunas dienasgrāmatas. Es gribētu vienu dabūt.

-    Vai esi par to droša, Oliva? Šīs ne ar ko neatšķiras no agrākajām. Tajās ikvienā gada dienā ir reliģisks teksts,

N

un pēdējo reizi, kad tādu tev iedevu, tu dienasgrāmatu saplēsi.

Oliva paraustīja plecus.

-    Dienasgrāmata man vajadzīga, tāpēc esmu ar mieru paciest dažus sprediķus.

-   Tās ir ģērbkambarī.

-    Es zinu.

Oliva nebija nākusi pēc dienasgrāmatas. Tik daudz viņš saprata. Bet ko viņa iecerējusi nočiept, kamēr viņai pagriezta mugura? Kas šeit vēl bija sperams, ja neņem Bībeles un lūgšanu grāmatas?

"Svece," vēlāk viņš pateica cietuma priekšniecei. Oliva Mārtiņa bija paņēmusi no altāra sešu collu sveci. Viņa gan to noliedza, un, kaut arī kamera tika pārmeklēta krustām šķērsām, svece netika atrasta.

TREŠA NODAĻA

Greiams Dīdss bija jauns, izvārdzis un melnais. Rozai ienākot istabā, viņš ieraudzīja tās sejā pārsteigumu un aizkaitināts sarauca pieri.

-    Es nebiju iedomājies, ka melni advokāti ir tik milzīgs retums, Leija kundze.

-     Kālab jūs to sakāt? Roza ziņkāri pavaicāja un apsēdās uz norādītā krēsla.

-    Izskatījās, ka jūs esat izbrīnījusies.

-     Esmu gan, taču ne ādas krāsas dēļ. Jūs esat daudz jaunāks, nekā biju gaidījusi.

-    Trīsdesmit trīs gadi, viņš atteica, nav nemaz tik

maz.

-     Nē, taču toreiz, kad tika izskatīta Olivas Mārtinas lieta, jums varēja būt divdesmit seši vai divdesmit septiņi gadi. Lai uzstātos slepkavības lietā, tas ir neliels vecums.

-     Tiesa, viņš piekrita, bet es biju tikai palīgs. Aizstāvis bija ievērojami vecāks.

-    Bet galveno sagatavošanas darbu veicāt jūs? Viņš palocīja galvu.

-    Cik nu tur bija ko darīt! Šī lieta bija ļoti neparasta. Roza izņēma no somiņas magnetofonu.

-    Vai neiebilstat, ja mūsu sarunu ierakstīšu?

-    Nē, ja vēlaties runāt par Olivu Mārtiņu.

-    Es to vēlos.

Viņš klusi iesmējās.

-     Tādā gadījumā man nav iebildumu tā vienkāršā iemesla dēļ, ka nevaru pateikt par viņu gandrīz neko. Esmu redzējis šo sievieti tikai reizi. Tajā dienā, kad viņu notiesāja. Es pat neesmu runājis ar viņu.

-     Cik saprotu, aizstāvību jūs gatavojāt, balstoties uz ierobežotu rīcībspēju. Vai gatavošanās laikā jums neiznāca tikties?

-     Nē, viņa atteicās. Visa mana darba pamatā bija juriskonsulta atsūtītais materiāls. Viņš žēli pasmaidīja.

-      Jāsaka, materiāla nebija daudz. Ja vajadzētu uzstāties tiesā, mēs vārda tiešā nozīmē būtu izsmieti. Kad tiesnesis pieņēma viņas atzīšanos, es sajutu gluži vai atvieglojumu.

-     Ja nāktos uzstāties tiesā, kādus argumentus jūs būtu izmantojuši?

-      Bija paredzētas divas dažādas pieejas. Dīdss uz bridi iegrima domās. Viena balstījās uz to, ka viņas prāts īslaicīgi aptumšojies ja nemaldos, slepkavība bija notikusi nākamajā rītā pēc viņas dzimšanas dienas un apsūdzētā bija dziļi vīlusies, jo ģimene bija nevis izrādījusi viņai uzmanību, bet apcēlusi viņu par resnumu. Viņš jautājoši savilka augšup uzacis, un Roza palocīja galvu.

-    Turklāt paziņojumā viņa, šķiet, piemin, ka necieš troksni. Mums izdevās atrast ārstu, kas bija gatavs liecināt, ka troksnis dažu tik ļoti spēj izsist no līdzsvara, ka cilvēks sāk rīkoties sev neraksturīgi, sevišķi, ja viņu kāds cenšas apstādināt. Psihiatriska vai medicīniska rakstura liecību, ka Oliva ir šāda tipa cilvēks, nebija. Viņš salika kopā divus pirkstus. Otrkārt, par izejas punktu mēs gatavojāmies izmantot nozieguma šaušalīgumu un piespiest tiesu izdarīt secinājumu, ka Oliva ir psihopāte. Ar vienu roku viņš novilka tādas kā zāģveida kustības. Mēs atradām arī psiholoģijas profesoru, kas, apskatījis fotogrāfijas, bija gatavs riskēt ar savu kaklu.

-    Bet vai viņš kaut reizi runāja ar Olivu?

Advokāts papurināja galvu.

-    Tam nebija laika, un Oliva nekādā ziņā nebūtu bijusi ar mieru. Viņa bija cieši apņēmusies pasludināt sevi par vainīgu. Droši vien misters Krū jau stāstīja, ka viņa griezusies Iekšlietu ministrijā un pieprasījusi neatkarīgu psihiatrisku ekspertīzi, kas apstiprinātu viņas rīcībspēju pilnā mērā? Roza palocīja galvu. Tālāk nekas vairs praktiski nebija iespējams. Šis bija neparasts gadījums, viņš prātoja. Vairums apsūdzēto parasti lien vai no ādas ārā, lai sameklētu jebkādus aizbildinājumus.

-    Liekas, misters Krū nešaubās ne drusciņu, ka viņa ir psihopāte.

-    Šķiet, es ar viņu esmu vienisprātis.

-    Vai tā dēļ, kas izdarīts ar Eimberu un māti? Vai citu faktu nav, kas apliecina psihopātiju?

-    Nē. Vai ar to vien nepietiek?

-     Kā tādā gadījumā lai izskaidro, ka pieci psihiatri atzinuši viņu par normālu? Roza pacēla skatienu. Cik man zināms, cietumā viņa pārbaudīta ne reizi vien.

-      Kas jums to teica? Vai Oliva? Dīdss skeptiski paskatījās.

-    Jā. Bet pēc tam es aprunājos ar priekšnieci, un viņa šo faktu apstiprināja.

Advokāts paraustīja plecus.

-    Es daudz uz to nepaļautos. Jums vajadzēja apskatīt slēdzienus. Daudz atkarīgs no tā, kas tos rakstījis un kāpēc Oliva pārbaudīta.

-    Bet kā jums šķiet, vai visa šī lieta tomēr neizskatās dīvaina?

-    Kādā ziņā?

-    Ja viņa būtu psihopāte, tad šajā laika periodā viņas uzvedībā vajadzēja parādīties kaut nelielām sociopātiskām novirzēm.

-    Tas nav obligāti. Cietums var izrādīties kontrolēta vide, kas cilvēku apmierina. Vai arī viņas psihopātija raksturīga ar to, ka vērsta vienīgi pret ģimeni. Kaut kāda iemesla dēļ tajā dienā tā izlauzusies uz āru ar visām no tā izrietošajām sekām. Viņš vēlreiz paraustīja plecus. Kas to lai zina? Nez vai psihiatriju var uzskatīt par precīzu zinātni. Brīdi viņš klusēja. No savas pieredzes varu spriest, ka līdzsvarots cilvēks necērt māti vai māsu ar cirvi gabalos. Advokāts drūmi pasmaidīja. Arī to viņa saprot. Neiedomājieties, ka nesaprot.

Roza sarauca pieri.

-     Ir vēl kāds skaidrojums, viņa lēni sacīja. Bet nelaime tā, ka nez vai kāds tam noticēs, iekams viss saskan ar faktiem.

Dīdss gaidīja.

-    Un tas būtu? viņš beidzot pavaicāja.

-     Oliva nav slepkavojusi. Ieraudzījusi advokāta sejā ar jautrību jauktu neticību, viņa steigšus turpināja: Es nesaku, ka tā patiešām noticis. Es saku vienīgi, ka šāds skaidrojums atbilst faktiem.

-     Jūsu faktiem, Dīdss viegli uzsvēra. Manuprāt, jūs atlasāt faktus, kuriem ticēt.

-     Varbūt. Roza atcerējās sava garastāvokļa galējības iepriekšējā vakarā.

Dīdss brīdi vēroja Rozu.

-     Viņa ļoti labi zina, kādos gadījumos cilvēks par slepkavību neatbild.

-    Jūs patiešām tā domājat?

-    Protams. Jūs ne?

-     Viņa pat neieminējās, ka māte būtu mēģinājusi novērst cirvi vai nazi sānis. Tai vajadzēja būt visbriesmīgākajai šī notikuma detaļai. Kāpēc viņa to noklusēja?

-      Kauns. Apmulsums. Traumatiska amnēzija. Taisni jābrīnās, cik daudzi slepkavas izdzēš no atmiņas savu nodarījumu. Dažkārt vajadzīgi gadi, iekams viņi spēj samierināties ar savu vainu. Es katrā ziņā šaubos, vai cīņa ar māti Olivai bija tik briesmīga, kā jūs iedomājaties. Gvena Mārtiņa bija neliela auguma sieviete, manuprāt, ne garāka par piecām pēdām. Fiziski Oliva padevusies tēvā, tāpēc ar māti tika galā bez grūtībām. Viņš pamanīja Rozas skatienā pavīdam Šaubas. Ļaujiet uzdot jautājumu jums. Kāpēc Olivai būtu nepieciešams atzīties divās slepkavībās, kuras viņa nav izdarījusi?

-    Tāpēc, ka cilvēki reizēm tā dara.

-    Tikai ne tad, kad paziņojuma sniegšanas brīdī klāt ir viņu juristi, Leija kundze. Es pieņemu, ka viss noticis tieši tā. Tas arī ir iemesls, kura dēļ tika ieviesti jauni liecību dokumentēšanas noteikumi. Oliva diemžēl neiekļaujas nedz tajā kategorijā, kad atzīšanās tiek panākta piespiedu kārtā, nedz tajā, kad to panāk ar viltību. Jebkurā gadījumā viņai bija pieejama juridiska palīdzība. Līdz ar to atkārtoju vēlreiz kāpēc viņai būtu bijis jāatzīstas noziegumā, kas nav izdarīts?

-     Lai glābtu citu. Oliva juta atvieglinājumu, ka neviens no viņiem nebija tiesā. Tas būtu sāpīgs pārbaudījums.

-    Kurš?

Roza papurināja galvu.

-    Es nezinu.

-    Cita cilvēka kā vienīgi tēvs šoreiz nav. Un viņš bijis darbā. Policija pārbaudīja tēvu no visām pusēm. Viņa alibi nebija iespējams iedragāt.

-    Vēl ir Olivas mīļākais.

Advokāts paskatījās uz Rozu.

-    Viņa man stāstīja, ka izdarījusi abortu. Tas liek domāt, ka viņai bijis mīļākais.

Jaunajam vīrietim šis fakts šķita ļoti uzjautrinošs.

-      Nabaga Oliva! Dīdss iesmējās. Manuprāt, aborts ir tikpat labs aizbildinājums kā jebkurš cits, lai kāds nostātos viņas pusē. Jo īpaši, viņš iesmējās vēlreiz, ja atrodas cilvēks, kas tic. Es gan nebūtu tik lētticīgs.

Roza vēsi pasmaidīja.

-    Varbūt, turoties pie vīriešu lētā ieskata, ka tāda sieviete kā Oliva nespēj saistīt mīļāko, lētticīgs esat jūs.

Dīdss pētīja sievietes apņēmīgo seju un nesaprata, kas viņu dzen.

-   Jums taisnība, Leija kundze. Tāds ieskats ir lēts, un es atvainojos. Viņš mazliet pacēla augšup rokas un tūlīt nolaida. Bet par abortu es dzirdu pirmo reizi. Mani šī ziņa pārsteidz un šķiet neticama. Un varbūt arī praktiski noderīga. Šo faktu patiešām var pārbaudīt gan ar Olivas piekrišanu. Ja katram nespeciālistam ļautu iepazīties ar medicīniskajām ziņām par citu cilvēku veselības stāvokli, gaismā nāktu daudzi noslēpumi. Daudz kā tāda, kas citādi paliek miglā tīts.

Roza nožēloja, ka izturējusies dzēlīgi. Dīdss bija simpātiskāks par Krū un dzēlīgu attieksmi nekādā ziņā nebija pelnījis.

-    Oliva ieminējās par abortu. Es iedomājos, ka viņai bijis mīļākais. Bet varbūt viņa ir izvarota. Bērnu tikpat labi var ieņemt kā naidā, tā mīlestībā.

Dīdss paraustīja plecus.

-     Piesargieties, ka netiekat izmantota, Leija kundze. Oliva Mārtiņa bija noteicēja pār tiesu kopš ierašanās brīža tur. Man ir iespaids, ka gan toreiz, gan tagad mēs dancojam pēc viņas stabules. Nevis otrādi.

Doulingtonu, kādreiz atsevišķu ciematiņu, tagad nelielu Sauthemptonas rajonu, bija aprijusi lielā pilsētu izplešanās divdesmitajā gadsimtā. Tās identitāti saglabāja mašīnu pilnās maģistrāles, kas iezīmēja robežas, bet ar visu to Doulingtonai varēja izbraukt cauri, to pat neievērojot. Vienīgi veikala izkārtne ar Doulingtonas vārdu un nolupušu krāsu brīdināja Rozu, ka viņa no viena pilsētas rajona iebraukusi citā. Pirms nogriešanās pa kreisi viņa piestāja pie apmales un ieskatījās kartē. Šī droši vien bija Haistrita, bet pa labi, braucēja pameta mirkli uz izkārtni, vajadzēja atrasties Einslijstritai. Viņa vilka pirkstu pa kartes kvadrātiem, murminot: Einslijstrlta, kur nu tu paliki? Labi. Bet tagad Līvenrouda. Vispirms pagrieziens pa labi, nākamais pa kreisi. Palūkojusies aizmugures skata spogulītī, viņa pievienojās transporta plūsmai un mirkli vēlāk nogriezās pa labi.

No apstādinātās mašīnas pētot Līvenroudas divdesmit otro namu, Roza nodomāja, ka Olivas lieta kļūst arvien dīvaināka. Misters Krū bija teicis, ka māju neesot iespējams pārdot. Viņa bija iedomājusies, ka divpadsmit mēnešos kopš Roberta Mārtiņa nāves ēka atgādinās kādu no gotiska romāna ņemtu namu, kurā spokojas pat virtuvē. Īstenībā ēka izrādījās dzīvespriecīga, sārti un balti svaigi krāsota neliela dvīņumāja ar sarkanām ģerānijām, kas līksmi māja no kastēm zem logiem. Viņa prātoja, ka ēka varbūt nopirkta. Kas bijis tik drosmīgs vai bezkaunīgs, lai dzīvotu kopā ar traģiskās ģimenes spokiem? Roza vēlreiz pārbaudīja adresi, kuru šorīt bija sameklējusi izgriezumos vietējās avīzes arhīvā. Viņa nebija kļūdījusies. Melnbaltā "šausmu mājas" fotogrāfija rādīja šo pašu glīto dvīņumāju, tikai bez puķu kastēm.

Roza izkāpa no mašīnas un pārgāja pāri ielai. Uz zvanīšanu neviens neatsaucās, tāpēc viņa devās uz blakus māju un mēģināja zvanīt tur. Durvis atvēra jauna sieviete ar miegainu mazuli pie krūtīm.

-Jā?

Sveicināta, sacīja Roza. Atvainojiet, ja iztraucēju. Viņa norādīja pa labi. Īstenībā es gribēju aprunāties vlbā. Tā kā viņa bija atzinusi vainu, tad izpalika arī piedauzīgas detaļas no ieilgušas tiesas prāvas, nebija draugu vai līdzdalībnieku vārdu, par kuriem rakstīt. Pat tiesas sēdei bija veltīta viena vienīga rindkopa ar virsrakstu "Divdesmit pieci gadi par nežēlīgu slepkavību". Šķita, ka notikums ietīts apātiskas žurnālistu sazvērestības tīklos. No žurnālisma pieciem galvenajiem "K" kur, kad, ko, kas un kāpēc? pirmie četri jautājumi bija guvuši plašu atspoguļojumu. Visi zināja, kas noticis, kurš vainīgs, kur un kad. Taču neviens, šķiet, nebija papūlējies noskaidrot kāpēc? Neviens pat nopietni nebija šo jautājumu uzdevis. Vai tikai ar apcelšanu iespējams tik lielā mērā saniknot jaunu sievieti, ka viņa sakapā ģimeni gabalos?

Roza nopūtusies ieslēdza radio un ielika magnetofonā kaseti ar Pavaroti ierakstu. Pilnīgs izvēles trūkums, viņa nodomāja, ieskanoties "Nessun Dorma" un uzpeldot rūgtām atmiņām par vasaru, kura nez vai aizmirsīsies. Dīvaini, ka mūzika spēj tik ļoti iekustināt atmiņas. Bet tad atmiņu televīzijas ekrānā ceļu uz šķiršanos pārtrauca izgriezumi no abu ķīviņiem. Viņa spēja atcerēties visu Pasaules futbola kausa izcīņas spēļu katru sīkumu. Tie bija šīs kara vasaras vienīgie mierpilnie periodi. Roza nodomāja, ka daudz labāk toreiz būtu bijis pielikt visam punktu, nevis paciest šo postu līdz briesmīgajam noslēgumam.

Dvīņumājā pa labi, divdesmit ceturtajā numurā, sakustējās tilla dienas aizkari, aiz kuriem uzkrītoši sevi atgādināja kāds Modrais Kaimiņš. Roza iedomājās, vai tik šis nav kārtējais gadījums, kad baro suni, bet vilks jau aitās. Varbūt dienā, kad Oliva nodarbojās ar kapāšanu, sakustējās tie paši aizkari? Starp mājām atradās divas garāžas, un varbūt otras mājas iemītnieki bija kaut ko dzirdējuši? Oliva ar cirvja pietu mātei zvēla reizes piecas… Jau vairākas dienas šie vārdi neapstādamies riņķoja galvā.

Domas no jauna pievērsās divdesmit otrajam numuram, taču ar acs kaktiņu Roza vēroja aizkaru. Piesardzīgi pavilkts, tas sakustējās vēlreiz, un Rozu pārņēma dusmas, ka viņa tik neatlaidīgi tiek novērota. Dzīve, kas aizrit, novērojot citus, ir tukša un veltīga. Interesanti, kāda uzbāzīga, veca ragana tur dzīvo? Kāda vecmeita, kuras dzīves vienīgais saturs ir glūnēšana? Vai garlaicības mākta un vientulīga sieva, kas meklē citu trūkumus? Piepeši galvā kaut kas noklikstēja, it kā pārslēgtos dzelzceļa pārmija. Tieši tādu būtni, kas visur bāž degunu, viņa bija ilgojusies sastapt. Kāpēc tas nebija ienācis prātā tūlīt? Roza jutās ar sevi neapmierināta. Tik daudz laika bija pavadīts, velti ieklausoties soļos, kas šobrīd atbalsojās apziņā un veda uz nekurieni.

Durvis atvēra trausls, vecs vīrs. Maza auguma večuks, sarāvies, sagumušiem pleciem.

Nāciet iekšā, nāciet vien iekšā! viņš sacīja un pakāpās atpakaļ, lai palaistu Rozu garām. Es dzirdēju jūsu sarunu ar Blēra kundzi. Viņa neko jums nepateiks. Varu tikai vēl piebilst, ka no runāšanas nebūtu arī bijusi nekāda jēga. Viņi pārcēlās uz šejieni pirms četriem gadiem, kad gaidīja pirmo mazuli. Cik zinu, tad viņi to ģimeni nepazina nemaz un ar veco Bobu pat nerunāja. Ko lai es saku? Dūša viņiem ir. Tipiska mūslaiku jaunatne. Vienmēr grib kaut ko iegūt par nieku, virs murmulēja, rādīdams ceļu uz dzīvojamo istabu. Nav apmierināti, ka dzīvo akvārijā ar zelta zivtiņām, bet aizmirst, ka iegādājušies māju par grašiem tikai tāpēc, ka tā bija akvārijs zelta zivtiņām. Teds un Doroteja Klārki atdeva māju tikpat kā par velti, jo nespēja ilgāk te dzīvot. Ko lai es saku? Nepateicīgs skuķis. Iedomājieties, kā jūtamies mēs, kas dzīvojuši te pastāvīgi? Mums no tā nav nekāda labuma. Mums atliek vienīgi samierināties, vai ne? Bet apsēdieties! Sēdieties taču!

-    Pateicos!

-    Jūs teicāt, ka esat mistera Krū sūtīta. Vai bērns jau ir atrasts? Viņš pavērās Rozai sejā ar mulsinošām, koši zilām acīm.

Roza nenovērsa skatienu, domas galvā joņoja.

-    Uz mani šis jautājums neattiecas, viņa piesardzīgi atteica, tāpēc nezinu, cik tālu tas pavirzījies. Es meklēju papildmateriālus Olivas lietā. Jūs taču zināt, ka misters Krū joprojām pārstāv viņu?

-    Kas tur ko pārstāvēt? vīrs atjautāja. Viņa skatiens vīlies aizklīda sānis. Nabaga mazā Eimbera! Es jau teicu, ka nevajadzēja spiest viņu atteikties. Es zināju, ka beigās nepatikšanas vien būs.

Roza sēdēja ļoti mierīgi, pievērsusi acis nodeldētajam paklājam.

-    Cilvēki jau nekad citu domas neuzklausa, vīrelis sapīcis sūrojās. Pat padomu, kas dots vislabākajos nolūkos, uzskata par iejaukšanos. Ko lai es saku? Es jau paredzēju, pie kā tas novedīs.

Vecais vīrs aizvainots apklusa.

-    Jūs runājāt par bērnu, beidzot sacīja Roza.

Vīrietis ziņkāri paskatījās uz Rozu.

-    Ja viņš būtu atrasts, jūs noteikti zinātu.

Tātad tas ir zēns. Ak jā!

-     Bobs darīja visu iespējamo, taču šādos gadījumos pastāv stingri noteikumi. Nekas neiznāca, visas viņa kārtis tika nokautas, ja tā var teikt. Varbūt jūs domājat, ja lieta grozās ap naudu, notiek citādi? Tādi ļaudis kā mēs nespējam cīkstēties ar valdību. Ko lai es saku? Tur visi ir zagļi.

Roza centās izlobīt no viņa vārdiem kādu jēgu. Vai tie attiektos uz mistera Mārtiņa novēlējumu? Vai šis bērns (Eimberas bērns?) ir mantojuma saņēmējs? Izlikdamās, ka meklē mutautiņu, Roza atvēra rokassomu un nemanāmi ieslēdza magnetofonu. Viņa nojauta, ka sarunas turpinājums nebūs viegls.

-    Jūs gribat teikt, viņa domīgi turpināja, ka naudu dabūs valdība?

-    Protams!

Roza kā zinādama pamāja ar galvu.

-    Teikt, ka esam guvuši panākumus, būtu pāragri.

-     Tā tas ir vienmēr. Nolādētie zagļi! Gatavi atņemt otram pēdējo peniju. Kādēļ? Tikai tādēļ, lai slaisti vairotos kā truši un dzīvotu uz mūsu rēķina. Nelabi metas. Komunālajā mājā dzīvo sieviete ar pieciem bērniem, kuriem katram savs tēvs. Ko lai es saku? Tās ir pabiras. Vai šādas sugas cilvēkus gribam ieviest mūsu valstī? Cilvēkus, kas nekam neder un kam smadzeņu vispār nav? Vai prāta darbs ir atbalstīt šādas sievietes? Tādas jāsterilizē, un jāizbeidz šī lieta.

Negribēdama nonākt strupceļā, Roza centās neiejaukties, taču vēl vairāk baidījās ko iebilst.

-    Es nešaubos, ka jums ir taisnība.

-    Protams, man ir taisnība. Tikai tādā veidā šo sugu var iznīdēt. Iekams sāka piešķirt bezdarbnieku pabalstus, viņa ar visu perēkli būtu nomirusi badā, turklāt pelnīti. Ko lai es saku? Šai pasaulē jāizdzīvo pašiem piemērotākajiem. Neviena cita suga tā nelolo savus bojātos ābolus kā mēs, un nekādā ziņā nav sugas, kas maksā saviem iepuvušajiem āboliem, lai tie ražotu vairāk puvušu ābolu. Nelabi metas! Cik bērnu ir jums?

Roza tikko jaušami pasmaidīja.

-    Laikam jau neviena. Es neesmu precējusies.

-     Saprotiet, ko gribu teikt. Vīrs skaļi nokremšķinājās. Metas nelabi. Ko lai es saku? Bērni drīkst būt tikai krietniem cilvēkiem, tādiem kā jūs.

-    Cik bērnu ir jums, mister… Roza iztēlojās, it kā dienasgrāmatā meklētu vīra vārdu.

-    Heiss. Misters Heiss. Man ir divi puikas. Jauki zēni. Tagad, protams, jau lieli. Un tikai viena mazmeita, viņš neapmierināts piebilda. Tas nekur neder. Es nemitīgi cenšos iestāstīt, ka viņiem ir pienākums pret savu šķiru. Tikpat labi es varu čurāt pret vēju atvainojiet par stiprāku vārdu -, jo labuma nav vairāk. Vīra sejā iegūla jau pazīstamās dusmu vadziņas. Varēja just, ka viņā šie uzskati ir ieēdušies dziļi un nelaiž vaļā.

Roza saprata, ka jāiebilst, jo citādi tikpat nenovēršami, kā naktij seko diena, vienam jājamzirdziņam sekos nākamais.

-    Jūs esat ļoti jūtīgs cilvēks, mister Heis. No kurienes jums radās pārliecība, ka, piespiežot Eimberu atteikties no dēla, nepatikšanas vien iznāks?

-     Saskaņā ar saprāta likumiem pienāk laiks, kad cilvēks bērnu grib atkal. Tas ir muļķu likums, vai ne? Pietiek kaut ko izmest, un jau nākamajā brīdī atklājas, ka izmestā manta vajadzīga. Bet ir par vēlu. Tās vairs nav. Tāpat rīkojās mana sieva. Vienmēr meta ārā derīgas mantas, tādas kā krāsu bundžas, gridceliņus. Nepagāja ne divi gadi, kad vajadzēja taisīt remontu. Es esmu taupīgs cilvēks. Ko lai es saku? Man viss ir vērtīgs.

-   Jūs tātad gribat teikt, ka misters Mārtiņš pirms slepkavībām par mazdēlu nelikās daudz zinis?

Misters Heiss pieskārās degunam ar īkšķi un rādītājpirkstu.

-    Ko lai es saku? Viņam, tas ir, Bobam, bija pašam sava galva uz pleciem. Tā bija Gvena, kas uzstāja, ka bērns jādod projām. Negribēja, ka dzīvo pa māju. Tas ir saprotams, ja ņem vērā Eimberas vecumu.

-    Cik gadu viņai bija?

Vecais vīrs savilka pieri.

-    Manuprāt, misters Krū to zina.

Roza pasmaidīja.

-     Viņš zina, bet, kā jau teicu, ne jau es ar šo lietu nodarbojos. Es tikai cilvēciski interesējos, vairāk neko. Šis notikums šķiet bezgala traģisks.

-    Tā patiešām ir. Trīspadsmit, Heiss domīgi novilka. Viņai bija trīspadsmit. Nabaga bērniņš, kas neko nezina par dzīvi. Bērnu viņai bija sagādājis kāds pienapuika no skolas. Viņš pameta ar galvu uz otru pusi. No Pārkvejas vispārizglītojošās.

-    Vai šajā skolā mācījās arī Eimbera ar Olivu?

-    Ha! Vīra vecās acis iedzirkstījās. Gvena nekad to nebūtu pieļāvusi. Viņa sūtīja meitas lepnā klostera skolā, kur mācīja grāmatu gudrības, bet kur no dzīves viņas neko neuzzināja.

-    Kāpēc Eimbera netaisīja abortu? Vai viņa bija katoliete? Roza atkal iedomājās Olivu un embrijus, kurus aizskalo podā.

-     Neviens nezināja, ka viņa ir stāvoklī. Domāja, ka uzradušies lieki bēbīšu tauciņi. Viņš piepeši ieķiķinājās. Domāja, ka meitenei ir apendicīts, steigšus aizrāva uz slimnīcu, bet no turienes pārveda mājās ar žiperīgu puišeli. Arī ar to šīs tika galā. Glabāja noslēpumu tik labi kā neviens. Pat mūķenes neko neuzzināja.

-    Bet jūs zinājāt, Roza pateica priekšā.

-      Sieva nojauta, vecais pūcīgi novilka. Bija skaidri redzams, ka atgadījies kas nelāgs, katrā ziņā ne apendicīts. Tajā vakarā Gvena bija histērijā, un mana Džinija vienkārši saskaitīja divi ar divi. Mēs jau nu zinām, kā nepalaist muti. Kādēļ sarežģīt dzīvi bērnam? Ne jau viņas vainas dēļ tas bija noticis.

Roza prātā ātri veica dažus aritmētiskus aprēķinus. Eimbera bija divus gadus jaunāka par Olivu un, ja būtu dzīva, tagad būtu divdesmit sešus gadus veca.

-     Eimberas dēlam tagad ir trīspadsmit gadu, viņa sacīja, un viņam jāmanto pusmiljons mārciņu. Es brīnos, kā tas nākas, ka misters Krū nevar viņu atrast. Adopcijai jābūt kaut kur dokumentētai.

-     Esmu dzirdējis, ka viņi tikuši uz pēdām. Vecais vīrs vīlies noklidzināja mākslīgos zobus. Bet Brauni un Austrālija varbūt ir vienīgi baumas, viņš sapīcis noteica, it kā ar to viss būtu izskaidrots. Es jautāju jums.

Roza uz šo noslēpumaino piezīmi nereaģēja. Gan vēlāk varēs palauzīt galvu, nebaidoties vēlreiz izrādīt nezināšanu.

-    Pastāstiet par Olivu! viņa aicināja. Vai tas, ko viņa izdarīja, jūs pārsteidza?

-     Es tikko pazinu to meiteni. Viņš pasūkāja zobu. Un kā lai es nebūtu pārsteigts, ja pazīstamus cilvēkus sacērt ar cirvi, jaunkundz? Es jutos sasodīti draņķīgi. Ari uz manu Džiniju šis notikums atstāja smagu iespaidu. Viņa nespēja atgūties un pēc pāris gadiem nomira.

-Atvainojiet!

Vīrs pamāja ar galvu, bet bija skaidri redzams, ka tā ir veca, jau sadzijusi rēta.

-     Kad viņa bija bērns, man gadījās redzēt, ka viņa nāk un iet, taču viņa nebija liela runātāja. Droši vien kautrējās.

-    Vai sava resnuma dēļ?

Viņš domīgi savilka lūpas.

-     Varbūt. Džinija stāstīja, ka viņu par to pastāvīgi apceļot, taču es zinu diezgan daudz resnu meiču, kuras ir sabiedrības dvēsele. Manuprāt, viņa jau no dabas visu redzēja tumšās krāsās. Nekad daudz nesmējās. Nesaprata jokus. Tādi cilvēki draugus viegli neiegūst.

-    Bet vai Eimberai bija draugi?

-    Protams! Viņa bija ļoti populāra. Vīrs domās atskatījās uz pagājušo laiku. Viņa bija skaista meitene.

-    Vai Oliva nebija uz viņu greizsirdīga?

-     Greizsirdīga? Misters Heiss izskatījās pārsteigts. Nekad neesmu par to domājis. Ko lai es saku? Iespaids bija tāds, ka viņas viena otru ļoti mīl.

Neko nesaprotot, Roza paraustīja plecus.

-     Tad kāpēc Oliva nogalināja māsu? Un kāpēc sakropļoja līķus? Tas ir ļoti dīvaini.

Misters Heiss ar aizdomām nopētīja viešņu.

-    Es domāju, ka pārstāvat viņu. Jums vajadzēja zināt, kāpēc tā noticis.

-    Viņa par to nerunā.

Heiss paskatījās ārā pa logu.

-    Tad lai tā arī paliek.

Kas lai paliek? Jūs zināt, kāpēc tā notika?

-    Džinija uzskatīja, ka vainojami hormoni.

-    Hormoni? Roza atkārtoja kā atbalss. Kādi hormoni?

-     Nu, jūs taču zināt. Viņš jutās neveikli. Ikmēneša.

-Ak tā?

"Menstruālie," Roza nodomāja. "Tikai nez vai šo jautājumu būs iespējams ar viņu pārrunāt. Heiss piederēja pie paaudzes, kura par menstruācijām vispār nerunāja.

-    Vai misters Mārtiņš kādreiz izteicās, kāpēc Oliva to varētu būt darījusi?

Vecais vīrs papurināja galvu.

-     Šis jautājums netika skarts. Ko lai es saku? Pēc minētā notikuma viņš bija redzams ļoti reti. Reizi vai divas ierunājās par savu testamentu. Arī par bērnu, jo ne par ko citu nedomāja. Misters Heiss atkal nokremšķinājās. Ziniet, viņš noslēdzās sevī. Mājās neuzņēma nevienu, pat ne Klārkus, kaut savā laikā Teds ar Bobu bija kā brāļi. Vecā vīra lūpu kaktiņi savērpās uz leju. Ņemiet vērā, pirmais to iesāka Teds. Nezin kāpēc noskaitās uz Bobu un viņu vairs neapciemoja. Pārējie, kā jau parasti, paraugam sekoja. Varat uzskatīt, ka mūža pēdējās dienās biju viņa vienīgais draugs. Redzot aiz durvīm sakrājušās piena pudeles, tieši es sapratu, ka kaut kas nav kārtībā.

-    Bet kāpēc viņš palika šeit dzīvot? Viņš bija pietiekami bagāts, lai atbrīvotos no šīs mājas kaut par simbolisku cenu. Viņš varēja pārcelties, kur vien vēlas, nevis palikt kopā ar ģimenes rēgiem.

Misters Heiss klusu noņurdēja:

-Arī man tas nebija saprotams. Varbūt viņš negribēja pamest apkārtējos draugus.

-    Jūs teicāt, ka Klārki pārcēlušies. Uz kurieni?

Heiss papurināja galvu.

-    Nav ne jausmas. Viņi sakravājās un, neteikuši nevienam ne vārda, kādu rītu nozuda. Trīs dienas vēlāk pēc mēbelēm ieradās furgons, un māja veselu gadu, kamēr to nopirka Blēri, stāvēja tukša. Kopš tā laika no viņiem nav ziņu. Adrese, kur pārsūtīt pastu, arī netika atstāta. Galīgi nekā. Ko lai es saku? Mēs bijām seši labi draugi, bet tagad esmu te palicis viens. Dīvaina padarīšana.

"Ļoti dīvaina," nodomāja Roza.

-    Vai neatceraties, kurš īpašuma aģents pārdeva viņu māju?

-    Pītersoni, bet tur necik daudz neuzzināsiet. Mazi hitleriši, viņš piebilda, kas vai plīst pušu no pašu svarīguma. Kad aizgāju pie viņiem un gribēju uzzināt, kas noticis, man pateica, lai nebāžot degunu, kur nevajag… Es sacīju, ka šī ir brīva pasaule, un aizrādīju, ka neviens nevar liegt man interesēties par draugiem. Taču nē, viņiem uzdots ievērot konfidencialitāti. Sarunāja ari citas blēņas tādā pašā garā. Ko lai es saku? Lika saprast, ka tieši ar mani Klārki grib saraut visas saites. Ha! Es šiem pateicu, ka drīzāk jau ar Bobu vai spokiem. Vēl piedraudēja, ja es palaidīšu kādas baumas, viņi rīkošoties. Jūs jau saprotat, kas ar to domāts. Nekustamā īpašuma aģentu federācija, ja tāda ir, par ko gan stipri šaubos… Viņš turpināja tādā pašā garā tālāk, jaudams izlauzties no vientulības apjukuša cilvēka splīnam.

Rozai kļuva vecā vīra žēl.

-    Vai bieži pie jums ciemojas dēli? viņa pajautāja, kad večuks apklusa, lai ievilktu elpu.

-    Šad tad.

-    Cik veci viņi ir?

-     Pāri četrdesmit, viņš atbildēja, mirkli padomājis.

-    Un ko viņi domā par Olivu un Eimberu?

Heiss vēlreiz saņēma pirkstos degunu un pakustināja no vienas puses uz otru.

-    Viņi tās nepazina. Atstāja māju, kad meitenes vēl nebija padsmitnieču gados.

-    Vai viņi nemēdza reizumis pieskatīt mazuli vai ko tamlīdzīgu?

-     Mani zēni? Zīdaiņu auklēšana nav viņu dabā. Vecajās acīs iezagās miklums, un viņš pamāja uz bufetes pusi, uz kuras virknējās divu jaunu cilvēku formastērpos fotogrāfijas. Jauki zēni. Karavīri. Viņš izrieza krūtis. Uzklausīja mani un pieteicās armijā. Ņemiet vērā, ka tad, kad armija tika samazināta, abi palika bez darba. Iedomājoties, ka gan viņi, gan es esam kalpojuši karalienei ar gandrīz piecdesmit gadu atstarpi, kļūst nelabi. Vai es jau stāstīju, ka atrados kara laikā tuksnesī? Viņš pārlaida tukšu skatienu istabai. Kaut kur jābūt fotogrāfijai, kurā Čērčils ar Montgomeriju redzami džipā. Mēs visi, kas bijām tuksnesī, tādas dabūjām. Tas tomēr ir ko vērts, kā jums šķiet? Bet kur tā bilde palikusi? Viņš atkal satraucās.

Roza paņēma mapi.

-   Tagad par to neraizējieties, mister Heis. Varbūt apskatīšu, kad atbraukšu nākamreiz.

-    Jūs vēl atgriezīsieties?

-      Labprāt, ja vien neapgrūtinu. Viņa izņēma no rokassomas vizītkarti, vienlaikus izslēgdama magnetofonu. Te ir mans vārds un telefona numurs. Rozalinda Leija. Tas ir Londonas numurs. Nākamās pāris nedēļas es šeit apgrozīšos bieži, tāpēc, ja jūtat vēlēšanos patērzēt… viņa uzmundrinoši pasmaidīja un piecēlās, varat piezvanīt.

Večuks palūkojās uz Rozu ar platām acīm.

-    Patērzēt! Mīļo Dieviņ! Tik jauna dāma kā jūs noteikti var atrast iespēju pavadīt laiku patīkamāk.

"Pilnīgi pareizi," Roza nodomāja, "taču nepieciešama informācija." Viņa uzsmaidīja tikpat māksloti kā pirmīt misters Krū.

-    Tādā gadījumā es iegriezīšos pie jums, mister Heis.

Vīrs neveikli uztrausās no krēsla un pasniedza marmoram līdzīgo roku.

Bija patīkami iepazīties ar jums, Leija kundze. Ko lai es saku? Ne bieži tā, no zila gaisa, pie veca vīra ierodas burvīga, jauna dāma.

Viņš runāja ar lielu sirsnību, un Roza jutās vainīga, ka pašai tās trūkst. "Kāpēc," viņa nodomāja, "kāpēc gan cilvēku attiecības ir tik sasodīti nekrietnas?"

CETURTA NODAĻA

Klosteri atrast palīdzēja policists.

Tas droši vien ir Svētā Eņģeļa klosteris, viņš paskaidroja. Pie luksofora pa kreisi, pēc tam vēlreiz pa kreisi. Lielas, sarkanas ķieģeļu ēkas atstatu no ceļa. Kļūdīties nav iespējams. Tas ir vienīgais pieklājīgais arhitektūras paraugs, kas vēl te saglabājies. Kā izglītības monuments, par kādu nekļūs neviena no fabrikā saštampotajām mūsdienu skolām, klosteris slējās pāri ap to sabūvētajam piedauzīgo, lēto betona būvju biezoknim savā Viktorijas laika lieliskumā. Ieejot pa galvenajām durvīm, Rozai viss šķita pazīstams. Pa pavērtajām durvīm skatienam atklājās klases ar soliem, tāfelēm, grāmatu plauktiem un uzcītīgām meitenēm kārtīgos formastērpos. Mierīga vieta zinību apguvei, kur vecāki var noteikt, kādu izglītību meitas iegūs, tikai piedraudot atsaukt skolnieces vai pārtraucot maksāt par mācībām. Un, kad vien vecākiem šāda iespēja bija dota, iznākums visur bija vienāds: disciplīna, izglītība, rezultāts. Viņa pa logu ieskatījās telpā, kuru varēja noturēt par bibliotēku. Nav brīnums, ka Gvena uzstājusi, lai meitas mācās šeit. Roza bija gatava saderēt uz visu savu naudu, ka Pārkvejas vispārizglītojošā skola ir gatavā trakomāja, kur angļu valoda, vēsture, ticības mācība un ģeogrāfija tiek mācīta kā viens priekšmets, kur pareizrakstība ir anahronisms, franču valoda ārpusprogrammas priekšmets, par latīņu valodu nekas nav dzirdēts, bet dabaszinātnes nozīmē papļāpāšanu par siltumnīcas efektu…

-    Vai varu palīdzēt?

Roza smaidīdama apgriezās.

-    Ceru, ka varat.

Eleganta, apmēram sešdesmit gadus veca sieviete stāvēja pie durvīm ar uzrakstu "Sekretariāts".

-    Vai jūs būtu iespējamās skolnieces māte?

-    Es priecātos, ja tā patiešām būtu. Šī ir jauka skola. Bet man nav bērnu, Roza paskaidroja sievietei, kas jautājoši viņu uzlūkoja.

-    Skaidrs! Ar ko tad varu palīdzēt?

Roza pasniedza vizītkarti.

-     Rozalinda Leija, viņa stādījās priekšā. Vai iespējams satikt skolas direktori?

-    Patlaban? sieviete izbrīnījusies jautāja.

-    Jā, ja vien viņa ir brīva. Pretējā gadījumā mēs varētu vienoties par laiku un es iegrieztos citreiz.

Sieviete paņēma vizītkarti un rūpīgi izlasīja.

-    Vai drīkstu jautāt, par ko vēlaties runāt?

Roza paraustīja plecus.

-      Gribu dabūt vispārēju informāciju par skolu un meitenēm, kas šeit mācās.

-     Vai jūs neesat Rozalinda Leija grāmatas "Caur palielināmo stiklu" autore?

Roza pamāja. "Caur palielināmo stiklu" bija viņas pēdējā un veiksmīgākā grāmata, kuru labi pirka un kura bija izpelnījusies vairākas labas atsauksmes. Tā bija studija par sievietes skaistuma uztveri gadu gaitā, un tagad viņa pati brīnījās, kur bija ņēmusi enerģiju, lai grāmatu uzrakstītu. Šis bija mīļš darbs, jo temats bija viņu aizrāvis.

-     Esmu to lasījusi, otra sieviete pasmaidīja. Es piekritu tikai dažiem jūsu secinājumiem, tomēr, par spīti tam, grāmata bija ļoti rosinoša. Jūsu proza ir ļoti jauka, jūs noteikti to zināt.

Roza iesmējās. Acumirklī viņa sajuta pret svešo sievieti simpātijas.

-    Jūs vismaz esat godīga.

Otra sieviete ieskatījās pulkstenī.

-   Ienāciet kabinetā! Pēc pusstundas es gaidu pie sevis dažus vecākus, taču tikmēr labprāt sniegšu vispārēju informāciju. Lūdzu, šeit! Viņa atvēra sekretariāta durvis un ieveda Rozu kabinetā telpas otrā pusē. Apsēdieties! Vai kafiju nevēlaties?

-    Paldies, labprāt! Roza apsēdās uz norādītā krēsla un vēroja, kā sieviete darbojas ar tējkannu un krūzītēm. Vai direktore esat jūs?

-Jā.

-    Manā laikā direktore vienmēr bija mūķene.

-    Tātad arī jūs esat mācījusies klostera skolā. Man šķita, ka tā varētu būt. Vai pienu pieliet?

-    Melnu un bez cukura, lūdzu.

Direktore nolika uz galda Rozai priekšā kūpošu tasīti un pati nosēdās pretī.

-   Es arī esmu mūķene. Māsa Bridžita. Mūsu ordenī atteicās no mūķenes tērpa nēsāšanas jau krietni pasen. Mēs secinājām, ka šāds apģērbs rada mākslīgu barjeru ar pārējo sabiedrību. Viņa klusu iesmējās. Es nesaprotu, kā lai to izskaidro, bet no cilvēka mūka tērpā parasti cenšas vairīties, ja vien iespējams. Viens otrs laikam uzskata, ka neprot pienācīgi uzvesties. Tas ļoti mulsina. Saruna līdz ar to bieži veidojas mākslota.

Roza pārlika kājas krustām un ērti iekārtojās uz krēsla. Viņa pati to neapzinājās, taču acis runāja atklātu valodu. Tajās bija tāds siltums un labvēlība, kāds vēl pirms gada bija kalpojis viņas personībai par vizītkarti. Šķiet, sarūgtinājums pagaidām bija skāris vienīgi virskārtu.

-    Varbūt sava nozīme ir vainas apziņai, viņa ierunājās. Cilvēks uzmanās, lai nepateiktu ko tādu, par ko vēlāk nāktos uzklausīt pelnītu sprediķi. Viņa iedzēra malku kafijas. Pēc kā jūs spriedāt, ka esmu klostera skolas meitene?

-     Pēc grāmatas. Rakstot par tradicionālajām reliģijām, jūs jūtami iekaistat. Ienāca prātā doma, ka esat atmetusi vai nu jūdaismu, vai katolicismu. Atmest protestantismu ir daudz vieglāk, tas nav tik nomācošs.

-    Rakstot "Caur palielināmo stiklu", es ne no kā nebiju atteikusies, Roza mierīgi paskaidroja. Es vēl arvien biju krietna katoliete.

Cinisma pieskaņu balsī māsa Bridžita iztulkoja pēc sava prāta.

-    Bet tagad tāda vairs neesat.

-    Nē. Dievs manī ir miris. Roza viegli pasmaidīja, otras sievietes sejā ieraugot izpratni. Jādomā, ka esat lasījusi par to, kas notika. Nevaru gan teikt, ka mani iepriecina jūsu gaume avīžu izvēlē.

-    Es esmu izglītības darbiniece, mīļā. Mums te pienāk gan bulvāru prese, gan lielās avīzes. Rozai par gandarījumu, direktore nedz novērsa skatienu, nedz izrādīja apjukumu. Jā, es lasīju par šo gadījumu un tāpat būtu nosodījusi Dievu. No viņa puses tā rīkoties bija nežēlīgi.

Roza pamāja.

-    Ja atceros pareizi, viņa sacīja, atgriezdamās pie savas grāmatas, reliģijai es pieskāros tikai vienā grāmatas nodaļā. Kāpēc mani secinājumi jums liekas tik nepieņemami?

-    Tāpēc, ka tie visi atvasināti no vienas premisas. Šī premisa nav man pieņemama, un tāpēc es nevaru piekrist arī secinājumiem.

Roza sarauca pieri.

-    Kāda premisa?

-    Ka skaistums nesniedzas dziļāk par ādu.

Roza jutās pārsteigta.

-    Jūsuprāt, tā nav taisnība?

-    Nē, tā nekādā ziņā nav vispārēja parādība.

-    Man trūkst vārdu. Un jūs esat mūķene!

-   Ar mūķenes statusu tam nav nekāda sakara. Man ir diezgan liela dzīves gudrība.

Gluži neapzināti šie vārdi sasaucās ar Olivas teikto.

-    Vai jūs patiešām ticat, ka skaists cilvēks ir viscaur skaists? Es nespēju to pieņemt. Sekojot šai atziņai, var teikt, ka neglīts cilvēks ir viscaur neglīts.

-   Jūs izņēmāt man vārdus no mutes, mīļā. Šķita, ka māsa Bridžita uzjautrinās. Es tikai apstrīdu domu, ka skaistums ir vienīgi virspusēja īpašība. Viņa apņēma ar rokām kafijas tasi. Šī ir patiešām ērta doma un nozīmē, ka varam būt ar sevi apmierinātas. Manuprāt, skaistums ir morāla vērtība, tāpat kā bagātība. Bagātie var atļauties būt likumpaklausīgi, devīgi, laipni. Paši nabagākie ne. Pat laipnība ir pārbaudījums, kad nav zināms, no kurienes dabūsim nākamo peniju. Viņa nervozi pasmaidīja. Nabadzība tikai tad pacilā cilvēku, ja to iespējams izvēlēties pašam.

-   Man pret to nav iebildumu, bet es nesaprotu sakarību starp skaistumu un bagātību.

-    Bagātība mazina negatīvās emocijas, kuras izraisa vientulība un noraidīšana. Skaisti cilvēki tiek atzinīgi vērtēti jūs pati uzsverat, ka tā bijis vienmēr, tāpēc viņiem ir mazāk iemeslu būt ļauniem, mazāk iemeslu būt nenovīdīgiem, mazāk iemeslu kārot to, ko nav iespējams dabūt. Šķiet, viņi ir visu šo īpašību fokusā un reti tās izprovocē. Viņa paraustīja plecus. Jūs vienmēr atrodat izņēmumus to vairums minēti grāmatā -, taču no savas pieredzes varu teikt, ja cilvēks ir pievilcīgs, šī pievilcība nav virspusēja. Var strīdēties, kāda pievilcība ir primāra iekšējais skaistums vai ārējais, taču tām ir tendence nesadalīties.

-    Tātad pietiek būt bagātam un skaistam, lai pavērtos laimes vārti? Roza ciniski pasmaidīja. Šāda filozofija ir visai radikāla kristietei, vai ne? Manuprāt, Jēzus sludināja gluži ko citu. Kaut ko tādā garā, ka kamielim vieglāk izlīst caur adatas aci nekā bagātam iekļūt debesu valstībā.

Māsa Bridžita labsirdīgi iesmējās.

-   Acīmredzot jūs esat mācījusies lieliskā klosterskolā. Direktore izklaidīgi maisīja kafiju ar lodīšu pildspalvu. Jā, Jēzus tā saka, taču, ja šie vārdi atrod kontekstu, tad manu domu viņš vairāk atbalsta nekā noliedz. Atcerieties, bagātais jauneklis jautāja viņam, kā iegūt mūžīgo dzīvošanu. Jēzus atbildēja: "Ievēro bauslību." Jauneklis sacīja: "Esmu to ievērojis kopš mazotnes, ko vēl es varu darīt?" "Ja gribi būt pati pilnība," es uzsveru vārdu pilnība, "pārdod visu, kas tev pieder, atdod nabagiem un pēc tam seko man." Jauneklis noskuma un aizgāja, jo viņam piederēja daudz un viņš nespēja piespiest sevi visu pārdot. Tikai tad Jēzus izteica līdzību par kamieli un adatas aci. Kā redzat, viņš runājis par pilnību, bet ne krietnumu. Māsa Bridžita aplaizīja skrotzīmuļa galu. Lai attieksme pret jaunekli būtu godīga, es allaž esmu uzskatījusi, ka mantības pārdošana nozīmētu pārdot māju ar īrniekiem un uzņēmumu ar darbiniekiem, līdz ar to būtu jārisina grūta morāla dilemma. Manuprāt, Jēzus vārdi jāsaprot tā: ja tu esi bijis krietns cilvēks, tad, lai pārbaudītu, cik krietns esi īstenībā, pazemojies līdz galējai nabadzībai. Pilnība nozīmē sekošanu man un baušļu ievērošanu pat tad, kad esi tik nabags, ka zagšana un melošana kļuvusi par dzīvesveidu un neesi drošs, vai nākamajā rītā pamodīsies. Tas ir nesasniedzams mērķis. Direktore iedzēra no tasītes kafiju. Protams, es varu arī maldīties. Viņas acis uzzibsnīja.

Es nevēlos izšķirt domstarpības, metot gaisā monētu, Roza strupi paziņoja. Tas tāpat neko nedotu. Taču es baidos, vai ar jūsu argumentu par skaistumu kā morālu vērtību neesat nokļuvusi uz slidena ceļa. Kā būs ar lamatām, kuras izliek iedomība un augstprātība? Un kā jūs izskaidrosiet, ka daži jaukākie cilvēki, kurus pazīstu, pat nesaucot talkā fantāziju, ir brinum daiļi?

Māsa Bridžita atkal laimīgi iesmējās.

-    Jūs pastāvīgi sagrozāt manus vārdus. Es nekad neesmu teikusi, ka jaukam cilvēkam jābūt skaistam. Es vienkārši apstrīdu apgalvojumu, ka skaisti cilvēki nav jauki. Mana dzīves pieredze liecina, ka viņi tādi ir ļoti bieži. Ja stingri turamies pie tēmas, viņi to var atļauties.

-    Tādā gadījumā mēs esam atgriezušās pie mana iepriekšējā jautājuma. Vai tas nozīmē, ka neglīti cilvēki ļoti bieži nav jauki?

-    Jūs labi zināt, ka tas nozīmē apmēram to pašu, kā teikt, ka nabadzīgi cilvēki katrā ziņā ir neģēļi. Tas jāsaprot vienīgi tā, ka viņus gaida smagāki pārbaudījumi. Direktore sašķieba galvu sāniski. Ņemsim par piemēru Olivu un Eimberu. Galu galā tieši viņu dēļ jūs esat atnākusi pie manis. Eimbera vadīja burvīgu dzīvi. Viņa bija visjaukākais bērns, kādu man nācies redzēt. Arī pēc dabas viņa bija tāda pati. Meiteni apbrīnoja visi. Savukārt Oliva bija apbrīnojami nepopulāra. Viņai piemita dažas nepatīkamas īpašības. Viņa bija alkatīga, neuzticama un bieži vien nežēlīga. Tikai ar piespiešanos es spēju just pret viņu patiku.

Roza pat nemēģināja slēpt savu ieinteresētību. Saruna katrā ziņā jau no sākuma bija ritējusi par viņām.

-    Tas nozīmē, ka jūs esat pārbaudīta tāpat kā es. Vai neizturējāt šo pārbaudījumu? Vai nav iespējams sajust pret viņu simpātijas?

-    Kamēr skolā nesāka iet Eimbera, tas bija ļoti grūti. Olivas labākā īpašība bija tā, ka viņa neierobežoti un nesavtīgi mīlēja māsu. Tas patiešām aizkustināja. Viņa apčubināja Eimberu kā cāļumāte un Eimberas interešu vārdā bieži vien atstāja novārtā savējās. Nekad man nav gadījies redzēt tik lielu mīlestību starp māsām.

-   Tad kāpēc viņa to nogalināja?

-    Tiešām kāpēc? Šim jautājumam pienācis laiks. Māsa Bridžita nepacietīgi pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Kad rodas iespēja, es viņu apmeklēju. Viņa man to neteiks. Es varu šo notikumu izskaidrot vienīgi ar to, ka fanātiska mīlestība pārvēršas tikpat fanātiskā naidā. Vai esat tikusies ar Olivu?

Roza palocīja galvu.

-    Kāds iespaids jums radās?

-    Viņai ir gaiša galva.

-     Jā, tā ir taisnība. Viņa būtu varējusi mācīties universitātē, ja vien toreizējā direktore būtu spējusi iestāstīt mātei, kāds no tā labums. Tajā laikā es biju tikai skolotāja. Viņa nopūtās. Bet Mārtiņa kundze bija uzņēmīga sieviete, un Oliva ļoti no viņas baidījās. Skola nespēja māti pārliecināt, lai maina ieskatus. Abas meitenes beidza skolu reizē. Olivai trijos priekšmetos bija augstākais vērtējums, bet Eimberai četros visai neizteiksmīgs vidējais līmenis. Viņa nopūtās vēlreiz. Nabaga Oliva! Viņa aizgāja strādāt universālveikalā par kasieri, bet Eimbera, ja nemaldos, izmēģināja roku par frizieri.

-    Kas tas bija par veikalu?

-     "Pettit's", Haistrītā. Veikals pārtrauca darbu pirms vairākiem gadiem. Tagad tur tirgo alkoholiskos dzērienus.

-     Slepkavības laikā viņa strādāja Veselības un sociālās aprūpes departamentā, vai ne?

-     Jā, un, manuprāt, strādāja pavisam labi. Protams, šajā darbā viņu iekārtoja māte. Māsa Bridžita brīdi padomāja. Dīvaini gan, bet es nejauši saskrējos ar Olivu nedēļu pirms slepkavības. Viņu ieraudzījusi, es nopriecājos. Viņa izskatījās, direktore uz mirkli apklusa, laimīga. Jā, šķiet, tas ir īstais vārds.

Uz brīdi iestājās klusums, kuru Roza nepārtrauca, jo mēģināja sakārtot savas domas. Pārāk daudz no dzirdētā nesaistījās savā starpā.

-     Vai Oliva sapratās ar māti? beidzot viņa pajautāja.

-    Es nezinu. Man bija izveidojies iespaids, ka priekšroku viņa dod tēvam. Noteicēja mājās, protams, bija Mārtiņa kundze. Kad vajadzēja ko izlemt, to nepārprotami darīja viņa. Viņa bija ļoti valdonīga, taču es neatceros, ka Oliva būtu izrādījusi neapmierinātību ar māti. Sarunāties ar Olivas māti bija grūti. Viņa vienmēr bija ļoti korekta. Varēja domāt, ka viņa apsver katru teikto vārdu, lai tikai neizspruktu kas lieks. Direktore nogrozīja galvu. Es tā arī netiku skaidrībā, kas viņai tik ļoti slēpjams.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un kāda sieviete pabāza iekšā galvu.

-     Misters Bārkers ar kundzi gaida, māsa. Vai varat viņus pieņemt?

-    Vēl mazu brīdi, Betija! Māsa Bridžita uzsmaidīja Rozai. Es atvainojos! Neesmu pārliecināta, vai daudz ko varēju palīdzēt. Mācoties šeit, Olivai bija draudzene. Ne tādā nozīmē, kā draudzeni saprotam mēs, bet meitene, ar kuru viņa runājās biežāk nekā ar citām. Viņa ir precējusies, un tagad viņas uzvārds ir Raita Džeraldīne Raita. Viņa dzīvo Vūlingas ciematā, kas atrodas desmit jūdzes uz ziemeļiem. Ja viņa vēlēsies runāt, tad katrā ziņā varēs pastāstīt vairāk par mani. Mājasvārds ir "Ozoli".

Roza pierakstīja dienasgrāmatā sīkāku informāciju.

-       No kurienes man tāda sajūta, ka esat gaidījusi mani?

-       Kad pēdējo reizi apciemoju Olivu, viņa parādīja jūsu vēstuli.

Roza piecēlās, salika kopā mapi un rokassomu un domīgi palūkojās uz māsu Bridži tu.

-     Šķiet, ka citādu grāmatu kā nežēlīgu man neizdosies uzrakstīt.

-    Es gan tā nedomāju.

-     Nē, ari es tā nedomāju. Pie durvīm Roza apstājās. Man bija patīkami ar jums iepazīties.

-     Iegriezieties vēl kādreiz, atteica māsa Bridžita.

Es labprāt uzzinātu, cik tālu esat tikusi.

Roza pamāja.

-    Manuprāt, šaubu, ka viņa to izdarījusi, nav?

-    Es patiešām nezinu teikt, lēni virknēdama vārdus, sacīja otra sieviete. Protams, es par to esmu domājusi. Notikums ir tik satriecošs, ka grūti ko tādu pat iedomāties. Šķiet, viņa pieņēma lēmumu. Esiet ļoti uzmanīga, mīļā! Droši par Olivu sakāms vienīgi tas, ka viņa melo gandrīz uz katra soļa.

Preses izgriezumos Roza sameklēja tā policista vārdu, kurš bija izdarījis arestu, un atceļā uz Londonu iegriezās policijas iecirknī.

-     Es meklēju detektīvu seržantu Hoksliju, viņa uzrunāja jaunu konsteblu pie priekšējā galda. Astoņdesmit septītajā gadā viņš strādāja šajā iecirknī. Vai viņš te strādā joprojām?

Uzrunātais papurināja galvu.

-    Viņš aizgāja no darba pirms gada, pusotra. Konstebls labpatikā paskatījās uz apmeklētāju un atspiedās ar elkoņiem uz letes. Vai es viņa vietā nederu?

Lūpas Rozai neapzināti savilkās.

-    Varbūt varat pateikt, kur viņš meklējams tagad?

-      Protams, varu. Viņš atvēris restorānu Venseslasa ielā. Dzīvo virs restorāna.

-    Un kā lai es atrodu Venseslasa ielu?

-      Vai zināt, viņš domīgi paberzēja zodu. Būtu labi, ja jūs te pakavētos kādu pusstundu, līdz beigsies maiņa. Es aizvedīšu uz turieni.

Roza iesmējās.

-    Un kā uz to reaģēs jūsu draudzene?

-    Ar dažu spēcīgu vārdu. Mēle viņai kā kaulzāģis. Viņš piemiedza ar aci. Es neko viņai neteikšu, ja to nedarīsiet jūs.

-Atvainojiet, mīlulīt! Esmu pievažota vīram, kas ienīst policistus tikai nedaudz mazāk nekā zilos zēniņus.

Meli arvien atviegloja dzīvi.

Policists plati pasmaidīja.

-    No iecirkņa brauciet pa kreisi, Venseslasa iela būs apmēram pēc jūdzes pa kreisi. Tur uz stūra ir tukšs veikals. Seržanta restorāns atrodas tieši blakus. Nosaukums ir "Pavārnīca". Viņš uzsita ar zīmuli pa galdu. Vai gribat ieturēt pusdienas?

-      Nē, Roza atbildēja. Darīšanas. Es nedomāju dauzīties te apkārt.

Konstebls piekrītoši palocīja galvu.

Gudri darīts. Nekāds pavārs tas seržants nav. Labāk būtu palicis policijā.

Restorāns atradās pa ceļam uz Londonas šoseju. Roza visai negribīgi iegriezās tukšā stāvvietā un izkāpa no automašīnas. Viņa bija nogurusi, viņa šodien nebija plānojusi sarunu ar Hoksliju, un jaunā konstebla vieglprātīgā flirtēšana nomāca, jo bija atstājusi vienaldzīgu.

"Pavārnīca" bija pievilcīga sarkanu ķieģeļu ēka ar automašīnu stāvvietu priekšā gabaliņu no ceļa. Ozolkoka durvju abās pusēs atradās arkveida logi ar svinā iestiprinātām rūtīm, visa fasāde bija bagātīgi noaugusi ar sapumpurojušām glicīnijām. Tāpat kā Svētā Eņģeļa klosteris, ēka neiederējās apkārtnē. Abās pusēs tai atradās veikali, acīmredzot tukši, kuru logi kalpoja reklāmu izlīmēšanai. Tie papildināja cits citu lētā pēckara pragmatismā, nespēdami ietekmēt pabalējušo senatnīgo skaistumu vidū. Vienīgais ļaunums bija tas, ka iepriekšējam īpašniekam municipalitāte bija neapdomīgi atļāvusi aiz ēkas sarkano ķieģeļu priekšpuses uzbūvēt divstāvu piebūvi. Tagad augstāk par restorāna dakstiņu jumtu slējās netīrs, akmens šķembu izraibināts betons. Bija mēģināts novirzīt glicīnijas pāri jumtam, taču būve pa labi aizsedza sauli, un šķita, ka kautrīgās stīgas pa drūmo pacēlumu līda uz augšu bez īpašas sajūsmas.

Roza atgrūda durvis un iegāja iekšā. Restorāns izskatījās tumšs un pamests. "Tukši galdi tukšā telpā," viņa grūtsirdīgi nodomāja. Gluži kā viņa pati. Kā visa viņas dzīve. Roza jau gatavojās iekliegties un kādu pasaukt, tomēr pārdomāja. Te šķita tik mierīgi, turklāt nekur nebija jāsteidzas. Viņa uz pirkstgaliem pārgāja pāri telpai un apsēdās stūrī uz krēsla līdzās bāram. Gaisā kārdinoši virmoja ķiploku aromāts, kas nāca no virtuves un atgādināja, ka visu dienu nav ēsts. Nepamanīta un nedzirdēta kā šī klusuma pārkāpēja viņa izgaidījās visai ilgi. Tikpat nemanīti kā ieradusies, viņa gatavojās aiziet, taču restorānā valdīja tāds neparasts miers, ka galva noslīga uz rokām. Savā varā viņu atkal paņēma senā pavadone depresija un pievērsa domas nāvei, kā tas bija bieži pēdējā laikā. Kādu dienu viņa to izdarīs. Vai nu miegazāles, vai mašīna. Mašīna. Mašīna, kā vienmēr. Viena pati naktī, lietū. Ir tik viegli sagriezt stūresratu un pēc tam ieslīgt aizmirstībā. Savā ziņā tā būtu pat taisnīgi. Iesāpējās galva vietā, kur tajā tūka un pulsēja naids. Kaut jel atrastos kāds, kas sadragātu postošā naida bruņas un izlaistu uzkrājušos indi! Vai Airisai varētu būt taisnība? Vai tiešām jāgriežas pie psihiatra? Gluži negaidot kaut kur dziļi viņā lauzās vaļā slūžas, kas turēja gūstā briesmīgās bēdas, kuras nu draudēja izplūst asarās.

-     Sasodīts! viņa nikni nomurmināja un piespieda delnas pie acīm. Pēc tam iebāza roku somā pēc mašīnas atslēgām. Sasodīts un vēlreiz sasodīts! Pie velna, kur visi palikuši?

Uzmanību saistīja viegla sakustēšanās, un Roza strauji pagrieza galvu. Atspiedies pret aizmugurējo leti, nepazīstams cilvēks pakrēslī pulēja glāzi un klusucieŠot vēroja viņu.

Roza nosarka pa visu seju un novērsa skatienu sānis.

-    Cik ilgi jūs te jau esat? viņa dusmīgi noprasīja.

-   Tāds laiciņš būs.

Roza izņēma dienasgrāmatai pa vidu ieliktās atslēgas un veltīja vīrietim īsu, niknu mirkli.

-    Kā to saprast?

Par atbildi viņš paraustīja plecus.

-    Ir tāds laiciņš.

5

-    Skaidrs. Acīmredzot restorāns vēl nav atvērts, tāpēc iešu prom. Viņa piecēlās no krēsla.

-    Kā vēlaties, absolūti vienaldzīgi paziņoja vīrietis. Es nupat gatavojos iedzert glāzi vīna. Jūs varat vai nu iet, vai piebiedroties. Ar mani iespējams sarunāt gan vienādi, gan otrādi. Viņš pagrieza Rozai muguru un atkorķēja pudeli. Sārtums no Rozas vaigiem pagaisa.

-    Vai jūs esat seržants Hokslijs?

-    Reiz biju. Šobrīd esmu vienkārši Hals. Viņš apgriezās un ielēja vīnu divās glāzēs. Kas to vaicā?

Roza vēlreiz atvēra somu.

-    Kaut kur jābūt vizītkartei.

-     Tikpat labi savu sakāmo varat pateikt vārdiem. Viņš pabīdīja vienu glāzi tuvāk Rozai.

-    Rozalinda Leija, viņa īsi paziņoja un pieslēja vizītkarti pie telefona uz letes.

i

Pustumsā viņa skatījās uz svešo vīrieti, un apmulsums pamazām gaisa. Nez vai šis cilvēks varēja būt restorāna īpašnieks. Ja vien viņa nav zaudējusi prātu, steidzīgi jālasās lapās. Vīrs nebija skuvies, tumšais uzvalks izskatījās tā, it kā tajā būtu gulēts. Kaklasaites nebija, puse krekla pogu bija iztrūkušas, atklājot skatienam biezas, melnas spalvas uz krūtīm. Uztūkums virs kreisā vaiga pieņēmās apjomā un strauji aizsedza aci, pie abām nāsīm rēgojās

87

bieza, asiņaina garoza. Ar ironisku smaidu lūpās viņš pacēla glāzi.

-    Uz jūsu veselību, Rozalinda! Apsveicu ar ierašanos "Pavārnīcā". Balsī jautās akcents, kādu iegūst ņūkāstlieši, ilgāk dzīvojot dienvidos.

-     Vai saprātīgāk nebūtu iedzert uz jūsu veselību? viņa tieši atsacīja. Pēc izskata spriežot, jums tas ir nepieciešams.

-    Tādā gadījumā uz abu veselību! Lai mēs abi atbrīvotos no visa, kas sāpina!

-    Paskatoties uz jums, šķiet, ka tas varētu būt asfalta rullis.

Hokslijs aptaustīja plašo nobrāzumu ar pirkstu.

-     Uz to pusi ir, viņš piekrita. Un jums? Kas sāpina jūs?

-    Nekas, Roza bezbēdīgi atteica. Es jūtos lieliski.

-      Par to nevar būt šaubu. Tumšās acis uz brīdi maigi aizkavējās pie viņas. Jūs izskatāties pusdzīva, es pa pusei beigts. Viņš iztukšoja glāzi un piepildīja no jauna. Kas jums vajadzīgs no seržanta Hokslija?

Roza pārlaida skatienu telpai.

-    Vai jums nevajag vērt vaļā?

-    Kāpēc?

Viņa paraustīja plecus.

-    Var atnākt apmeklētāji.

-   Apmeklētāji, Hokslijs domīgi novilka. Šie vārdi skan ļoti vilinoši. Viņš spokaini iesmējās. Tā ir bīstama suga, varbūt neesat dzirdējusi? Pēdējo apmeklētāju es redzēju pirms trim dienām. Kaulainu, mazu nīkuli ar mugursomu uz pleciem, viņš klimta apkārt, meklēdams veģetāriešu omleti un kafiju bez kofeīna.

-    Drūmi.

-Jā.

-    Tā nav jūsu vaina, Roza līdzjūtīgi sacīja. Vainojams saimnieciskais pagrimums. Viss iet uz leju. Spriežot pēc apkārtnes, jūsu kaimiņus tas jau skāris. Viņa pamāja uz durvju pusi.

Seržants pastiepa roku un blakus bāram nospieda slēdzi. Gar sienām iedegās klusināta gaisma, uz galda uzzibsnīja glāzes. Roza bažīgi paskatījās uz restorāna saimnieku. Izrādījās, ka uztūkums uz vaiga ir mazākā problēma. No rētas virs auss sūcās sarkanas asinis un tecēja pa kaklu. Šķita, ka vīrietis pats to neapzinās.

-    Kā jūs teicāt, kas jūs esat?

Viņa tumšās acis pētoši uz brīdi ieskatījās Rozas acīs un pēc tam tikpat pētoši pārslīdēja telpai.

-     Rozalinda Leija. Manuprāt, vajag izsaukt medicīnisko palīdzību, viņa bezpalīdzīgi ierunājās. Jums tek asinis.

Bija uzradusies dīvaina sajūta, ka viņa atrodas ārpus sevis, tālu no šīs neikdienišķās situācijas. Kas ir šis cilvēks? Protams, viņa nebija ne par ko atbildīga. Viņa bija parasta garāmgājēja, iemaldījusies te pilnīgi nejauši.

-    Es pasaukšu jūsu sievu, viņa piedāvājās.

Vīrietis greizi pasmaidīja.

-    Kāpēc ne? Viņa arvien mēdz labi pasmieties. Droši vien vēl tagad to dara. Viņš pasniedzās pēc dvieļa un pielika to pie galvas. Neraizējieties, es netaisos atdot galus, lai jūs izrādītos vainīgā. Ievainojumi galvā parasti izskatas daudz briesmīgāki, neka ir īstenība. Jus esat ļoti skaista. "Vai zini visā Indiānā citu, kas būtu daiļāka par Rozalindu?"

-    Mani sauc Roza, un es priecātos, ja jūs šo pantiņu neskaitītu, viņa asi noteica. Tas kaitina.

-    Kā jūs vēlaties! Hokslijs paraustīja plecus.

Roza sadusmojusies ievilka elpu.

-    Droši vien iedomājaties, ka tas ir kas oriģināls.

-     Var just, ka jums ir trausli nervi. Pie kā mēs palikām? Viņš pameta skatienu uz Rozas zeltnesi. Pie vīra? Pie bijušā vīra? Drauga?

Roza nereaģēja.

-     Vai vēl kāds šeit atrodas? Kāds ir virtuvē? Nepieciešams to jūsu brūci iztīrīt. Viņa sarauca degunu. Šķiet, visa šī iestāde prasās pēc tīrīšanas. Te smird pēc zivīm. Līdzko smaka bija saosta, tā kļuva neciešama.

-      Vai jūs vienmēr esat tik nepieklājīga? vīrietis ziņkāri pavaicāja. Viņš skaloja dvieli zem krāna un vēroja, kā tek asinis. Es tāds esmu, viņš paziņoja to kā pašu par sevi saprotamu. Biju devies mazā izbraukumā kopā ar tonnu skumbriju. Sevišķi patīkams šis ceļojums nebija. Viņš pieķērās pie mazās izlietnes malas un pārguris kā vērsis pirms matadora coup de grāce ar nodurtu galvu skatījās tajā.

-      Vai ar jums nekas ļauns nav noticis? Roza ar neizpratnē sarauktu pieri viņu vēroja. Viņa nesaprata, kā rīkoties. Viņa turpināja sevi pārliecināt, ka tas, kas šeit notiek, uz viņu neattiecas, taču nespēja arī tāpat vien aiziet. Un ja nu cilvēks zaudē samaņu? Te noteikti kāds ir, ko pasaukt, viņa nerimās. Draugs. Kaimiņš. Kur jūs dzīvojat? Roza to zināja. Jaunais policists bija sacījis, ka dzīvoklī virs restorāna.

-    Ak Kungs, mīļā sieviete! Hokslijs norūca. Liecieties mierā!

-    Es tikai cenšos palīdzēt.

-     Tad tā jūs to saucat. Vairāk gan izklausās, ka jūs man piesienaties. Piepeši viņš satraucās, ieklausīdamies kādās nedzirdamās skaņās.

-     Kas noticis? Roza jautāja, redzot viņa satraukto sejas izteiksmi.

-    Vai ienākot aizslēdzāt durvis?

-    Nē. Saprotams, ka neaizslēdzu.

Vīrietis nodzēsa gaismu un pēkšņajā tumsā gandrīz neredzams klusiem soļiem piegāja pie ieejas durvīm. Noklaudzēja aizbīdāmās durvju bultas.

-    Pagaidiet… Roza iesāka, celdamās no krēsla.

Vīrietis jau bija viņai blakus, aplika roku ap pleciem

un piespieda pirkstu pie lūpām.

-    Klusu, cienītā kundze! Viņš neļāva Rozai pakustēties.

-Bet…

-    Klusu!

Pāršķeldami tumsu ar gaismas strēlēm, pāri logiem pārslīdēja automašīnas prožektoru stari. Neilgu brīdi motors darbojās tukšgaitā, bet pēc brīža tika ieslēgts ātrums un mašīna aizbrauca. Roza mēģināja atbrīvoties no tvēriena, taču Hokslija rokas spieda viņu vēl stingrāk.

-    Vēl ne, viņš čukstēja.

Klusu un nekustīgi kā statujas spoku svētkos viņi stāvēja starp galdiņiem. Roza nikni izrāvās.

-    Tas ir visīstākais absurds, viņa nošņāca. Man nav ne jausmas, kas īsti te notiek, taču es nedomāju tā stāvēt līdz rītam. Kas tajā automašīnā bija?

-   Apmeklētāji, Hokslijs ar nožēlu noteica.

-    Jūs neesat pie pilna prāta.

-    Nāciet līdzi! Hokslijs saņēma Rozu aiz rokas un čukstēja. Iesim uz otro stāvu.

-     Mēs to nedarīsim, viņa atcirta, izraudama roku. Mīļais Dievs, vai tiešām mūsu dienās cilvēkiem prātā vienīgi jāšanās?

Viņam pār seju pārskrēja jautrs smīns.

-    Kas ierunājās par jāšanos?

-    Es eju prom.

-    Es pavadīšu līdz durvīm.

Viņa dziļi ievilka elpu.

-    Kāda jums vajadzība iet uz otro stāvu?

-       Tur atrodas dzīvoklis. Man nepieciešams ieiet vannā.

-    Bet kāpēc man jāiet jums līdzi?

Viņš nopūtās.

-      Rozalinda, ja neesat aizmirsusi, tā bijāt jūs, kas meklēja mani. Nekad vēl neesmu saticis sievieti, kas būtu tik sasodīti adataina.

-      Adataina? viņa izdabūja pār lūpām. Mans Dievs, tas nu ir šauts pār strīpu. Jūs smirdat pa gabalu, jūs, skaidri redzams, esat piedalījies kautiņā, jūs atstājat mūs abus pilnīgā tumsā, sūrojaties, ka nav apmeklētāju, bet atšujaties no viņiem, līdzko tie ierodas, liekat piecas minūtes nekustīgi sēdēt, mēģināt ar varu uzdabūt mani otrajā stāvā… Roza apklusa, lai ievilktu elpu. Liekas, tūlīt man kļūs nelabi, viņai izspruka.

-    Lieliski, tieši tas ir vajadzīgs. Viņš atkal saņēma

i tiniece

Rozu aiz rokas. Iesim! Es negrasos nevienu izvarot. Taisnību sakot, šobrīd tam nav spēka. Kas jums noticis?

Viņa kūņojās nopakaļ.

-    Es visu dienu neko neesmu ēdusi.

-     Iestājieties mūsu klubā! Viņš izveda Rozu cauri tumšajai virtuvei, atslēdza sāndurvis un pastiepa roku, lai iedegtu gaismu. Ejiet augšā pa kāpnēm! viņš uzsauca. Vannasistaba ir pa labi.

Viņa izdzirdēja, kā divas reizes tiek apgriezta atslēga, tad sabruka uz poda sēdekļa, iespieda galvu starp ceļgaliem un gaidīja, kad nelabums atkāpsies.

Iedegās gaisma.

-    Ņemiet! Padzerieties! Te ir ūdens.

Hokslijs pietupās iepretī un ieskatījās nobālušajā sejā. Rozas āda atgādināja krēmkrāsas alabastru, bet acis melnas dzeloņplūmes. Ļoti salts skaistums, viņš nodomāja.

-    Vai gribat par to parunāt?

-    Par ko?

-    Par to, kas dara jūs nelaimīgu.

-    Es neesmu nelaimīga. Roza iedzēra ūdeni. Esmu izbadējusies.

Hokslijs uzlika rokas uz ceļgaliem un izslējās stāvus.

-     Lai notiek! Ēdīsim. Ko teiksiet par liellopu gaļas fileju?

Viņa vārgi pasmaidīja.

-   Tā būtu lieliska.

-    Paldies Dievam! Man pilns ledusskapis ar šo mantu, un tā jālieto. Ko par to teiksiet?

-    Es labprāt, bet…

-    Bet kas?

Roza savilka seju.

-     Šķiet, tā ir smaka, no kā man kļūst nelabi. Viņa pielika rokas pie mutes. Es atvainojos, bet patiešām būs labāk, ja vispirms sakopsieties. Fileja, kas ož pēc skumbrijas, nebūs diez cik vilinoša.

Hokslijs pielika pie deguna piedurkni.

-     Pēc kāda laiciņa smaku vairs nemanīsiet. Viņš atgrieza krānus līdz galam un ūdens strūklā ielēja vannas putas. Te ir tikai viena tualete, tāpēc, ja gribat vemt, labāk palikt uz vietas.

Viņš sāka izģērbties. Roza strauji piecēlās.

-    Es pagaidīšu ārpusē.

Viņš nometa žaketi uz grīdas un pogāja vaļā kreklu.

-    Ja iznāk laist pār mēli, neaplaidiet paklājus! viņš uzsauca nopakaļ. Virtuvē ir izlietne, izmantojiet to. Neapzinādamies, ka Roza vēl arvien stāv aiz muguras un šausmās skatās uz samelnējušajām brūcēm, Hokslijs piesardzīgi nolaida no pleciem kreklu.

-    Kas ar jums noticis?

Viņš uzmeta kreklu atpakaļ plecos.

-    Nekas. Kritu. Uztaisiet sev sviestmaizes. Uz bufetes stāv maize, ledusskapī ir siers. Viņš pamanīja Rozas sejas izteiksmi. Izskatās sliktāk, nekā ir īstenībā, viņš prozaiski paziņoja. Ar nobrāzumiem tā ir parasta lieta.

-    Kas īsti noticis?

-    Teiksim, es nokritu no divriteņa.

Oliva, nicīgi smaidot, izvilka no slēptuves sveci. Kad pēc sevišķi agresīvas vaginas pārbaudes, meklējot narkotikas, kāda uzraudzības padomes locekļa acu priekšā kādai sievietei sākās asiņošana, ķermeni vairs nepārmeklēja. Šis uzraudzības padomes loceklis bija bijis VĪRIETIS. (Domās Oliva vīrieša vārdu vienmēr rakstīja ar lielajiem burtiem.) Neviena sieviete nebūtu tā rīkojusies. Taču VĪRIEŠI neapšaubāmi bija citādi. Menstruācijas traucēja viņus, jo sevišķi, ja asinis tecēja daudz un notraipīja sievietes apģērbu.

Siltumā svece bija kļuvusi mīksta. Oliva to pavilka aiz gala un sāka veidot. Atmiņa darbojās labi. Viņa bija droša, ka nelielajai figūriņai spēs piešķirt skaidru individualitāti. Šis būs VĪRIETIS.'

Virtuvē gatavojot sviestmaizes, Roza paskatījās uz vannasistabas pusi. Perspektīva, ka vajadzēs iztaujāt Hoksliju par Olivu Mārtiņu, piepeši atņēma drosmi. Kad viņa iztaujāja Krū, tas ne no šā, ne no tā bija ļoti noskaities, bet Krū bija civilizēts vīrietis. Drosme bija izzudusi brīdī, kad viņa nodomāja, ka Hokslijs pavadījis pusstundu kopā ar Arnoldu Švarcenegeru tumšā alejā, kur izdauzīts kā pelavmaiss. Roza neizprata viņu. Vai bijušais policists nekļūs nikns, uzzinājis, ka viņa pēta noziegumu, ar kuru arī viņam bija jānodarbojas. Tāda doma nebija sevišķi patīkama.

Ledusskapī viņa atrada šampanieša pudeli. Naivi iedomājusies, ka vēl viena alkohola deva varētu Hoksliju padarīt mierīgu, Roza to kopā ar sviestmaizēm un divām glāzēm uzlika uz paplātes.

Vai jūs glabājat šampanieti kādam nolūkam? viņa moži vai pārāk moži? apjautājās, nolikusi paplāti uz sēdekļa vāka, un pagriezās.

Ar atpakaļ atglaustiem melniem matiem, tīru, atvilgušu seju, aizvērtām acīm viņš gulēja putu gubenī.

-    Tā patiešām ir, viņš atbildēja.

-     Ak! Roza jutās neērti. Tādā gadījumā likšu šampanieti atpakaļ.

Viņš atvēra vienu aci.

-    Es to taupīju savai dzimšanas dienai.

-    Un kad tā ir?

-    Šovakar.

-    Es jums neticu. Roza neapzināti iesmējās. Kādā datumā?

-    Sešpadsmitajā.

-    Es, vienalga, neticu. Viņas skatiens kļuva nemierīgs. Cik gadu jums paliek?

Viņa nebija cerējusi ieraudzīt atzinīgi vērtējošu skatienu, tāpēc gribot negribot bālos vaigus iekrāsoja pusaudzes sārtums. Hokslijs domā, ka viņa flirtē. Sasodīts! Varbūt tā patiešām ir? Mocīdamās pati ar savu nelaimi, viņa bija nogurusi.

-     Četrdesmit. Apaļš skaitlis. Hokslijs pieslējās sēdus un pamāja uz pudeles pusi. Tātad ir iemesls līksmībai. Viņa lūpas humoristiski savilkās. Es negaidīju ciemiņus, citādi par godu tādam notikumam būtu pienācīgi saģērbies. Viņš atbrīvoja stieplīti, izvilka korķi, tikai dažus pilienus izliedams putās, bet Roza tikmēr pasniedza glāzes. Nolicis pudeli uz grīdas, viņš paņēma glāzi. Par dzīvi! viņš sacīja pieskandinādams.

-    Par dzīvi! Daudz laimes dzimšanas dienā!

Hokslija acis uz mirkli pievērsās Rozai, bet tad viņš

atlieca galvu pret vannas malu un atkal aizvēra acis.

-    Uzēdiet sviestmaizi, viņš noņurdēja. Nav nekā ļaunāka par šampanieti tukšā dūšā.

-    Trīs maizes jau esmu apēdusi. Atvainojiet, ka nevarēšu palikt un sagaidīt fileju. Apēdiet kādu sviestmaizi pats. Roza nolika paplāti līdzās pudelei un aizgāja, pārliecināta, ka viņš apkalpos sevi pats. Vai jums ir veļas grozs vai kas tamlīdzīgs? piebikstījusi ar kāju smirdošo drēbju kaudzei, viņa pajautāja.

-   Tās nav vērts glabāt. Es metu tās ārā.

-    Es varu to izdarīt.

Viņš nožāvājās.

-     Atkritumu maisi atrodas virtuvē otrajā bufetē pa kreisi.

Roza izstieptā rokā iznesa murskuli no vannasistabas un iesaiņoja trijās tīras, baltas plastmasas kārtās. Tas prasīja tikai dažas minūtes, bet, atgriezusies vannasistabā, Roza ieraudzīja, ka Hokslijs aizmidzis ar vaļīgos pirkstos satvertu glāzi uz kailajām krūtīm.

Viņa uzmanīgi paņēma glāzi un nolika uz grīdas. Ko nu? Hokslijs bija tik vienaldzīgs pret sievietes klātbūtni, ka viņa varētu būt bijusi arī māsa. Iet vai palikt? Pamodās absurda vēlēšanās klusu apsēsties un skatīties, kā šis vīrietis guļ, taču Roza baidījās gulētāju pamodināt. Viņš nesapratīs, cik ļoti viņai nepieciešams kaut brīdi mierīgi izjust vīrieša tuvumu.

Skatiens atmaiga. Vīrieša seja izskatījās jauka. Ne sitienu pēdas, ne nobrāzumi nespēja noslēpt smaida līnijas, un Roza zināja, ka vajag pierast, lai varētu tajās skatīties ar prieku. Viņa strauji novērsās. Pārāk ilgi sevī bija auklēts sarūgtinājums, lai tagad tik vienkārši no tā atteiktos. Dievs vēl nebija saņēmis pelnīto sodu.

Viņa paņēma pie tualetes istabas nomesto somu un uz pirkstu galiņiem nokāpa lejā. Taču durvis bija aizslēgtas un atslēga nekur nebija redzama. Viņa nejutās kā strupceļā nonākusi, bet vairāk gan muļķīgi. Gluži kā apjucis slepens noklausītājs, kas nejauši ieslēgts un nu domā vienīgi par to, kā nepamanītam nozust. Viņš noteikti iebāzis to nolādēto atslēgu kabatā. Roza aizlavījās atpakaļ līdz virtuvei, izpurināja saini ar netīrajām drēbēm, taču visas kabatas bija tukšas. Neizpratnē viņa pārlaida visur skatienu, pārbaudīja viesistabas un guļamistabas galdus. Ja atslēgas ari kur bija, tās bija labi paslēptas. Roza smagi nopūtās, meklēdama citu izeju, atvilka aizkarus un atklāja, ka raugās loga restēs. Viņa pārbaudīja nākamo un aiznākamo logu. Visi bija aizrestoti.

Kāds tur brīnums, ja pamodās dusmas!

Daudz nedomādama, vai rīkojas gudri, viņa iemetās vannasistabā un spēcīgi sapurināja vannā guļošo vīrieti.

-    Draņķa gabals! viņa iesaucās. Kas tev īsti prātā un kādas spēlītes tu šeit rīko? Kas tu īsti esi? Vai kāds no Zilbārža sugas? Es gribu tikt no šejienes ārā. Tūlīt!

Hokslijs nebija vēl lāgā pamodies, kad pret sienas flīzēm jau bija sasitis šampanieša pudeli, saķēris ROzu aiz matiem un robaino stikla gabalu pielicis viņai pie kakla. Asinīm pielijušās acis nikni urbās viņā, līdz beidzot viņš pazina Rozu. Atlaidis Rozu vaļā, viņš atgrūda to no sevis.

-    Stulbā zoss! viņš nošņācās. Nekad vairs tā nedari! -Atvairīdams miegu, viņš sparīgi saberzēja acis.

Roza bija satriekta.

-    Es gribu iet projām.

-    Vai kāds tevi kavē?

-    Jūs esat noslēpis atslēgu.

Brīdi skatījies uz Rozu, viņš sāka ziepēties.

-      Tā ir virs durvju maliņas. Apgriez atslēgu divas reizes. Tā ir divreiz slēdzama.

-    Jums visi logi ir aizrestoti.

-      Tā patiešām ir. Viņš iešļakstīja sev sejā ūdeni. Uz redzēšanos, Leija kundze!

-      Uz redzēšanos! Roza neveikli mēģināja atvainoties. -Atvainojiet! Man likās, ka esmu nonākusi gūstā.

Hokslijs izrāva vannai aizbāzni un noņēma no žāvētāja dvieli.

-    Tā patiešām ir.

-    Bet jūs teicāt… atslēga…

-      Visu labu, Leija kundze! Viņš pielika roku pie durvīm, izbīdīja Rozu ārā un aizspieda durvis ciet.

Es nedrīkstu braukt. Šī doma pulsēja galvā kā migrēna, nemitīgi atgādinādama, ka viens no cilvēka pamatinstinktiem ir pašsaglabāšanās. Hokslijam bija taisnība. Viņa bija gūstekne, un vilinājums bēgt bija pārlieku stiprs. Tas ir tik viegli, viņa domāja, tik ļoti, ļoti viegli. Tālienē parādījušies starmeši no kniepadatu galviņu lieluma izauga milzīgās, baltās saulēs, kas skaistas un zaigojošas skrēja cauri vējstiklam, ieraudamas skatienu to spožajās dzīlēs. Vilinājums pagriezt stūresratu pretī gaismai bija nepārvarams. Cik nesāpīga būtu aiziešana šādā akluma mirklī, un cik spoža būtu mūžība! Tik viegli… tik viegli… tik viegli…

PIEKTĀ NODALA

9

Oliva paņēma cigareti un kāri aizsmēķēja.

-      Jūs esat nokavējusi. Man likās, ka jūs neatnāksiet. Viņa ievilka dūmu. Es gandrīz vai nobeidzos to nolādēto cigarešu dēļ. Rokas un taisnā kleita bija sasmērēta ar kaut ko līdzīgu sakaltušam mālam.

-    Vai iegādāties cigaretes jums nav atļauts?

-    Tikai par tādu summu, kādu esam nopelnījušas. Cigaretes man vienmēr izbeidzas, iekams nedēļa nav galā. Viņa sparīgi noberzēja rokas un piebārstīja galdu ar mazām, pelēkām pārslām.

-    Kas tas ir? Roza pajautāja.

-    Māls. Ar cigareti mutē viņa noberza netīrumus no kleitas krūtīm un ķērās pie darba. Kā jūs domājat, kāpēc mani te saukā par Tēlnieci?

Roza jau gribēja izteikt ko netaktisku, taču pārdomāja.

-    Ko tu veido?

-    Cilvēkus.

-    Kādus cilvēkus? Iedomātus vai pazīstamus?

Mazs šaubu mirklis.

-    Abējādus. Viņa atbildēja uz Rozas skatienu. Ari jūs esmu uztaisījusi.

-    Ceru vismaz, ka nedursi manā skulptūriņā adatas! Roza, bridi vērojusi Olivu, vāri pasmaidīja. Spriežot pēc tā, kā pašreiz jūtos, kāds šodien to jau darījis.

Pār Olivas seju pārskrēja jautra grimase. Viņa nolika māla pikuci malā un ar skatienu ieurbās Rozā.

-    Kas īsti jūs nomoka?

Analizēdama un analizēdama visu no jauna, Roza nedēļu bija pavadījusi kā elles priekškambarī, līdz galva dega kā ugunīs.

-     Nekas. Gluži vienkārši mokos ar galvassāpēm. Teiktais vismaz tik daudz bija patiesība. Situācija nebija mainījusies. Viņa joprojām bija gūstekne.

Oliva pievērsa skatienu dūmu vērpetei.

-    Vai plāni par grāmatu mainījušies?

-Nē.

-    Labi. Ejam tālāk!

Roza ieslēdza magnetofonu.

-     Otrā saruna ar Olivu Mārtiņu. Datums: pirmdiena, deviņpadsmitais aprīlis. Pastāsti, Oliva, par seržantu Hoksliju, policistu, kas tevi apcietināja. Vai labi viņu iepazini? Kā viņš pret tevi izturējās?

Ja ari jautājums sievieti pārsteidza, viņa to neizrādīja. Oliva vispār maz ko izrādīja. Mazu brīdi viņa padomāja.

-    Vai tas ar melnajiem matiem? Šķiet, sauca Hals?

Roza pamāja.

-    Viņš bija, kā nākas.

-    Vai viņš izturējās pret tevi slikti?

-     Viņš bija, kā nākas. Oliva izņēma no mutes cigareti un flegmātiski paskatījās pāri galdam. Vai esat runājusi ar viņu?

-Jā.

-      Vai viņš pastāstīja, ka laida pār mēli, ieraudzījis līķus? Olivas balsī kaut kas ieskanējās. Vai viņa uzjautrinās? Tomēr pēc īstas uzjautrināšanās šī skaņa neizklausījās.

-    Nē, atbildēja Roza. Par to viņš neko nepieminēja.

-     Viņš tur nebija vienīgais. Neilgs klusums. Es piedāvājos uzvārīt viņam tēju, taču tējkanna atradās virtuvē. Oliva pievērsa skatienu griestiem, apzinoties, ka pateikusi ko aplamu. Man, saprotams, viņš patika. Viņš vienīgais sarunājās ar mani. Citu dēļ es varētu būt kurla un mēma. Policijas iecirknī viņš iedeva man sviestmaizi. Viņš bija, kā nākas.

Roza pamāja ar galvu.

-    Pastāsti, kas īsti notika!

Oliva paņēma vēl vienu cigareti un aizsmēķēja no iepriekšējās.

-    Mani apcietināja.

-    Nē, es domāju, kas notika pirms tam.

-    Es piezvanīju uz policijas iecirkni, iedevu savu adresi un pateicu, ka ķermeņi ir virtuvē.

-    Un pirms tam?

Oliva neatbildēja.

Roza izmēģināja citu taktiku.

-     Astoņdesmit septītā gada devītais septembris bija trešdiena. Ja var ticēt tavam paziņojumam, tad māti un Eimberu tu nogalināji un sadalīji gabalos no rīta un agrā priekšpusdienā. Viņa cieši skatījās sievietē. Vai neviens kaimiņš neko nedzirdēja, neieradās pie jums un neinteresējās?

Viens acs kaktiņš Olivai sāka tā kā raustīties, taču tauku kārtā tas gandrīz nebija pamanāms.

-      Jūs mokāties vīrieša dēļ, vai ne? Oliva maigi pajautāja.

Roza neko nesaprata.

-    Kāds vīrietis?

No tuklo un kailo plakstiņu apakšas uzstaroja simpātijas.

-     Tā ir viena no dažām cietuma dzīves priekšrocībām. Neviens vīrietis nepadara dzīvi neciešamu. Kad vīri un draugi dzīvojas ārpusē, reizēm drusku nākas uztraukties, taču nav jācieš visas tās mokas, ko sagādā ikdienišķās attiecības. Kā atcerēdamās viņa savilka kopā lūpas. Ziniet, es vienmēr esmu apskaudusi mūķenes. Dzīve, kad viņu dēļ nav jāsacenšas, ir daudz vieglāka.

Roza virpināja pirkstos zīmuli. Viņa nodomāja, ka Oliva ir ļoti izmanīga, spriedelēdama par vīrieti savā dzīvē, ja tāds vispār bijis. Vai par abortu viņa teikusi patiesību ?

-    Arī gandarījuma ir mazāk, viņa sacīja.

Galda otrā pusē kaut kas nodārdēja.

-    Zināms gandarījums tomēr ir. Vai zināt mana tēva iemīļoto izteicienu? "Nav nekā tāda, kas ir apperēta vanckara vērts." Ar šo izteicienu viņš darīja māti vai traku. Runājot pārjums, šis teiciens ir pašā laikā. Lai arī kas pēc tevis tīko, iznākumā, vienalga, nekas labs nav gaidāms.

Roza zīmēja kladē ķiņķēziņus treknu eņģeli balonā. Vai aborts būtu Olivas fantāzija, perversa saite ar Eimberas negribēto dēlu? Klusums ieilga. Viņa iezīmēja eņģelim sejā smaidu un nepadomājusi ierunājās.

-    Nav runa par vienalga ko. Runa ir par to, ko gribu panākt, bet ne par to, ko gribu dabūt. Acumirklī Roza nožēloja, ko pateikusi. Bet tas nav svarīgi.

Atbildes nebija arī šoreiz, un Olivas klusēšana sāka krist uz nerviem. Tā bija gaidīšanas spēlīte, cenšanās ievilināt lamatās un izprovocēt viņu uz runāšanu. Un tālāk? Tie var būt tikai ar grūtībām izteikti taisnošanās vārdi, kas dzen izmisumā.

Roza nolieca galvu.

-Atgriezīsimies pie slepkavības, viņa ierosināja.

Negaidot uz viņas rokas uzklājās gaļīga roka un ar mīlestību to noglāstīja.

-     Es zinu, kas ir izmisums. Esmu sajutusi to bieži. Pietiek kaut ko iesprostot, un tas aug plašumā pats no sevis kā vēzis.

Olivas pieskāriens nebija uzstājīgs. Tas tikai pauda draudzīgumu un atbalstu un neko neprasīja. Roza atzinīgi paspieda resnos, siltos pirkstus un atvilka roku. Tas nav izmisums, viņa gribēja teikt, tikai pārstrādāšanās un nogurums.

-     Es labprāt izdarītu to pašu, ko tu, viņa noteica monotonā balsī, kādu nogalinātu. Iestājās ilgs klusums. Šis paziņojums bija viņu satriecis. Man to nevajadzēja teikt.

-    Kāpēc ne, ja tā ir taisnība?

-    Es par to šaubos. Man pietrūktu drosmes nogalināt.

Oliva paskatījās uz viņu.

-    Bet tas neliedz to gribēt, viņa saprātīgi piebilda.

-    Nē. Bet, ja cilvēks nevar saņemties drosmi, tad ari vēlēšanās neko nav vērta. Viņa atturīgi pasmaidīja. Es pat nespeju saņemties un darīt sev galu, kaut reizem ta šķiet vienīgā prātīgā izeja.

-    Kāpēc?

Rozas acis iemirdzējās.

-    Man sāp, viņa vienkārši pasacīja. Man sāp jau mēnešiem ilgi. Bet kāpēc es visu to saku Olivai, nevis drošai, Airisas ieteiktai psihiatrei? Tāpēc, ka Oliva sapratīs.

-      Kas ir tas cilvēks, kuru gribat nogalināt? Jautājums vibrēja gaisā kā zvana skaņa.

Roza apsvēra, cik gudri skanēs viņas atbilde.

-    Mans bijušais vīrs, viņa sacīja.

-    Vai tāpēc, ka jūs pameta?

-Nē.

-    Ko tad viņš izdarījis?

Roza papurināja galvu.

-      Ja to pateikšu, tu mēģināsi mani pārliecināt, ka, ienīzdama viņu, es alojos. Viņa savādi iesmējās. Man nepieciešams viņu ienīst. Reizēm šķiet, ka mani pie dzīvības uztur tikai naids.

-      Jā, Oliva neizteiksmīgi noteica. Es spēju to saprast. Viņa uzpūta logam elpu un ar pirkstu uz norasojušā stikla uzvilka karātavas. Jūs kādreiz esat viņu mīlējusi. Tas bija konstatējums, kas neprasīja atbildi, tomēr Roza uzskatīja par nepieciešamu atbildēt.

-    Es tagad vairs neatceros.

-    Tā tam noteikti vajadzēja būt. Resnā sieviete sāka gandrīz dudināt. Nav iespējams ienīst cilvēku, kas nav mīlēts. Pret tādu var just vienīgi antipātijas un no viņa vairīties. īsts naids, tāpat kā īsta mīlestība, paņem cilvēku nonākt. Mans tēvs atstāja krietnu kaudzi naudas. Ja vien iespējams, viņš to noteikti ir atstājis ģimenei.

-    Es runāju ar vienu no taviem kaimiņiem, ar misteru Heisu. Vai atceries?

Oliva palocīja galvu.

-     Ja esmu sapratusi viņu pareizi, tad Eimberas bērnu adoptējuši cilvēki, kuru uzvārds ir Brauni un kuri emigrējuši uz Austrāliju. Un šī iemesla dēļ mistera Krū firmai ir tik grūti viņu atrast. Milzīga valsts, visparastākais vārds. Viņa brīdi nogaidīja, taču Oliva klusēja. Kāpēc tu gribi to zināt? Vai viņa atrašana tev ko nozīmē?

-    Varbūt, Oliva smagi atteica.

-    Kādā zinā?

>

Oliva papurināja galvu.

-    Vai gribi, lai viņu atrod?

Atvērās durvis, satrūcinot abas.

-     Laiks beidzies, Tēlniece! Iesim nu, lai varu tevi nodot, kam pienākas. Uzraudzes balss piepildīja visu mierā iegrimušo telpu, saplosot trauslās tuvības plīvuru. Roza ieraudzīja Olivas acīs uzplaiksnījām pašas neapmierinātības atspulgu. Tuvības mirklis bija pagaisis.

Roza neapzināti piemiedza ar aci.

-    Viņai taisnība. Kad saruna sagādā prieku, laiks aizskrien vēja spārniem. Tiksimies pēc nedēļas.

Milzīgā sieviete neveikli pieslējās kājās.

-    Mans tēvs bija ļoti slinks, un tikai tāpēc noteicējai mājās vajadzēja būt mātei. Viņa pieķērās ar roku pie durvju stenderes, lai nezaudētu līdzsvaru. Otrs tēva iemīļots teiciens, kas iesvēla mātē dusmas, bija: "Nedari šodien to, ko vari atlikt uz rītu." Viņa tikko manāmi pasmaidīja.

Ar to viņš izpelnījās vispārēju nicinājumu. Vienīgā lojalitāte, kādu tēvs atzina, bija lojalitāte pret sevi, jo tā neuzlika nekādu atbildību. Viņam būtu vajadzējis studēt eksistenciālismu. Oliva izrunāja šo vārdu bez steigas. Viņš būtu kaut ko uzzinājis par nepieciešamību izdarīt izvēli un rīkoties gudri. Katrs no mums ir noteicējs par savu likteni, Roza, arī jūs. Viņa īsi pamāja, aizgriezās un, smagi velkot aiz sevis cietuma uzraudzi un metāla krēslu, devās prom.

"Kas nu?" vērodama viņu, centās saprast Roza. "Ko tas viss nozīmē?"

-    Vai Raita kundze?

-Jā.

Ar rūcoša suņa kaklasiksnā iekrampētu roku durvis atvēra jauna sieviete. Viņa bija neuzbāzīgi skaista: glītu augumu, bāla, lielām, pelēkām acīm un zirgastē sasietiem salmu dzelteniem matiem.

Roza pasniedza vizītkarti.

-   Es rakstu grāmatu par Olivu Mārtiņu. Māsa Bridžita no jūsu vecās klostera skolas ieminējās, ka jums nevarētu būt iebildumu aprunāties ar mani. Viņa nosauca jūs par Olivas tuvāko draudzeni skolā.

Džeraldīne Raita izlikās, ka izlasa vizītkarti, un padeva atpakaļ.

-    Es gan tā nedomāju. Paldies!

Viņa to pateica tādā balsī, it kā runātu ar Jehovas lieciniekiem, un jau grasījās aizvērt durvis.

Roza pieturēja durvis ar roku.

-    Vai drīkstu jautāt, kāpēc ne?

-    Es nevēlos tikt iejaukta.

-     Nav nepieciešams minēt jūs vārdā. Roza uzmundrinoši pasmaidīja. Lūdzu, Raita kundze! Es nesagādāšu neērtības, jo savā darbā tā nerīkojos. Man vajadzīga tikai informācija, un nevienu es negribu izlikt sabiedrības vērtējumam. Neviens neuzzinās, ka jums bijusi kāda saskare ar Olivu. Vismaz ne no manas grāmatas. Viņa pamanīja otras sievietes acīs tādu kā svārstīšanos. Piezvaniet māsai Bridžitai, Roza ierosināja. Es zinu, ka viņa atbalstīs mani.

-    Ak, es domāju, tā nav problēma. Bet man ir tikai pusstunda laika. Pusčetros jāiet pēc bērna. Viņa plati atvēra durvis un pavilka malā suni. Nāciet iekšā! Viesistaba ir pa kreisi. Es ieslēgšu Būmeru virtuvē, jo citādi viņš neliks mieru.

Roza pagāja garām uz viesistabu, jauku un saulainu, lielu telpu, no kuras platas stikla durvis veda uz nelielu terasi. Aiz terases pletās rūpīgi kopts tīrs dārzs, kas nemanāmi saplūda ar zaļo lauku, uz kura gabalu tālāk ganījās govis.

-    Ļoti jauks skats, viņa sacīja Raita kundzei, kad tā ienāca.

-     Ar šīs mājas iegādi mums laimējās, ar tādu kā lepnumu sacīja Džeraldīne Raita. Māja gan maksāja mazliet vairāk, nekā varējām atļauties, taču tieši pirms nenormālā aizdevuma procentu kāpuma iepriekšējais īpašnieks bija paņēmis aizdevumu uz citu īpašumu. Viņam ļoti vajadzēja atbrīvoties no šī, tāpēc mēs iegādājāmies māju divdesmit piecus tūkstošus lētāk, nekā tika prasīts. Mums te ir ļoti labi.

-      Par to nav jābrīnās, Roza silti atteica. Te ir brīnišķīga vieta.

-     Apsēdīsimies! Raita kundze graciozi iekārtojās klubkrēslā. Es nekaunos par draudzību ar Olivu, viņa taisnojās. Man tikai netīk par to runāt. Cilvēki reizēm ir uzbāzīgi. Viņi nespēj samierināties ar faktu, ka es par slepkavībām neko nezinu. Viņa nopētīja lakotos pirkstu nagus. Saprotiet, es nebiju viņu redzējusi vismaz trīs gadus pirms šī notikuma un, protams, neesmu satikusi pēc tā. Es patiešām šaubos, vai spēšu jums pastāstīt ko noderīgu.

Roza pat nemēģināja sarunu ierakstīt, jo baidījās sievieti satraukt.

-    Pastāstiet, kāda Oliva bija skolā, viņa sacīja, izņemdama no somas rakstāmo un piezīmju kladi. Vai mācījāties vienā klasē?

-    Jā, mēs abas saņēmām augstākās atzīmes.

-    Vai Oliva jums patika?

-    Ne pārāk… Džeraldīne nopūtās. Cerams, ka tas neizklausās nepieņemami. Jūs taču nepieminēsiet manu vārdu, vai ne? Es gribu teikt ja šāda iespēja pastāv, tad neko vairs neteikšu. Ja kļūtu zināms, ko patiesībā jutu pret viņu, man Olivu vajadzētu ienīst. Tas nebūtu patīkami.

"Protams, tā būtu," nodomāja Roza, "bet kāpēc par to jāraizējas?" Viņa izņēma no mapes dažas papīra lapas ar saviem datiem papīra augšpusē, uzskribelēja pāris teikumu un parakstīja. "Es, Rozalinda Leija, visu informāciju, kuru man sniegusi Džeraldīne Raita kundze no Vūlingtonas "Ozoliem", apņemos uzskatīt par konfidenciālu. Es neminēšu viņu kā informācijas avotu nedz mutiski, nedz rakstiski, nedz tagad, nedz kādā citā laikā nākotnē."

-     Ak, mīļā, Oliva sapratīs, ka tā esmu bijusi es. Es biju vienīgā, ar ko viņa sarunājās. Vismaz skolā. Džeraldīne paņēma papīra lapu. Es patiešām nezinu.

"Ak Dievs, kāda bailule!" Rozai ienāca prātā, ka Olivai šī draudzība var būt likusies tik ļoti vienpusīga, cik Džeraldīne to tādu padarījusi.

-    Atļaujiet sniegt nelielu priekšstatu, kā jūsu teiktais tiks izlietots, un jūs redzēsiet, ka bažām nav pamata. Nupat jūs pieminējāt, ka Oliva jums īpaši nav patikusi. Grāmatā šie vārdi tiks atspoguļoti apmēram tā: "Skolā Oliva nebija sevišķi populāra." Vai šāds variants jums ir pieņemams?

Sieviete atplauka.

-   Ak jā! Katrā ziņā tā ir visīstākā patiesība.

-    Labi. Kāpēc viņa nebija populāra?

-    Manuprāt, viņa skolā īsti neiederējās.

-    Kāpēc?

-    Ak, mīļā! Džeraldīne aizkaitināta paraustīja plecus. Varbūt sava resnuma dēļ.

Izskatījās, ka saruna atgādinās zobu raušanu būs lēna un ļoti mokoša.

-    Vai viņa mēģināja ar kādu nodibināt draudzību vai ari par to neuztraucās?

-    Viņu patiešām šis jautājums neuztrauca. Viņa vispār reti pateica kādu vārdu. Tikai sēdēja un klausījās, kā citi sarunājas. Cilvēkiem šāda rīcība nepatīk. Taisnību sakot, laikam mēs visas krietni baidījāmies no Olivas. Viņa bija daudz garāka par mums.

-     Vai tas bija vienīgais iemesls, kāpēc viņa iedvesa bijību? Tikai lielā auguma dēļ?

Džeraldīne pārdomāja teikto.

-    Tas bija tāds virspusējs motīvs. Es pat nezinu, kā izteikties. Viņa bija ļoti klusa. Reizēm, runājoties ar kādu, vajadzēja tikai apgriezties, lai ieraudzītu Olivu stāvam turpat aiz muguras un skatāmies.

-    Vai vina kādam uzbruka?

-   Tikai tad, ja kāds slikti izturējās pret Eimberu.

-    Un vai tas notika bieži?

-    Nē. Eimbera patika visiem.

-    Labi. Roza piesita zīmuli pret zobiem. Jūs teicāt, ka bijāt vienīgā, ar kuru Oliva sarunājās. Par ko jūs runājāt?

Džeraldīne pavilka uz leju svārkus.

-      Tāpat vien pļāpājām, viņa neatsaucīgi atteica. Tagad vairs neatceros.

-    Kā jau visas meitenes skolā.

-Akjā, droši vien.

-   Tas nozīmē, ka spriedelējāt par seksu, zēniem, modi un krāsošanos.

-Ak jā, Džeraldīne vēlreiz noteica.

-      Man tas neliekas diez cik ticami, Raita kundze. Protams, ja vien pēdējos desmit gados Oliva nav stipri pārvērtusies. Jūs zināt, ka esam tikušās. Banalitātes viņu neinteresē, un viņai nepatīk runāt par sevi. Viņa interesējas par mani un ko es daru.

-    Varbūt tāpēc, ka atrodas cietumā, bet jūs esat viņas vienīgā apmeklētāja.

-     Īstenībā viss ir citādi. Turklāt esmu dzirdējusi, ka vairums ieslodzīto, kad ierodas apmeklētājs, rīkojas pretēji. Viņi runā bez apstājas par sevi, jo šī ir vienīgā reize, kad ir līdzjūtīgs klausītājs. Roza domīgi pacēla augšup uzaci. -Var pat nodomāt, ka Olivas dabā ir pētīt personu, ar kuru viņa runā. Manuprāt, viņa tāda bijusi vienmēr un šī iemesla dēļ jums ne īpaši patikusi. Jūs droši vien uzskatījāt viņu par ziņkārīgu.

"Lai Dievs dod, ka man ir taisnība," Roza nodomāja, "jo šī sieviete, ar kuru var manipulēt, kā ienāk prātā, tūlīt pateiks, ka es runāju tukšu."

-    Cik dīvaini, sacīja Džeraldīne, kad nu jūs par to ierunājāties, sāku atcerēties, ka viņai patika uzdot milzum daudz jautājumu. Viņa vienmēr iztaujāja par maniem vecākiem. Vai viņi mēdzot sadoties rokās un skūpstīties un vai es esot dzirdējusi, kā viņi mīlējās. Džeraldīne tagad sāka izteikties plašāk. Jā, nu es atceros, ka šī iemesla dēļ Oliva man nepatika. Viņa pastāvīgi centās izzināt, cik bieži mani vecāki nodarbojas ar seksu, bet, to jautājot, mēdza piebāzt seju pavisam tuvu un cieši skatīties. Jaunā sieviete viegli noskurinājās. Es to nevarēju ciest. Viņai bija ļoti alkainas acis.

-    Vai jūs pateicāt?

-    Par vecākiem? Džeraldīne novīpsnāja. Protams, teicu, bet ne jau patiesību. Es to nezināju pati. Kad vien Oliva jautāja, es, lai tiktu no viņas vaļā, sacīju, ka jā, iepriekšējā naktī viņi nodarbojušies ar seksu. Visi tā darīja. Beigās tas pārvērtās par tādu kā muļķīgu spēli.

-    Kāpēc viņa tik ļoti gribēja to zināt?

Sieviete paraustīja plecus.

-     Man toreiz likās, ka viņai galvā mita neķītras domas. Te, ciematā, ir kāda līdzīga sieviete. Satiekoties vispirmām kārtām viņa lūdz izstāstīt jaunākās tenkas, un, to darot, acis viņai iedzirkstas. Viņa, protams, ir pēdējais cilvēks, kas kaut ko uzzina par notikumiem, cilvēks, no kura visi bēg.

Roza mirkli padomāja.

-    Vai Olivas vecāki skūpstījās un maigojās?

-Ak Kungs, nē!

-    Jūs to sakāt ar milzu pārliecību.

-     Protams! Viņi nevarēja ciest viens otru. Kā mana māte sacīja, viņi turoties kopā vienīgi tāpēc, ka tēvs esot pārāk slinks, lai pārceltos citur, bet māte pārāk liela aprēķinātāja, lai ļautu viņam to darīt.

-   Tāpēc Oliva meklēja mierinājumu?

-Atvainojiet, nesapratu?

-    Iztaujājot par jūsu vecākiem, Roza vēsi paskaidroja, viņa meklēja vienīgi mierinājumu. Nabaga bērns mēģināja izdibināt, vai tikai viņas Vecāki nespēj saprasties.

-Ak! izbrīnā iesaucās Džeraldīne. Patiešām jūs tā domājat? Viņa savilka lūpas mazā, glītā murskulītl. Nē, esmu pārliecināta, ka jūs maldāties. Viņa gribēja zināt par seksu tieši sīkumus. Es jau teicu, ka viņas skatiens bija alkains.

Roza izlikās šos vārdus nemanījusi.

-    Vai viņa stāstīja arī melus?

-      Jā, tas bija otrs moments. Pāri sievietes sejai pārslīdēja atmiņu atblāzma. Viņa meloja vienmēr. Cik dīvaini, ka biju to piemirsusi! Tas aizgāja tik tālu, ka neviens vairs neticēja nevienam viņas vārdam.

-    Par ko viņa meloja?

-    Par visu pēc kārtas.

-     Par ko īpaši? Par sevi? Par citiem cilvēkiem? Par vecākiem?

-     Par visu. Rozas sejā pavīdēja nepacietība. Ak, mīļā, to ir tik grūti izskaidrot. Viņa melsa visādas fantāzijas. Tas ir, viņa nespēja atvērt muti, lai tūlīt kaut ko nefantazētu. Ak, mīļā, ļaujiet mazliet padomāt. Nu jā, viņa mēdza stāstīt par draugiem zēniem, kuru nebija. Vēl viņa stāstīja, ka ģimene vasaras atvaļinājumu pavadījusi Francijā, taču izrādījās, ka visu vasaru tā nodzīvojusi uz vietas. Vēl viņa stāstīja par suni, kaut visi zināja, ka suņa viņai nav. Džeraldīne saviebās. Bez tam viņa pastāvīgi mānījās. Tas tiešām bija neciešami. Vēl viņa mēdza izčiept no somas mājasdarbus un nošpikot citu idejas.

-   Tomēr viņai bija gaiša galva, vai ne? Beidzot skolu, viņai bija trīs augstākie vērtējumi.

-     Tā patiešām bija, taču es šaubos, vai sekmes bija tādas, ka vērts par tām ņināt. Džeraldīnes balsī ieskanējās tāda kā nenovīdība. Un, ja jau galva bija tik gaiša, kāpēc viņa nevarēja dabūt pieklājīgu darbu? Māte stāstīja, ka iepirkties veikalā un ļaut sevi apkalpot Olivai neesot diez cik patīkami.

Roza novērsa skatienu no bezkrāsainās sejas, lai pavērotu ainavu aiz loga. Nogaidījusi dažus mirkļus, kamēr galvā pierimst kauja starp veselo saprātu un dusmu izvirdumiem, viņa nosprieda, ka var arī maldīties. Un tomēr… Un tomēr doma, ka Oliva bijusi dziļi nelaimīgs bērns, nekur nepagaisa. Viņa ar piespiešanos pasmaidīja.

-     Acīmredzot Olivai ar jums bija tuvākas attiecības nekā ar jebkuru citu meiteni, varbūt tikai ar māsu. Kā, jūsuprāt, to izskaidrot?

-    Ak, mīļā, man nav ne jausmas. Māte sacīja, tāpēc, ka es līdzinos Eimberai. Pašai par to spriest grūti, taču

i timt te

cilvēki, kas redzēja kopā mūs visas trīs, Eimberu vienmēr noturēja par manu, nevis Olivas māsu. Viņa vēl brīdi padomāja. Mātei varbūt taisnība. Kad skolā sāka iet Eimbera, Oliva pie manis vairs tik ļoti neturējās.

-    Tas noteikti bija atvieglojums. Rozas balsī ieskanējās nepārprotams dzēlīgums, kuru Džeraldīne pat nepamanīja.

-     Laikam tā bija. Ja neņem vērā to, viņa piebilda, ka neviens neuzdrīkstējās mani ķircināt, kad blakus atradās Oliva.

Roza mirkli viņu vēroja.

-     Māsa Bridžita sacīja, ka Oliva bijusi pieķērusies Eimberai.

-   Tā ir. Toreiz visi mīlēja Eimberu.

-    Kāpēc?

Džeraldīne paraustīja plecus.

-    Viņa bija jauka.

-    Atklāti runājot, Eimbera man līdz kaklam. Roza piepeši iesmējās. Viņa bijusi tik brīnum jauka, ka grūti tam noticēt. Ar ko viņa tik ļoti izcēlās?

-Ak, mīļā! Džeraldīne, iegrimdama atmiņās, sarauca pieri. Māte sacīja, tas izskaidrojams ar to, ka viņa esot labvēlīga. Cilvēki uzteica Eimberu, bet šķita, ka viņai tas vienalga. Viņa, protams, daudz smaidīja.

Roza piezīmju kladē uzkricelēja eņģelīti un atcerējās negribēto grūtniecību.

-    Kādā veidā viņa tika uzteikta?

-      Manuprāt, Eimbera gribēja visiem izpatikt. Protams, tas izpaudās sīkumos, tādos kā izpalīdzēšana ar zīmuli vai mūķeņu uzlikto uzdevumu pildīšana. Reiz, kad jviincīt: vuuersu

spēlējām bumbu, man vajadzēja tīru sporta krekliņu, tāpēc to aizņēmos no Eimberas. Kaut kas tādā garā.

-    Bez atļaujas prasīšanas?

Džeraldīne, par brīnumu, nosarka.

-Ar Eimberu tas bija gluži lieki. Viņa nekad neiebilda. Oliva gan dusmojās. Tā sporta krekliņa dēļ viņa ārdījās kā negudra. Sieviete ieskatījās pulkstenī. Man laiks iet, ir jau vēls. Viņa piecēlās. Baidos, ka no manis labuma bija maz.

-     Tieši pretēji, iebilda Roza, celdamās no krēsla. Jūs man ļoti palīdzējāt. Lielum liels paldies.

Abas sievietes divatā izgāja priekštelpā.

-    Vai jums nelikās dīvaini, pajautāja Roza, Džeraldīnei jau verot durvis, ka Oliva nogalināja māsu?

-   Tā patiešām bija. Es biju briesmīgi satriekta.

-    Tik satriekta, lai sāktu šaubīties, vai viņa tiešām to darījusi? Ņemot vērā jūsu stāstījumu par māsu attiecībām, šķiet gluži neiespējami, ka viņa to darījusi.

Lielās, pelēkās acis ietinās šaubu plīvurā.

-    Dīvaini gan. Tieši to allaž mēdza teikt māte. Bet, ja viņa to nav darījusi, tad kāpēc uzņēmās vainu?

-     Es nezinu. Varbūt tāpēc, ka viņas dabā ir aizstāvēt citus? Roza draudzīgi pasmaidīja. Kā jums šķiet, vai jūsu māte gribētu ar mani aprunāties?

-    Ak Kungs, es gan šaubos. Viņai grūti pat iedomāties, ja kļūtu zināms, ka skolā esmu mācījusies kopā ar Olivu.

-    Varbūt tomēr pavaicāsiet? Un, ja māte piekrīt, piezvaniet pa telefona numuru, kas ir uz vizītkartes.

Džeraldīne papurināja galvu.

-   Tā būs tukša laika nosišana, viņa nepiekritīs.

-    Skaidrs! Roza izgāja pa durvīm un spēra soli uz grants. Cik šī ir brīnišķīga māja! viņa sajūsmināta iesaucās un pameta mirkli uz mežvīteņiem, kas auga pāri verandai. Kur jūs dzīvojāt agrāk?

Džeraldīne teatrāli sašķobīja seju.

-    Draņķīgā, modernā kastē Doulingtonas nomalē.

Roza iesmējās.

-     Iznāk, ka pārcelšanās uz šejieni nākusi kā savdabīgs kulturāls šoks. Viņa atvēra mašīnas durvis. Vai kādreiz iegriežaties arī Doulingtonā?

-    Ak jā, Džeraldīne atbildēja. Vecāki vēl dzīvo turpat. Mēs tiekamies reizi nedēļā.

Roza nometa somu un mapi uz pakaļējā sēdekļa.

-     Viņi noteikti ļoti lepojas ar jums! Roza sniedza roku. Paldies, ka veltījāt man laiku, Raita kundze! Varat neraizēties, jo ar jūsu doto informāciju rīkošos ļoti uzmanīgi. Viņa iekārtojās vadītāja sēdeklī un pievēra durvis. Vēl viens, pēdējais jautājums, tumšajām acīm vientiesīgi skatoties jaunajā sievietē, viņa sacīja pa lejup nolaisto logu. Vai varat pateikt, kāds ir jūsu meitas vārds, lai varu to izsvītrot no māsas Bridžitas dotā skolēnu saraksta. Kļūdas dēļ negribu apgrūtināt jūs vēlreiz.

-    Hopvuda, Džeraldīne atsaucīgi sacīja.

Atrast Hopvuda kundzi nebija grūti. Roza iegriezās Doulingtonas bibliotēkā un ieskatījās telefongrāmatā. Doulingtonā dzīvoja trīs Hopvudi. Viņa pierakstīja visu trīs numurus, sameklēja telefonu un, uzdodamās par senu Džeraldīnes draudzeni, kas vēlas ar viņu aprunāties, apzvanīja visus pēc kārtas. Pirmie divi runātāji noliedza, ka būtu ar Džeraldīni pazīstami, bet trešais vīrietis paziņoja, ka Džeraldīne ir precējusies un dzīvo Vūlingā. Vīrietis iedeva Džeraldīnes telefona numuru un visai laipnā balsī sacīja, ka ļoti patīkami atkal ar viņu aprunāties. Liekot nost klausuli, Roza pasmaidīja un secināja, ka Džeraldīne atsitusies tēvā.

Šo iespaidu spēcīgi apstiprināja Hopvuda kundze, aizliekot durvīm priekšā grabošu ķēdi un tad paverot tās. Dziļās aizdomās viņa nopētīja Rozu.

-    Jā? viņa noprasīja.

-    Vai Hopvuda kundze?

-Jā.

Roza bija izdomājusi vienkāršu aizbildinājumu, bet, ieraudzījusi sievietes acīs krama spīdumu, nolēma to neizmantot. Neizskatījās, ka Hopvuda kundze būtu cilvēks, kuram var pūst miglu acīs.

-    Jūsu adresi es izvilināju no jūsu meitas un vīra, viņa sacīja ar vieglu smaidu. Es esmu…

-     Rozalinda Leija un rakstāt grāmatu par Olivu. Es zinu. Es nupat runāju ar Džeraldīni pa telefonu. īpaša gudrība nebija vajadzīga, lai saskaitītu divi ar divi. Ļoti žēl, bet nekā nespēju jums palīdzēt. Es pazinu šo meiteni un tikai. Sieviete tomēr netaisīja ciet durvis. Kaut kas, varbūt ziņkārība, aizkavēja viņu.

-     Jūs tomēr pazināt viņu labāk par mani, Hopvuda kundze.

-    Taču tāpēc es netaisos rakstīt par viņu grāmatu un to arī nedarīšu.

-      Pat tādā gadījumā ne, ja uzskatītu, ka viņa nav vainīga?

Hopvuda kundze neko neatbildēja.

-       Iedomāsimies, ka viņa nav vainīga. Tāda doma jums jau bija ienākusi prātā, vai ne?

-    Nav mana darīšana. Viņa sāka vērt ciet durvis.

-     Dieva dēļ, kā darīšana tad tā ir? piepeši saniknojusies, noprasīja Roza. Jūsu meita attēlo divas māsas, abas tik nedrošas, ka viena melo un krāpjas, lai kaut nedaudz izceltos pārējo acīs, bet otra ne par kādu cenu nevēlas teikt vārdiņu nē un tā izraisīt citu neapmierinātību. Apžēliņ, kas gan risinājies tajā mājā, ja viņas kļuva tādas? Un kur toreiz skatījāties jūs? Kur skatījās visi citi? Vienīgā īstā draudzene katrai no viņām bija māsa. Roza pa spraugu durvīs ieraudzīja sievietes sakniebto lūpu plāno švīku un nicīgi pakratīja galvu. Šķiet, ka jūsu meita mani maldinājusi. No viņas teiktā es nospriedu, ka jūs varētu būt samarietei līdzīgs cilvēks. Viņa auksti pasmaidīja. Drīzāk jūs var pieskaitīt farizejiem. Visu labu, Hopvuda kundze!

Otra sieviete nepacietīgi noklakšķināja mēli.

-      Labāk ienāciet, taču es brīdinu, ka mūsu saruna jāieraksta. Es nevēlos, lai manā mutē ieliek kādus vārdus tikai tāpēc, ka jums pret Olivu ir sentimentālas jūtas.

Roza demonstrēja savu magnetofonu.

-    Es ierakstīšu visu sarunu. Ja jums ir magnetofons, arī jūs varat to darīt. Ja ne, vēlāk atsūtīšu sava ieraksta kopiju.

Noņemot no durvīm ķēdi un tās atverot, sieviete piekrītoši palocīja galvu.

-     Mums ir pašiem savs. Kamēr uzvārīšu tēju, vīrs sagatavos. Nāciet iekšā un, lūdzu, noslaukiet kājas!

Pēc desmit minūtēm saruna varēja sākties. Tās vadību, protams, uzņēmās Hopvuda kundze.

-     Man vienkāršāk ir izstāstīt visu, ko atceros. Kad būšu beigusi, uzdosiet jautājumus. Vai esat tā ar mieru?

-Ar mieru.

-      Es jau teicu, ka Olivu tikpat kā nepazinu. Tā ir taisnība. Pie mums viņa bijusi tikai piecas vai sešas reizes. Divas reizes uz Džeraldīnes dzimumdienu, bet trīs vai četras reizes uz tēju. Nekādas simpātijas viņa neizraisīja. Viņa bija neveikla un ārkārtīgi nepievilcīga meitene, lēnīga, ar viņu nebija iespējams sarunāties, un viņa nesaprata jokus. Šie vārdi var izklausīties skarbi un nelabvēlīgi, bet tā nu tas ir nav iespējams tēlot jūtas, kādu nav. Es nebūt nepārdzīvoju, kad meitas draudzība ar Olivu nomira dabiskā nāvē.

Viņa pieklusa, lai apkopotu domas.

-    Vēlāk man ar viņu tikpat kā neiznāca saskare. Viņa nekad nenāca uz mūsu māju. Protams, es dzirdēju Džeraldīnes sarunas ar draudzenēm. Man radās tāds pats iespaids, par kādu jūs pirmīt jau ierunājāties, ka Oliva ir skumjš, nemīlēts un nepatīkams bērns, kas lielās ar nebijušiem ģimenes atvaļinājumiem un draugiem zēniem, kuru viņai nav un kuri spētu kompensēt nelaimīgo mājas dzīvi. Manuprāt, mānīties viņai lika mātes neatbilstošā prasība visu darīt labi, kā arī pastāvīgā nepieciešamība ēst. Viņa vienmēr bija apaļīga, taču pusaudzes gados prasība pēc ēdiena bija kļuvusi patoloģiska. Spriežot pēc Džeraldīnes teiktā, viņa zagusi ēdienu skolas virtuvē un veselus gabalus bāzusi mutē, lai kāds neatņemtu, kamēr tie nav sakošļāti. Jūs droši vien iztulkotu šādu uzvedību kā simptomu, kas norāda uz sarežģīto mājas dzīvi. Hopvuda kundze jautājoši paskatījās uz Rozu, kas pamāja ar galvu.

-     Jā, šķiet, esmu ar jums vienisprātis. Šāda rīcība nevarēja būt dabiska. Tāpat kā Eimberas padevība. Es gan uzsveru, ka nevar zināt, kā viss īstenībā bijis, ja tā var teikt. Es pārstāstu vienīgi Džeraldīnes sarunas ar draudzenēm. Šā vai ta, bet šis jautajums mani nodarbinaja. īpaši pēc tam, kad pāris reižu biju aizgājusi pretī Džeraldīnei un redzējusi Gvenu un Robertu Mārtiņus. Tas bija ļoti dīvains pāris. Viņi gandrīz nesarunājās. Vīrs dzīvoja apakšstāvā līdzās kāpnēm, viņa ar abām meitenēm dzīvoja priekšpusē. Cik nu varēju saprast, tad jebkādi kontakti laulāto draugu starpā tika uzturēti ar Olivas un Eimberas palīdzību. Ieraudzījusi Rozas sejas izteiksmi, viņa apklusa. Vai neviens jums to nav teicis?

Roza papurināja galvu.

-    Man nebija ari nojausmas, cik daudzi to zina. Olivas māte, protams, nelika neko manīt, un, ja Džeraldīne nebūtu ievērojusi mistera Mārtiņa kabinetā gultu, es pat neiedomātos, kāda ir īstenība. Viņa sarauca pieri. Bet tā jau parasti tas notiek, vai ne? Pietiek par kaut ko rasties aizdomām, lai viss, ko redzi, sāk aizdomas apstiprināt. Viņi nekad netika redzēti kopā, vienīgi retajos vecāku vakaros. Arī tajās reizēs līdzās abiem bija vēl kāds, parasti skolotāja. Viņa bikli pasmaidīja. Reizēm es viņus pavēroju. Ne jau aiz ļauna prāta mans vīrs to var apliecināt, bet tikai tādēļ, lai pārliecinātos, ka maldos. Viņa papurināja galvu. Un nonācu pie secinājuma, ka viņi viens pret otru vienkārši jūt riebumu. Tas nozīmēja ne tikai to, ka viņi nesarunājās. Viņi pat neapmainījās ar glāstiem, acu skatieniem, vienalga, ar ko. Vai tas kaut ko izsaka?

-     Ak jā, Roza izjusti atteica. Ķermeņa valodā naids izpaužas ne mazāk spilgti kā mīlestība.

-     Manuprāt, to rosināja viņa. Es arvien esmu uzskatījusi, ka viņam ir romāns, par kuru sieva uzzinājusi. Bet es uzsveru, ka konkrēti neko nezinu. Viņš bija izskatīgs vīrietis, ar kuru ļoti viegli sarunāties, un, protams, viņš pavisam viegli tika galā ar savu darbu. Savukārt viņai, cik nu zinu, draugu vispār nebija. Varbūt kāda paziņa, taču viņa nekad ne ar vienu netika redzēta kopā sabiedrībā. Viņa bija ļoti savaldīga sieviete, auksta un nejūtīga. Pat nepatīkama. Katrā ziņā ne cilvēks, pret kuru jūt simpātijas. Hopvuda kundze uz brīdi apklusa. Gan pēc izskata, gan pēc rakstura īpašībām Oliva bija ļoti līdzīga mātei. Eimbera bija tēva meita. Nabaga Oliva, viņa bilda patiesā līdzjūtībā. Par viņu ļoti maz kāds rūpējās.

Hopvuda kundze palūkojās uz Rozu un smagi nopūtās.

-    Jūs jautājāt, kur es skatījos, kad tas viss notika. Es audzināju savu bērnu, un, ja jums pašai ir bērni, mīļā, tad noteikti zināt, ka ar bērnu pietiek rūpju un nav nemaz ko domāt par to, lai kaut kur jauktos. Šobrīd es nožēloju, ka toreiz neko neteicu, bet ko es būtu varējusi darīt? Man šķita, ka par tādām lietām atbild skola. Viņa novicināja rokas. Bet tā nu tas ir, pēc tam visi ir gudri. Un vai maz kāds varēja paredzēt, ka Oliva izdarīs to, ko izdarīja. Es šaubos, vai kāds spēja iedomāties, cik ļoti viņa ir uzskrūvēta. Hopvuda kundze ielika rokas klēpī un bezpalīdzīgi paskatījās uz vīru.

1 C.UUC.1.C,

Misters Hopvuds uz bridi ieslīga domās.

-     Tomēr, viņš lēni sacīja, nav jēgas izlikties, ka mēs kaut uz brīdi būtu noticējuši, ka Oliva nogalinājusi Eimberu. Ziniet, es pat aizgāju uz policiju un teicu, ka, pēc manām domām, tas ir ļoti neticami. Man atbildēja, ka šāda pārliecība balstoties uz novecojušu informāciju. Tā, protams, bija taisnība. Ar šo ģimeni piecus gadus mums nebija nekādas saskares, un piecos gados starp māsām varēja mosties arī savstarpējs naidīgums. Viņš apklusa.

-    Bet, ja Oliva nenogalināja Eimberu, Roza vedināja viņu turpināt, kas tad to būtu izdarījis?

-     Gvena, Hopvuds pateica, it kā tas viņu nepārsteigtu. Viņš pieglauda sirmos matus. Mūsuprāt, Oliva iegāja virtuvē brīdī, kad māte slānīja Eimberu. Ar to varbūt pietika, lai viņa zaudētu pār sevi kontroli, it īpaši, ja pieņem, ka māte pret meiteni neizrādīja nekādu mīlestību.

-    Vai Gvena bija uz to spējīga?

Viņi saskatījās.

-     Mēs vienmēr esam tā domājuši, sacīja misters Hopvuds. Viņa pret Eimberu izturējās ļoti naidīgi. Varbūt tāpēc, ka Eimbera bija stipri līdzīga tēvam.

-    Un ko teica policija? pajautāja Roza.

-     Jādomā, ka Roberts Mārtiņš ko tādu policijai jau bija ieminējies. Bet, kad par to ieminējās Olivai, viņa šādu iespēju noliedza.

Roza paskatījās uz Hopvudu.

-    Jūs sakāt, Olivas tēvs pastāstījis policijai, ka, viņaprāt, sieva piekāvusi Eimberu līdz nāvei, bet Oliva pēc tam nogalinājusi māti.

Viņš palocīja galvu.

-     Ak Kungs! izdvesa Roza. Viņas juriskonsults par to man nepateica ne vārda. Bridi viņa domāja. Saprotiet, tas nozīmē, ka Gvena arī agrāk nežēlīgi situsi bērnu. Neviens cilvēks tādu apsūdzību nepamatoti neizteiks, vai ne?

-    Varbūt viņš, tāpat kā mēs, nespēja ticēt, ka slepkavību izdarījusi Oliva.

Roza grauza īkšķa nagu un blenza grīdsegā.

-     Savā paziņojumā Oliva apgalvo, ka viņas un māsas attiecības nekad nav bijušas tuvas. Es vēl spētu to saprast, ja pieņemtu, ka gados pēc skolas viņas atsvešinājušās, taču nespēju neko tādu atzīt, ja, pēc tēva ieskatiem, abas joprojām bijušas tik tuvas, ka Oliva spētu nogalināt, lai atriebtu māsu. Roza sapurināja galvu. Esmu pārliecināta, ka Olivas advokāts par to nav neko dzirdējis. Šis nabaga cilvēks bija mēģinājis konstruēt aizstāvību, balstoties uz zila gaisa. Viņa paskatījās uz augšu. Kāpēc Roberts Mārtiņš ar to samierinājās? Kāpēc pieļāva, ka Oliva atzīstas par vainīgu? Oliva izsakās, ka viņa gribējusi tēvam pietaupīt mocības tiesā.

Misters Hopvuds papurināja galvu.

-    Es patiešām nemāku teikt. Mēs vairs neesam tikušies. Jādomā, viņam kaut kādā veidā izveidojusies pārliecība, ka meita ir vainīga. Viņš pamasēja ar artrītu slimos pirkstus. Pieņemt, ka pazīstams cilvēks izdarījis tādus briesmu darbus, mums visiem ir problēma, jo parāda pašu spriedumu maldīgumu. Mēs pazinām Olivu pirms šī notikuma. Jūs, cik saprotu, esat tikusies ar viņu pēc tam. Gan vienā, gan otrā gadījumā mēs esam atstājuši nepamanītu kādu plaisu viņas raksturā, kura noveda līdz slepkavībai, un tagad meklējam aizbildinājumus. Galu galā jānonāk pie secinājuma, ka tādu tomēr nav. Policijai atzīšanos nebūt nevajadzēja panākt ar sišanu. Ja nemaldos, tieši policija pieprasījusi, lai Oliva pagaida, līdz ieradīsies juriskonsults.

Roza sarauca pieri.

-    Un tomēr šis jautājums vēl arvien jūs nodarbina.

Hopvuds viegli pasmaidīja.

-    Tikai tajās reizēs, kad uzrodas kāds un paceļ augšā mieles. Vispār mēs reti par šo notikumu domājam. Viņa taču parakstījusi paziņojumu, ka atzīst savu vainu, no tā nav iespējams izvairīties.

-     Cilvēki vienmēr atzinušies noziegumos, kurus nav darījuši, Roza spēji iebilda. Timotijs Evanss savas atzīšanās dēļ tika pakārts, taču stāvu zemāk Kristijs turpināja glabāt upurus zem grīdas dēļiem. Māsa Bridžita sacīja, ka Oliva melojusi uz katra soļa, jūs un jūsu meita izstāstījāt, kas tie bijuši par meliem. Kāpēc jūs domājat, ka šajā gadījumā viņa teikusi patiesību?

Neviens neko neatbildēja.

-    Es ļoti atvainojos, Roza vainīgi uzsmaidīja. Es negribēju jūs tirdīt tik ilgi. Es tikai cenšos izprast, kā viss noticis. Pārāk daudz kas nesaderas kopā, piemēram, kāpēc Roberts Mārtiņš pēc slepkavībām joprojām dzīvoja tajā mājā? Varēja taču gaidīt, ka viņš gribēs aizvākties no turienes par katru cenu.

-    Jums jāaprunājas policijā, ierosināja misters Hopvuds. Tur par visu zina vairāk.

-    Jā, Roza klusu sacīja, tas jādara. Viņa pacēla no grīdas tasīti ar apakštasīti un nolika uz galda. Vai drīkstu uzdot vēl trīs jautājumus? Pēc tam likšu jūs mierā.

Vispirms vai ir vel kads cilvēks, kas varētu man palīdzēt?

Hopvuda kundze papurināja galvu.

-     Pēc Olivas aiziešanas no skolas es patiešām zinu par viņu ļoti maz. Jums jāsameklē cilvēki, ar kuriem viņa kopā strādājusi.

-     Pareiza doma. Otrkārt, vai jūs zināt, ka Eimberai trīspadsmit gadu vecumā piedzima bērns?

Abu sejās atspoguļojās izbrīns.

-    Žēlīgā debess! iesaucās Hopvuda kundze.

-     Skaidrs. Treškārt… atcerējusies Greiama Dīdsa uzjautrināšanos, viņa uz mirkli apklusa. Vai godīgi padarīt Olivu par izbrīna objektu? Treškārt, viņa stingri atkārtoja, Gvena pierunājusi Olivu izdarīt abortu. Vai jūs par to kaut ko zināt?

Hopvuda kundze iegrima domās.

-     Vai tas nevarēja būt astoņdesmit septītā gada sākums?

Nezinādama, ko atbildēt, Roza pamāja.

-    Man bija sarežģījumi ar ieilgušo klimaksu, sacīja Hopvuda kundze kā pašu par sevi saprotamu lietu. Slimnīcā gluži nejauši uzskrēju virsū Gvēnai. Toreiz redzēju viņu pēdējo reizi. Gvena bija ļoti satraukta un mēģināja izlikties, ka pašai ir ginekoloģiskas problēmas, taču nebija iespējams nepamanīt, ka problēma attiecas uz Olivu. Meitene mirka asarās. Hopvuda kundze pikti nošmaukstināja lūpas. Neļaut Olivai dzemdēt bērnu bija liela kļūda. Te, protams, var meklēt skaidrojumu slepkavībām. Tās noteikti notika laikā, kad pasaulē vajadzēja nākt bērnam. Nav brīnums, ka viņa bija tik saspringta.

Roza brauca atpakaļ uz Līvenroudu. Šoreiz divdesmit otrā nama durvis stāvēja līdz galam vaļā un jauna sieviete cirpa dzīvžogu, kas ieskāva dārzu mājas priekšā. Roza apstādināja mašīnu pie ietves un izkāpa.

-     Sveicināta! viņa sacīja, padodama sievietei roku un stingri to paspiezdama. Viņa cerēja, ka ātrs un draudzīgs kontakts liegs sarunu partnerei noslēgt durvis, kā to bija darījusi kaimiņiene.

-     Es esmu Rozalinda Leija. Es biju piebraukusi te vakar, taču jūs nebijāt mājās. Saprotu, ka laiks jums ir dārgs, tāpēc negribu atraut no darba. Vai varam parunāt, kamēr strādājat?

Ķeroties no jauna pie žoga cirpšanas, sieviete paraustīja plecus.

-    Ja jūs gribat ko pārdot, tas attiecas arī uz reliģiju, tad velti šķiežat laiku.

-    Es gribu aprunāties par jūsu māju.

-    Ak Kungs! otra riebumā izmeta. Dažreiz vēlos, kaut mēs to nolāpīto būvi nebūtu pirkuši. Kas jūs esat? Vai nodarbojaties ar psihiskiem pētījumiem? Visi, kas to dara, paši ir jukuši. Viņiem šķiet, ka virtuvē no visiem kaktiem sūcas ektoplazma vai kas cits ne mazāk pretīgs.

-     Nē. Es turos vairāk pie zemes. Es nodarbojos ar Olivas Mārtinas lietas papildu izpēti.

-    Kāpēc?

-     Daži jautājumi palikuši bez atbildēm, piemēram, kādēļ pēc slepkavībām Roberts Mārtiņš turpinājis te dzīvot?'

-     Un jūs gaidāt, ka es spēšu dot atbildi? Sieviete iespurcās. Es ne reizes neesmu ar viņu pat tikusies. Kad te ievācāmies, viņš sen bija miris. Jums jārunā ar veco Heisu, sieviete pameta ar galvu uz garāžu blakus, viņš vienīgais pazina šo ģimeni.

-     Es jau runāju ar viņu. Arī viņš to nezina. Roza pameta skatienu uz puspavērtajām ārdurvīm, bet spēja saskatīt vienīgi aprikožu krāsas sienu un rūsgana paklāja stūri. Mājā droši vien viss tika izlauzts un tā iekārtota par jaunu. Vai jūs paši veicāt šo darbu vai arī nopirkāt māju pēc šo darbu veikšanas?

-    Mēs ar to nodarbojāmies paši. Vīrs ir celtnieks. Tas ir, bija, viņa palaboja sevi. Pirms desmit, divpadsmit mēnešiem viņš kļuva lieks. Mēs nopriecājāmies, ka bez īpašiem zaudējumiem pārdevām veco māju. Šo dabūjām burtiski par sviestmaizi. Iztikām ari bez hipotēkas, tāpēc nav jācīnās ar nomaksām kā citiem nabaga ļaudīm.

-     Vai viņš atradis kādu darbu? Roza līdzjūtīgi apjautājās.

Jaunā sieviete papurināja galvu.

-     Tas ir grūti. Viņš prot vienīgi celtniecības darbus, bet šobrīd celtniecībā ir maz ko darīt. Viņš tomēr cenšas, cik spēj. Kas cits atliek? Sieviete nolaida zemāk aizsargbruņas. Jūs droši vien gribat zināt, vai, izlaužot mājas iekšieni, neko neatradām.

Roza pamāja.

-   Apmēram uz to pusi.

-    Ja tā būtu, mēs kādam par to būtu teikuši.

-    Protams, taču es nedomāju, ka par katru cenu vajadzēja atrast ko kriminālu. Vairāk mani interesē iespaidi, piemēram, vai mājoklis izskatījās iemīļots? Vai tāpēc Mārtiņš būtu palicis te dzīvot? Tāpēc ka mīlējis šo māju?

Sieviete papurināja galvu.

-    Manuprāt, māja vairāk atgādināja cietumu. Nevaru apzvērēt, taču izskatās, ka viņš izmantojis tikai vienu istabu mājas otrā pusē pie kāpnēm, proti, istabu blakus virtuvei un ģērbtuvei ar atsevišķu izeju uz dārzu. Varbūt viņš gājis uz virtuvi gatavot ēdienu, bet es par to šaubos. Durvis uz virtuvi bija aizslēgtas, bet atrast atslēgu nebija iespējams. Turklāt viņa istabā atradās mūžveca elektriskā plītiņa, kuru neviens mājas remontētājs negribēja ņemt, un varu derēt, tā ir vienīgā ierīce, uz kuras kaut kas gatavots. Dārzs bija jauks. Manuprāt, viņš dzīvoja vienā no istabām un dārzā, bet pārējā mājas daļā pat neiegriezās.

-    Vai aizslēgto durvju dēļ?

-     Nē, uz to norāda nikotīns. Tas bija noslāņojies uz logiem, pat stikli izskatījās dzeltenīgi. Un griesti, viņa savilka seju grimasē, bija tumši brūni. Tabakas smārds nomācošs. Viņš tur smēķējis bez apstājas. Tā dvaka bija vienkārši neciešama. Citur nekur nikotīns nebija jūtams. Ja arī viņš iegriezies citās istabās, tad ne uz ilgu laiku.

Roza pamāja.

-    Viņš nomira ar sirdstrieku.

)

-   Tas mani nepārsteidz.

-    Vai jūs neiebilstu, ja es ieskatītos iekštelpās?

-    Tam nav jēgas. Viss pilnībā ir pārveidots. Mēs izlauzām starpsienas un pārveidojām telpu plānojumu apakšstāvā. Ja vēlaties zināt, kā te izskatījās viņa laikā, varu uzzīmēt plānu. Bet iekšā nelaidīšu. Ja ļaušu jums ieiet, tam nebūs gala, vai ne? Ikviens Toms, Diks vai Herijs nāks un prasīs, lai laižu pār sava nama slieksni.

-    Es jums piekrītu. Plāns būs pat noderīgāks. Roza paņēma no mašīnas piezīmju kladi, zīmuli un pasniedza sievietei.

-     Tagad viss izskatās daudz jaukāk, stāstīja jaunā sieviete, ātri vilkdama līnijas. Telpas ir paplašinātas un padarītas krāsainākas. Nabaga Mārtiņa kundze šajos jautājumos neko nav sajēgusi. Manuprāt, viņa bijusi neinteresanta sieviete. Lūdzu! Sieviete pasniedza piezīmju kladi atpakaļ. Tas ir vienīgais, ko varu izdarīt.

-     Pateicos, skatīdamās plānā, sacīja Roza. Kāpēc jums šķiet, ka Mārtiņa kundze bijusi neinteresants cilvēks?

-    Tāpēc, ka viss, sienas, durvis, griesti pilnīgi viss bija nokrāsots balts. Te izskatījās kā operāciju zālē viss salts un antiseptisks, bez krāsu laukumiņa. Arī nevienas gleznas viņai nav bijis, jo nekas uz sienām par to neliecināja. Sieviete nodrebinājās. Tādas mājas man nepatīk. Tās izskatās neapdzīvotas.

Roza ar smaidu paskatījās uz mājas sarkano ķieģeļu fasādi.

-    Es priecājos, ka šo māju esat nopirkusi jūs. Manuprāt, tagadējais izskats liecina, ka tajā dzīvo cilvēki. Pati es spokiem neticu.

-     Ja uz šo lietu paskatās šādā aspektā, tad ikviens, kurš grib redzēt spokus, tos ari redzēs. Ja negribēsiet, tie nerādīsies. Viņa piesita pie deniņiem ar pirkstu. Tas notiek te, galvā. Manam vectēvam mēdza rādīties rozā zilonīši, taču tāpēc nevienam nenāca ne prātā, ka mājā spokojas.

Braucot prom, Roza iesmējās.

SESTĀ NODALA

>

Mašīnu stāvvieta pie "Pavārnīcas" bija tikpat pamesta kā agrāk, bet šoreiz pulkstenis rādīja trīs pēcpusdienā, lenča laiks bija beidzies un durvis aizbultētas no iekšpuses. Roza pieklauvēja pie loga rūts un tad, velti izgaidījusies atbildi, pa celiņu devās uz otru mājas pusi, kur vajadzēja būt virtuves durvīm. Tās stāvēja pusvirus, iekšā kāds dziedāja.

-    Ei! viņa uzsauca. Seržant Hokslij! Roza atspieda roku pret durvīm, lai pavērtu vairāk, taču gandrīz zaudēja līdzsvaru, kad tās tika atrautas vaļā.

-     Jūs to izdarījāt ar nolūku, viņa asi noteica. Es būtu varējusi salauzt roku.

-    Lai Dievs stāv man klāt, cienītā, Hokslijs sacīja tēlotā nepatikā, vai jūs nevarat nevērt muti, lai nepateiktu ko dzēlīgu? Jāsāk domāt, ka pret savu bijušo sievu esmu bijis netaisns. Viņš sakrustoja rokas, vienā turēdams zivs gabalu. Kas jums vajadzīgs šoreiz?

Viņam piemita īpašs talants sagādāt otram neērtu situāciju. Roza norija niknu atbildi.

-     Es atvainojos, viņa bilda, bet tieši uz to es gandrīz iekritu. Sakiet vai šobrīd esat aizņemts vai ari es varu ieiet, lai aprunātos?

Viņa rūpīgi nopētīja Hokslija seju, vai neieraudzīs jaunus ievainojumus, taču neko nemanīja.

-    Esmu aizņemts.

-    Vai es varētu iegriezties pēc stundas? Vai tad varēsiet parunāties?

-    Varbūt.

Roza samiernieciski pasmaidīja.

-    Tādā gadījumā četros mēģināšu atnākt vēlreiz.

Viņš noskatījās, kā Roza pa celiņu aiziet.

-    Ko jūs stundu darīsiet? viņš uzsauca nopakaļ.

Roza apgriezās.

-    Droši vien sēdēšu mašīnā. Jāpastrādā ar dažām piezīmēm.

Viņš savicināja gaisā zivs gabalu.

-     Es gatavoju steak au poivre ar Viegli tvaicētiem dārzeņiem un sviestā ceptiem kartupeļiem.

-    Lieliski, Roza atteica.

-    Ēdiena pietiks diviem.

-    Tas ir uzaicinājums pusdienās vai izsmalcināts spīdzināšanas paņēmiens? Roza pasmaidīja.

-    Tas ir uzaicinājums.

Viņa lēni devās atpakaļ.

-    Es tik tiešām esmu izbadējusies.

Pār Hokslija seju pārslīdēja silts smaids.

-    Tātad kādi ir jaunumi?

Viņš ieveda Rozu virtuvē un no galda apakšas izvilka krēslu. Zem dažām pannām uzgriežot lielāku gāzi, viņš kritiski noskatījās uz Rozu.

-    Jūs izskatāties tā, it kā vairākas dienas nebūtu pienācīgi ēdusi.

-    Tā arī ir. Prātā ienāca jaunā policista brīdinājums.

-    Vai jūs esat labs pavārs?

Hokslijs pat neatbildēja un pagrieza muguru. Roza nožēloja, ka uzdevusi šo jautājumu. Izskatījās, ka runāt ar Hoksliju ir ne mazāk riskanti kā ar Olivu. Šķiet, nebija iespējams pateikt vārdu, neuzkāpjot viņam uz varžacs. Ja nepiemin mēmu paldies, kad Hokslijs ielēja glāzē vīnu, Roza piecas minūtes sēdēja neomulīgā klusumā un gudroja, kā iesākt sarunu. Radās lielas šaubas, vai iecerēto grāmatu par Olivu viņš uzņems ar sajūsmu.

Viņš uzlika zivs fileju uz sasildītiem Šķīvjiem, apkārt salika veselus ceptus kartupeļus, tvaicētus graudus un jaunus burkāniņus, kam pa virsu uzlēja šķidrumu no pannas.

-    Lūdzu! Neapzinādamies Rozas neomulīgo pašsajūtu, Hokslijs ar plašu žestu nolika viņai priekšā šķīvi.

-    No tā vaigos radīsies viegls sārtums. Viņš apsēdās un ķērās pie sava šķīvja. Sukājiet iekšā, cienītā! Vai jūs vēl ko gaidāt?

-    Nazi un dakšiņu.

Viņš parāva vaļā atvilktni un padeva galdarīkus.

-   Bet tagad lieciet iekšā māgā un ēšanas laikā netarkšķiet! Ēdiens prasa, lai pret to izturas ar cieņu.

Turpmāki pamudinājumi nebija vajadzīgi, un Roza ķērās pie ēšanas.

-     Pasakaini! viņa beidzot noteica un, apmierināta nopūtusies, pabīdīja tukšo šķīvi malā. Vienkārši pasakaini.

Hokslijs savilka seju sardoniskā smaidā.

-    Kāds ir spriedums? Vai es protu vai neprotu gatavot?

Viņa iesmējās.

-    Jūs protat gatavot. Vai drīkstu ko jautāt?

Viņš piepildīja Rozas tukšo glāzi.

-    Ja tas tik ļoti nepieciešams.

-    Ja es nebūtu te iegriezusies, vai jūs visu būtu apēdis viens pats?

-     Varbūt būtu aprobežojies ar vienu fileju. Viņš ieturēja pauzi. Bet varbūt arī ne. Šovakar neviena vieta nav pasūtīta, bet ēdiens ilgi neglabājas. Iespējams, būtu apēdis visu.

Viņa saklausīja Hokslija balsī sarūgtinājumu.

-    Cik ilgi bez apmeklētājiem jūs domājat pastāvēt? viņa neuzmanīgi pajautāja.

Hokslijs izlikās jautājumu nedzirdējis.

-     Jūs sacījāt, ka vēlaties ar mani aprunāties, viņš atgādināja. Par ko?

Roza palocīja galvu. Acīmredzot Hokslijs, tāpat kā viņa, nejuta vēlēšanos publiski laizīt savas brūces.

-     Oliva Mārtiņa, viņa sacīja. Es rakstu par šo sievieti grāmatu. Ja nemaldos, jūs bijāt starp tiem policistiem, kas viņu apcietināja.

Viņš neatbildēja tūlīt, bet sēdēja un pāri vīna glāzes malai skatījās uz viešņu.

-    Kāpēc par Olivu Mārtiņu?

-    Viņa mani interesē. Paredzēt bijušā policista reakciju nebija iespējams.

-     Nu protams! Hokslijs paraustīja plecus. Viņas nodarījums ir vienkārši šaušalīgs. Būtu nedabiski, ja šis notikums neizraisītu jūsu interesi. Vai esat ar viņu tikusies?

Roza pamaja.

-Un?

-    Man viņa patīk.

-    Tikai tāpēc, ka esat naivule. Viņš izstiepa savas garās rokas pret griestiem tā, ka nokrakstēja plecu locītavas. Jūs piespiedāt sevi rakņāties renstelē, cerēdama atrast tur briesmoni, taču izvilkāt malā kaut ko samērā patīkamu. Oliva šajā ziņā nav izņēmums. Vairums noziedznieku lielākoties ir patīkami ļautiņi. Pajautājiet to kuram katram cietuma uzraugam. Viņi zina labāk nekā citi, ka cietumu sistēma gandrīz pilnībā atkarīga no cietumnieku labās gribas. Acis viņam samiedzās. Bet Oliva sacirta ar cirvi divas pilnīgi nevainīgas sievietes. Fakts, ka šobrīd viņa rāda cilvēcisku seju, nenozīmē, ka nodarījums būtu mazāk briesmīgs.

-    Vai es teicu, ka tā ir?

-    Jūs rakstāt par Mārtiņu grāmatu. Pat nosodot viņu, viņa, vienalga, būs tāda kā slavenība. Viņš paliecās uz priekšu, balss ieskanējās nedraudzīgi. Bet kā ar māti un māsu? Vai tas ir taisnīgi, ka viņu slepkava tiek pagodināta ar grāmatas rakstīšanu?

Roza nolaida skatienu.

-      Šis jautājums sagādā man raizes, viņa atzina. Nē, aplam. Viņa paskatījās uz augšu. Tas uztrauca mani arī agrāk. Bet tagad radusies mazliet lielāka pārliecība, kādā virzienā darbs pavērsīsies. Taču es ņemšu vērā jūsu izteikumu par upuriem. Izvirzīt uzmanības centrā Olivu ir pārāk vienkārši. Viņa ir dzīva, bet tie ir miruši. Atdzīvināt mirušo ir grūti. Jāvadās vienīgi no tā, ko saka citi, kuru uztvere jau agrāk ne vienmēr bijusi precīza, tāpat kā atmiņas šobrīd. Viņa nopūtās. Man tomēr ir zināmi iebildumi nav jēgas izlikties, ka to nav, taču, pirms izdaru noteiktu slēdzienu, jātiek skaidrībā, kas īsti tajā dienā noticis. Viņa saņēma pirkstos vīna glāzes kājiņu. Pilnīgi iespējams, ka esmu naiva, taču vispirms vajag mani pārliecināt, ka būt naivai ir slikti. Pilnīgi pamatoti es gribu apstrīdēt domu, ka ikvienam, kurš regulāri rakņājas renstelēs, no tām jāizlien pilnam ar žulti.

-     Kā tas jāsaprot? Hokslijs uzjautrināts pavaicāja.

Roza vēlreiz paskatījās viņā.

-      Olivas nodarījums satrieca jūs, bet nepārsteidza. Jūs zinājāt vai vismaz bijāt lietas kursā par cilvēkiem, kas kaut ko līdzīgu izdarījuši iepriekš.

-Tātad?

-      Jūs nepapūlējāties izzināt viņas rīcības motīvus. Turpretī es, būdama naiva, Roza atbildēja uz viņa skatienu, esmu gan pārsteigta, gan satriekta, gan gribu zināt, kāpēc tā noticis.

Hokslijs sarauca pieri.

-    Tas viss redzams paziņojumā. Šobrīd vairs neatceros visu sīkumos, bet Mārtiņa apvainojusies, ka viņai nav rīkotas dzimumdienas svinības, turklāt eļļu ugunī ielējusi mātes saniknošanās par lūgumu māsai piezvanīt uz darbu un pateikt, ka viņa saslimusi. Vardarbību ģimenē dažkārt izraisa vistriviālākie iemesli. Olivas motīvi ir daudz būtiskāki nekā tie, ar kādiem gadījies sastapties.

Roza pieliecās, lai paņemtu mapi.

-    Te ir viņas paziņojuma kopija.

Viņa pasniedza to Hokslijam un pagaidīja, kamēr viņš izlasa.

-    Es nesaprotu, kur jūs saskatāt šeit problēmu, viņš beidzot sacīja. Mārtiņa pilnīgi skaidri paziņo, kāpēc to izdarījusi. Viņa noskaitusies, tad abām iesitusi un nav zinājusi, kā atbrīvoties no līķiem.

-     Es piekrītu, ka viņa to saka, bet tas nenozīmē, ka teiktais ir patiesība. Šajā paziņojumā ir vismaz vieni, ja ne divi klaji meli. Roza piesita ar zīmuli pie galda. Pirmajā rindkopā Oliva paziņo, ka viņas attiecības ar māti un māsu nekad nav bijušas tuvas. Bet tas ir pretrunā ar to cilvēku izteikumiem, ar kuriem esmu runājusi. Viņi visi apgalvo, ka Oliva bijusi ļoti pieķērusies Eimberai.

Hokslijs vēlreiz sarauca pieri.

-    Un kādi ir otri meli?

Roza paliecās pāri galdam un pievilka svītru pie vienas no vidējām rinkopām.

-     Viņa apgalvo, ka pielikusi spoguli pie lūpām, lai pārbaudītu, vai tas neaprasos. Paziņojumā teikts, ka spogulis nav aprasojis, tāpēc viņa ķērusies pie līķu sadalīšanas. Roza pāršķīra lapas. Bet patologa slēdzienā redzams, ka Mārtiņa kundze pretojusies, kad viņai centušies pārgriezt rīkli. Oliva savā paziņojumā neko tamlīdzīgu nepiemin.

Hokslijs papurināja galvu.

-    Tas nenozīmē galīgi neko. Vai nu viņa ar novēlošanos sajutusi kaunu un nolēmusi visu izskaistināt, vai ari šoka rezultātā pašas nepieņemamākās nozieguma epizodes no atmiņas pagaisušas.

-     Bet meli par nesaprašanos ar Eimberu? Kā to var izskaidrot?

-     Vai man tie bija vajadzīgi? Atzīšanās bija pilnīgi brīvprātīga. Mēs pat likām pagaidīt, līdz ieradīsies juriskonsults, lai vēlāk nerastos mājieni, ka policija izdarījusi spiedienu. Viņš iztukšoja glāzi. Jūs taču nemēģināsiet iebilst, ka nevainīgs cilvēks tik briesmīgā noziegumā neatzīsies.

-   Tā noticis ne reizi vien.

-     Tikai pēc dienām ilgas pratināšanas policijā. Tad, kad lieta nonāk tiesā, visas apgalvo, ka ir nevainīgas, un noliedz savas liecības. Oliva nav darījusi nedz vienu, nedz otru. Šķita, ka bijušais policists uzjautrinās. No savas puses varu teikt vienīgi to, ka viņa jutās pagalam priecīga, ja tik ātri var atzīties un noņemt smagumu no saviem pleciem.

-    Kā tas notika? Vai viņa savu atzīšanos norunāja kā monologu, vai arī jūs uzdevāt jautājumus?

Hokslijs aiz kakla salika kopā rokas.

-     Ja vien viņa nav ievērojami pārvērtusies, tad noteikti būsiet atklājusi, ka Oliva ne labprāt sniedz informāciju. Vajadzēja uzdot jautājumus, taču viņa atbildēja uz tiem itin labprātīgi. Viņš mazliet aizdomājās. Laika lielāko daļu viņa sēdēja un vēroja mūs tik cieši, it kā gribētu iegravēt mūsu sejas savā atmiņā. Ja gribu būt atklāts, tad jāsaka, es dzīvoju šausmās, ka viņa var atbrīvoties un izdarīt ar mani to pašu, ko ar savu ģimeni.

-     Pirms piecām minūtēm jūs raksturojāt viņu kā samērā patīkamu cilvēku.

Hokslijs paberzēja zodu.

-    Kā samērā patīkamu, cik tas bija saistīts ar jums, viņš palaboja. Taču jūs bijāt cerējusi ieraudzīt necilvēcīgu būtni, tāpēc jums bija grūti ievērot objektivitāti.

Rozu neapmierināja iespēja iet pa šo aklo ielu tālāk. Viņa izņēma no mapes magnetofonu un uzlika uz galda.

-    Vai drīkstu ierakstīt šo sarunu?

-     Es pat vēl neesmu devis piekrišanu sarunai. Hokslijs strauji piecēlās un ielēja tējkannā ūdeni. Būtu labāk, viņš sacīja pēc brīža, ja jūs piezvanītu detektīvam seržantam Vjatam. Viņš strādāja policijā, kad Oliva nāca klajā ar savu paziņojumu, un strādā tur joprojām. Vai kafiju ieliet?

-     Lūdzu! Roza vēroja, kā Hokslijs sameklē melnu "Arabica" kafiju un ieber kafijkannā. Es dodu priekšroku sarunai ar jums, viņa nosvērti noteica. Policisti ir bēdīgi slaveni ar to, ka viņus grūti piespiest pie sienas. Var gadīties, ka paiet vairākas nedēļas, iekams norunāšu tikšanos. Es neatsaukšos uz jums, es pat neminēšu jūs vārdā, ja vēlēsieties, lai to nedaru. Turklāt jums būs iespēja izlasīt galīgo variantu, pirms tas aizies uz tipogrāfiju. Viņa iesmējās. Pieņemot, ka grāmata vispār nonāks tik tālu. Jūsu stāstījums var ari pamudināt mani atteikties no grāmatas rakstīšanas.

Hokslijs cauri kreklam izklaidīgi pakasīja sev krūtis un skatījās uz Rozu, bet tad, šķiet, pieņēma lēmumu.

-     Labi. Es izstāstīšu, ko spēju atcerēties. Tikai visu sacīto vajadzēs divreiz pārbaudīt. Tas notika pirms krietna laika, un par savu atmiņu es nevaru galvot. Ar ko lai sāku?

-   Ar telefona zvanu uz policiju.

Hokslijs pagaidīja, kamēr uzvārās ūdens, pielēja pilnu kafijkannu un nolika uz galda.

-    Tas nebija zvans uz numuru deviņi, deviņi, deviņi. Mārtiņa bija sameklējusi telefongrāmatā dežuranta numuru un piezvanījusi viņam. Mēģinādams atcerēties, viņš grozīja galvu. Viss iesākās kā farss, jo dežurējošais seržants nekā no viņas teiktā nespēja izlobīt.

Bija maiņas beigas, un viņš vilka mugurā žaketi, kad pienāca seržants un iedeva papīra lapiņu ar adresi.

-     Izdari man pakalpojumu, Hal, un iegriezies tur pa ceļam uz māju. Līvenrouda. Tev jābrauc tur garām. Kāda jukusī gaudo telefonā, ka viņai virtuvē uz grīdas esot cāļu kājas. Viņš saviebās. Grib, lai ierodas policija un tās aizvāc. Viņš ieņirdzās. Droši vien veģetāriete. Bet tu esi pavārmākslas specs. Esi draugs, noskaidro, kas tur ir.

Hokslijs ar aizdomām paskatījās uz biedru.

-    Vai tas ir viss?

-    Nē. Skauta godavārds! Dežurants viegli iesmējās. Redzi, šis acīmredzot ir psihisks gadījums. Kopš valdība šos atlaidusi, viņi ir visās vietās. Izdari, ko šī lūdz, jo citādi mums zvanīs visu nakti. Tas prasīs tikai liekas piecas minūtes.

Oliva Mārtiņa ar sarkani saraudātām acīm atvēra durvis. Viņa stipri oda pēc sviedriem, masīvie pleci bija sagumuši izmisumā. Maisveida T krekls un bikses bija tik stipri notrieptas ar asinīm, ka seržantam atgādināja abstraktus smērējumus un viņš tās tikpat kā neievēroja. Un kāpēc lai viņš to darītu, ja viņam nebija ne mazākās nojausmas, kāds šausmīgs skats vēl sagaidāms?

-    Detektīvs seržants Hokslijs, viņš sacīja, braši pasmaidījis, un parādīja apliecību. Vai jūs zvanījāt uz policiju?

Turēdama durvis vaļā, sieviete pakāpās atpakaļ.

-     Tie ir virtuvē. Viņa norādīja uz gaiteni. Uz grīdas.

-    Labi. Iesim un paskatīsimies. Kā jūs sauc, mīļā?

-    Oliva.

-    Labi, Oliva, rādi ceļu! Paskatīsimies, kādēļ tik ļoti esi uztraukusies.

Vai būtu labāk nezināt, kas tur gaidīja? Droši vien ne. Vēlāk viņš iedomājās, ka vispār virtuvē nebūtu iegājis, ja iepriekš zinātu, ka nāksies ieiet cilvēku kautuvē. Viņš stāvēja un šausmās skatījās uz cilvēku ķermeņiem, cirvi un asins paltīm uz grīdas. Šoks bija tik milzīgs, ka viņš tik tikko spēja paelpot. Istabā valdīja asiņu dvaka. Viņš atslējās pret durvju apmali un izmisīgi centās ievilkt plaušās gaisu, no kura kļuva nelabi, bet tad aiztraucās pa gaiteni un nelielajā dārziņā mājas priekšā izvēmās vēl un vēlreiz.

Oliva ar savu bālam mēnesim līdzīgo seju sēdēja uz kāpnēm un vēroja policistu.

-     Jums vajadzēja paņemt līdzi kādu draugu, viņa nelaimīga sacīja. Ierodoties divatā, jums būtu vieglāk.

Pa radio izsaukdams palīgspēkus, Hokslijs turēja mutei priekšā nēzdogu. Runājot viņš vērīgi pētīja Olivu un pamanīja, ka ar asinīm notraipīts viss apģērbs. Kļuva nelabi. Ak Kungs! KUNGS DIEVS! Cik lielā mērā viņa ir jukusi? Vai tik stipri, lai mestos virsū ar cirvi arī man?

-    Dieva dēļ, pasteidzieties! viņš sauca rācijā. Gadījums ir steidzams.

Pārāk nobijies, lai dotos atpakaļ, viņš palika ārā. Oliva flegmātiski paskatījās.

-    Es neko jums nedarīšu. Nevajag baidīties.

Viņš noslaucīja pieri.

-    Kas viņas ir, Oliva?

-    Mana māte un māsa. Sievietes skatiens noslīdēja uz rokām. Mēs sastrīdējāmies.

Hokslijam mute no šoka un bailēm bija izkaltusi.

-    Labāk par to nerunāsim, viņš sacīja.

Pa Olivas tuklajiem vaigiem lejup plūda asaras.

-    Es negribēju, ka tā notiek. Mēs sastrīdējāmies. Māte uz mani briesmīgi noskaitās. Vai man tūlīt jāatzīstas, ka esmu vainīga?

Viņš papurināja galvu.

-    Steiga nav nepieciešama.

Acis nemirkšķinot, viņa skatījās uz policistu, uz netīrajiem vaigiem žuva asaras.

-     Vai jūs varēsiet viņas aizgādāt prom, kamēr nav atgriezies tēvs? viņa pajautāja pēc minūtes vai divām.

-    Manuprāt, tā būtu labāk.

Policistam pa rīkli uz augšu kāpa nelabums.

-    Cikos viņam jābūt mājās?

-    Darbs beidzas trijos. Viņš strādā nepilnu dienu. Hals automātiski paskatījās pulkstenī. Prāts nedarbojās.

-   Tagad ir bez divdesmit. Viņa bija ļoti koncentrējusies.

-    Varbūt tādā gadījumā uz turieni var aiziet policists un izskaidrot, kas noticis. Tā būtu labāk, viņa vēlreiz atkārtoja. Atskanēja policijas mašīnu sirēnu kaukšana.

-    Lūdzu! sieviete lūdzoši piebilda.

Viņš pamāja ar galvu.

-    Es to nokārtošu. Kur viņš strādā?

-    Kartera kravu pārvadājumi. Tas ir dokos.

Hals pārraidīja šo ziņu, kad ap stūri, sirēnām kaucot, izdrāzās divas policijas mašīnas un apstājās divdesmit otrā nama priekšā. Visā ielas garumā atsprāga vaļā durvis, tajās parādījās ziņkāras sejas. Hals izslēdza radio un paskatījās uz Olivu.

-     Viss kārtībā, viņš sacīja. Par tēvu varat neuztraukties.

Pār netīro seju pārripoja liela asara.

-    Vai lai uzvāru tēju?

Hals uzreiz iedomājās virtuvi.

-    Labāk ne.

Policisti izbira no automašīnām, sirēnas apklusa.

-     Es atvainojos, ka esmu sagādājusi tik lielas nepatikšanas, Oliva ierunājās apkārtējā klusumā.

Pēc tam viņa neteica gandrīz ne vārda, bet tikai tāpēc, atsaucot atmiņā notikumu, iedomājās Hals, ka neviens nerunāja ar viņu. Ievietota dzīvojamā istabā satriektas policistes uzraudzībā, viņa pa atvērtajām durvīm nekustīgi vēroja, kā cilvēki nāk un iet. Ja arī viņa apzinājās, kādas šausmas iedveš visapkārt, tad to neizrādīja. Laikam ritot, viņas sejā neparādījās nekādas emocijas, arī bēdas vai nožēla par padarīto ne. Sastapušies ar tik absolūtu vienaldzību, visi vienprātīgi nosprieda, ka viņa nav pie pilna prāta.

-    Bet jūsu klātbūtnē Oliva raudāja, Roza pārtrauca stāstījumu. Vai arī jūs domājat, ka viņa nebija pie pilna prāta?

-    Es ar patologu divas stundas pavadīju virtuvē un pēc asins traipiem uz grīdas, galda un virtuves piederumiem mēģināju restaurēt notikumu secību. Kad viss bija nofotografēts, mums nācās risināt šaušalīgo rēbusu, kura ķermeņa daļa kurai sievietei pieder. Saprotams, ka es uzskatīju viņu par jukušu. Normāls cilvēks uz ko tamlīdzīgu nav spējīgs.

Roza košļāja zīmuli.

-      Šajā sakarībā rodas daudzi jautājumi. Jūsu stāstījums norāda, ka tā varējis rīkoties tikai vājprātīgs cilvēks. Es jautāju, vai pēc paša vērojumiem jums neradās doma, ka Oliva nav normāla?

-    Tagad jūs nodarbojaties ar matu skaldīšanu. Cik nu es spēju iedziļināties šajās lietās, varu teikt, ka abi jautājumi ir nesaraujami saistīti. Jā, es nospriedu, ka Oliva nav pie pilna prāta. Iedomājoties vien, ka viņa var pavadīt slimnīcā divpadsmit mēnešus un tad kāds idiots psihiatrs nolems, ka viņa gluži labi pakļaujas ārstēšanai un viņu var laist ārā, mūs pārņēma nāves bailes.

-     Līdz ar to jūs brīnījāties, ka viņas rīcībspēja tika atzīta un viņai ļāva izdarīt paziņojumu.

-    Jā, Hokslijs apstiprināja. Tā patiešām bija.

Ap sešiem visu uzmanība pievērsās Olivai. Iekams viņa tika uzvesta augšā nomazgāties vannā un uzvilkt tīras drēbes, no viņas rokām rūpīgi tika noņemts katrs asins traips, rūpīgi noskrāpēts katrs nags. Visas viņai mugurā bijušās drēbes tika iesaiņotas atsevišķos polietilēna maisiņos un iekrautas policijas furgonā. Inspektors paveda Halu sānis.

-    Cik saprotu, viņa savā nodarījumā jau atzinusies.

Hals pamāja.

-    Vairāk vai mazāk.

Roza pārtrauca viņu vēlreiz.

-     Mazāk būtu precīzāk. Ja jūsu vārdi ir pareizi, tad viņa neko nebija atzinusi. Oliva bija pateikusi, ka izcēlies ķīviņš, māte noskaitusies un viņa nav gribējusi, ka notiek tas, kas notika. Oliva nebija teikusi, ka nogalinājusi viņas.

Hals piekrita.

-    To es atzīstu. Bet viss bija tik organiski saistīts, ka ieteicu par to nerunāt. Es negribēju, lai vēlāk viņa apgalvotu, ka nav pienācīgi brīdināta. Viņš iemalkoja kafiju. Ja spriež pēc jūsu loģikas, tad Oliva Mārtiņa arī nenoliedza, ka nogalinājusi viņas. Nevainīgs cilvēks būtu to darījis pirmām kārtām, īpaši, ja viscaur notriepies ar asinīm.

-      Runa ir par to, ka jūs atzināt viņu par vainīgu, iekams tas nebija pilnīgi droši zināms.

-    Katrā ziņā viņa bija galvenais aizdomās turamais, Hokslijs sausi atteica.

Inspektors pavēlēja Halam aizvest Olivu uz policijas iecirkni.

-    Tikai neļaujiet neko teikt, iekams nav dabūts rokā viņas juriskonsults. Mēs viņu sameklēsim. Norunāts?

Hals vēlreiz palocīja galvu.

-    Kā ir ar tēvu? Kuru katru brīdi viņš var būt klāt. Es aizsūtīju pretī uz darbu mašīnu, bet nezinu, kas viņam teikts.

-    Tādā gadījumā, seržant, noskaidrojiet to un, ja viņš neko nezina, Dieva dēļ, izstāstiet visu tā, lai nabagu neķer sirdstrieka. Uzzini, vai viņam ir juriskonsults un vai viņš vēlas, lai šis juriskonsults vai konsultē pārstāv meitu.

Vedot Olivu uz mašīnu, viņai pār galvu pārklāja segu. Padzirdējis baumas par drausmīgo noziegumu, bija salasījies pūlis, fotogrāfi centās kaut ko nofotografēt. Olivas parādīšanos sagaidīja svilpieni, kāda sieviete smējās:

-     Kam jums sega, zēni? Lai noslēptu to resno govi, vajadzīga pamatīga telts. Es jebkurā laikā pazītu viņu pēc kājām. Ko tu esi pastrādājusi, Oliva?

Roza pārtrauca Hoksliju vēlreiz, kad viņš sarunā pārlēca uz tikšanos ar Robertu Mārtiņu policijas iecirknī.

-      Nenovirzieties sānis! Vai mašīnā viņa kaut ko teica?

Viņš brīdi padomāja.

-     Oliva jautāja, vai man patīkot viņas apģērbs. Es teicu, ka jā.

-    Vai tā bija tikai pieklājības frāze?

-     Nē. Viņai mugurā bija ietilpīgs pārtaisīts T krekls un bikses.

-    Vai tāpēc viņa pārģērbās, ka drēbes bija asinīs?

-    Iespējams. Nē. Viņš sapinās pretrunās un sabužināja sev matus. Tāds apģērbs padarīja viņu mazliet formīgāku, sievišķīgāku. Vai tam kāda nozīme?

Roza ignorēja šo izteikumu.

-    Vai viņa vēl ko sacīja?

-     Manuprāt, kaut ko tādā garā: "Tad jau labi. Tas ir mans iemīļotais."

-    Olivas paziņojumā minēts, ka viņa gatavojusies braukt uz Londonu. Kāpēc viņai nav bijis mugurā šis apģērbs, kad tika izdarīta slepkavība?

Hals izskatījās apjucis.

-     Droši vien tāpēc, ka braucienam uz Londonu viņa bija uzvilkusi garās bikses.

-     Nē, Roza stūrgalvīgi iebilda. Ja šis bija viņas mīļākais apģērbs, tad viņa to būtu uzvilkusi, pošoties uz pilsētu. Londonas apmeklējums bija dzimšanas dienas dāvana pašai sev. Varbūt viņa cerēja, ka Vaterlo stacijā saskriesies ar misteru Raitu. Viņai nebūtu ienācis prātā nevilkt mugurā labākās drēbes. Jābūt sievietei, lai spētu to saprast.

Hals nobrīnījās.

-     Bet simtiem meiteņu staigā pa pilsētu bezveidīgās biksēs un maisīgos kreklos. īpaši resnās. Manuprāt, šāds skats ir grotesks, taču viņām pašām laikam tā patīk. Jādomā, ka tādā veidā viņas pauž nevērību pret tradicionālajiem skaistuma standartiem. Kāpēc lai Oliva būtu citāda?

-     Tāpēc, ka pēc dabas viņa nebija agresīvais tips. Viņa dzīvoja mājās zem mātes tupeles, darīja darbu, kādu māte bija sameklējusi, un tas, ka uz veselu dienu vajadzēs kaut kur doties vienai, likās tik neparasti, ka viņa lūdza māsu, lai brauc līdzi. Roza nepacietīgi pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Man ir taisnība, es par to nešaubos. Ja vien Oliva par braucienu uz Londonu nemelo, tad viņai vajadzēja vilkt mugurā tieši šīs drēbes.

Uz Hoksliju šie vārdi nekādu iespaidu neatstāja.

-     Viņa bija pietiekami agresīva, lai nogalinātu māti un māsu, Hokslijs iebilda. Ja jau viņa varēja izdarīt to, tad varēja doties uz Londonu arī biksēs. Jūs atkal esat ķērusies pie matu skaldīšanas. Katrā ziņā viņa varēja pārģērbties, lai apģērbs būtu tīrs.

-    Taču viņa neapšaubāmi gribēja doties uz Londonu. Vai to jūs fiksējāt?

-     Darbā viņa bija paņēmusi brīvu dienu. Mēs uzskatījām, ka viņa posusies uz Londonu, jo, cik nu spējām noskaidrot, par saviem plāniem viņa nevienam nebija stāstījusi.

-    Pat ne tēvam?

-    Ja arī bija ko teikusi, tad tēvs neatcerējās.

Halam runājot ar tēvu, Oliva gaidīja pratināšanas telpā. Saruna neritēja viegli. Vai nu viņš bija sevi pie šādas izturēšanās manieres pieradinājis, vai arī tā bija dabiska, taču Roberts Mārtiņš tikpat kā nereaģēja uz viņam teiktajiem vārdiem. Viņš bija izskatīgs cilvēks, tomēr šis izskatīgums atgādināja grieķu skulptūru, kuru var apbrīnot, bet kurai trūkst siltuma. Dīvaini bezkaislīgajā sejā trūka jebkādas izteiksmes un vecuma pazīmju, tikai rokas ar artrīta mezgliem liecināja, ka Mārtiņš ir pāri pusmūžam. Reizi vai divas viņš pielīdzināja savus matus ar plaukstu vai ar pirkstiem pieskārās pie kaklasaites. Hals būtu varējis vērot viņu visu dienu, taču pēc sejas izteiksmes nebūtu spējis noteikt, cik lielā mērā viņš satriekts un vai vispār ir satriekts.

-    Vai viņš jums patika? pajautāja Roza.

-    Ne īpaši. Viņš atgādināja Olivu. Man grūti izveidot savu attieksmi pret cilvēkiem, kuri neizrāda jūtas. Tādu cilvēku klātbūtnē man ir neomulīgi.

Roza varēja šim viedoklim tikai pievienoties.

Hals minimāli iepazīstināja misteru Mārtiņu ar detaļām. Viņš informēja, ka pēcpusdienā viņa mājas virtuvē atrasts sievas un vienas meitas līķis un otra meita Oliva devusi policijai pamatu uzskatīt, ka abas nogalinājusi viņa.

Roberts Mārtiņš sakrustoja kājas un mierīgi uzlika rokas uz ceļiem.

-    Vai esat jau izvirzījuši apsūdzību?

-     Nē. Mēs neesam viņu pat nopratinājuši. Seržants ieskatījās Mārtiņā ciešāk. Ser, ja ņem vērā iespējamās apsūdzības nopietnību, mēs uzskatām, ka viņai vajadzīgs juriskonsults.

-     Protams, esmu pārliecināts, ka mans juriskonsults Pīters Krū neatteiksies ierasties. Piere viņam jautājoši savilkās. Kāda ir kārtība? Vai man jāzvana juriskonsultam?

Mārtiņa savaldība Halu mulsināja. Viņš pārvilka ar roku pār seju.

-    Vai jūs saprotat, kas noticis, ser?

-     Domāju gan. Gvena un Eimbera ir mirušas, un jūs uzskatāt, ka viņas nogalinājusi Oliva.

-    Tas nav gluži precīzs formulējums. Tiek uzskatīts, ka Oliva ir atbildīga abu nāvē, taču, iekams nebūsim uzklausījuši viņas liecību, nav iespējams pateikt, kādas apsūdzības tiks izvirzītas. Viņš ieturēja nelielu pauzi. Es vēlos, lai jūs to apzinātos visā pilnībā, mister Mārtiņ. Iekšlietu ministrijas patologs, kas pārbaudīja notikuma vietu, ir pārliecināts, ka gan pirms, gan pēc nāves izrīcība ar mirušajām bijusi sevišķi nežēlīga. Es baidos, ka tad, kad atbilstošajā kārtībā būsim lūguši jūs identificēt līķus, jūsu attieksme pret iespējamo aizdomās turamo var stipri mainlties. Ņemot to vērā, es vēlreiz jautāju, vai jums nav iebildumu, ka jūsu juriskonsults pārstāvēs Olivu?

Mārtiņš papurināja galvu.

-     No pazīstamajiem labāku pārstāvi nevaru iedomāties.

-     Tas nozīmē, ka var rasties interešu konflikts. Vai par to esat iedomājies?

-    Kādā ziņā?

-    Es riskēšu izanalizēt šo jautājumu sīkāk, ser, vēsi sacīja Hals. Jūsu sieva un meita ir nežēlīgi noslepkavotas. Droši vien jūs vēlēsieties, lai vainīgais tiek sodīts. Viņš jautājoši pacēla uzaci. Mārtiņš palocīja galvu. Tātad jums pašam būs vajadzīgs juriskonsults, kas gādās, lai izmeklēšana ritētu vajadzīgajā gaitā. Jūsu juriskonsults jau pārstāvēs meitu un nespēs palīdzēt, jo jūsu intereses un meitas intereses nesaskanēs.

-    Tā nenotiks, ja viņa nav vainīga. Mārtiņš saņēma pirkstos bikšu vīli un novietoja ceļgalam pa vidu. Mani patiešām nenodarbina jautājums, kāds varētu būt Olivas nodarījums, seržant Hokslij. Manās domās interešu konflikta nav. Viens un tas pats juriskonsults var noskaidrot viņas nevainību un pārstāvēt arī mani, kad tas nepieciešams apsūdzības interesēs. Un tagad, ja atļausiet izmantot telefonu, es piezvanīšu Pīteram Krū. Ceru, ka pēc tam jūs atļausiet man parunāt ar meitu.

Hals papurināja galvu.

-    Atvainojos, ser, bet šaubos, vai tas būs iespējams, iekams nebūsim viņu uzklausījuši. Arī jums vajadzēs dot liecību. Atļauju sarunai ar viņu varēsiet dabūt pēc tam, taču šobrīd to nevaru garantēt.

-    Un tā, atceroties incidentu, sacīja Hokslijs, bija pirmā un vienīgā reize, kad viņš izrādīja jebkādas emocijas. Viņš izskatījās pagalam apjucis, taču nezinu, vai tāpēc, ka neļāvu tikties ar Olivu, vai tāpēc, ka ari viņam būs jādod liecība. Viņš bridi padomāja. Droši vien viņu satrauca aizliegums tikties. Mēs pārbaudījām katru minūti, kā šis cilvēks aizvadījis dienu, un izrādījās, ka viņš ir baltāks par baltu. Kopā ar vēl pieciem cilvēkiem viņš strādā kantori ar atklāto plānojumu un, ja neskaita atsevišķus tualetes apmeklējumus, visu dienu uzturējies citu acu priekšā. Viņam gluži vienkārši nebija iespējams nokļūt līdz mājai.

-    Taču aizdomas uz viņu krita?

-Jā.

Šis apstāklis Rozu ieinteresēja.

-    Kaut arī Oliva atzinās?

Hokslijs palocīja galvu.

-    Mārtiņš uzņēma visu neiedomājamā mierā. Pat līķu identifikācija nesatrauca viņu ne mazākajā mērā.

Roza mazliet padomāja.

-     Pastāvēja vēl kāds interešu konflikts, kuru, šķiet, jūs neņēmāt vērā. Viņa iekoda zobos zīmuli. Ja slepkava bija Roberts Mārtiņš, ar juriskonsulta starpniecību viņš varēja panākt Olivas atzīšanos. Jūs jau zināt, ka Pīters Krū neslēpj antipātijas pret Olivu. Manuprāt, viņš pārdzīvo, ka nāvessodi ir atcelti.

Hals sakrustoja rokas uz krūtīm un uzjautrināts pasmaidīja.

-     Leija kundze, ja vēlaties paust šādus ieskatus savā grāmatā, tad esiet ārkārtīgi uzmanīga. Nekur nav teikts, ka juriskonsultiem pret klientiem jājūt simpātijas, viņiem tie jāpārstāv. Katrā ziņā Roberts Mārtiņš itin drīz tika izslēgts no aizdomās turamo skaita. Mēs paniekojāmies ap iespēju, ka viņš nogalinājis Gvenu un Eimberu pirms došanās uz darbu, bet Oliva pēc tam sadalījusi līķus, lai glābtu tēvu, taču nekas no tā neiznāca. Pat šādam variantam viņam bija alibi. Kaimiņiene brīdi pirms Mārtiņa aiziešanas izvadījusi savu vīru uz darbu. Eimbera un Gvena bijušas dzīvas, un no savas mājas sliekšņa viņa runājusi ar abām. Kaimiņiene atcerējās, ka apjautājusies Eimberai, vai viņai patīk darbs veikalā. Mārtiņam braucot projām, viņas vēl pamājušas ar roku.

-     Viņš tikpat labi varēja aizbraukt līdz stūrim un atgriezties.

-      Viņš izbraucis no mājām pusdeviņos un ieradies darbā deviņos. Mēs izmērījām brauciena ilgumu, tas prasīja tieši pusstundu. Viņš paraustīja plecus. Es jau teicu, ka Mārtiņš bija baltāks par baltu.

-    Bet kā ar lenča laiku? Vai tad viņš nevarēja atgriezties?

-    Kopā ar diviem vīriem no darba viņš vietējā krodziņā iedzēris pinti alus un apēdis sendviču.

-    Lai nu tā būtu. Turpiniet!

Gandrīz nekā sakāma vairs nebija. Par spīti Krū ieteikumam nerunāt, Oliva piekrita atbildēt uz policijas jautājumiem un pusdesmitos, izteikusi atvieglojumu, ka dabūjusi visu no kakla nost, parakstīja paziņojumu un saņēma oficiālu apsūdzību mātes un māsas nogalināšanā.

Sakarā ar Mārtinas ievietošanu cietumā Halam un Džefam Vjatam nākamās dienas rītā tika dots uzdevums sagatavot policijas lietu pret viņu visos sīkumos. Tas nozīmēja vienkāršu patoloģisko, tiesas un policijas pierādījumu salīdzināšanu, kas pēc pārbaudes apstiprināja Olivas paziņojumā minētos faktus. Proti, viņa, darbodamās viena, 1987. gada devītā septembra rītā nogalinājusi māti un māsu, pārgriezdama tām rīkli ar nazi.

septītā nodala

>

Iestājās ilgstošs klusums. Hals atspiedās ar rokām pret tīri noberzto virtuves leti un pieslējās kājās.

-     Vai piedāvāt vēl tasi kafijas? Viņš noskatījās, kā Rozas rosīgā spalva skrien pa piezīmju klades lapām. Vai vēl mazliet kafijas? viņš atkārtoja.

-    Mjā. Melnu, bez cukura. Pat nepacēlusi skatienu, viņa turpināja rakstīt.

-     Tūlīt, šef! Neņemiet ļaunā, šef! Es tikai gribēju palīdzēt, šef!

Roza iesmējās.

-Atvainojiet! Paldies, es labprāt iedzeršu vēl mazliet kafijas. Ja vien spējat paciest mani vēl mazu mirkli, es vēlētos uzdot dažus jautājumus. Es mēģinu tos formulēt, kamēr galvā iespaidi ir svaigi.

Hokslijs vēroja Rozu rakstām. Pirmo reizi Rozu ieraudzījis, viņš bija noturējis viešņu par Botičelli Veneru, tikai pārāk smalku, lai viņam patiktu, un nez vai pat septiņus stonus smagu, toties garumā vismaz piecarpus pēdu. Viņa, protams, derētu kā lielisks drēbju pakaramais, taču viņai nebija mīkstumu, ko apkampt. Kalsnais un vingrais augums nez vai spēja dot iepriecinājumu. Hals nesaprata,

i einiece

vai tāds slaidums ir apzināti iegūts vai ari šī sieviete ir vieni vienīgi nervi, tāpēc beigās nosprieda, ka droši vien pareizs pēdējais pieņēmums. Viņa bija neatlaidīga, ja vien krusta karš par Olivu ko liecināja. Hals nolika viņai svaigu kafijas tasīti, bet pats, saņēmis krūzīti plaukstās, palika stāvam kājās.

-      Lai notiek! viņa ierunājās, šķirodama papīrus. Sāksim ar virtuvi. Jūs sacījāt, lietiskie pierādījumi apstiprinot Olivas paziņojumu, ka viņa darbojusies viena. Kādā veidā?

Hokslijs atsauca atmiņā, kā toreiz bija.

-     Jums vajadzētu iztēloties notikuma vietu. Tā atgādināja kautuvi, staigājot sarecējušajās asinīs viņa visur bija atstājusi pēdu nospiedumus. Mēs nofotografējām katru atsevišķi, un visi tie piederēja viņai, arī kurpju nospiedumi priekšistabā uz paklāja. Viņš paraustīja plecus. Uz visām virsmām, kurām viņa bija pieskārusies, nospiedumi piederēja tikai viņai. Protams, mēs atradām ari citus pirkstu nospiedumus, tostarp, ja nemaldos, ari tādus, kas nepiederēja nedz Mārtinai, nedz kādam kaimiņam. Par to nav jābrīnās, īpaši, ja nospiedumi atrasti virtuvē. Tie varēja piederēt vai nu gāzes vīriem, vai elektriķiem, vai santehniķim. Nospiedumi nebija asiņaini, tāpēc mēs tos attiecinājām uz dienām pirms slepkavības.

Roza košļāja zīmuli.

-     Un kā ar cirvi un nazi? Droši vien uz tiem varēja atrast vienīgi viņas pirkstu nospiedumus?

-    Īstenībā tā nebija. Šie rīki bija tik ļoti notraipīti, ka no tiem vispār nevarēja dabūt nevienu nospiedumu. Pamanījis Rozas pēkšņo interesi, viņš iesmējās. Jūs dzenaties pēc kaut kā netverama. Asinis ir ļoti slīdīga viela. Pareizāk sakot, vajadzētu brīnīties, ja mēs būtu atraduši nevainojamus nospiedumus. Uz mīklas ruļļa atradās trīs ļoti labi nospiedumi, un visi tie piederēja viņai.

Roza izdarīja atzīmi.

-    Es nezināju, ka spējat noņemt nospiedumus no nepulēta koka.

-    Tas rullis bija no stikla, divas pēdas garš un masīvs. Ja izbrīnu kaut kas izraisīja, tad tikai fakts, ka Gvena un Eimbera nav nosistas uz vietas. Abas bija trausla auguma. Ar to rīku galvaskausu varēja itin vienkārši sadragāt. Viņš iedzēra malku kafijas. Šis fakts padarīja stāstu ticamu, jo viņai vajadzēja tikai viegli uzsist, lai abas apklustu. Mēs baidījāmies, ka viņa šo faktu izmantos aizstāvībā, lai apsūdzība tiktu pārkvalificēta kā slepkavība bez iepriekšēja nodoma, jo, kā Oliva apgalvoja, viņa pārgriezusi rīkli vienīgi tāpēc, ka nospriedusi abas ir mirušas. Viņa nogriezusi locekļus aiz bailēm. Ja vēlāk viņai izdotos pārliecināt zvērinātos, ka sitieni nepavisam nav bijuši stipri, tad varbūt pat izdotos pasniegt slepkavību kā drūmu nelaimes gadījumu. Starp citu, tas varbūt ir iemesls, kāpēc viņa nepieminēja cīniņu ar māti. Mēs rosinājām viņu šajā virzienā, taču viņa neatkāpās no apgalvojuma, ka māte ar māsu mirušas, jo spogulis nav aizmiglojies. Viņš savilka seju grimasē. Līdz ar to man bija jāpavada divas ļoti nepatīkamas dienas, kopā ar patologu soli pa solim izsekojot, kas īsti noticis. Nobeigumā mēs savā rīcībā bijām ieguvuši daudz pierādījumu, ka Gvena pretojusies. Tādēļ kļuva iespējams izvirzīt apsūdzību slepkavībā. Nabaga sieviete!

leiniece

Rokas un plaukstas, ar kurām viņa bija centusies atvirzīt cirtienus sānis, vārda tiešā nozīmē bija sagrieztas sloksnēs.

Roza brīdi skatījās kafijas tasē.

-     Iepriekšējā tikšanās reizē Oliva pret mani bija ļoti laipna. Man grūti iedomāties, ka viņa ir spējīga uz šādu rīcību.

-     Jums nekad nav gadījies redzēt Olivu saniknotu. Varbūt tad jūs savas domas mainītu.

-    Vai jūs esat redzējis viņu saniknotu?

-    Nē, Hokslijs atzinās.

-     Ziniet, man pat grūti to iedomāties. Pēdējos sešos gados viņa droši vien jūtami pieņēmusies svarā, taču viņa ir smagnējs, flegmātisks tips. Savaldību parasti zaudē satraukti, nepacietīgi cilvēki. Viņa pamanīja Hokslija skeptisko smīnu un iesmējās. Zinu jau, zinu, tā ir zema līmeņa amatierpsiholoģija. Vēl tikai divi jautājumi, un tad likšu jūs mierā. Kas notika ar Gvenas un Eimberas apģērbu?

-      Viņa bija to dedzinājusi atkritumu dedzināšanas krāsnī, kādas parasti uzstāda dārzos. Pelnos atradās dažas skrandas, kas atbilda Mārtiņa aprakstam par drēbēm, kādas abām sievietēm bijušas mugurā tajā rītā.

-    Kāpēc viņa tās dedzinājusi?

-    Droši vien tādēļ, lai atbrīvotos.

-    Vai jūs viņai pašai nejautājāt?

Hokslijs sarauca pieri.

-     Esmu pārliecināts, ka mēs to darījām. Tagad vairs neatceros.

-     Paziņojumā nekas par drēbju dedzināšanu nav minēts.

Hals domīgi nolieca galvu un piespieda īkšķi un rādītājpirkstu pie acu plakstiņiem.

-    Mēs jautājām, kāpēc viņa novilkusi drēbes, viņš murmināja, un Oliva atbildēja, ka vajadzējis tās novilkt, lai griežot viņa redzētu locītavas. Manuprāt, Džefs tajā brīdī pajautāja, ko viņa darījusi ar drēbēm. Hals apklusa.

-Un?

Viņš pacēla galvu uz augšu un domīgi paberzēja

zodu.

-     Neesmu pārliecināts, vai vispār saņēmām atbildi. Gvena bija nēsājusi puķainu neilona uzsvārci. Tas bija sakusis vienā pikā ar vilnas un kokvilnas gabaliem. Nācās katru sastāvdaļu citu no citas atplēst ar plēšanu, taču materiāla pietika, lai to varētu atpazīt. Mārtiņš, tāpat kā kaimiņš, identificēja gabalus. Viņš paslēja gaisā pirkstu. Bija arī pogas. Mārtiņš tūlīt pazina, ka tās ir no kleitas, kuru sieva valkājusi tajā rītā.

-    Bet vai jūs nepainteresējāties, kāpēc Oliva tērējusi laiku un dedzinājusi drēbes? Viņa būtu varējusi iesaiņot tās kopā ar līķiem ceļasomās un nogremdēt jūrā.

-      Piecos pēcpusdienā atkritumu dedzināmā krāsns noteikti nedega, jo mēs būtu to ievērojuši. Tas liek domāt, ka Oliva vispirmām kārtām novilkusi abām sievietēm apģērbu. Viņa būs uzskatījusi, ka tas neprasīs laiku, jo tobrīd licies, ka līķu sadalīšana īpašas pūles nesagādās. Viņa droši vien gribējusi atbrīvoties no lietiskajiem pierādījumiem. Viņa būs kritusi panikā un izsaukusi mūs tikai tāpēc, ka mājās vajadzēja atgriezties tēvam. Ja mājā dzīvotu tikai trīs sievietes, viņa būtu īstenojusi savu plānu un mums atliktu vienīgi mēģināt identificēt sakropļotas miesas gabalus, kurus atrastu jūrā pie Sauthemptonas. Viņa varbūt pat netiktu atmaskota.

-    Es gan šaubos. Kaimiņi nav muļķi. Viņi būtu sākuši interesēties, kur palikusi Gvena ar Eimberu.

-    Tiesa, viņš piekrita. Kāds bija otrs jautājums?

-     Vai pēc cīniņa ar Gvenu Olivai rokas bija stipri saskrāpētas?

Hokslijs papurināja galvu.

-      Nemaz. Bija daži nobrāzumi, bet neviena skrāpējuma.

Roza paskatījās uz viņu.

-     Vai šis fakts nelikās dīvains? Jūs teicāt, ka Gvena cīnījusies uz dzīvību un nāvi.

-    Viņai nebija, ar ko skrāpēties, viņš sacīja gandrīz kā atvainodamies. Nagi mātei bija galīgi apgrauzti. Sievietei viņas vecumā tas izskatījās visai nožēlojami. Nekas cits viņai nebija atlicis kā saķert Olivas rokas un atvirzīt nazi. Par to liecināja nobrāzumi, dziļi pirkstu iespiedumi. Mēs tos nofotografējām.

Roza ar strauju kustību savāca kopā papīrus un iemeta mapē.

-    Tātad Šaubu tikpat kā nebija, vai ne? viņa pajautāja, paņemdama rokās kafijas tasi.

-     Šaubām vispār nebija vietas. Un būtu bijis gluži vienalga, vai viņa būtu turējusi muti ciet un vainu noliegusi vai ne. Viņa tikpat būtu notiesāta. Pierādījumi bija neapstrīdami. Galu galā to nācās atzīt pat tēvam. Toreiz man šī cilvēka kļuva žēl. Dienas laikā viņš pārvērtās par vecu vīru.

Roza uzmeta skatienu magnetofonam, kas turpināja ierakstu.

-    Vai viņš ļoti mīlēja meitu?

-      Nezinu. Es nekad nebiju saticis cilvēku, kas tik maz izrāda savas jūtas. Man palika iespaids, ka viņš īpaši nemīl nevienu no viņām, Hokslijs paraustīja plecus, taču Olivas atzīšanās viņam ļoti ķērās pie sirds.

Roza iedzēra kafiju.

-     Jādomā, pēcnāves sekcija apstiprināja to, ka Eimberai trīspadsmit gadu vecumā piedzimis bērns.

Viņš pamāja.

-    Vai jūs šajā ziņā kaut ko darījāt? Mēģinājāt bērnu sameklēt?

-       Mēs neredzējām iemeslu, kāpēc tas vajadzīgs. Bērns bija piedzimis pirms astoņiem gadiem. Neizskatījās, ka viņam varētu būt saistība ar šo lietu. Viņš klusējot gaidīja reakciju, bet Roza neko neteica. Kā būs? Vai turpināsiet darbu pie grāmatas?

-Ak jā, viņa atbildēja.

Hokslijs šķita pārsteigts.

-    Kāpēc?

-       Tāpēc, ka uzradies vairāk nesaskaņu nekā iepriekš. Viņa pacēla roku un citu pēc cita pielieca pirkstus. Kāpēc, zvanot policijai, Oliva tik stipri raudāja, ka dežurējošais seržants nespēja saprast, ko viņam saka? Kāpēc viņa nebrauca uz Londonu labākajā apģērbā? Kāpēc tēvs uzskatīja, ka viņa nav vainīga? Kāpēc Gvēnas un Eimberas nāve tēvu nesatrieca? Kāpēc viņa apgalvo, ka Eimbera viņai nav patikusi? Kāpēc Oliva, ja jau domāja uzņemties vainu, nepieminēja cīņu ar māti? Kāpēc sitieni ar miklas rulli bijuši tik viegli? Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc? Roza ar sāju smaidu nolika rokas uz galda. Visi šie jautājumi var būt grābti no zila gaisa, taču es jūtu, ka kaut kas nav kārtībā. Un, visbeidzot, es nespēju samierināties ar jūsu un juriskonsulta pārliecību, ka Oliva nav pie pilna prāta, jo pieci psihiatri tomēr atzinuši viņu par normālu.

Hokslijs piecas minūtes klusējot vēroja Rozu.

-   Jūs izteicāt apsūdzību, ka esmu uzskatījis Olivu par vainīgu, kamēr tas droši nav bijis zināms. Jūs rīkojaties vēl ļaunāk. Jūs uzskatāt, ka viņa nav vainīga, lai gan tas nesaskan ar faktiem. Iedomāsimies tādu situāciju jums ar savu grāmatu izdosies panākt, ka cilvēki stājas notiesātās pusē. Ņemot vērā tiesu sistēmas nestabilitāti šobrīd, šāds pavērsiens nav neiespējams. Vai, iedomājoties vien, ka šāds cilvēks atgriežas sabiedrībā, jums neskrien pār muguru šermuļi?

-    Ne mazākajā mērā, ja viņa nav vainīga.

-     Bet ja nu ir un jums izdodas dabūt viņu ārā no cietuma?

-    Tādā gadījumā likums nav ne plika graša vērts.

-    Labi. Ja viņa nav to darījusi, kas tad?

-    Kāds, kas nav bijis viņai vienaldzīgs. Roza izdzēra kafiju un izslēdza magnetofonu. Visam pārējam nav nozīmes. Viņa ielika magnetofonu mapē un piecēlās. Jūs bijāt ļoti laipns, ka ziedojāt tik daudz laika. Pateicos par to un tencinu ari par pusdienām! Roza sniedza roku.

Hokslijs to skumīgs saņēma.

-    Es to darīju ar prieku, Leija kundze.

Turot maigo un silto roku savējā mazliet ilgāk, nekā pienāktos, viņš sajuta, ka tā nervozi sakustas. Pēkšņi šķita, ka Roza sajūt tā kā bailes. Varbūt tas bija pat uz labu. Vienādi vai otrādi, viņa neizskatījās īsti droša.

Roza piegāja pie durvīm.

-    Uz redzēšanos, seržant Hokslij! Ceru, ka jūsu uzņēmums plauks.

Viņa sejai pārskrēja spīvs smaids.

-     Tā būs. Ticiet, patlaban ir tikai īslaicīgs klusums.

-      Labi. Viņa apstājās. Vēl pats pēdējais jautājums. Cik saprotu, tad Roberts Mārtiņš jums teica, ka visticamāk Gvena situsi Eimberu un Oliva nogalinājusi māti, mēģinādama aizstāvēt māsu. Kāpēc jūs atmetāt šo versiju?

-     Tā bija pārāk baltiem diegiem šūta. Patologs bija konstatējis, ka rīkle abām griezta ar vienu roku. Gan griezumu dziļums, gan tā leņķis liecināja, ka griezis viens uzbrucējs. Saprotiet, Gvena nav cīnījusies tikai par sevi. Viņa cīnījusies arī par Eimberu. Oliva nepazīst ne mazāko žēlumu. Būtu ļoti muļķīgi, ja jūs to aizmirstu. Viņš pasmaidīja vēlreiz, taču acis šoreiz nesmaidīja. Ja jūs uzklausītu manu padomu, tad mestu šo pasākumu pie malas.

Roza paraustīja plecus.

-     Ieklausieties, ko teikšu, seržant, viņa pamāja uz restorāna pusi. Nodarbojieties ar savām lietām, es nodarbošos ar savējām.

Hokslijs noklausījās, kā Rozas soļi aizdip pa celiņu, pastiepa roku pēc telefona un uzgrieza numuru.

-    Džef, viņš strupi noteica klausulē, atbrauc! Nepieciešams aprunāties. Klausoties balsī vada otrā galā, skatiens nocietinājās. Tā nekādā ziņā nav tava problēma. Bet, lai velns mani parauj, ja atkal nokļūšu grēkāža lomā!

Sākdama braukt, Roza ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja puspieci. Ja viņa mazliet pasteigsies, Pīteru Krū vēl bija iespējams noķert pirms darba beigām. Sauthemptonas centrā viņa atrada brīvu vietu mašīnas novietošanai un piegāja pie kantora brīdī, kad juriskonsults devās prom.

-    Mister Krū! skrienot viņam nopakaļ, Roza iesaucās.

Ar nepārliecinošu smaidu sejā viņš pagriezās, taču, ieraudzījis saucēju, savilka pieri grumbās.

-    Man nav jums laika, Leija kundze. Man norunāta tikšanās.

-    Atļaujiet pavadīt, viņa piedāvājās. Apsolu, ka neaizkavēšu.

Juriskonsults par piekrišanu palocīja galvu un, parūkai cilājoties soļu ritmā, gāja tālāk.

-    Mašīna ir tepat netālu.

Roza netērēja laiku laipnībām.

-    Ja nemaldos, tad misters Mārtiņš atstājis savu naudu Eimberas ārlaulības dēlam. Man pateica, Roza stiepa patiesību garumā kā gumiju, ka viņu adoptējuši cilvēki, uzvārdā Brauni, kas pēc tam emigrējuši uz Austrāliju. Vai varat pateikt, kā veicas meklēšana?

Misters Krū veltīja viņai sadusmotu skatienu.

-    Nevaru iedomāties, no kurienes šī ziņa nākusi ausīs jums. Viņš nikni skaldīja vārdus. Vai kāds no maniem darbiniekiem palaidis muti?

-    Nē, Roza apliecināja. Es to uzzināju no neatkarīga avota.

Pītera Krū acis samiedzās.

-    Es nespēju tam noticēt. Vai drīkstu jautāt, kas tas ir par cilvēku?

Roza tikko jaušami pasmaidīja.

-      Kāds, kas pazina Eimberu laikā, kad piedzima bērns.

-    Kā viņš uzzinājis vārdu?

-    Nav ne jausmas.

-     Pilnīgi skaidrs, ka Roberts neko nav teicis, Krū nomurmināja. Par adoptēta bērna meklēšanu ir stingri noteikumi, un viņš ļoti labi tos zināja. Bet tomēr viņš bija drusku ķerts uz slepenību. Kaut arī bērnu vajadzēja meklēt, viņš nevēlējās, lai par mantojumu kļūtu zināms plašāk. Slepkavības zīmogs sekotu zēnam visu mūžu. Viņš pikti sapurināja galvu. Esmu spiests pieprasīt, Leija kundze, lai jūs šo informāciju paturat pie sevis. To publicēt nozīmētu milzu bezatbildību. Zēna nākotne varētu tikt apdraudēta.

-    Jums par mani ir nepareizs iespaids, Roza laipni atteica. Es izturos pret savu darbu ar lielu rūpību un negrasos nevienu atmaskot.

Viņi nogriezās ap stūri.

-    Labi, esmu jūs brīdinājis, jaunkundz. Es bez kavēšanās vērsīšos pret jūsu grāmatu ar izpildrakstu, ja uzskatīšu, ka tam ir pamats.

Vēja brāzma pacēla uz augšu parūku, un viņš uzspieda to uz galvas stingri kā cepuri.

Roza soli vai divus iepakaļ teciņus steidzās viņam

līdzi.

-     To var saprast, viņa sacīja, valdīdama smieklus. Vai tomēr jūs nevarētu dot atbildi uz manu jautājumu?

Vai esat viņu jau atradis? Vai ari drīzumā cerat atrast?

Juriskonsults ietiepīgi slāja tālāk.

-    Negribu jūs aizvainot, Leija kundze, taču nesaprotu, kā šī informācija var jums noderēt. Mēs nupat vienojāmies, ka jūs to nepublicēsiet.

Roza nolēma būt atklāta.

-     Oliva zina par Eimberas dēlu visu. Zina, ka tēvs atstājis viņam naudu, zina, ka jūs meklējat viņu. Redzot Krū neapmierinātību, Roza pacēla rokas. Nē, nekādā ziņā ne no manis, mister Krū. Viņa ir ļoti attapīga un, ko nav secinājusi pati, uzlasījusi pa druskai no cietuma baumu telegrāfa. Viņa izteicās: ja vien iespējams, tēvs katrā ziņā atstātu naudu ģimenei. Tātad nebija nepieciešams īpaši piepūlēt fantāziju, lai saprastu, ka viņš mēģinās atrast Eimberas bērnu. Neatkarīgi no tā, vai esat guvis panākumus vai ne, šķiet, šis jautājums viņai ir svarīgs. Es cerēju, ka varēsiet pateikt ko tādu, kas nomierinās viņas prātu.

Jurists strauji apstājās.

-    Vai viņa vēlas, lai bērns tiktu atrasts?

-    Es nezinu.

-    Mjā. Varbūt viņa iedomājusies, ja mantojuma saņēmējs nav minēts vārdā, nauda tiks viņai?

Rozu šāds pavērsiens pārsteidza.

-    Man gan neliekas, ka šāda doma viņai kādreiz ienākusi prātā. Tas taču nav iespējams, vai ne? Jūs par to ierunājāties jau agrāk.

Misters Krū atbildēja:

-    Roberts neuzstāja, ka Oliva jātur neziņā. Viņš vienīgi aizrādīja, ka jāvairās lieki viņu uztraukt. Varbūt esmu maldījies, bet uzskatīju, ka novēlējuma noteikumi var viņu satraukt. Bet, ja jau viņai tie zināmi, tad atstājiet šo lietu manā ziņā, Leija kundze. Vai jums ir vēl jautājumi?

-     Jā. Vai Roberts Mārtiņš apmeklēja viņu cietumā?

-    Nē. Diemžēl jāatzīst, ka no brīža, kad meita nokļuva cietumā un viņai tika uzrādīta apsūdzība slepkavībās, Mārtiņš nav runājis ar viņu.

Roza saķēra juriskonsultu aiz rokas.

-      Mārtiņš tomēr uzskatīja, ka meita nav vainīga, viņa sašutusi iebilda, jo apmaksāja Olivas rēķinus par juridisko palīdzību. Kāpēc viņš neapmeklēja meitu? Vai šāda rīcība nav pārāk nežēlīga?

Pītera Krū acis asi uzzibsnīja.

-    Tas bija ļoti nežēlīgi, viņš piekrita, taču ne no Roberta puses. Tieši Oliva atteicās tikties ar tēvu. Tas iedzina viņu nāvē, ko, manuprāt, viņa vēlējās panākt.

Roza nelaimīga sarauca pieri.

-    Mums ir atšķirīgi priekšstati par Olivu, mister Krū. Man nācies saskarties vienīgi ar viņas labestību. Roza sarauca pieri vēl vairāk. Oliva taču zināja, ka tēvs grib viņu satikt, vai ne?

-     Protams! Kaut arī Oliva ir vina meita, viņam kā

5 ' )

apsūdzības lieciniekam vajadzēja lūgt no Iekšlietu ministrijas speciālu atļauju apmeklējumam. Ja painteresēsieties, tur to apstiprinās. Viņš sāka atkal iet, un Rozai, lai neatpaliktu, nācās gandrīz skriet.

-      Bet kā ar nesaskaņām viņas paziņojumā, mister Krū? Vai jūs lūdzāt tās izskaidrot?

-    Kādas nesaskaņas?

-     Viņa, piemēram, nepiemin cīniņu ar māti, bet apgalvo, ka Gvena ar Eimberu bijušas mirušas, pirms viņa ķērusies pie ķermeņu sadalīšanas.

Misters Krū pameta nepacietīgu skatienu uz pulksteni.

-    Viņa meloja.

Roza vēlreiz saķēra juriskonsultu aiz piedurknes un piespieda apstāties.

-    Jūs bijāt viņas juriskonsults, viņa dusmīgi sacīja. Jūsu pienākums bija ticēt viņai.

-    Neesiet naiva, Leija kundze. Mans pienākums bija pārstāvēt viņu. Misters Krū atbrīvoja roku. Ja juriskonsultam jātic visam, ko stāsta klients, likumīga pārstāvniecība tikpat kā nebūtu iespējama, ja būtu iespējama vispār. Viņa lūpas nepatikā sakniebās. Katrā ziņā es ticēju viņai. Viņa sacīja, ka nogalinājusi, un es ar to samierinājos. Man tas bija jādara. Par spīti visiem mēģinājumiem pārliecināt viņu, lai neko nesaka, Oliva panāca, ka atzīšanos uzklausa. Krū urbās ar skatienu Rozā. Vai gribat teikt, ka šobrīd viņa noliedz slepkavības?

-    Nē, Roza atzina. Taču es nedomāju, ka versija, kuru viņa piedāvāja policijai, ir pareizā.

Misters Krū brīdi nopētīja jauno sievieti.

-    Vai esat runājusi ar Greiamu Dīdsu? Viņa palocīja galvu. Un?

-    Viņš ir tādos pašos ieskatos kā jūs.

-    Un policija?

Roza vēlreiz pamāja.

-     Viens no policistiem. Arī viņš ir ar jums vienisprātis.

-    Vai tas neko neizsaka?

-    Tik tiešām ne. Dīdsu bijāt nolīdzis jūs, viņš pat ne reizes nebija runājis ar Olivu, bet policija bija aplamos ieskatos jau agrāk. Viņa atbīdīja no sejas sarkano matu cirtu. Par nelaimi, man nav jūsu ticības britu tiesvedībai.

Acīm redzams! Krū vēsi pasmaidīja. Taču šoreiz jūsu skepticisms nav īsti vietā. Visu labu, Leija kundze.

Piespiedis roku pie savas absurdās parūkas, frakai plivinoties ap garajām kājām, viņš aizcilpoja pa vējaino ielu. Izskats bija komisks, taču Rozai smiekli nenāca. Ar visu viņa idiotisko manierīgumu misteram Krū piemita zināms cienīgums.

Roza no taksofona piezvanīja uz Svētā Eņģeļa klosteri, bet bija jau pāri pieciem, un cilvēks, kas atbildēja, paskaidroja, ka māsa Bridžita devusies uz mājām. Viņa piezvanīja uz Doulingtonas telefona ziņu biroju, taču izrādījās, ka arī tas beidzis darbu, jo neviens neatbildēja. Atgriezusies automašīnā, viņa uzmeta aptuvenu nākamās dienas darba plānu, pēc tam ar stūrei piespiesto piezīmju kladi bridi sēdēja un pārdomāja Krū vārdus. Taču koncentrēties nebija iespējams. Domas nemitīgi pievērsās daudz vilinošākajam Hala Hokslija tēlam "Pavārnīcas" virtuvē.

Šim cilvēkam piemita satraucošs niķis notvert Rozas skatienu visnegaidītākajā brīdī, un ik reizi tas iedarbojās uz viņas nervu sistēmu kā dabas katastrofa. Viņa bija domājusi, ka "vājumu ceļgalos" izdomājušas romantiskas rakstnieces. Taču, ja tā turpināsies, tad, vēlreiz apmeklējot "Pavārnīcu", viņai vajadzēs kaut kur pieturēties, lai spētu ieiet pa durvīm. Vai viņa bija pie pilna prāta? Šis vīrietis daļēji līdzinājās gangsterim. Un kur ir dzirdēts par restorānu bez apmeklētājiem? Cilvēkam jāēd pat saimnieciskā pagrimuma apstākļos. Skumji nogrozījusi galvu, Roza iedarbināja motoru un devās atpakaļceļā uz Londonu. Pie velna, kas tā par sodību! Kaut ari, atceroties Hoksliju, galvā sarosījās erotiskas fantāzijas, muļķu likums noteica, ka Hokslija domās (ja vien viņš vispār domāja par Rozu) viņa labākajā gadījumā ir saldkaisles objekts.

Londona, tajā iebraucot, sagaidīja Rozu ar nomācošajiem ceturtdienas vakara maksimumstundu sastrēgumiem.

Pavecāka, citu izvēlēta mātišķīga ieslodzītā nervozi apstājās pavērtajās durvīs. Tēlniece iedvesa bailes, taču meitenes bija iegalvojušas, ka viņa ir vienīgā, ar kuru Oliva runās. "Tu viņai atgādini māti," visas bija sacījušas. Ieplānotā saruna darīja nemierīgu, taču viņa bija arī ziņkārīga. Pirms sieviete sāka runāt, viņa ilgāku brīdi vēroja milzīgo stāvu, kas cigarešu papīrā neveikli tina niecīgu tabakas šķipsniņu.

-     Klau, Tēlniece! Kas ir tā sarkanmate, ar kuru tu satiecies?

Oliva pilnībā ignorēja runātāju, vienīgi pameta uz viņas pusi ašu skatienu.

-    Paņem kādu no manējām.

Ienācēja izmakšķerēja no kabatas cigarešu paciņu un pasniedza. Reakcija uz piedāvājumu bija momentāna. Gluži kā suns, kas izdzirdējis nošķindam pusdienu traukus, Oliva pāršļūca pāri telpai, paņēma cigareti un noslēpa sava apģērba krokās.

-    Kas tad ir tā sarkanmate? ieslodzītā neatlaidās.

-    Rakstniece. Raksta par mani grāmatu.

-    Ak tu Kungs! Vecākā sieviete nepatikā saviebās.

Kāda joda pēc viņa sadomājusi rakstīt par tevi? Tā biju es, kas dažam labam lika trūkties.

Oliva pameta uz sievieti skatienu.

-    Varbūt ari es.

-    Nu kā tad, uzsizdama ar plaukstu pa cisku, otra noņirdza. Pameklē citu muļķi!

Olivai pār lūpām pārspruka tāds kā jautrs smiekliņš.

-    Zini, kā tas mēdz būt: dažu iespējams muļķot visu laiku, bet visus tikai kādu laiciņu… Viņa apklusa un gaidīja.

-    Taču nekad ne visus un visu laiku, otra sieviete iztapīgi pabeidza un pakratīja pirkstu. Tev nav nekādu cerību.

Oliva nemirkšķinādama raudzījās un nenovērsa skatienu no otras.

-     Kam īsti tas vajadzīgs? Viņa piebakstīja ar pirkstu pie deniņiem. Sameklē kādu lētticīgu žurnālisti un liec lietā sitās te. Pat tev kaut kas var izdoties. Tādas kā viņa veido sabiedrisko domu. Tu muļķo viņu, bet viņa muļķos visus pārējos.

-     Tas smird pa gabalu, sieviete neuzmanīgi paziņoja. Ja viņus kaut kas interesē, tad vienīgi psihie. Pārējie var kaut uzkārties, bet neviens nepakustinās ne pirkstu.

Olivas mazo acu dzīlēs sarosījās kas nepatīkams.

-    Vai tu uzskati mani par pšihu?

Sieviete vāri pasmaidīja un pakāpās soli atpakaļ.

-     Tēlniece, tā bija tikai pārteikšanās. Viņa pacēla uz augšu rokas. Viss kārtībā? Nekas ļauns nav nodarīts. Ejot projām, mugura sievai bija nosvīdusi slapja.

Ar savu maslvo stāvu aizslēpusi ziņkārīgām acīm to, ko dara, Oliva no apakšējās atvilktnes izņēma māla figūriņu un nesteidzīgiem pirkstiem sāka veidot bērnu mātes klēpī. Vai nu netīšām, vai neprasmes dēļ izskatījās, ka mālā rupji veidotās mātes rokas žņaudz bērna tuklo, apaļo

ķermeni līdz nāvei, j

Strādājot Oliva klusu kaut ko dungoja. Aiz mātes ar bērnu galda malā virknējās pelēki piparkūku vīriņi. Divi vai trīs bija palikuši bez galvas.

Dvakodams pēc alus, saņēmis galvu rokās, viņš sagumis sēdēja uz pakāpieniem dzīvokļa priekšā. Roza bez kādas izteiksmes sejā vairākas sekundes vēroja viņu.

-    Ko tu šeit dari?

Roza pamanīja, ka viņš ir raudājis.

-    Vajag aprunāties, viņš sacīja. Nekad tu negribi mani uzklausīt.

Viņa pat necentās atbildēt. Bijušais vīrs bija pārāk piedzēries. Nebija nekā tāda, kas iepriekš nebūtu izrunāts simtiem reižu. Viņa bija pārguruši no ziņojumiem automātiskajā atbildētājā, Rozu bija nogurdinājušas viņa vēstules, bija nogurdinājis naids, kas uzvirmoja, dzirdot bijušā vīra balsi vai redzot viņa rokrakstu.

Rozai ejot garām, viņš satvēra svārku stērbeli un ieķērās tajā kā bērns.

-     Lūdzu, Roza! Esmu pārāk izsists no līdzsvara, lai dotos uz mājām.

Absurdās kādreizējās pienākuma apziņas dēļ Roza ļāva viņam iet augšā uz dzīvokli.

-     Bet tu nedrīksti palikt, viņa sacīja, nogrūzdama bijušo vīru uz dīvāna. Es piezvanīšu Džesikai, lai ierodas un tevi savāc.

-      Sems ir saslimis, viņš noburkšķēja. Viņa to neatstās vienu.

Roza bez jebkādas līdzjūtības paraustīja plecus.

-   Tādā gadījumā izsaukšu taksometru.

-    Nē. Viņš pastiepa roku un izrāva telefona vadu no kontakta. Es palieku.

Balsī ieskanējās asi toņi, kas varēja noderēt par brīdinājumu, un, ja Roza būtu ņēmusi tos vērā, tad saprastu, ka bijušais vīrs nav noskaņots ļaut sevi izrīkot. Taču viņi bija precējušies pārāk ilgi un bija pārāk daudz asu sadursmju, lai Roza kādam ļautu sevi komandēt. Roza šobrīd nejuta neko citu kā vienīgi nicinājumu.

-    Dari, kā zini, viņa atteica. Es iešu uz viesnīcu.

Viņš piesteberēja pie durvīm un piespiedās pie tām ar

muguru.

-    Tā nebija mana vaina, Roza. Tas bija nelaimes gadījums. Dieva dēļ, vai tu reiz nebeigsi mani sodīt?

ASTOTĀ NODAĻA

Roza aizvēra acis un atkal redzēja savas piecus gadus vecās meitiņas saplosīto, bālo seju. Ar vējstikla šķembām sagraizītā seja nāvē bija tikpat neglīta, cik dzīvē bijusi skaista. Tāpat kā daudzreiz agrāk, Roza nesaprata, vai būtu visu pārdzīvojusi vieglāk, ja kopā ar meitu būtu gājis bojā arī Ruperts. Vai mirušajam viņa tāpat nebūtu piedevusi, kā nespēja piedot dzīvajam?

-      Es ne reizes neesmu ar tevi tikusies, viņa saspringti pasmaidīja, kā es varu tevi sodīt? Tu esi piedzēries un smieklīgs. Nedz viens, nedz otrs stāvoklis tev nav jauns. Viņš izskatījās neveselīgs un nesakopies, un tas iesvēla nicinājumu un nepacietību. Dieva dēļ, viņa strupi noteica, ej ārā! Man pret tevi vairs nav nekādu jūtu, un, ja runāsim godīgi, tad šaubos, vai tās kādreiz bijušas. Tā gan nebija taisnība, nekādā ziņā ne. "Nav iespējams ienīst to, ko nekad neesi mīlējusi," bija sacījusi Oliva.

Pa nodzērušos seju uz leju sāka tecēt asaras.

-    Viņas dēļ es raudu katru dienu, ja tevi tas interesē.

-    Vai patiešām, Rupert? Es ne. Man nav spēka.

-    Tādā gadījumā tu neesi mīlējusi viņu tik stipri kā es, viņš šņukstēja, krūtīm cilājoties.

Lūpas Rozai nicīgi savilkās.

-    Ei nu? Tad kāpēc vajadzēja tik nepiedienīgi steigties un gādāt viņai aizstājēju? Tu labi zini, ka es no tā vairījos. Kad nedēļu pēc nelaimes gadījuma tu pilnīgi vesels aizgāji projām, tev vajadzēja savu dārgo Džesiku sterilizēt. Viņa sarkastiski uzsvēra katru vārdu. Vai Sems ir labs viņas vietā, Rupert? Vai tin tavus matus ap pirkstu, kā to darīja Alise? Vai tāpat smejas? Vai sagaida tevi pie durvīm, apkampj ceļgalus un sauc: "Mammīt, mammīt, tētis mājās!" Rozas balss aiz niknuma aizlūza. Vai viņš to dara, Rupert? Vai viņš visos veidos ir kā Alise un pat vairāk? Vai arī nav līdzīgs ne par matu un tāpēc katru dienu tu raudi?

-    Dieva dēļ, viņš ir bērns! Ruperts sažņaudza dūres, viņa acīs iedegās naids. Ak Dievs, kāda tu esi maita, Roza! Man nekad nav bijis padomā kādu aizvietot. Kā es to būtu spējis? Alise bija Alise. Es nespēju viņai atgriezt dzīvību.

Roza aizgriezās un pievērsa skatienu logam.

-Nē.

-    Tad kāpēc vainot Semu? Arī viņš nav vainīgs tajā, kas notika. Viņš pat nezina, ka viņam bijusi pusmāsa.

-      Es nevainoju Semu. Roza skatījās uz pāri, kas oranžas gaismas lokā stāvēja ielas otrā pusē. Pāris maigi turējās kopā, glāstīja viens otram matus, rokas un skūpstījās. Cik viņi gan naivi! Viņi domā, ka mīlestība ir labestīga. Es ņemu viņu ļaunā.

Varēja dzirdēt, kā bijušais vīrs uzduras kafijas galdiņam.

-    Tā ir tikai tava sasodītā spīts, viņš vervelēja.

-    Jā, elpai atstājot uz loga rasu, Roza sacīja vairāk sev nekā viņam. Tikai es nesaprotu, kāpēc tev jābūt laimīgam, ja es tāda neesmu? Tu nogalināji manu meitu, taču tiki sveikā cauri, jo likums pateica, ka tu jau esi pietiekami cietis. Es esmu cietusi daudz vairāk, un mans vienīgais noziegums ir tas, ka ļāvu savam neuzticīgajam vīram tikties ar meitu. Viņa tevi mīlēja, un es negribēju redzēt meitu nelaimīgu.

-    Ja tu kaut drusku spētu saprast citu cilvēku, viņš raudāja, tā nekad nebūtu noticis. Vainīgā esi tu, Roza. Īstenībā tā esi tu, kas viņu nogalināja.

Roza nedzirdēja bijušo vīru tuvojamies. Viņa dūrei triecoties sejā, Roza stāvēja pret istabu ar muguru.

Kaušanās bija nožēlojama un nekrietna. Kad vārdi bija cietuši neveiksmi sarunas iespēja vien lika bruņoties iepriekš -, dzīvnieciskā vēlmē nodarīt otram sāpes viņi sita un skrāpēja. Šī bija dīvaini bezkaislīga cīņa, to vairāk motivēja vainas apziņa, nevis naids vai atriebības alkas. Gan vienam, gan otram tālā prāta nostūrī mājoja atziņa, ka tieši viņu neveiksmīgā laulība un starp abiem valdošais karastāvoklis licis Rupertam kopā ar pakaļējā sēdeklī nepiesprādzēto meitu nevaldāmās dusmās drāzties projām. Un kas būtu varējis paredzēt, ka mašīna uz centrālās joslas kļūs nevadāma un bezpalīdzīgā, piecus gadus vecā meitenīte ar inerces spēku tiks triekta pret vējstiklu, salaužot galvaskausu? "Dievs tā bija lēmis," vēlāk tika teikts apdrošināšanas sabiedrībā. Taču Rozai tas bija bijis pēdējais Dieva lēmums. Kopā ar Alisi gāja bojā arī Viņš.

Varbūt, prātam mazliet apskaidrojoties, Ruperts pirmais atskārta, ka cīņa ir nevienlīdzīga, un beidza vicināt rokas. Viņš aizrāpās gabalu nostāk un sakņupis apsēdās kaktā. Roza ar pirkstiem aptaustīja uztūkumu ap muti, aplaizīja asiņainās lūpas un, remdējusi savas slepkavnieciskās dusmas, aizvērtām acīm sēdēja mierinošajā klusumā. Tas bija jādara jau sen. Pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem viņu bija pārņēmis tāds miers, it kā būtu nomesta daļa savas vainas. Viņa apzinājās, ka tajā dienā būtu vajadzējis pašai aiziet līdz mašīnai un piesprādzēt Alisi. Viņa bija rīkojusies tieši otrādi, abiem aiz muguras aizcirtusi durvis, devusies uz virtuvi un ārstējusi aizskarto pašlepnumu ar džina pudeli un fotogrāfiju plēšanu. Galu galā varbūt arī viņai pienācās saņemt sodu. Savu vainu viņa vēl nebija izpirkuši. Personiska sevis plosīšana bija izraisījusi tikai izjukšanu gabalos, nevis mazinājusi vainas apziņu.

Kas par daudz, tas par daudz. Katrs no mums ir noteicējs par savu likteni, Roza, arī jūs.

Viņa piespieda sevi pieslieties kājās, sameklēt telefona kontaktu un pieslēgt telefonu. Brīdi noskatījusies uz Rupertu, viņa uzgrieza Džesikas numuru.

-    Zvana Roza, viņa sacīja. Ruperts ir pie manis. Izskatās, ka pēc viņa kādam jāierodas.

Otrā līnijas galā atskanēja nopūta.

-    Apsolu, Džesika, ka šī ir pēdējā reize. Viņa laikam iesmējās. Mēs esam izsludinājuši pamieru. Nekādu savstarpēju apvainojumu turpmāk nebūs. Labi, pēc pusstundas. Viņš lejā gaidīs. Roza nolika klausuli. Es to sacīju nopietni, Rupert. Kas bijis bijis. Tas bija nelaimes gadījums. Beigsim reiz vainot viens otru un mēģināsim rast sev dvēseles mieru.

Airisas Fīldingas nejūtība bija apvīta ar leģendām, taču, nākamajā dienā ieraudzījusi Rozas sasisto seju, pat viņa bija satriekta.

-     Ak Dievs, tu izskaties vienkārši šausmīgi! viņa atklāti paziņoja, taisnā ceļā devās pie bāra un ielēja sev brendiju. Attapusies ielēja otru glāzi arī Rozai. Kas to izdarīja?

Roza aizvēra durvis un aizkliboja atpakaļ pie dīvāna. Airisa iztukšoja glāzi.

-    Vai Ruperts?

Airisa piedāvāja otru glāzi Rozai, bet viņa ar galvas mājienu noraidīja gan glāzi, gan jautājumu.

-      Skaidrs, ka tas nebija Ruperts. Viņa uzmanīgi pussēdus, pusguļus iekārtojās uz dīvāna. Antrobusa kundze tikmēr virs krūtīm pārgāja pāri pūkainajiem rītasvārkiem un ar galvu mīlīgi pieglaudās saimnieces zodam. Vai nevari manā vietā pabarot Antrobusa kundzi? Ledusskapī ir vaļēja bundža.

Airisa zvērīgām acīm paskatījās uz Antrobusa kundzi.

-     Neciešamais, blusainais radījums! Kur tu biji, kad saimniecei vajadzēja tavu palīdzību? Airisa tomēr nozuda virtuvē, un kaut kas tur nograbēja. Vai esi pilnīgi droša, ka tas nebija Ruperts? parādījusies no jauna, viņa noprasīja.

-    Nē. Šāda rīcība nav viņa stilā. Mēs karojām vienīgi ar vārdiem, un šīs kaujas bija daudz sāpīgākas.

Airisa iegrima domās.

-    Tu mēdzi stāstīt, ka tās vienmēr bijušas ļoti iedvesmojošas.

-    Es meloju.

Airisa kļuva vēl domīgāka.

-    Kas tad tas bija?

-    Kāds mērglis, kuru uzlasīju vīna bārā. Apģērbā viņš izskatījās daudz iekārojamāks nekā bez tā, tāpēc liku šim aizvākties. Vīram tas nepatika. Viņa pamanīja Airisas acīs jautājumu un ciniski pasmaidīja ar pāršķelto lūpu. Nē, viņš neizvaroja mani. Mana tikumība nav cietusi. Es to aizstāvēju ar seju.

-      Mjā. Nepieklātos gan tevi kritizēt, mīļā, bet vai prātīgāk nebūtu bijis pasargāt seju ar tikumību? Man diez kā neliekas, vai vērts tik ļoti cīnīties par zaudētu lietu. Viņa iedzēra Rozas brendiju. Vai izsauci policiju?

-Nē.

-    Un ārstu?

-     Nē. Viņa uzlika uz telefona roku. Arī tu tos nesauksi.

Airisa paraustīja plecus.

-   Ar ko tad tu visu rītu nodarbojies?

-     Mēģināju izprast, kā lai iztieku, nevienam nezvanot. Ap pusdienas laiku man atausa, ka tas neizdosies. Esmu izdzērusi visu aspirīnu, mājās nav nekā ēdama, un tādā izskatā uz ielas es nevaru rādīties. Viņa pacēla uz augšu aizdomīgi spožās, nobrāzumu ieskautās acis. Tāpēc man ienāca prātā visegocentriskākā persona, kuru ne ar ko nav iespējams satriekt, un es piezvanīju viņai. Tev manā vietā būs jāaiziet iepirkties, Airisa. Ēdamais vajadzīgs vismaz nedēļai.

Teiktais uzjautrināja Airisu.

-    Nekad neesmu noliegusi, ka esmu egocentriska, bet kāpēc tas ir tik ļoti no svara?

Roza atieza zobus.

-     Tu esi tik ļoti aizņemta ar sevi, ka, nonākot līdz mājām, Šis gadījums būs jau izkūpējis no galvas. Turklāt tu neliksi man rīkoties pareizi un to mazo mērgli nomušīt. Un fakts, ka viena no autorēm mēdz vest sev līdzi uz māju vīna bārā noķertus tipus, neuzlabos tavas aģentūras slavu.

Roza ar abām rokām sažņaudza telefonu, un Airisa ievēroja, kā saspringstot nobāl pirkstu kauliņi.

-    Taisnība, viņa vēsā mierā paziņoja.

Roza mazliet atslābinājās.

-      Zini, es patiešām nepārdzīvotu, ja šis gadījums kļūtu zināms. Taču tā notiks, ja iejauksies policija vai ārsti. Tu pazīsti draņķa presi ne sliktāk par mani. Līdzko kaut kas atgadīsies, visas pirmās lapas atkal būs pilnas ar Alises un avārijas attēliem.

Nabaga mazā Alise! Kad viņa kā lupatu lelle tika izsviesta no Ruperta mašīnas, ļaunprātīgais liktenis uz divu joslu šosejas līdzās bija apstādinājis brīva līguma žurnālistu. Dramatiskie fotouzņēmumi, kuri, pēc dzelteno lapeļu redaktoru domām, tika publicēti, lai atgādinātu citiem vecākiem, ka nepieciešams lietot drošības jostas, bija ievērojamākais Alises piemineklis.

-    Tu droši vien vari iedomāties, kādas paralēles tiks vilktas. MĀTE SAKROPĻOTA TĀPAT KĀ MEITA. Vēlreiz es to nepārdzīvotu. Roza iebāza roku kabatā un izvilka pirkumu sarakstu. Kad tu atgriezīsies, izrakstīšu čeku. Un, lai vai kas, neaizmirsti nopirkt aspirīnu. Citādi gals klāt.

Airisa iebāza somā iepirkumu sarakstu.

-      Atslēgas. Viņa pastiepa roku. Kamēr būšu prom, vari iet gultā. Es pati tikšu iekšā.

Roza norādīja uz plauktiņu ar atslēgām pie durvīm.

-     Paldies, viņa sacīja, un vēl, Airisa… Viņa nepabeidza līdz galam.

-    Un kas vēl?

Roza mēģināja savilkt seju smaidā, taču tas sagādāja pārāk lielas sāpes.

-    Un vēl, Airisa, atvaino mani!

-    Tāpat kā mani, vecenīt! Viņa pamāja ar roku un izgāja pa durvīm.

Pašai vien zināmu iemeslu dēļ Airisa atgriezās tikai pēc divām stundām ar pirkumiem un ceļasomu.

-    Nemaz tā neskaties, likdama aspirīnu ūdens glāzē, viņa stingri nosacīja. Dienu vai divas es neizlaidīšu tevi no acīm. Protams, aiz tīri merkantiliem apsvērumiem. Es mēdzu pieskatīt savas investīcijas. Bez tam, viņa pakasīja Antrobusa kundzei pakakli, kādam tavā vietā jābaro šis neciešamais pincītis. Ja viņš nomirs badā, tu kauksi kā aizkauta.

Detektīvs seržants Džefs Vjats nelaimīgs rotaļājās ar vīna glāzi. Vēders sāpēja, viņš bija ļoti noguris, bija sestdiena, un viņš labprātāk būtu skatījies futbola spēli, tāpēc, redzot Halu ieliekam šķīvī bifštekus, viņš sēdēja kā uz adatām.

-    Saproties, viņš sacīja, cenzdamies balsī neizrādīt aizkaitinājumu, es dzirdēju, ko tu teici, bet pierādījumi ir un paliek pierādījumi. Kas, tavuprāt, man būtu jādara? Tie jānovāc?

-    Nez vai tie ir pierādījumi, ja viltoti jau pašā sākumā, Hals atcirta. Lai velns par stenderi, ja šī lieta nav safabricēta! Viņš atbīdīja šķīvi. Kaut ko iekod, viņš dzēlīgi sacīja, varbūt uzlabosies garastāvoklis.

Vjats paskatījās sānis.

-    Ar manu garastāvokli viss kārtībā, un pirms nākšanas uz šejieni es paēdu. Viņš aizsmēķēja cigareti un ieskatījās pa durvīm restorānā. Virtuvē nekad neesmu juties omulīgi un jo īpaši pēc tam, kad biju redzējis tās sievietes pie Olivas uz grīdas. Tādā vietā kā virtuve mēdz būt pārāk daudz slepkavības rīku un pārāk daudz asiņainas gaļas. Vai nevaram pārcelties uz blakustelpu?

-    Nerunā muļķības! Hals strupi noteica. Pie joda, Džef, vienādi vai otrādi, tu šo to esi man parādā.

Vjats nopūtās.

-     Bet kāds būs labums, ja mani pieķers, izdarot pakalpojumus bijušajam kruķim?

-     Es neprasu nekādu blēdīgu pretimnākšanu. Panāc, ka man nekāpj uz auguma. Dodiet iespēju ievilkt elpu!

-    Kādā veidā?

-     Sākumā tu varētu pierunāt inspektoru būt mazliet iecietīgākam.

-    Un tā nav blēdība? Džefa mutes kaktiņi noslīdēja uz leju. Katrā ziņā esmu to mēģinājis. Viņš nevēlas piedalīties šajā spēlītē. Viņš ir jauns, viņš ir godīgs, un viņam nepatīk, ja likumus kāds apiet, jo sevišķi policists. Viņš nobirdināja uz grīdas pelnus. Tev nevajadzēja iet projām no policijas. Es jau brīdināju. Ārpus tās ir traki vientulīgi.

Hals saberzēja neskūto seju.

-      Stāvoklis nemaz nebūtu tik ļauns, ja kādreizējie kolēģi neizturētos pret mani kā noziedznieku.

Vjats paskatījās uz bifšteka paliekām Hala šķīvī. Viņš jutās ļoti dīvaini.

-    Labi. Ja jau esam pieskārušies šim jautājumam, tad tev nevajadzēja būt tik bezrūpīgam un dot iemeslu.

Hala acis nepatīkami samiedzās.

-    Drīz var pienākt diena, kad tu nožēlosi šos vārdus.

Paraustījis plecus, Vjats saberza izsmēķi pret zoli un

iemeta izlietnē.

-    Neredzu iemeslu, kāpēc lai tā būtu, veco zēn. Kopš inspektors tevi ņēma priekšā, es patiešām raustos. Man no šī notikuma metas šķērmi, patiešām. Viņš atgrūda krēslu un piecēlās. Kāpēc tev jālaužas vaļējās durvīs, ja itin vienkārši vari ievērot priekšrakstus, kā paredzēts?

Hals pamāja uz durvju pusi.

-    Ārā, viņš sacīja, kamēr neesmu samaitājis tavu divkosīgo ģīmi!

-    Kas tas par čeku, kuru vajadzēja pārbaudīt?

Hals pagrābstījās pa kabatu un izvilka papīra lapiņu.

-    Te ir vārds un adrese. Paskaties, vai uz viņas vārda nekas neskaitās.

-    Kas, piemēram?

Hals paraustīja plecus.

-    Vienalga, kas, ja vien tas dod kādu pieturas punktu. Šī grāmata pārāk labi iederas kopējā ainā. Viņš sarauca pieri. Es neticu, ka tā ir sagadīšanās.

Resna cilvēka priekšrocība ir tā, ka viņam daudz vieglāk ko noslēpt. Lieks apaļums vienā vai otrā vietā parasti netiek ievērots, un mīkstajā iedobē Olivai starp krūtīm varēja ievietot daudz ko. Katrā ziņā viņa jau sen bija pamanījusi, ka retajos gadījumos, kad uzraudzes uzskatīja par nepieciešamu viņu pārmeklēt, tās pārāk cītīgi to nedarīja. Sākumā Olivai bija šķitis, ka viņas jūt bailes, taču vēlāk secināja, ka uzraudzes attur viņas resnums. Cietumā politiski pareiza domāšana nozīmēja to, ka viņai aiz muguras visi varēja runāt, kas ienāk prātā, taču viņas klātbūtnē vajadzēja pievaldīt muti un daudzmaz izrādīt cieņu. No mokošās raudāšanas kratīšanu laikā pašā sākumā, kad visas tika izģērbtas līdz ādai un milzīgais, atbaidošais ķermenis, nelaimīgi trīcot, kratītājās bija radījis nepatiku, kā noderīgs mantojums bija palicis tas, ka tagad viņas aprobežojās ar paviršu roku pārvilkšanu pār Olivas augumu.

Tomēr kāda problēma bija. Absurdi dzīvespriecīgā, mazā vaska figūru saime ar krāsotām kokvilnas parūkām, kura bija ietīta tumša auduma skrandās kā miniatūros uzvalciņos, ja to piespieda pie ādas, kļuva mīksta un zaudēja formu. Bezgalīgi pacietīgi Oliva ar neveikliem pirkstiem sāka figūriņas pārveidot. Vispirms viņa izvilka kniepadatas, ar kurām kā ar iesmiem pie galvām bija piespraustas parūkas. Nesteidzīgi viņa apdomāja, vai Rozas vīrs izskatījies līdzīgs kādai no figūriņām.

Vai tev neliekas, ka tu dzīvo visīstākajā spoku mājā? jautāja Airisa, no savas vietas uz vinila dīvāna kritiski aplūkodama Rozas dzīvokļa drūmi pelēkās sienas. Vai tiešām tu nejūti vēlēšanos te ieviest mazliet dzīvības?

-    Nē. Es te uzturos tikai caurbraucot. Šī ir uzgaidāmā telpa.

-     Tu šeit mitinies divpadsmit mēnešus. Es nespēju saprast, kāpēc tu neliec lietā pēc šķiršanās dabūto naudu un nenopērc māju?

Roza atspieda galvu pret krēsla muguriņu.

-    Man patīk uzgaidāmās telpas. Cilvēks tajās var dīki vadīt laiku un nejusties vainīgs. Vienīgais, ko tur var darīt, ir gaidīt.

Airisa domīgi iesprauda cigareti starp savām spilgti sarkanajām lūpām, vienlaikus nenovēršot no Rozas caururbjošu skatienu.

-     Kāds jautājums mani tomēr nodarbina, viņa sacīja. Ja jau tas nebija Ruperts, tad kāpēc manā automātiskajā atbildētājā viņš atstājis vēl vienu raudulīgu vēstījumu, ka uzvedies nepiedodami?

-     Vēl vienu? Roza pētīja savas rokas. Vai tas nozīmē, ka viņš to darījis jau iepriekš?

-Ar apnicīgu regularitāti.

-    Nekad iepriekš tu neesi to teikusi.

-Tu jau nejautāji.

Roza klusējot šo ziņu kādu brīdi pārdomāja un tad izdvesa garu nopūtu.

-     Pēdējā laikā sāku apjēgt, cik atkarīga esmu kļuvusi no viņa. Roza pieskārās sāpošajai lūpai. Viņa atkarība nav mainījusies, protams. Tā ir tāda kā vienmēr un izpaužas pastāvīgā nepieciešamībā pēc mierinājuma. "Neraizējies, Rupert! Tā nav tava vaina, Rupert! Viss būs kārtībā, Rupert!" Roza runāja, vārdus neuzsverot. Tikai šī iemesla dēļ viņam vajadzīga sieviete. Sievietes ir līdzjūtīgākas. Viņa apklusa.

-    Kādā veidā tas padara tevi atkarīgu?

Roza tikko manāmi pasmaidīja.

-     Viņš nekad nav atstājis mani vienu tik ilgi, lai es izdomātu visu līdz galam. Esmu skaitusies mēnešiem. Viņa paraustīja plecus. Tas ir ļoti mokoši. Nav iespējams koncentrēties, jo nelaiž vaļā dusmas. Es plēsu Ruperta vēstules, pat nelasījusi, jo zināju, kas tajās rakstīts, taču viņa rokraksts vien jau lika griezt zobus. Redzot viņu vai tikai dzirdot balsi, es sāku trīcēt. Roza neskanīgi iesmējās. Manuprāt, naids cilvēku apmāj. Es būtu varējusi aizvākties no šejienes sen, taču paliku uz vietas, gaidīdama, lai Ruperts uztur manī dusmas. Tāda ir tā mana atkarība. Tas ir savdabīgs cietums.

Airisa nobirdināja no cigaretes pelnus uz pelnutrauka malas. Roza nestāstīja neko tādu, ko viņa nebūtu sapratusi jau sen, bet nebija spējusi izteikt vārdiem tā vienkāršā iemesla dēļ, ka nebija ļauts. Airisa brīnījās, kas īsti noticis, ka dzeloņstiepļu aizsprostojums novākts. Lai ari ko Roza teica, ka šis pavērsiens nav saistīts ar Rupertu, nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka tā ir.

-     Kā tu domā no šī cietuma izlauzties? Vai tas jau nolemts?

-    Vēl ne.

-     Varbūt tev jārīkojas kā Olivai? maigi pavaicāja Airisa.

-    Un tas būtu?

-    Jāielaiž pie sevis vēl kāds.

Oliva gaidīja pie kameras durvīm divas stundas. Neziņā, kāpēc viņa tur stāv, pie tām apstājās uzraudze.

-    Vai viss kārtībā, Tēlniece?

Resnās sievietes acis cieši skatījās uzraudzē.

-    Kas šodien par dienu? viņa noprasīja.

-    Pirmdiena.

-    Tieši tā es domāju! Olivas balsī jautās dusmas.

Uzraudze sarauca pieri.

-    Vai esi pārliecināta, ka nekas nav noticis?

-    Nekā tāda nav.

-    Vai gaidi apmeklētāju?

-    Nē. Es esmu izsalkusi. Kas būs tējas reizē?

-    Pica.

Nomierinājusies uzraudze devās tālāk. Par to nebija jābrīnās. Dienā Oliva tikai dažas stundas nebija izsalkusi, un viņu varēja valdīt, vienīgi piedraudot, ka nedos ēst. Mediķe reiz bija mēģinājusi viņai iestāstīt, kāds labums ir no diētas. Šis mēģinājums beidzās ar to, ka viņa nekad to vairs neatkārtoja. Oliva kāroja pēc ēdiena, kā dažs kāro pēc heroīna.

Galu galā Airisa aizkavējās pie Rozas veselu nedēļu un piepildīja viņas dzīves sterilo uzgaidāmo telpu ar savu apbružāto bagāžu. Runādama ar klientiem un darījumu partneriem gan pašu valstī, gan ārzemēs, viņa milzu augstumos uzskrūvēja rēķinu par telefonu, piekrāva galdus ar žurnālu kaudzēm, visu grīdu piebārstīja ar pelniem, nesa uz dzīvokli klēpjiem ziedus, kurus vāžu trūkuma dēļ atstāja izlietnē, virtuvē uz visām darba virsmām grīļīgās kau-

Telniece

dzēs sakrāva netīros traukus, bet citā laikā izklaidēja Rozu ar savu šķietami neizsmeļamo anekdošu krājumu.

Nākamās trešdienas pēcpusdienā, kad Airisa atvadījās, Roza sajuta atvieglojumu, taču vēl vairāk nožēlu. Ja neko citu, tad to Airisa vismaz bija parādījusi, ka vientuļa dzīvošana ir emocionāli, garīgi un intelektuāli nāvējoša. Tajā ietilpa vienīgi tik daudz, cik spēj aptvert viens prāts, un, domām nerodot atbalsi, apmātība aug augumā.

Grautiņš, ko Oliva tajā vakarā sarīkoja kamerā, cietumu pārsteidza. Pagāja desmit minūtes, iekams ziņa nonāca pie dežurējošās virsnieces, un vēl desmit, līdz radās iespēja uz notikumu reaģēt. Viņas savaldīšanā nācās iesaistīt astoņas uzraudzes. Viņas nogāza Olivu uz grīdas un visas uzgūlās virsū. Viena no viņām vēlāk izteicās:

-     Tas bija apmēram tas pats, kā savaldīt ziloņu tēviņu.

»

Postažā bija pārvērsts praktiski viss. Pat tualetes podu viņa bija sašķaidījusi ar varenu metinātā krēsla sitienu, un tagad salocīts tas gulēja starp poda porcelāna lauskām. Dažas mantiņas, kas agrāk rotāja kumodi, tagad salauztas mētājās pa grīdu, viss, ko iespējams pacelt, niknumā bija sviests pret sienu. Plakāts ar Madonnu, saraustīts gabalos, gulēja uz grīdas.

Pat pēc nomierinošo zāļu devas viņa vēl ilgi tonakt izgāza savu niknumu tukšā, ieslodzīto atvēsināšanai paredzētā kamerā.

-    Sasodīts, kas viņai lēcies? prasīja dežurējošā virsniece.

-    Dievs to zina, atbildēja pārsteigtā uzraudze. Es ifJMICI c rvitCMU

vienmēr esmu teikusi, ka viņa jāved uz Brodmūru. Man vienalga, ko saka psihiatri. Zinu tikai, ka viņa ir galīgi nenormāla. Viņu nedrīkst šeit atstāt un gaidīt, ka mēs uzraudzīsim.

Viņas ieklausījās klusinātos rēcienos viņpus durvīm.

-    KU-ŅA! KU-ŅA! KU-ŅA!

Dežurējošā virsniece savilka pieri grumbās.

-    Kas ar to domāts?

-    Laikam kāda no mums. Būtu labi, ja viņu pārceltu uz citu vietu. Viņa mani patiešām baida.

-    Rīt atkal viss būs kārtībā.

-     Tāpēc jau es baidos. Nekad nav zināms, ko no viņas var sagaidīt. Uzraudze sakārtoja matus. Vai ievērojāt, ka neviena māta figūriņa nav aiztikta, tikai tās, kas jau bija sakropļotas? Viņa ciniski pasmaidīja. Un vai redzējāt to māti ar bērnu, kuru viņa veido? Izskatās, ka māte bērnu žņaudz nost. Tā jau ir piedauzība. Liekas, tur attēlota Marija ar Jēzu. Viņa nopūtās. Ko lai viņai saka? Ka paliks bez brokastīm, ja nenomierināsies?

-Agrāk tas līdzēja. Cerēsim, ka nekas nav mainījies.

DEVĪTĀ nodaļa

Nākamajā pirmdienā, nedēļu vēlāk nekā plānots, Doulingtonā Rozu pieņēma Sociālās palīdzības departamenta priekšnieks. Viņš bez sevišķas intereses paskatījās uz apmeklētājas kreveļaino lūpu un tumšajām brillēm, un Roza noprata, ka šāds skats te nav neparasts. Viņa stādījās priekšā un apsēdās.

-    Es vakar zvanīju, viņa atgādināja.

Viņš palocīja galvu.

-     Jūs teicāt, ka runa ir par kādu sešus gadus vecu atgadījumu. Viņš pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Gribu atgādināt, ka nez vai spēsim palīdzēt. Mums pietiek kārtējo darbu, nemaz nerunājot par rakņāšanos vecos papīros.

-   Taču pirms sešiem gadiem jūs šeit strādājāt?

-     Jūnijā apritēs septiņi gadi, viņš bez sajūsmas atbildēja. Šaubos, vai spēšu palīdzēt. Es neatceros nedz jūs, nedz jūsu apstākļus.

-     Tas ir gluži dabiski, Roza kā atvainodamās paskaidroja. Es neizstāstīju pa telefonu visu patiesību. Es nenāku pēc palīdzības. Esmu rakstniece un rakstu grāmatu par Olivu Mārtiņu. Man nepieciešams aprunāties ar kādu, kas viņas laikā te strādājis, taču es negribēju telefoniski izdzirdēt strupu noraidījumu.

Šķita, ka priekšnieku tas iepriecina. Varbūt tāpēc, ka nevajadzēs tērēt laiku, bezcerīgi meklējot pazudušus pabalstus.

-    Viņa bija resna meiča, strādāja tālāk pa gaiteni. Es pat nezināju, kāds ir viņas vārds, līdz izlasīju to avīzē. Ja atmiņa neviļ, tad nez vai esmu pārmijis ar viņu kaut duci vārdu. Var gadīties, ka jūs zināt par viņu vairāk nekā es. Viņš sakrustoja uz krūtīm rokas. Jums vajadzēja pastāstīt par savu vēlēšanos, un jūs būtu pietaupījusi sev lieku braucienu.

Roza izvilka piezīmju kladi.

-    Tam nav nozīmes. Man vajadzīgi vārdi. To cilvēku vārdi, kuri ar viņu sarunājās. Vai vēl kāds te strādā tikpat ilgi kā jūs?

-     Ir viens otrs, taču neviens ar Olivu nedraudzējās. Pēc tām slepkavībām bija ieradušies daži reportieri, bet neatradās neviens, kas būtu pazinis Olivu ārpus darba.

Roza juta, ka viņai neuzticas.

-     Un kas var viņus vainot? Roza moži atsaucās. Tie droši vien bija bulvārpreses reportieri, kas meklēja skanīgu virsrakstu. ES TURĒJU BRIESMONES ROKU vai kas cits tikpat bezgaumīgs. Vienīgi idioti vai tie, kas vēlas kļūt slaveni, ļaus izmantot savu vārdu netīras peļņas iegūšanai.

-     Un vai jūsu grāmata nenesīs peļņu? atskanēja sauss jautājums.

Roza pasmaidīja.

-      Salīdzinājumā ar avīzēm tā būs gauži niecīga. -

Viņa atbīdīja savas tumsās brilles uz pieres, atklājot acis ar dzelteniem riņķiem apkārt. Es būšu godīga pret jums. Mani šajā pasākumā ievilka mana saniknotā aģente. Man šis temats šķita pretīgs, un pēc zīmīgas tikšanās ar Olivu es jau gribēju no tā atteikties. Grozot pirkstos zīmuli, viņa paskatījās uz ierēdni. Bet tad es konstatēju, ka Oliva ir cilvēcīga un patīkama būtne, tāpēc turpināju šo darbu. Gandrīz visi, ar ko man nācās runāt, deva aptuveni tādas pašas atbildes kā jūs. Neviens tikpat kā nav pazinis Olivu, nekad nav ar viņu runājis, jo viņa ir tikai meitene, kas strādā tālāk pa koridoru. Es varu rakstīt grāmatu arī par to, kā sociālais ostrakisms novedis vientuļu, nemīlētu meiteni tik tālu, ka nevaldāmu dusmu lēkmē viņa vērsusies pret ģimeni. Tomēr es tā nerīkošos, jo, manuprāt, tā nav taisnība. Manuprāt, pieļauta tiesas kļūda. Es uzskatu, ka Oliva nav vainīga.

Pārsteigts viņš mainīja savu nostāju.

-    Uzzinājuši, ko Oliva nodarījusi, mēs bijām nobijušies stīvi, viņš atzina.

-    Jo nodomājāt, ka vainīgs viņas raksturs?

-     Tikai un vienīgi raksturs. Viņš mēģināja atcerēties. Oliva bija laba darbiniece, ar gaišāku galvu nekā vairums, turklāt nestrādāja pa roku galam kā daža laba. Arī brīnumus no viņas nevarēja gaidīt. Taču uz viņu varēja paļauties. Viņa strādāja ar patiku, neduļķoja ūdeni un neiesaistījās intrigās. Viņa nostrādāja pie mums astoņpadsmit mēnešus un, ja arī neieguva nevienu sirdsdraudzeni, tad arī ienaidnieku ne. Viņa bija darbiniece, kuru ar atvieglojuma sajūtu atcerējās, kad kaut kas bija jāpaveic. Nebija jāraizējas, ka viņa to neizdarīs. Vai pazīstat tādus cilvēkus?

Roza pamāja ar galvu.

-    Garlaicīgi cilvēki, bet tādi, uz kuriem var paļauties.

-Būtībā-jā.

-    Vai Oliva runāja arī par savu personisko dzīvi?

Viņš vēlreiz papurināja galvu.

-     Tas, ko sākumā sacīju, ir patiesība. Mūsu ceļi reti krustojās. Jebkādi kontakti starp mums bija tikai darba sakarā, un to nebija daudz. Lielākā daļa no tā, ko nupat teicu, apkopota no to darbinieku izbrīna pilnajiem secinājumiem, kuri pazina viņu.

-    Vai varat kādu nosaukt?

-    īsti nezinu, vai atcerēšos. Viņš šaubījās. Oliva to zinās labāk nekā es. Kāpēc nejautājat viņai?

Tāpēc, ka man viņa to neteiks. Viņa neko man neteiks.

-     Tāpēc, Roza ierunājās, ka negribu viņu sāpināt. Viņa sastapās ar neizprotošu skatienu un nopūtās. Iedomāsimies, ka durvis man tiek aizcirstas deguna priekšā un tā saucamās Olivas draudzenes pasūta mani vienu māju tālāk. Viņa katrā ziņā painteresēsies, kā man gājis. Ko es varēšu atbildēt? Atvaino, Oliva, viņi apglabājuši tevi un uzlikuši uz kapa krustu. Es tā nedrīkstu darīt.

Departamenta vadītājs šajā ziņā piekrita.

-    Labi, es pazīstu cilvēku, kurš varētu izrādīt vēlēšanos palīdzēt, tikai viņas vārdu bez atļaujas nevaru dot. Sieviete ir jau gados, pensijā, un var arī nevēlēties, ka tiek iejaukta šajā lietā. Dodiet piecas minūtes laika, es piezvanīšu un pajautāšu, kā viņa jūtas un vai vēlas ar jums runāt.

-    Vai viņa bija labvēlīga pret Olivu?

-   Tāpat kā visi pārējie.

-    Tādā gadījumā vai jūs nepateiktu, ka es rakstu grāmatu par Olivu, jo neticu, ka viņa nogalinājusi māti un māsu. Roza piecēlās. Un, lūdzu, uzsveriet, ka man ir ārkārtīgi svarīgi aprunāties ar cilvēku, kas pazinis viņu. Pagaidām man izdevies sameklēt vienīgi kādu skolas laika draudzeni un skolotāju. Viņa piegāja pie durvīm. Es pagaidīšu ārpusē.

Pagāja piecas minūtes, kā apsolīts. Iznācis gaitenī, viņš iedeva Rozai papīra lapiņu ar vārdu un adresi.

-    Viņu sauc Lilija Geinsboro. Vecajos labajos laikos, pirms parādījās tīrītavas un kafijas automāti, viņa nodarbojās ar tīrīšanu un kafijas pasniegšanu. Viņa aizgāja pensijā pirms trim gadiem septiņdesmit gadu vecumā un dzīvo Praidstrītā. Vīrs izstāstīja ceļu. Viņa gaida. Roza pateicās. Kad satiksiet Olivu, pasveiciniet no manis! Pirms sešiem gadiem man bija vairāk matu un mazāk miesas, tāpēc aprakstīt manu izskatu nav jēgas, taču viņa atcerēsies, kā mani sauc. Reti kāds to neaizmirst.

Roza klusībā nosmējās. Šo cilvēku sauca Maikls Džeksons.

-     Potams, es Olivu atceros. Saukāju par Apalīti, bet viņa sauca mani par Puķi. Vai zināt, kāpēc, mīļā? Vārda dēļ, jo es esmu Lilija. Ļaunuma viņā nebija ne tik, cik melns aiz naga. Es nekad neesmu ticējusi, ko publicēja avīzēs, un tā arī Olivai uzrakstīju, līdzko uzzināju, kur viņa atrodas. Atbildot uz vēstuli, viņa atrakstīja, ka es maldos. Viņa esot nogrēkojusies un tagad par to jāizcieš sods. Rozā cieši skatījās tuvredzīgas un vecas, gudras acis. Es sapratu, ko Oliva gribējusi teikt, kaut neviens cits nesaprata. Viņa nav vainīga, un nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, ja viņa nebūtu darījusi to, ko nevajag. Vai vēl ieliet tēju, mīļā?

-    Pateicos!

Roza pasniedza tasīti un pagaidīja, kamēr trauslā, vecā kundze paceļ milzīgu nerūsējošā tērauda tējkannu. Vai relikvija no tā laika, kad viņa strādājusi pie tējas ratiņiem? Tēja bija stipra, piesātināta ar tanīnu, un Roza ar piespiešanos spēja to iedzert. Viņa paņēma vēl vienu nesakožamu plāceni.

-    Vai viņa bija izdarījusi, ko nevajadzēja?

-    Sagādājusi mātei galvassāpes, tāda tā lieta. Sapinusies ar vienu no O'Braiena zēniem.

-   Ar kuru?

-     īsti labi vairs neatceros. Man vienmēr licies, ka ar jaunāko Geriju. Es gan redzēju abus kopā tikai reizi, turklāt tie zeņķi visi ir līdzīgi. Tikpat labi varēja būt arī cits.

-    Cik viņu ir?

-      Ir nu gan jautājums! Lilija savilka muti rozes pumpuram līdzīgā čemurā. Tā ir liela ģimene. Visus nemaz nepazīstu. Viņu mātei jau vajadzētu būt vismaz divdesmitkārtīgai vecmāmiņai, kaut viņai nav ne sešdesmit gadu. Tā ir viena blēžu kompānija, mīļā. Ābolu lielākā daļa iepuvusi. Dzīvo pa cietumu tik regulāri, it kā tas viņiem piederētu. Māmiņa arī. Līdzko bērni prata staigāt, mācīja zagt. Protams, bērnus viņai arvien ņēma nost, taču ne uz ilgu laiku. Viņi pastāvīgi atrada ceļu uz mājām. Jaunais Gerijs tika sūtīts uz pārmācības namu tagad tās sauc par internātskolām un uzvedās tur gluži labi. Vecā kundze sadrumstaloja uz šķīvja plāceni. Tik ilgi, kamēr ieradās mājās. Es vēl nebiju paguvusi pamirkšķināt ne aci, kad viņa jau bija pievērsusi dēlu zagšanai.

Roza bridi padomāja.

-    Vai Oliva stāstīja, ka tiekas ar kādu no viņiem?

-    Ne jau nu vārdiem! Viņa piesita pirkstu pie pieres. Pašai ir acis pierē. Oliva izskatījās ļoti apmierināta ar sevi, nedaudz kritusies svarā, modes preču veikalā, kurā strādāja māsa, iegādājusies dažus glītus apģērba gabalus un pat mazliet uzskaistinājusi seju. Viņas izskats bija itin tīkams. Skaidrs, ka aiz tā slēpās vīrišķis. Reiz es pajautāju, kurš tas ir, bet Oliva tikai pasmaidīja un atbildēja: "Neviens vārdā netiek saukts, lai ne gailis pakaļ nedziedātu, Puķe. Ja mammai kas nonāks ausīs, viņu ķers trieka." Bet divas trīs dienas vēlāk es pamanīju viņu kopā ar vienu no O'Braienu puikām. Viņu nodeva seja, kas spīdēja tikpat saulaina kā diena. Tas katrā ziņā bija viņš zellis, kurā Oliva ieķērusies, taču, man garāmejot, viņš aizgriezās, tāpēc nemāku teikt, kurš no O'Braieniem tas bija.

-    Tomēr tieši pēc kā jūs nospriedāt, ka viņš ir no O'Braieniem?

-    Formastērps, atteica Lilija. Viņi visi staigā formastērpos.

-     Vai tad viņi dienēja armijā? Roza pārsteigta noprasīja.

-    Tos zeļļus saukā par ādainiem.

-     Sapratu. Jūs gribējāt teikt, ka viņi braukā ar motocikliem?

-   Tieši tā. Elles eņģeļi.

Roza apjukusi sarauca pieri. Bez mazākās nedrošības viņa bija teikusi Halam, ka Oliva nav agresīvs tips. Bet, Dievs sodi, kā ar Elles eņģeļiem? Vai klosterskolas meitene var iekļūt vēl agresīvākā sabiedrībā?

-    Vai tas ir pilnīgi droši, Lilija?

-     Ja par kaut ko esmu droša, tad drošāk vairs nevar būt. Reiz es biju pārliecināta, ka valdība zina labāk, kā vadīt valsti, nekā es. Tagad to nevaru teikt. Reiz es biju droša, ja Dievs ir debesīs, tad ar pasauli viss būs kārtībā. Nevaru teikt, ka šodien domātu tāpat. Ja Dievs debesīs patiešām ir, tad varu teikt vienīgi to, ka viņš ir akls, kurls un mēms. Tomēr jā, esmu pārliecināta, ka nabaga Apalīte bija ieķērusies vienā no O'Braieniem. Vajadzēja tikai uzmest aci, lai redzētu, ka viņa iemīlējusies zeņķī līdz ausīm. Lilija saknieba kopā lūpas. Nelāgas lietas. Nelāgas lietas.

Roza malkoja rūgto tēju.

-    Jūs tātad domājat, ka Olivas māti un māsu nogalinājis O'Braienu puika?

-   Tā tam vajadzētu būt, vai ne? Kā jau teicu, mīļā, tie ir iepuvuši āboli.

-    Vai ko tādu jūs teicāt arī policijai? Roza ziņkāri ievaicājās.

-    Es to būtu darījusi, ja būtu vaicāts, taču nebiju pārliecināta, vai ir jēga pašai sniegt kādu informāciju. Ja jau Apalīte negribēja iejaukt puikas šajā lietā, tad tā bija viņas darīšana. Un, runājot patiesību, es nebūt nejutu kvēlu vēlēšanos nostāties pret tiem zeņķiem. Visi viņi turas kopā, un mans Frenks bija šķīries no dzīves tikai pirms dažiem mēnešiem. Ja mani sāktu meklēt, kādas man būtu izredzes?

-    Kur viņi dzīvo?

-    Barovas masīvā Haistrītā. Municipalitātei patīk, ka šie visi ir vienkopus, zem acīm, ja tā var teikt. Tā ir drausmīga vieta. Tur nav nevienas godīgas ģimenes. O'Braieni tur nav vienīgie. Zagļu midzenis, lūk, tas tur ir.

Roza domīgi izdzēra no tasītes vēl vienu malku.

-    Vai jūs būtu ar mieru, ka es šo informāciju izmantoju, Lilija? Ja tā ir patiesa, tad droši vien saprotat, ka tā var palīdzēt Olivai.

-    Protams, mīļā. Kāpēc lai es nebūtu ar mieru?

-    Šajā lietā var iesaistīties arī policija. Viņi var vēlēties ar jums runāt.

-    Es zinu.

-   Tādā gadījumā jūsu vārds kļūs zināms atklātībai un O'Braieni var sākt interesēties pārjums.

Vecās sievietes acis viltīgi pavērās Rozā.

-    Jūs esat pavisam trausliņa, mīļā, bet esat piekauta. Jādomā, arī es izturēšu. Šā vai tā, viņa apņēmīgi noteica, savas klusēšanas dēļ es sešus gadus esmu jutusies gaužām draņķīgi, tāpēc nevarat iedomāties, cik priecīga es biju, kad piezvanīja jaunais Maiks un pateica, ka ieradīsieties jūs. Dariet, kas darāms, mīļā, un neraizējieties par mani! Katrā ziņā te es jūtos drošāk nekā agrākajā dzīvesvietā. Tur manai mājai varēja pielaist uguni, un, pirms kāds iedomātos piezvanīt un izsaukt palīdzību, es sen būtu beigta.

Ja Roza bija cerējusi ieraudzīt Barovas masīvā ālējamies Elles eņģeļu eskadronu, tad jutās vīlusies. Piektdienā ap lenča laiku šī bija visparastākā vieta, kur vaukšķēja nejauši ieklīdis suns un jaunas sievietes pa vienai vai divatā stūma bērnu ratiņus, kuros ar kaudzi bija sakrauti nedēļas nogales pirkumi. Kā jau daudzos komunālos masīvos, apkārtne bija kaila un nekopta, it kā atzīstot, ka šeit netiek piedāvāts tas, pēc kā īrnieki tīko. Ja arī kaut kur aiz vienmuļajām, vienveidīgajām sienām mita kāda individualitāte, tad iekšpusē, acīm neredzama. Roza tomēr šaubījās, vai tādas te ir. Viņa juta tukšas, neiekārtotas telpas, it kā cilvēki gaidītu, ka atradīsies kāds cits, kas piedāvās kaut ko labāku. Kā es pati, nodomāja Roza. Kā mans dzīvoklis.

Mazliet tālāk viņa pabrauca garām lielai skolai, par kuras esamību vēstīja laikazoba skarta izkārtne pie vārtiem. Pārkvejas vispārizglītojošā skola. Bērni, skaļi klaigādami siltajā gaisā, dīdījās pa asfaltu. Roza apstādināja mašīnu un brīdi viņus vēroja. Bērnu grupiņas spēlēja tās pašas spēles kā kurā katrā skolā, taču Roza tūlīt atskārta, kāpēc Gvena novērsusies no Pārkvejas skolas un sūtījusi meitenes uz klostera skolu. Skolas atrašanās cieši blakus Barovas masīvam būtu sagādājusi raizes pat visliberālākajiem vecākiem, un Gvena neapšaubāmi tāda bija. Ja Lilija un misters Heiss bija teikuši taisnību, ka Gvēnas abas meitas ļāvušās tās otras pasaules vilinājumiem, tā bija visīstākā likteņa ironija. Roza mēģināja saprast, vai tas darīts par spīti vai mātes dēļ.

Roza atgādināja sev, ka jādabū rokā kāds pazīstams policists, kas varētu sniegt ziņas par O'Braieniem, tāpēc viņas gaitas nenovēršami virzījās uz "Pavārnīcu". Bija lenča laiks, restorāns atvērts, taču galdi tikpat tukši kā vienmēr. Ar tumšajām brillēm uz acīm viņa izvēlējās galdu tālāk no loga un apsēdās.

-     Pēc tām nav nekādas vajadzības, virtuves durvīs jautri ierunājās Hokslijs. Es negrasos ieslēgt gaismu.

Roza pasmaidīja, taču brilles no acīm nenoņēma.

-    Es vēlētos dabūt ko ēdamu.

-    Labi. Viņš pavēra durvis platāk. Nāciet virtuvē, te ir daudz ērtāk.

-     Nē, es ēdīšu šeit. Roza piecēlās. Pie galda un pie loga. Es gribētu, lai durvis stāv vaļā un… Roza meklēja ar skatienu skaļruņus, līdz atrada, lai skan skaļa mūzika, vislabāk džezs. Padarīsim šo vietu mazliet dzīvīgāku. Dievs mans liecinieks, ka neviens nekāro ieturēt maltīti morgā. Viņa apsēdās pie loga.

-     Nē, ar dīvainu intonāciju balsī Hokslijs iebilda. Ja vēlaties ieturēt lenču, tad ēdīsiet to šeit un kopā ar mani. Ja ne, varat doties citur.

Roza vērīgi nopētīja viņu.

-     Tas katrā ziņā nav saistīts ar ekonomisko panīkumu, vai ne?

-Kas?

-    Ka jums nav apmeklētāju.

Viņš pamāja uz virtuves pusi ar roku.

-    Vai jūs nāksiet vai paliksiet?

-     Palikšu! Roza piecēlās. Viņa bija neizpratnē, ko šāda saimnieka rīcība nozīmē.

-    Jums patiešām sava galva par to nav jālauza, Rozas kundze, kā lasīdams cita domas, viņš noņurdēja. Es iesaku apmierināties ar to, ko zināt, un ļaut man kārtot savas darīšanas, kā protu. Pagājušajā pirmdienā Džefs bija zvanījis par pārbaudes rezultātiem. "Viss ir pareizi," viņš bija teicis. "Rakstniece no Londonas. Šķīrusies. Viņai bijusi meita, bet tā gājusi bojā autoavārijā. Ne ar vienu šai apkaimē agrāk kontakti nav bijuši. Atvaino, Hal!"

-    Labi, Roza piekāpīgi atbildēja, taču jums jāatzīst, ka jūsu uzvedība ir ļoti intriģējoša. Kad biju iegriezusies policijas iecirknī, lai noskaidrotu, kur jūs meklēt, policists visā nopietnībā brīdināja te neēst. Kopš tā laika netieku gudra, kāpēc viņš to darīja. Kad ir tādi draugi, jums patiešām nav vajadzīgi ienaidnieki, vai ne?

Hokslijs pasmaidīja, bet viņa skatiens palika atturīgs.

-    Tādā gadījumā, atsaucoties uz manu viesmīlību otro reizi, jūs esat ļoti drosmīga. Viņš joprojām turēja vaļā durvis.

Roza viņam garām iegāja virtuvē.

-     Esmu gluži vienkārši izbadējusies, viņa sacīja.

-     Un jūs esat labāks pavārs par mani. Katrā ziņā es vēlos samaksāt par maltīti, ja vien… arī viņa pasmaidīja vienīgi ar lūpām, ja vien te patiešām ir restorāns un aiz šīs izkārtnes neslēpjas kas cits.

Šie vārdi Hoksliju uzjautrināja.

-    Jums ir izcili bagāta fantāzija. Viņš padeva viešņai krēslu.

-       Pilnīgi iespējams, apsēzdamās Roza atteica.

-     Tikai man ne reizes nav gadījies sastapt restorāna īpašnieku, kurš iebarikādējies aiz restēm un kuram nav neviena darbinieka, un kurš tumsā izskatās tā, it kā būtu izlaists caur gaļas maļamo mašīnu. Viņa savilka uz augšu uzacis. Un, ja jūs nebūtu tik izcils pavārs, tad varētu nodomāt, ka te vispār nav restorāns.

Hokslijs strauji paliecās uz priekšu, nocēla Rozai no acīm tumšās brilles, pielocīja kājiņas un nolika uz galda.

i einiece

-     Un kādus secinājumus lai es izdaru no tā? izbrīnījies par skaistajai sejai nodarītajiem bojājumiem, Hokslijs jautāja. Vai tāpēc, ka uz sejas palikušas kāda roku pieskārienu sekas, jūs vairs neesat rakstniece? Viņš negaidīti sarauca pieri. Oliva taču to neizdarīja?

Roza jutās pārsteigta.

-    Protams, ne!

-    Kas tad?

Viņa nodūra skatienu.

-    Neviens. Tas nav tik svarīgi.

Hokslijs mirkli gaidīja.

-    Vai kāds, pret kuru neesat vienaldzīga?

-      Nē. Viņa salika rokas kopā uz galda. Gluži pretēji. Tas bija kāds, par kuru negribu dzirdēt. Pasmaidījusi ar pusi sejas, viņa paskatījās uz augšu. Un kas piekāva jūs, seržant? Kāda, pret ko jūs neesat vienaldzīgs?

Viņš atvēra ledusskapi un pārbaudīja tā saturu.

-    Nebūs ilgi jāgaida, kad aizraušanās ar deguna bāšanu citu darīšanās sagādās jums nepatikšanas. Ko jūs labāk vēlētos? Jērgaļu?

-    Patiesībā es te ierados, lai dabūtu papildu informāciju, Roza ierunājās pie kafijas tases.

Hokslijam ap acīm savilkās jautras grumbiņas. Tik tiešām neparasti pievilcīgs cilvēks, nosprieda Roza, taču sapņaini nodomāja, ka šī pievilcība ir tikai vienpusēja. Lenčs pagāja draudzīgā, taču atsvešinātā gaisotnē, it kā abiem pa vidu atrastos uzraksts: "Tikai līdz šejienei un ne tālāk!"

-    Nu tad runājiet!

-      Vai pazīstat O'Braienu ģimeni? Tā mīt Barovas dzīvojamā masīvā.

-    O'Braienus pazīst visi. Viņš paskatījās caur pieri. Taču esmu gatavs apēst savu cepuri, ja viņiem ir kas kopējs ar Olivu.

-     Tādā gadījumā jums draud akūti gremošanas traucējumi, Roza dzēlīgi izmeta. Man stāstīja, ka slepkavību laikā viņa satikusies ar vienu no dēliem. Iespējams, ar jaunāko, Geriju. Kāds viņš ir? Vai jums ir gadījies tikties?

Hokslijs salika aiz galvas kopā rokas.

-     Kāds pūš jums miglu acīs, viņš noņurdēja. Gerijs ir drusciņ gudrāks par pārējiem, taču viņa izglītības līmenis ir kā četrpadsmit gadus vecam bērnam. Tā ir visnederīgākā, dzīvei vismazāk piemērotā varza, ar kādu man nācies sastapties. Sevi apgādāt viņi spēj vienīgi ar sīkām zādzībām un pat to neprot īpaši labi. Masīvā dzīvo O'Braienu mamma ar kādiem deviņiem bērniem. Vairums zēnu jau pieauguši un, kad neatrodas cietumā, tad savā dzīvoklī ar trim guļamistabām sit kārtis.

-    Vai neviens no viņiem nav precējies?

-     Ja arī ir, tad ne uz ilgu laiku. Šajā ģimenē šķiršanās ir populārākas nekā precēšanās. Kamēr vīrs dzīvo pa cietumu, sieva parasti atrod citu. Jau trešā O'Braienu paaudze regulāri sāk parādīties mazgadīgo tiesās, no tā vien var secināt, ka viņi laiž pasaulē lērumu bērnu. Viņš nogrozīja galvu. Kāds jūs maldina, viņš atkārtoja. Lai arī ko Oliva nodarījusi, viņa tomēr nebija tik stulba, lai ieķertos tādā tukšpaurainā jefiņā kā Gerijs O'Braiens.

-     Vai viņi patiešām ir tik samaitāti? Roza ziņkāri pavaicāja. Vai arī ar jūsu muti vienkārši runā naidīgs policists?

Hokslijs pasmaidīja.

-      Neaizmirstiet, ka es vairs neesmu policists. Viņi patiešām ir samaitāti, Hokslijs apliecināja. Katrā rajonā ir tāda ģimene kā O'Braieni. Dažreiz, ja laime novēršas, ar tādām ir pilns viss dzīvojamais masīvs, piemēram, Barova. Tā notiek, ja municipalitāte sadomā sagāzt visus maitātos ābolus vienā grozā un gaida, ka policija ap to izveidos kordonu. Viņš neskanīgi iesmējās. Šis ir viens no iemesliem, kāpēc pametu darbu policijā. Man līdz nāvei noriebās sabiedrības pameslu uzslaucīšana. Ne jau policija rada šos geto. Tie ir municipalitāšu, valdību un galu galā pašas sabiedrības veidojums.

-     Manuprāt, pareizi vārdi, Roza sacīja. Bet kāpēc tādā gadījumā jūs O'Braienus tik ļoti nicināt? Izklausās, ka drīzāk viņi pelnījuši palīdzību un atbalstu, nevis nicinājumu.

Hokslijs paraustīja plecus.

-       Droši vien tāpēc, ka viņi jau saņēmuši tik lielu palīdzību un atbalstu, kādu nedz jums, nedz man neredzēt. Viņi ņem visu, ko sabiedrība dod, un pieprasa vēl. Šāda tipa cilvēki neatzīst principu dots pret dotu. Viņi nedara galīgi neko, lai kompensētu saņemto. Viņi parādā sabiedrībai par izdzīvošanu, taču parasti šī palīdzība nāk no kādas vecas nabaga sievietes, kurai tiek nozagti visi ietaupījumi. Lūpas viņam sakniebās. Ja jums būtu gadījies šos -nederīgos pameslus apcietināt tikpat bieži kā man, arī jūs viņus nicinātu. Es nenoliedzu, ka viņi veido sabiedrības apakšējo slāni, taču nespēju saprast arī viņu nevēlēšanos no tā izrauties. Viņš pamanīja, ka Roza saraukusi pieri. Izskatās, ka jūs nemaz man nepiekrītat. Vai esmu aizskāris jūsu liberālismu?

-      Nē, viņa sacīja, acīm uzzibsnījot. Man tikai ienāca prātā, ka jūs runājat gandrīz tāpat kā misters Heiss. Vai atceraties viņu? "Ko lai es saku?" Roza atdarināja vecā vīra neskaidro runu. "Visi viņi jāpiesien pie tuvākā laternu staba un jānošauj."

Hokslijam iesmejoties, arī viņa pasmaidīja.

-     Nevarētu teikt, ka šobrīd man būtu īpašas simpātijas pret kriminālo sugu, viņš sacīja pēc brīža. Ja gribu teikt precīzāk, tad vispār manas simpātijas ir neskaidras.

-     Klasisks stresa simptoms, vērojot Hoksliju, Roza paziņoja. Kad nokļūstam sprukās, līdzjūtību mēs vienmēr rezervējam sev.

Hokslijs atbildi noklusēja.

-    Jūs raksturojāt O'Braienus kā prasībām neatbilstošus, Roza virzīja sarunu tālāk. Varbūt viņi gluži vienkārši nespēj pacelties pāri apstākļiem.

-     Kādreiz es domāju tāpat, Hokslijs atzina, rotaļādamies ar tukšo vīna glāzi. Toreiz tikko biju sācis strādāt policijā. Tomēr jābūt ļoti naivam, lai šādus uzskatus saglabātu. Viņi vienkārši ir profesionāli zagļi, kas neatzīst tās vērtības, ko pārējie. Jautājums nav par to, ka viņi nespēj. Viņi negrib. Viņi spēlē pēc pilnīgi citiem noteikumiem. Viņš uzsmaidīja Rozai. Un, ja tu esi policists, kas grib sevī saglabāt kaut nedaudz cilvēciskas labestības, tad jāiet projām no policijas, līdzko nonāc pie šīs atziņas. Citādi gala iznākumā cilvēks var kļūt tikpat neprincipiāls ka tie, kurus nākas apcietināt.

"Jo tālāk, jo dīvaināk," nodomāja Roza. Arī pret policiju Hokslijs nejūt simpātijas. Veidojās iespaids, ka viņš nokļuvis ielenkumā un savas pils sienās jūtas vientuļš un nikns. Bet kāpēc draugi no policijas pametuši viņu? Jādomā taču, ka draugi viņam tur bijuši.

-    Vai kāds no O'Braieniem ticis apsūdzēts slepkavībā vai par nopietnu miesas bojājumu nodarīšanu?

-     Nē. Es jau teicu, ka viņi ir zagļi. Veikalu zagļi, kabatzagļi, dzīvokļu zagļi, automašīnu zagļi un tamlīdzīgi. Kad vien iespējams kur iecirst savus nagus, vecā darbojas par zagtu mantu uzpircēju. Citādi šī ģimene nav vardarbīga.

-    Man stāstīja, ka viņi piepulcējušies Elles eņģeļiem.

Hokslijs uzjautrināts paskatījās uz Rozu.

-     Jums sniegtā informācija ir krietni izpušķota. Varbūt esat aizfantazējusies tik tālu, ka Gerijs izdarījis slepkavības, bet Oliva bijusi viņā tik stipri ieķērusies, ka uzņēmusies vainu?

-    Sevišķi ticami tas neizklausās, vai ne?

-    Tikpat ticami kā tas, ka uz Marsa dzīvo mazi, zaļi cilvēciņi. Un, ja jau ierunājāmies par to, tad Gerijs bīstas pat no savas ēnas. Reiz, ielauzies dzīvoklī, viņš tika pieķerts, jo nebija paredzējis, ka mājās kāds atradīsies. Viņš sāka raudāt. Tas, ka viņš cīkstējies ar Gvenu, cenzdamies pārgriezt viņai rīkli, ir ne vairāk ticams kā tas, ja to piedēvētu man vai jums. Vai Gerija brāļiem. Viņi ir izkāmējušas mazas lapsiņas, bet ne rijīgi vilki. Interesanti, kas jums to sastāstījis? Acīmredzot kāds, kas apveltīts ar humora izjūtu.

Pēkšņi zaudējusi pacietību, Roza sapurinājās.

-   Tas nav svarīgi. Starp citu, vai jums zināma O'Braienu adrese? Jūs ietaupītu man laiku, jo atbrīvotu no liekas meklēšanas.

-     Jūs taču nedomājat uz turieni doties? Hokslijs smaidīdams jautāja.

-     Domāju gan, izsmējīgā toņa aizkaitināta, Roza atteica. Tas ir daudzsološs pavediens, kuru esmu dabūjusi. Un, kad nu zinu, ka viņi nav Elles eņģeļi, kas vicina gaisā cirvi, mani tas vairs neuztrauc. Kāda ir viņu adrese?

-    Es pavadīšu jūs.

-     Padomājiet labi, mīļais! Roza nopietni iebilda. Es nevēlos, ka manus nodomus kāds izjauc. Vai nu jūs dosiet adresi, vai es būšu spiesta meklēt to citur.

-     Beitrijas avēnija septiņi. Kļūdīties nav iespējams. Tajā ielā tā ir vienīgā māja ar satelīta antenu. Neapšaubāmi -zagtu.

-     Paldies! Roza paņēma rokassomiņu. Un tagad, ja izrakstīsiet rēķinu, es atstāšu jūs mierā.

Hokslijs piecēlās no krēsla un nostājās viņai aiz muguras.

-    Maltīte uz restorāna rēķina, viņš sacīja.

Roza piecēlās un neapmierināta paskatījās atpakaļ.

-    Bet es vēlos samaksāt. Es neierados te lenča laikā, lai kaut ko izdiedelētu, turklāt, viņa pasmaidīja, kā citādi iespējams izteikt atzinību par jūsu prasmi? Nauda runā skaļāk nekā vārdi. Ēdiens bija pasakains, tāds pats kā iepriekšējā reizē. Bet es varu būt arī tikai pieklājīga.

Viņš pacēla roku, kā gribēdams Rozu noglāstīt, bet tad to strauji nolaida.

-    Es pavadīšu jūs līdz durvīm, tas bija viss, ko viņš pateica.

DESMITĀ NODAĻA

Roza pabrauca garām mājai trīs reizes, iekams spēja saņemt drosmi, lai izkāptu un pieietu pie durvīm. Galu galā spert pirmo soli uz taciņas lika lepnums. Par stimulu kalpoja Hala uzjautrināšanās. Uz zālaina laukumiņa blakus žogam stāvēja kārtīgi ar brezentu pārklāts motocikls.

Durvis atvēra kaulaina, maza auguma sieviete ar niknu seju. Viņas plānās lūpas bija savilktas mūžīgas neapmierinātības lokā.

-    Jā, viņa asi noteica.

-    Vai O'Braiena kundze?

-    Kam es esmu vajadzīga?

Roza parādīja vizītkarti.

-    Mani sauc Rozalinda Leija.

Dziļāk iekštelpās skaļi darbojās televizors. Sieviete paskatījās uz vizītkarti, taču nepaņēma to.

-    Kas jums vajadzīgs? Ja nākat sakarā ar īri, tad vakar pastā es samaksāju.

Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm, it kā Roza gatavotos apstrīdēt šo informāciju.

-     Es neesmu ieradusies no municipalitātes, O'Braiena kundze. Prātā uzplaiksnīja doma, ka sieviete neprot lasīt. Ja neskaita telefona numuru un adresi, uz vizītkartes bija vienīgi Rozas vārds un profesija. Tur bija skaidri teikts, ka viņa ir rakstniece. Roza izmantoja gadījumu. Es strādāju neatkarīgā televīzijas sabiedrībā, viņa veikli piebilda, kamēr prāts rosīgi meklēja ticamu un vilinošu ēsmu. Mums radusies īpaša interese par mātēm, kurām raizes sagādā dēli, kas jāsargā no nepatikšanām. Sabiedrība šādos gadījumos ļoti labprāt rāda uz citiem ar pirkstu. Pēc mūsu domām, pēdējais laiks iedibināt līdzsvaru. Viņa redzēja, ka sievietes sejā sapratne neparādās. Mēs labprāt dotu iespēju kādai mātei izteikt savas domas, viņa paskaidroja. Manuprāt, pastāv vesela sistēma, kas gādā par dažādu varas pārstāvju nemitīgu jaukšanos ģimenē, sociālie dienesti, municipalitāte, policija. Daudzas mātes, ar kurām esam runājušas, izsakās, ka problēmu būtu mazāk, ja viņām tik ļoti neuzmāktos.

Sievietes acīs parādījās interese.

-   Tā patiešām ir.

-    Vai vēlaties piedalīties?

-    Varbūt. Kas jūs sūtīja pie manis?

-      Mēs izdarījām pētījumus vietējās tiesās, Roza izvairīgi paskaidroja. Ar O'Braienu vārdu tur gadījās sastapties visai bieži.

-    Nav nekāds brīnums. Vai man maksās arī?

-    Protams! Lai dabūtu sākotnēju priekšstatu par jūsu uzskatiem, saruna varētu ilgt apmēram stundu. Par to jūs tūlīt saņemsiet samaksu piecdesmit mārciņu skaidrā naudā. Roza nosprieda, ka par mazāku summu sieviete var atteikties runāt. Ja nospriedīsim, ka jūsu stāstījums ir ko vērts un jūs būsiet ar mieru filmēties, par katru stundu, kamēr te atradīsies kameras, tiks maksāts pēc tā paša tarifa.

O'Braienu mamma izstiepa uz priekšu savas neizteiksmīgās lūpas un svepstoši paziņoja:

-    Simt mārciņu, un tā lieta ies.

Roza papurināja galvu. Jau piecdesmit mārciņu jūtami patukšos maku.

-     Es atvainojos, bet tā ir standartapmaksa. Man nav tiesību maksāt vairāk. Viņa paraustīja plecus. Tādā gadījumā nekas nesanāks. Paldies, ka veltījāt laiku, mani uzklausot, O'Braiena kundze. Manā sarakstā ir vēl trīs ģimenes. Gan jau kāds gribēs izmantot izdevību atspēlēties varasvīriem un pie reizes kaut ko nopelnīt. Viņa pagriezās, lai ietu prom. Sekojiet programmai! viņa uzsauca pār plecu. Varbūt ieraudzīsiet kādu no kaimiņiem.

-     Kam tāda steiga, kundze? Vai tad es teicu, ka ne? Ne taču! Es būtu aptaurēta, ja necenstos dabūt vairāk. Nāciet iekšā! Nāciet iekšā! Kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

-    Rozalinda Leija.

Sekojot mammai, viņa iegāja viesistabā. Mazā sieviete izslēdza televizoru un pilnīgi lieki notrausa no tā neesošus putekļus.

-     Jauka istaba, cenzdamās neizrādīt pārsteigumu, sacīja Roza. Sārtos un pelēkos toņos darinātu ķīniešu paklāju ieskāva labas kvalitātes mēbeļu komplekts no Burgundijas ādas.

-     Tas viss ir pirkts un samaksāts, strikti paziņoja mamma.

Rozai par to šaubu nebija. Ja jau policija te iegriezās tik bieži, kā Hals bija sacījis, tad nez vai dzīvoklis būtu iekārtots ar apšaubāmas izcelsmes mantām. Viņa izvilka magnetofonu.

-      Ko teiksiet, ja šī saruna tiktu ierakstīta? Ieraksts lieti noderētu skaņu vīram, kad te tiks uzstādīta aparatūra filmēšanai. Ja mikrofons jūs satrauc, tikpat labi varu iztikt ar piezīmēm.

-    Dariet, kā vēlaties, O'Braiena sacīja, uzmetusies uz dīvāna. No mikrofoniem es nebaidos. Tepat blakus nodarbojas ar karaoki. Jūs gribat uzdot jautājumus, vai ne?

-     Varbūt šāds paņēmiens būs vieglāks. Vai sākumam jūs nepastāstītu, kad pārnācāt uz šejieni dzīvot?

-     Šīs mājas tika uzbūvētas pirms divdesmit gadiem, un mūsu ģimene te ievācās pirmā. Kopā ar veco mēs bijām seši cilvēki, taču vecais drīz atdeva galus un beigta balle. Vecais draņķa gabals pēc izlaišanas ilgi vairs nevilka.

-    Jums tātad bija četri bērni?

-     Četri mājās, pieci kroņa maizē. Tā sasodītā jaukšanās citu lietās, kā jūs teicāt. Visu laiku nabaga puišeļus ņēma man nost. Man tas bija apriebies līdz kaklam. Viņi ilgojās pēc savas mammas, nevis audžumātes, kam rūp vienīgi nauda. Viņa apņēma rokas sev apkārt. Saprotiet, vienmēr es dabūju zēnus atpakaļ. Tikpat akurāti kā pulkstenis zvana, viņi pēc maza laiciņa stāvēja pie manām durvīm, lai cik reižu tiktu atņemti. Ko tik municipalitāte neizmēģinājās, lai mūs izšķirtu! Pat piedraudēja ar vienistabas dzīvokli. Vecā nosmīkņāja. Tā ir iejaukšanās, kā jūs jau teicāt. Es atceros, reiz…

Rozai maz vajadzēja jautāt, O'Braienu māte gandrīz bez aizķeršanās norunāja trīs ceturtdaļas stundas. Roza klausījās kā apburta. Prātā viņa atmeta gandrīz piecdesmit procentus no dzirdētā, galvenokārt mātes pastāvīgos apgalvojumus, ka zēni vienmēr bijuši policijas nelietību upuri. Pat pašiem lētticīgākajiem klausītājiem tas būtu grūti sagremojams. Vienīgi ierunājoties par ģimeni, mātes balsī skanēja mīlestība, un Roza kļuva domīga, vai viņa patiešām ir tik neganta, kā bija stāstījusi Lilija. Katrā ziņā viņa attēloja sevi kā nelaimīgu, no pašas neatkarīgu apstākļu upuri. Rozai gan grūti nācās izšķirt, vai māte patiešām teiktajam tic vai arī stāsta to, ko, pēc viņas ieskatiem, viešņa gribētu dzirdēt. Roza nosprieda, ka māte ir daudz slīpētāka, nekā viņa domājusi.

-   Labi, O'Braiena kundze, pārliecināsimies, vai esmu visu sapratusi pareizi, Roza beidzot pārtrauca runasplūdus. Jums ir divas meitas, vientuļās mātes, tāpat kā jūs, un abas mitinās municipālajos dzīvokļos. Jums ir septiņi dēli. Trīs šobrīd ir cietumā, viens uzturas pie draudzenes, bet palikušie trīs dzīvo šeit. Jūsu vecākais dēls ir Pīters, šobrīd viņam ir trīsdesmit seši gadi, bet jaunākais ir Gerijs, kam ir divdesmit pieci gadi. Viņa iesvilpās. Tas gan ir birums! Deviņi bērni vienpadsmit gados.

-     Pa vidu divas reizes piedzima dvīņi. Abas reizes zēns un meitene. Ņemiet vērā, man negāja viegli.

"Nepārprotami grūts un apnicīgs darbs," nodomāja Roza.

-     Vai jūs gribējāt viņus visus? ziņkārības dzīta, Roza pavaicāja. Es nevaru iedomāties neko tik grūtu kā dzemdēt bērnus.

-    Neko es tur nevarēju darīt, mīļā. Manā laikā abortus netaisīja.

-    Vai kontracepcijas līdzekļus nelietojāt?

Rozai par pārsteigumu, vecā sieviete nosarka.

-     Man par tiem nebija nekādas saprašanas, viņa strupi atteica. Vecais reiz pamēģināja lietot gumiju, taču viņam tā nepatika, un viņš atteicās to lietot. Vecais āzis. Viņam ne silts, ne auksts, ka tā putra jāizstrebj man.

Rozai jau uz mēles bija jautājums, kāpēc viņai nav bijusi saprašana par kontracepcijas līdzekļiem, taču piepeši atausa gaisma. Ja jau vecā nemācēja lasīt un bija pārāk nedroša, lai jautātu citiem par to izmantošanu, tad tie neko nedeva. "Mīļais Dievs!" viņa nodomāja. "Ja runā par šo ģimeni, tad pat neliela izglītība būtu ietaupījusi valstij vērā ņemamu summu."

-    Vai tie ir jūsu vīrieša cilvēki? viņa raiti turpināja.

-      Ārā es pamanīju motociklu. Tas pieder kādam no dēliem?

-     Nopirkts un samaksāts, vecā kareivīgi atkārtoja.

-     Tas pieder Gerijam. Viņš ir ķerts uz motocikliem. Kādreiz trīs mani zēni brauca ar motocikliem, bet patlaban vienīgi Gerijs. Visi viņi strādāja kurjeru firmā, bet tad pogainie sāka jaukties, kur nevajag, un viņus no darba atlaida. Tā ir vienkārši vajāšana. Kā lai cilvēks strādā, ja policija bosam pie deguna nemitīgi vicina viņu lietu? Skaidrs, ka motociklus atņēma. Viņi bija tos iegādājušies uz nomaksu, taču nespēja nokārtot maksājumus.

Roza izteica ko līdzīgu līdzjūtībai.

-    Kad tas notika? Vai sen?

-    Togad bija tās lielās vētras. Es atceros, ka dzīvoju pa tumsu, kad zēni ieradās un pateica, ka izmesti no darba. Mums toreiz bija tikai viena nolāpīta svece. Viņa stingri saknieba muti. Tā bija briesmīga nakts. Nomācoša.

Roza visiem spēkiem centās neko neizrādīt. Kā tad ir īstenībā? Vai Lilijai taisnība, bet Hals alojas?

-      Astoņdesmit septītā gada vētras, viņa sacīja. Pirmā reize.

-    Pilnīgi pareizi. Saprotiet, tas notika pēc diviem gadiem. Otro reizi elektrības nebija veselu nedēļu, taču par sagādātajām neērtībām neviens nemaksāja kompensāciju. Es par to ierunājos, bet tie murmuļi piedraudēja, ka atslēgs elektrību pavisam, ja es nesamaksāšot parādus.

-    Vai vainīga policijas iejaukšanās, ka dēli tika atlaisti no darba? jautāja Roza.

-     Ha! mamma novīpsnāja. Viņiem nebija ne mazākā iemesla iejaukties! Tā bija visīstākā vajāšana, kā es jau teicu.

-    Vai viņi ilgi strādāja kurjeru firmā?

Vecās acis aizdomīgi nopētīja Rozu.

-    Ne no šā, ne no tā jums tik liela interese.

Roza sirsnīgi pasmaidīja.

-     Tikai tāpēc, ka šai gadījumā trīs cilvēki no jūsu ģimenes mēģināja dzīvot godīgi un paši lauzt sev ceļu uz augšu. Iznāktu laba televīzijas pārraide, ja varētu parādīt, ka policijas iejaukšanās dēļ šī iespēja bijusi liegta. Droši vien viņi strādāja kādā šejienes firmā?

-     Sauthemptonā. Mātes mute ieguva apgriezta pakava veidu. Nosaukums firmai bija traki muļķīgs. "Velss-Fargo". Jā, boss tur bija tāds rūsgans kovbojs, varbūt tāpēc tik muļķīgi tas tomēr neskanēja.

Roza apvaldīja smaidu.

-    Vai firma vēl pastāv?

-    Cik man gadījies dzirdēt, tad jā. Tā nu tas ir. Stunda pagājusi.

-    Pateicos, O'Braiena kundze! Roza uzlika roku uz magnetofona. Ja producentiem patiks stāstījums, var gadīties, ka vajadzēs iegriezties vēlreiz aprunāties ar dēliem. Vai tas jūs neapgrūtinās?

-    Nezinu, kādi tam var būt šķēršļi. Nesaprotu, kāpēc lai kāds no viņiem gribētu atteikties no piecdesmit mārciņām. Mamma pastiepa roku.

Roza pakalpīgi izņēma no maka divas divdesmit mārciņu un vienu desmit mārciņu banknoti un ielika grumbainajā saujā. Tūlīt viņa sāka vākt kopā savu mantību.

-      Man nācis ausīs, ka Doulingtonā ir itin slavena vieta, Roza pļāpīgi piebilda.

-    Kādā zinā?

-     Runā, ka pusjūdzi tālāk dzīvojusi Oliva Mārtiņa, kas nomušīja māti un māsu.

-    Ak viņa! noraidoši noteica mamma un piecēlās. Dīvaina meiča. Kādreiz bija laiks, kad pazinu šo itin labi. Palīdzēju mātei ar apkopšanu, kad šī ar māsu bija pavisam mazas. Viņai ļoti iepatikās Gerijs. Rotaļājās kā ar savu lelli, kad vien Geriju paņēmu līdzi. Viņiem bija tikai trīs gadu vecuma starpība, taču Oliva bija divtik liela kā mans nieka izdēdējušais resgalis. Dīvaina meiča.

Roza rosījās ap savu mapi.

-    Uzzinājusi par slepkavībām, jūs droši vien bijāt ļoti pārsteigta. Jūs taču to ģimeni pazināt.

-    Nevaru teikt, ka daudz būtu lauzījusi par to galvu. Es mitu te tikai sešus mēnešus. Nekad man tā ģimene nav patikusi. Mani pieņēma tikai aiz snobisma un atbrīvojās, līdzko uzzināja, ka vecais atrodas tuptūzī.

-     Kāda Oliva bija kā bērns? Vai viņa Gerijam neko sliktu nedarīja?

Mamma ieklukstējās.

-    Mēdza Geriju ģērbt māsas brunčos. Lai Dievs stāv klāt, tas tik bija skats! Es jau teicu, ka Gerijs viņai kalpoja par lelli.

Roza aizspieda mapes slēdzīšus un piecēlās.

-     Vai tas, ka viņa izdarīja slepkavību, jūs nepārsteidza?

-     Ne par matu vairāk kā jebkas cits. Nekas nav tik neizprotams kā cilvēks. Viņa pavadīja Rozu līdz ārdurvīm un, iespiedusi rokas sānos, gaidīja, kamēr viešņa aizies.

-    Tas, ka Gerijs bēdīgi slavenajai slepkavniecei aizstājis lelli, skaļi domāja Roza, programmai varētu noderēt par interesantu ievadu. Vai viņš Olivu vēl atceras?

Mamma atkal ieklukstējās.

-     Protams, atceras! Kad viņa strādāja sociālajā palīdzībā, piegādāja Olivai vēstulītes no šamējās sapņu prinča.

Roza pa vistaisnāko ceļu steidzās uz tuvāko telefonu. O'Braienu māte neko nebija spējusi izlobīt no Rozas paziņojuma, taču strauji bija aizvērusi durvis, tiklīdz viņa bija gribējusi kaut ko uzzināt par Gerija atrašanās vietu. Roza uzgrieza telefona uzziņas un pajautāja, kā sameklēt "Velsa-Fargo" firmu Sauthemptonā, bet pēc tam izlietoja pēdējos piecdesmit pensus, lai piezvanītu uz turieni. Garlaicības mākta sievietes balss nosauca firmas adresi un dažos vārdos pastāstīja, kā turp nokļūt.

-    Pēc četrdesmit minūtēm mēs beidzam darbu, sieviete izšāva uz atvadām.

Dzelteno līniju dēļ nevarēdama atrast vietu, kur atstāt mašīnu, un vairīdamās no maksas stāvvietām, Roza iegāja firmas kantorī, kad līdz darba beigām bija palikušas desmit minūtes. Kantoris neizskatījās omulīgs, tajā varēja iekļūt pa durvīm starp diviem veikaliem, un uz otro stāvu veda ar grīdcelinu neapklātas kāpnes. Divi anēmiski plakāti un novecojis Pirelli kalendārs bija vienīgie krāsainie laukumi uz sienām. Garlaicības mākta vidēja vecuma sieviete skaitīja sekundes līdz nedēļas nogales beigām.

-     Ne sevišķi bieži mums gadās ieraudzīt klientu, viņa ierunājās sievišķīgā, vienmuļā balsī, vīlēdama nagus.

-      Manuprāt, ja kāds spēj atgādāt sūtījumu līdz šejienei, tikpat labi var to nogādāt arī adresātam. Šie vārdi noskanēja kā apsūdzība Rozai, ka viņa nevajadzīgi tērē firmas laiku. Sieviete pārstāja vīlēt nagus un pastiepa roku. Kas jums ir un kur jānogādā?

-    Es neesmu kliente, atteica Roza. Esmu rakstniece un ceru, ka sniegsiet nedaudz informācijas, kas noderēs grāmatai, kuru rakstu. Rozai pavelkot krēslu un apsēžoties, otras sievietes sejai pārslīdēja ieinteresēta grimase.

-    Cik ilgi jūs šeit strādājat?

-    Pārāk ilgi. Kas tā būs par grāmatu?

Roza nopētīja sievieti ciešāk.

-    Vai atceraties Olivu Mārtiņu? Pirms sešiem gadiem viņa Doulingtonā nogalināja māti un māsu. Sievietes acis tūlīt atdzīvojās. Es rakstu par viņu.

Sieviete no jauna sāka vīlēt nagus, taču neko neteica.

-    Vai jūs pazināt viņu?

-Ak Dievs, nē!

-    Vai kaut ko zināt par viņu? Tas ir, par laiku pirms slepkavībām? Esmu dzirdējusi, ka jūsu kurjers piegādājis viņai vēstules.

Tik tālu viss bija patiesība. Bet, par nelaimi, Roza nezināja, vai Gerijs strādājis firmā tajā laikā, kad piegādāja šīs vēstules.

Atvērās durvis uz iekšējo kabinetu, un pa tām iznāca kāds vīrs. Viņš pievērsa skatienu Rozai.

-     Vai šī dāma ieradusies pie manis, Mārnija? Viņa pirksti neapzināti skraidīja augšup un lejup pa kaklasaiti, it kā viņš spēlētu klarneti.

Nagu vīle nozuda.

-    Nē, mister Vīlan. Viņa ir sena mana paziņa. Ienākusi uz brīdi, lai painteresētos, vai neatradīšu laiku iztukšot kādu glāzi. Viņa paskatījās uz Rozu, gaidīdama atbalstu. Skatiens pauda dīvainu tuvību, it kā viņām jau būtu kopīgs noslēpums.

Roza laipnīgi pasmaidīja un uzmeta acis pulkstenim.

-     Rāda seši, viņa sacīja. Ceru, ka pusstundiņa neko jums nenozīmē.

Vīrs pamāja ar abām rokām.

-    Tādā gadījumā ejiet! Es pats visu aizslēgšu. Durvīs viņš piepeši apstājās un noraizējies sarauca pieri. Jūs taču neaizmirsāt nosūtīt kādu pie Heslera, vai ne?

-     Nē, mister Vīlan. Edijs aizgāja turp pirms divām stundām.

-    Labi, labi. Lai jums jauka nedēļas nogale! Un kā ar Prestviku?

-    Viss kārtībā, mister Vīlan. Nekas ārkārtējs nav noticis. Tiklīdz viņš bija aizvēris durvis, Mārnija pavērsa acis pret debesīm. Viņš padarīs mani traku, viņa noburkšķēja. Rosās un rosās bez apstājas. Iesim ātri, kamēr viņš nav mainījis domas. Piektdienu vakari vienmēr tie ļaunākie. Viņa steigšus metās uz durvīm un lejā pa kāpnēm. Nedēļas nogales viņš nespēj pārciest, bet tā ir viņa nelaime. Iedomājies, ka firma, ja divas dienas paliks bez pasūtījumiem, tūlīt beigs pastāvēt. Tā jau ir paranoja. Pagājušajā gadā lika man strādāt sestdienu rītos, līdz beidzot atskārta, ka mēs te pavadām laiku, virpinādamas īkšķus, jo neviena iestāde, kas izmanto mūsu pakalpojumus, sestdienās nav vaļā. Viņa izdrāzās pa durvīm un izgāja uz ietves. To dzēriena glāzi varat aizmirst. Es tikai gribēju reiz laikus tikt mājās. Viņa paskatījās uz Rozu, vērodama reakciju.

Roza paraustīja plecus.

-     Labi. Es iešu un aprunāšos par Olivu Mārtiņu ar misteru Vīlanu. Man likās, ka viņš nesteidzas.

Mārnija nepacietīgi piecirta kāju pret ietvi.

-    Jūs panāksiet, ka mani atlaiž!

-   Tādā gadījumā ar mani runāsiet jūs.

Iestājās ilga pauze, kamēr otra sieviete apsvēra savas izredzes.

-     Es pastāstīšu, ko zinu, ja vien paturēsiet to pie sevis, viņa beidzot sacīja. Vai norunāts? Tas necik daudz jums nedos, tāpēc neradīsies vajadzība iegūtās ziņas izmantot.

-    Esmu ar mieru, sacīja Roza.

-    Parunāsimies ejot. Stacija ir uz to pusi. Ja pasteigsimies, es varu pagūt uz sešiem trīsdesmit.

Roza saņēma sievieti aiz rokas un apstādināja.

-    Tepat ir mana mašīna, viņa sacīja. Es labāk jūs aizvedīšu. Viņa pārveda Mārniju pāri ielai un atslēdza pasažiera puses durvis. Labi, apsēdusies pie stūres un iedarbinājusi motoru, viņa sacīja. Stāstiet nu!

-    Es nepazinu Olivu Mārtiņu, taču zināju, ka tāda ir. Es nevaru apzvērēt, ka tā ir tā pati, jo nekad neesmu viņu redzējusi, taču, lasot par viņu avīzēs, apraksts visādā ziņā saskanēja. Es visu laiku domāju, ka tā ir viena un tā pati persona.

-     Kas jums deva viņas aprakstu? jautāja Roza, izgriezdama uz galvenās ielas.

-     Kaut ko jautāt nav vērts, atcirta Mārnija, jo tas lieki aizņems laiku. Ļaujiet, lai pati visu izstāstu. Viņa iegrima domās. Tur, augšā, es sacīju, ka tikai paretam pie mums ierodas klients. Dažreiz kāds no firmas vadības ienāk paokšķerēt, ar ko mēs nodarbojamies, taču parasti visi darba jautājumi tiek risināti pa telefonu. Reizēm kādam kaut kas kaut kur jānogādā. Cilvēks zvana, un mēs itin vienkārši nosūtām kādu ar braucamo, kur vajag. Toreiz bija lenča laiks, Vīlans bija izgājis pēc savām sviestmaizēm, un tas vīrs ienāca kantorī. Viņš bija atnesis vēstuli, kas tajā pašā pēcpusdienā bija jānogādā Olivai Mārtinas jaunkundzei. Viņš bija ar mieru maksāt vairāk, nekā pienākas, ja vien kurjers pakavēsies viņas darbavietas ārpusē un neuzkrītoši nodos vēstuli, kad viņa ies mājās. Viņš izvirzīja stingru noteikumu, ka vēstuli telpās iekšā nedrīkst nest, un sacīja, ka es katrā ziņā saprotot, kāpēc tā.

Rozai sametās raibs gar acīm.

-    Un jūs sapratāt?

-    Es nospriedu, ka Šiem ir romāns un ka nedz viens, nedz otrs nevēlas, lai cilvēki sāktu interesēties. Šā vai ta, bet par vienas vēstules nogādāšanu viņš man iedeva divdesmit mārciņas. ŠI saruna notika pirms sešiem gadiem, un atceros, ka viņš ne tikai ļoti labi aprakstīja Olivu Mārtiņu, bet pat apģērbu, kas viņai todien bija mugurā. Es nodomāju, ka šis gadījums ir nejaušība, ka vecais skopulis Vīlans pat labos laikos maksā grašus, tāpēc iebāzu naudu sev kabatā un piegādi nereģistrēju. Sadabūju rokā vienu no mūsu kurjeriem, kas dzīvo Doulingtonā, un palūdzu vēstuli piegādāt pa ceļam uz mājām. Praktiski neko nedarīdams, viņš dabūja desmit mārciņas, otras desmit paturēju es. Viņa pamāja ar roku. Pie nākamā luksofora pagriezieties pa kreisi, bet pēc tam no apļa pa labi.

Roza ieslēdza pagrieziena rādītāju.

-    Vai tas bija Gerijs O'Braiens?

Mārnija palocīja galvu.

-    Droši vien tas mazais nejēga palaidis muti.

-     Kaut kas uz to pusi, Roza izvairījās no tiešas atbildes. Vai Gerijs kādreiz ar to vīru tikās?

-     Nē. Tikai ar Olivu. Izrādījās, ka viņi agrāk bijuši pazīstami Oliva pieskatījusi viņu, kad Gerijs bijis mazs, vai kas tamlīdzīgs, tāpēc *viņš Olivu pazina bez grūtībām un neko nesaputroja, neiedeva vēstuli citai sievietei. Tas, ņemot vērā viņa aprobežotību, varēja ari notikt. Apstājieties tepat! Rozai apturot mašīnu, viņa ieskatījās pulkstenī. Lieliski. Viss ritēja tik gludi, ka Olivas kavalieris sāka izmantot mūsu pakalpojumus regulāri. Kopumā līdz slepkavībai vajadzēja piegādāt apmēram desmit vēstules. Manuprāt, viņš apjauta, ka ar to mazliet piepelnāmies, tāpēc vienmēr ieradās lenča laikā, kad Vīlana nebija kantori. Droši vien nogaidīja, līdz tas mūlāps aiziet. Viņa paraustīja plecus. Pēc slepkavībām vēstuļu piegādes izbeidzās, un es nekad to vīru vairs netiku redzējusi. Tas ir viss, ko varu pastāstīt, ja nu vienīgi vēl to, ka pēc Olivas apcietināšanas Gerijs pagalam satraucās un noteica, ka mums jātur mute par to, ko zinām, jo citādi no policijas nagiem neizspruksim. Skaidrs, ka es nevienam negrasījos ko teikt. Ne policijas, bet Vīlana dēļ. Uzzinot, ka viņam aiz muguras esam darbojušies uz savu roku, viņam sirds pa muti būtu izkāpusi.

-    Bet vai policija, vienalga, neuzradās mēnesi vēlāk, lai brīdinātu Vīlanu no brāļiem O'Braieniem?

Mārnija šķita pārsteigta.

-    Kas to jums teica?

-    Gerija māte.

-    Pirmo reizi ko tādu dzirdu! Cik saprotu, šiem gluži vienkārši kļuva garlaicīgi. Gerijs vēl bija ciešams, jo viņam ļoti patika motocikls, taču, ja runā par pārējiem diviem, tad savu mūžu neesmu redzējusi slamstus, kas tik ļoti vairītos no darba. Beigās viņi sāka nozust tik bieži, ka Vīlans padzina visu baru. Tas varbūt ir vienīgais lēmums, kurā es šo atbalstu. Ak Kungs, uz viņiem galīgi nevarēja paļauties! Viņa vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Godīgi sakot, es pat nobrīnījos, ka Gerijs piegādā Olivai vēstules tik apzinīgi. Es nebrīnītos, ja viņš pats būtu jutis pret meiču simpātijas. Mārnija atvēra mašīnas durvis. Nu man jāiet.

-    Mazliet pagaidīsiet, Roza asi noteica. Kas bija tas cilvēks?

-      Nav ne jausmas. Mēs vienmēr kārtojām rēķinus skaidrā naudā, un viņš nekad neminēja savu vārdu.

-     Kā viņš izskatījās? Roza pastiepa roku un aiztaisīja mašīnas durvis. Jums vēl ir desmit minūtes laika, un, ja nedosiet pienācīgu viņa aprakstu, es taisnā ceļā došos uz kantori un izstāstīšu visu Vīlanam.

Mārnija nīgri paraustīja plecus.

-     Viņam bija apmēram piecdesmit gadu, pietiekami vecs, lai būtu Olivai par tēvu, ja vien avīzēs minētais viņas vecums ir pareizs. Lai gan lišķīgs, šis vīrs bija itin izskatīgs, ļoti kārtīgs un konservatīvs. Viņš runāja ar šiku akcentu. Viņš smēķēja. Vienmēr nāca uzvalkā ar kaklasaiti. Apmēram sešas pēdas garš, gaišiem matiem. Viņš nekad nerunāja gari, parasti gaidīja, kad ierunāšos es. Nekad nesmaidīja, nekad neuztraucās. Es atceros viņa acis, jo tās nesaderējās ar matu krāsu. Acis bija tumši brūnas. Tas arī viss, viņa stingri noteica. Vairāk par viņu neko nezinu, bet par Olivu vispār nezinu neko.

-    Vai jūs pazītu šo vīru pēc fotogrāfijas?

-    Varbūt. Vai tad jums zināms, kas viņš ir?

Roza ar pirkstiem pabungoja pa stūri.

-    Izklausās neticami, taču pēc apraksta var nodomāt, ka tas bijis viņas tēvs.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā pirmdienā pie vārtiem sardze, pārbaudījusi, vai Rozas vārds ir sarakstā, pacēla telefona klausuli.

-     Jūs vēlas redzēt cietuma priekšniece, paziņoja sardze, griezdama numuru.

-    Kāpēc?

-     Nezinu, cienītā. Viņa ierunājās klausulē. Pie Mārtinas ieradusies Leija kundze. Te atzīmēts, ka vispirms viņai jāgriežas pie cietuma priekšnieces. Jā. Tiks izdarīts. Viņa norādīja ar zīmuli. Ejiet pa pirmajiem vārtiem. Otrā pusē jūs sagaidīs.

Nervozi gaidot sekretāres kabinetā, Roza atcerējās, cik nejauki bija jutusies, kad skolas gados tika aizvilkta pie direktores. Viņa mēģināja atcerēties, kādi noteikumi ir pārkāpti. Neko šeit neienest un neko neiznest. Nenodot nevienu vēstījumu. Taču, runājot ar Krū par testamentu, tas bija noticis. Tas mazais, glumais ķēms papūtis par sarunu priekšniecei.

-    Varat ieiet, paziņoja sekretāre.

Cietuma priekšniece ar rokas vēzienu norādīja uz krēslu.

-    Piesēdiet, Leija kundze!

Roza apsēdās uz vieglā krēsla, cerēdama, ka neizskatās tik vainīga, kā jutās.

-    Es nebiju gaidījusi, ka iznāks tikties ar jums.

-     Saprotams. Mirkli vai divus priekšniece nopētīja Rozu un tad, šķiet, pieņēma lēmumu. Droši vien nav jēgas spēlēt paslēpes. Olivai atņemtas viņas privilēģijas, un mums ir pamats uzskatīt, ka jūs netieši pie tā esat vainīga. Pēc ieraksta reģistrācijas grāmatā konstatēts, ka pagājušajā nedēļā jūs neesat ieradusies, un es saņēmu ziņojumu, ka Olivu tas ļoti satraucis. Trīs dienas vēlāk viņa izdemolēja savu kameru, un bija jālieto nomierinoši līdzekļi. Rozas pārsteigums atspoguļojās sejā. No tā laika viņas uzvedība ir ļoti nepastāvīga, un pašreizējā situācijā jāraizējas, vai jūs var laist pie viņas. Manuprāt, par šo jautājumu man vajadzētu konsultēties ar Iekšlietu ministriju.

Ak Dievs! Nabaga Oliva! Cik apmāta esmu bijusi, ka neienāca prātā piezvanīt uz šejieni!

Roza salika rokas klēpī un steidzīgi centās savest kārtībā domas.

-      Ja jau pagāja trīs dienas-, un tikai tad viņa sāka ārdīties, kāpēc jūs domājat, ka manas neierašanās dēļ notikusi kameras demolēšana? Vai viņa tā teica?

-     Nē. Bet mēs nespējam rast citu izskaidrojumu, tāpēc es nevēlos riskēt ar jūsu drošību.

Roza mazu brīdi pārdomāja dzirdēto.

-    Pieņemsim, ka jums ir taisnība. Es gan uzsveru, ka tā nedomāju. Vai viņa neuztrauksies vēl vairāk, ja kārtējo reizi neparādīšos? Roza paliecās uz priekšu. Vienādi vai otrādi, pareizāk tomēr būtu ļaut man ar viņu aprunāties. Ja incidenta iemesls ir mana neierašanās, es varu mēģināt viņu nomierināt. Ja iemesls ir cits un ja neesmu darījusi neko tādu, kas satrauc Olivu, tad nesaprotu, kāpēc jāsoda mani, spiežot kavēt laiku ar rakstīšanu uz Iekšlietu ministriju un liekiem braucieniem?

Priekšniece viegli pasmaidīja.

-    Jūs esat ļoti pašpārliecināta.

-    Neredzu iemeslu, lai tāda nebūtu.

Nu bija cietuma priekšnieces kārta iegrimt domās. Viņa klusēdama brīdi vēroja Rozu.

-      Mēģināsim tikt skaidrībā, viņa beidzot sacīja, kas īsti Oliva ir par cilvēku. Viņa pabungoja ar zīmuli pa galdu. Pirmo reizi jums šeit ierodoties, es sacīju, ka Mārtinas psihopātijai nav psihiatriska apstiprinājuma. Tā ir taisnība. Viņa apzinājusies, ko dara, apzinājusies, kādas būs sekas, un tomēr nolēmusi iecerēto realizēt. Bet tas nozīmē arī to jo īpaši tas attiecas uz jums -, ka viņu nav iespējams ārstēt, jo nav, ko ārstēt. Šādos vai līdzīgos apstākļos pašas nelaimīgums, zems paštēls, nodevība, vārdu sakot, situācija, kas var aizdot dusmas, ar tādu pašu nevērību pret iespējamām sekām viņa var rīkoties tāpat. Tātad, prātā salīdzinājusi nodarījumu ar sekām, viņa var nolemt, ka neko nezaudēs. Vēl es varu piebilst, un atkal tas attiecas uz jums, ka iespējamās sekas viņai var likties ne tuvu tik biedējošas kā pirms sešiem gadiem. Dzīve cietumā Olivu kopumā iepriecina. Te viņa ir drošībā, te viņu respektē, un te ir cilvēki, ar ko aprunāties. Brīvībā nekā no tā nebūtu, un viņa to zina.

Roza jutās kā agrāk skolas direktores priekšā. Pašpārliecināta balss, cilvēks, kam dota vara.

-    Tātad, pēc jūsu domām, nekas viņu neaizkavēs mesties man virsū, jo papildu spriedums tikai pagarinās atrašanās laiku ieslodzījumā. Un viņa par to priecāsies.

-Būtībā-jā.

-     Jūs maldāties, Roza droši iebilda. Gan ne par viņas veselo saprātu. Manuprāt, viņa ir tikpat saprātīga kā jūs vai es. Jūs maldāties, domādama, ka viņa var mani apdraudēt. Es rakstu par Olivu grāmatu, un viņa vēlas, lai grāmata tiktu uzrakstīta. Ja viņa noskaitusies uz mani, turklāt uzsveru vēlreiz, ka tā nedomāju, tad manu pagājušās nedēļas neierašanos viņa iztulko vienīgi tā, ka esmu zaudējusi interesi. Ļaut viņai tā domāt turpmāk būtu psiholoģiski nepareizi. Roza apkopoja savus argumentus. Pie jūsu vārtiem izlikts paziņojums. Droši vien tādi ir pie katra cietuma vārtiem. Ja atmiņa mani neviļ, tur ari rakstīts, ka jāpalīdz cietuma iemītniekiem dzīvot saskaņā ar likumu gan cietumā, gan ārpus tā. Ja paziņojumam vispār ir nozīme un tas nav tikai papīrs, kas izlikts, kādam izdabājot, tad kā jūs motivēsiet turpmākus sodāmus Olivas dusmu izvirdumus, ja aizliegsiet apmeklējumus, kuriem Iekšlietu ministrija devusi atļauju? Baidīdamās, ka nepasaka ko lieku, Roza apklusa. Lai cik saprātīga bija šī sieviete, nez vai viņa pieļautu, ka tiek apstrīdēta viņas vara. Tikai retais to paciestu.

-     Kāpēc Oliva vēlas, lai grāmata tiktu uzrakstīta? priekšniece mierīgi pajautāja. Viņa nekad nav tiekusies pēc popularitātes, un jūs neesat pirmā rakstniece, kas izrāda interesi. Agrāk mēs esam saņēmuši vairākus lūgumus ļaut ar viņu tikties. Oliva visus noraidīja.

-     Es nezinu, Roza godīgi atteica. Varbūt tam ir kāds sakars ar tēva nāvi. Viņa apgalvo, ka viens no iemesliem, kāpēc atzinusi savu vainu, ir tas, ka nav vēlējusies, lai tēvu vazātu pa tiesu. Roza paraustīja plecus. Iespējams, viņa uzskatījusi, ka grāmata tēvam var nodarīt lielu ļaunumu, un ir gaidījusi tēva nāvi.

Priekšnieces attieksme bija ciniskāka.

-    Bet, ja paskatās no otras puses, tad, kamēr tēvs bija dzīvs, viņš būtu spējis meitas vārdus apstrīdēt. Miris viņš to nespēj. Tomēr tās nav manas rūpes. Mans uzdevums, lai cietumā valdītu kārtība. Priekšniece nepacietīgi uzsita ar pirkstiem pa galdu. Viņa nepavisam nevēlējās iesaistīties trijpusīgā attiecību noskaidrošanā starp cietumu, Iekšlietu ministriju un Rozu, taču ilgstoša sarakstīšanās ar civiliem ierēdņiem nobālētu līdzās apmeklētāja noslepkavošanai cietuma sienās. Viņa bija cerējusi panākt, ka Roza pati atteiksies no apmeklējuma. Viņa bija pārsteigta un, ja runā godīgi, arī ieintriģēta, kāpēc cietusi neveiksmi. Ko attiecībās ar Olivu Rozalinda Leija sapratusi pareizi, bet visi citi pārprot?

-     Jums tiek atļauta pusstundu ilga tikšanās, viņa strupi paziņoja. Tā notiks telpā, kas ir lielāka par to, kuru izmantojāt līdz šim, un kas paredzēta kopējām vizītēm. Tikšanās laikā būs klāt divi uzraugi vīrieši. Ja jūs vai Oliva pārkāps kādu cietuma noteikumu, tikšanās nekavējoties būs pārtraukta un es personiski gādāšu, lai turpmāk tās netiktu atjaunotas. Vai sapratāt, Leija kundze?

-Jā.

Cietuma priekšniece pamāja ar galvu.

-    Ziniet, mani moka ziņkārība. Vai jūs modināt Olivai cerības, stāstot, ka grāmata līdzēs izkļūt no cietuma?

-   Nē. Viņa runā ar mani par visu ko citu, tikai ne par slepkavībām. Roza paņēma mapi.

-     Vai tapec esat tik pārliecinātā, ka jums nav jabai-

dās?

-     Tāpēc, ka esmu vienīgais cilvēks no ārpasaules, kā man izdevies noskaidrot, ar kuru viņa tikusies un kurš nejūt no viņas bailes.

Redzot, ka Olivu kopējā tikšanās telpā ieved divi sargi, liela auguma vīrieši, kas tūlīt atkāpās pie durvīm un nostājās tām abās pusēs, Roza domās atteicās no agrākā paziņojuma. Sieviete lūkojās tik neapmierināta, ka no viņas skatiena pār muguru skrēja saltas tirpas. Roza atcerējās Hala brīdinājumu, ka viņas domas var mainīties, ja gadītos redzēt Olivu saniknotu.

-        Sveika, Roza atbildēja uz Olivas skatienu. Priekšniece deva atļauju tikties, taču mums abām tas ir pārbaudījums. Ja mūsu uzvedība šodien būs nepieņemama, turpmāki apciemojumi netiks pieļauti. Vai saproti?

-    Kuņa, uzraugiem neredzot, Oliva noteica bez skaņas. NOLĀDĒTĀ KUŅA! Roza nesaprata, vai šie vārdi veltīti viņai vai cietuma priekšniecei.

-      Es atvainojos, ka pagājušajā pirmdienā nevarēju tikt. Roza pieskārās lūpai, uz kuras vēl rēgojās neglīta krevele. Mani piekāva mans nožēlojamais vīrs. Viņa izspieda smaidu. Veselu nedēļu nevarēju iziet no mājām, Oliva, pat pie tevis ne. Tev jāsaprot, ka arī man ir lepnums.

Neilgu mirkli Oliva flegmātiski pētīja Rozu, bet tad pievērsa skatienu cigarešu paciņai uz galda. Viņa alkaini izvilka cigareti un iesprauda starp savām treknajām lūpām.

-    Man uzlika sodu, viņa paskaidroja, nodedzinādama sērkociņu līdz galam. Tie smerdeļi neļāva pat smēķēt. Bez tam mani mērdēja badā. Viņa pameta drūmu skatienu atpakaļ. Sūdabrāļi! Vai pataisīji šo aukstu?

Roza sekoja viņas skatienam. Par katru vārdu sarunā ar Olivu tiks atreferēts.

-    Protams, ne.

Ar cigareti rokā Oliva atglauda no pieres vaļējos, taukainos matus. Nikotīna plankums uz celiņa liecināja, ka viņa tā rīkojas bieži.

-      Es jau domāju, ka jūs nespēsiet, viņa nicinoši noteica. To izdarīt nemaz nav tik vienkārši, kā rāda pa teļuku. Vai jums pateica, ko esmu izdarījusi?

-Jā.

-    Kāpēc tad viņi ļāva apmeklēt mani?

-    Tāpēc, ka pateicu priekšniecei lai arī ko tu būtu darījusi, tam nav nekāda sakara ar mani. Tā tas arī bija, vai ne? Roza zem galda saspieda Olivas kāju starp savējām.

-    Droši vien tevi satrauca kas cits?

-     Nolādētais kapelāns, Oliva drūmi novilka. Piemiedzot aci, lejup nolaidās kails plakstiņš. Pavēstīja, ka Dievs debesīs raus vaļā rokenrolu, ja es nometīšos ceļos un pateikšu: "Allelujā, es nožēloju!" Muļķa nejēga! Viņš pastāvīgi cenšas iedarboties ar reliģiju uz noziedzniekiem, kam zems intelekta koeficients. Mēs nespējam klausīties pļāpās par to, ka debesīs gavilēs par katru grēcinieku, kas nožēlo grēkus, tāpēc viņš melš, ka Dievs dejošot rokenrolu. Ar tādu kā gandarījumu viņa klausījās sargus aiz muguras iespurcamies. Tomēr Olivas acis sašaurinājās.

-    ES TEV TICĒJU, viņa sacīja bez vārdiem.

Roza pamāja ar galvu.

-    Es jau domāju, ka tā būs bijis. Viņa noskatījās, kā

Olivas gaļīgie pirksti groza niecīgo cigareti. Nepiedodami no manas puses, ka nepiezvanīju uz cietumu un nepalūdzu to paziņot. Turklāt visu pagājušo nedēļu es cīnījos ar neiedomājamām galvassāpēm. Tev jāsaprot, ka vainojamas tās.

-    Es zinu, tā bija.

Roza sarauca pieri.

-    No kurienes?

Ar pirkstu galiem Oliva saspieda kvēlojošo cigareti un iemeta pelnutraukā uz galda.

-     Tā ir pavisam elementāra lieta, mīļo Vatson. Jūsu bijušais uztaisīja jums zilas acis, ja vien dzeltenums tām apkārt nav neparasts krāsojums. Un reizē ar zilu aci cilvēks parasti iedzīvojas galvassāpēs. Taču šī tēma Olivu garlaikoja, viņa negaidīti izvilka no kabatas aploksni un pacēla virs galvas. Mister Alenbij, ser! Vai atļausiet to parādīt kundzei?

-     Kas tur ir? jautāja viens no vīriem, pasperdams soli uz priekšu.

-    Vēstule no mana juriskonsulta.

Ignorēdams Olivas sveicienu ar diviem pirkstiem, viņš paņēma vēstuli un ātri pārskrēja tai ar acīm.

-    Man nav iebildumu, viņš sacīja, nolika vēstuli uz galda un atgriezās savā vietā pie durvīm.

Oliva pabīdīja vēstuli uz Rozas pusi.

-      Izlasiet! Tur teikts, ka izredzes atrast māsasdēlu praktiski līdzvērtīgas nullei. Cieši vērodama Rozu, viņa pasniedzās pēc otras cigaretes. Acīs vīdēja dīvaina izteiksme, it kā viņa zinātu ko tādu, ko apmeklētāja nezina. Rozu pārņēma nepatīkama sajūta. Šķita, ka kāršu namiņam līdzīgajās abu attiecībās Oliva pārņēmusi iniciatīvu, tikai Roza nespēja aptvert, kurā brīdī tas noticis. Vai tad tā nebija viņa, kas, par spīti sarežģījumiem, panākusi tikšanos?

Pārsteidzoši, ka Krū bija rakstījis vēstuli ar roku kārtīgā, slīpā rokrakstā, droši vien ārpus darba laika, lai nevajadzētu tērēt firmas laiku un naudu, pārrakstot ar rakstāmmašīnu. Dīvaini, bet viņai tas nepatika.

Dārgā Oliva!

Cik saprotu no Rozalindas Leijas teiktā, tad Jums ir zināmi daži nelaiķa tēva testamenta nosacījumi, galvenokārt tie, kas attiecas uz Eimberas ārlaulības dēlu. Mantojuma lielākā daļa atstāta bērnam, kaut gadījumā, ja neizdotos viņu atrast, ir citi norādījumi. Pagaidām mani darbinieki guvuši niecīgus panākumus, un būtu tikai godīgi, ja teiktu, ka iespēju atrast bērnu mēs vērtējam arvien pesimistiskāk. Esam izdibinājuši, ka jūsu māsasdēls, gandrīz vēl zīdainis, pirms divpadsmit gadiem kopā ar ģimeni emigrējis uz Austrāliju. Turpinot meklējumus no īrētā dzīvokļa Sidnejā, kur ģimene uzturējusies pirmos sešus mēnešus, panākumi nav gūti. Bērna pēcadopcijas uzvārds, par nelaimi, ir ļoti izplatīts, turklāt nav garantijas, ka ģimene palikusi dzīvot Austrālijā. Nav iespējams arī pārbaudīt, vai ģimene nav nolēmusi uzvārdu pārveidot vai nomainīt pavisam. Vairākās Austrālijas avīzēs tika ievietoti rūpīgi pārdomāti sludinājumi, taču rezultāti nav gūti.

Jūsu tēvs ļoti iestājās par to, lai bērna meklējumos esam piesardzīgi. Pēc viņa ieskatiem, kurus pilnībā atbalstu, gadījumā, ja meklējumus pavadītu skaļa atklātība, varētu tikt nodarīts liels ļaunums. Viņš ļoti labi apzinājās, kādu psihisku traumu var gūt mazdēls, ja no trokšņainas kampaņas avīzēs uzzinātu par savu traģisko saistību ar Mārtiņu ģimeni. Šī iemesla dēļ Jūsu māsasdēla vārdu esam turējuši un turēsim lielā noslēpumā. Mēs pastiprināti turpinām meklēšanu, taču tēvs noteicis ierobežotu meklēšanas termiņu, un pastāv iespēja, ka es, būdams testamenta izpildītājs, būšu spiests ievērot citus viņa norādījumus. Tas nozīmētu ziedojumus slimnīcām un labdarības iestādēm, kas rūpējas par bērnu vajadzībām un labklājību.

Lai gan Jūsu tēvs nekad netika noteicis, ka testamenta noteikumi jāslēpj no Jums, tomēr viņš ļoti raizējās, ka tie var Jūs satraukt. Šī iemesla dēļ nolēmu par viņa nodomiem Jūs neinformēt. Ja es būtu zinājis, ka atsevišķi fakti Jums nav noslēpums, es būtu rakstījis agrāk.

Pārliecībā, ka esat pie labas veselības, Jūsu Pīters Krū.

Roza salocīja vēstuli un pabīdīja atpakaļ Olivai.

-    Pagājušajā reizē tu ieminējies, ka tev nav vienalga, vai māsasdēls tiek atrasts vai ne, taču plašāk tu neizteicies. Roza pameta skatienu uz abiem uzraugiem, taču tie interesi neizrādīja un urbās ar acīm grīdā. Roza paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi. Vai nejūti vēlēšanos parunāt par to tagad?

Oliva nikni nospieda cigareti pelnutraukā. Viņa pat nemēģināja runāt klusāk.

-    Tēvs bija briesmīgs VĪRIETIS. Pat runājot radās iespaids, ka šajā vārdā ir tikai lielie burti. Kādreiz es to neredzēju, taču pa šiem gadiem man bijusi iespēja padomāt, un nu es to redzu. Viņa pamāja uz vēstules pusi. Sirdsapziņa nav devusi viņam mieru. Un tāpēc viņš uzrakstījis testamentu. Pēc saviem šausmīgajiem nodarījumiem tā viņš cerēja justies labāk. Kā citādi lai izskaidro, ka tēvs atstāj naudu Eimberas bērnam, ja par Eimberu pašu viņš nospļāvās?

Roza ieinteresēta paskatījās uz Olivu.

-     Vai gribi teikt, ka slepkavībās vainojams tēvs? viņa nomurmināja.

Oliva iesprauslojās.

-     Es gribu vaicāt, kāpēc jāizmanto Eimberas bērns, lai nomazgātu sevi baltu?

-      Ko tādu viņš izdarījis, ka viņam vajadzēja sevi mazgāt?

Oliva palika atbildi parādā. Roza bridi pagaidīja, bet tad izmēģināja citu pieeju.

-Tu teici, ja vien iespējams, tēvs atstātu naudu ģimenei. Vai tas nozīmē, ka viņam ir vēl kāda ģimene, kurai to atstāt? Vai arī tu ceri, ka nauda paliks tev?

Oliva papurināja galvu.

-    Abi mani vecāki bija vienīgie bērni. Un tēvs nevarēja atstāt naudu man, vai ne? Viņa uzsita ar dūri pa galdu, un viņas balss dusmās ieskanējās skaļāk. Tad jau kurš katrs slaktētu nost savu nolādēto ģimeni! Liela, neglīta seja vērās Rozā. TU PATI TĀ GRIBĒJI, sacīja lūpas kā cīsiņi.

-    Nogriez klusāk, Tēlniece, mierīgi noteica misters Alenbijs, ja negribi, ka tikšanās tūlīt tiek pārtraukta.

Jūtot, ka galvassāpes atgriežas, Roza piespieda pie plakstiņiem īkšķi ar rādītājpirkstu. Oliva ar cirvja pietu, viņa mēģināja tikt vaļā no šīs domas, taču velti, mātei zvēla reizes piecas.

-     Es nesaprotu, kāpēc testaments izraisa tevī tādas dusmas, viņa piespieda sevi runāt mierīgi. Ja jau tēvam ģimene nozīmēja tik daudz, vai viņam ir vēl kāds, ne tikai mazdēls?

Oliva, agresīvi uz priekšu izvirzījusi zodu, skatījās galdā.

-    Tas ir principa jautājums, viņa noņurdēja. Tēvs ir miris. Un vai tagad tam ir kāda nozīme, ko domās cilvēki?

Roza atcerējās Hopvuda kundzes vārdus: "Es arvien esmu uzskatījusi, ka viņam ir romāns…" Roza ieminējās uz labu laimi:

-     Tev kaut kur ir pusbrālis vai pusmāsa? Vai to tu gribi teikt?

Olivu šāda doma uzjautrināja.

-    Nez vai. Tādā gadījumā tēvam būtu bijusi vajadzīga mīļākā, bet sievietes viņam nepatika. Viņa sardoniski iesmējās. Viņam patika VĪRIEŠI. Šis vārds no jauna tika savādi uzsvērts.

Roza jutās pārsteigta.

-    Vai gribi teikt, ka viņš bija homoseksuālists?

-    Es stāstu tikai to, Oliva pārspīlēti pacietīgi skaidroja, ka vienīgais cilvēks, kuru ieraugot tēva seja atplauka, bija mūsu kaimiņš misters Klārks. Viņa klātbūtnē tēvs kļuva pat draiskulīgs. Viņa aizsmēķēja vēl vienu cigareti. Manuprāt, reizēm tas šķita bezmaz aizkustinoši, bet tikai tāpēc, ka, redzot abus kopā, vajadzēja būt pēdējam idiotam, lai nepazītu mīlniekus. Tagad es domāju, ka tas bija pretīgi. Nav brīnums, ka māte ienīda Klārkus.

-    Pēc slepkavībām viņi pārcēlās uz dzīvi citur, Roza uzmanīgi ieminējās. Kādu rītu nozuda, pat neatstājuši adresi, uz kuru pārsūtīt pastu. Kas ar viņiem noticis vai uz kurieni viņi pārcēlušies, nezina neviens.

-    Nejūtos pārsteigta. Manuprāt, aiz visa tā stāv viņa.

-    Klārka kundze?

-    Viņai nebija pa prātam, ka vīrs nāk uz mūsu māju. Viņš mēdza pārlēkt pāri žogam aiz mājas, bet pēc tam uz vairākām stundām ieslēgties pie tēva istabā un nenākt ārā. Pēc slepkavībām, kad tēvs dzīvoja viens, viņai droši vien no tā kļuva nelabi.

Rozai domās cits aiz cita aizskrēja tēli, kurus bija uzbūris cilvēku stāstījums. Roberta Mārtiņa iedomība un Pīteram Penam līdzīgais izskats; viņš ar Tedu Klārku tuvi kā brāļi; istaba ar gultu mājas dārza pusē; Gvena, kas cenšas saglabāt ārēju piedienību, un viņas vēsā vairišanās no vīra; noslēpumi, kas nedrīkst nākt gaismā. "Visiem šiem momentiem ir sava jēga," Roza nodomāja, "bet vai tiem bijusi kāda nozīme tajā laikā, ja Oliva neko nav zinājusi?"

-    Vai tev šķiet, ka misters Klārks bija viņa vienīgais mīlnieks?

-    Kā lai es zinu? Droši vien ne, viņa turpināja, tūlīt nonākdama ar sevi pretrunā. Istabai, kurā viņš uzturējās, bija atsevišķa izeja uz dārzu. Viņš varēja iet vai katru nakti un meklēt pērkamus zēnus, un neviena no mums neko nezinātu. Es ienīstu viņu. Izskatījās, ka Olivai tūlīt atkal sāksies dusmu izvirdums, taču Rozas tramīgais skatiens lika viņai apklust. Es ienīdu viņu, pirms iekrišanas klusumā paziņoja Oliva.

-    Vai tāpēc, ka viņš nogalināja Gvenu un Eimberu? Roza pajautāja otru reizi.

Oliva jautājumu noraidīja.

-    Viņš augu dienu atradās darbā. Visi to zina.

Oliva ar cirvja pietu… Vai jūs modināt Olivai cerības, stāstot, ka grāmata palīdzēs izkļūt no cietuma?

-    Vai viņas nogalināja tavs mīļākais?

Roza juta, ka uzdod neveiklus un aplamus jautājumus nepareizā veidā, nepareizā laikā.

Oliva nosprauslojās.

-    Kas liek jums domāt, ka man bijis mīļākais?

-    No kāda tu taču ieņēmi bērnu?

-     Ak tas, viņa nicīgi izmeta. Es sameloju par abortu. Es gribēju, lai meitenes Šeit domā, ka agrāk esmu bijusi pievilcīga, viņa runāja skaļi, it kā gribētu, lai uzraugi dzirdētu.

Rozai sirdī iezagās salta pārliecība. Dīdss jau bija brīdinājis par to pirms četrām nedēļām.

-      Kas tad sūtīja tev vēstules ar Gerija O'Braiena starpniecību? viņa pajautāja. Vai ne mīļākais?

Olivai acis iespīdējās kā čūskai.

-   Tas bija Eimberas mīļākais.

Roza paskatījās uz Olivu.

-    Kāpēc viņš sūtīja vēstules tev?

-    Tāpēc, ka Eimbera baidījās saņemt pati. Viņa bija zaķapastala. Sekoja neliela pauze. Tāpat kā mans tēvs.

-    No kā viņa tik ļoti baidījās?

-    No mātes.

-    Un no kā baidījās tēvs?

-    No mātes.

-    Un vai tu nebaidījies no matēs?

-Nē.

-    Kas bija Eimberas mīļākais?

-    Nezinu. Viņa nekad to neteica.

-    Kas tajās vēstulēs bija rakstīts?

-    Jādomā, par mīlestību. Visi mīlēja Eimberu.

-Aritu?

-    Jā, protams.

-    Bet tava māte? Vai viņa mīlēja Eimberu?

-    Protams!

-    Hopvuda kundze tā vis nesaka.

Oliva paraustīja plecus.

-     Ko viņa var zināt? Viņa tik tikko mūs pazina. Viņa pastāvīgi raizējās par savu dārgo Džeraldīni. Olivas sejā, padarot to neglītu, iegūla viltīgs smaids. Un vai vispār ir kāds, kas kaut ko zina, protams, nerunājot par mani.

Roza juta, kā lēni no acīm nokrīt briesmīgas vilšanās zvīņas.

-      Tad šī iemesla dēļ tu gaidīji tēva nāvi, lai sāktu runāt? Kad nav vairs neviena, kas spētu iebilst?

Oliva paskatījās Rozā ar neslēptu nepatiku un ar nevērīgu žestu, kuru neredzēja uzraugi, bet labi redzēja Roza, izvilka no kabatas sīciņu māla lelli un pagrieza garu, tās galvai cauri izdurtu adatu. Lellei bija sarkani mati. Zaļa kleita. Nevajadzēja būt sevišķi atjautīgai, lai identificētu māla figūriņu ar cilvēku. Roza neskanīgi iesmējās.

-     Es esmu skeptiķe, Oliva. Tāpat ir ar ticību. Tā kaut ko dod vienīgi tad, ja cilvēks tic.

-    Es ticu.

-    Jo muļķīgāk no tavas puses.

Roza strauji piecēlās, piegāja pie durvīm un pamāja misteram Alenbijam, lai izlaiž. No kurienes sākumā viņai galvā bija uzradusies doma, ka šī sieviete nav vainīga? Dieva dēļ, un kas tā par apmātību, kas bija likusi izvēlēties asiņainu slepkavu, lai aizpildītu tukšo vietu sirdī pēc Alises zaudējuma?

Viņa apstājās pie taksofona un uzgrieza Svētā Eņģeļa klostera numuru. Klausuli pacēla māsa Bridžita pati.

-    Ar ko varu palīdzēt? viņa jautāja patīkamā, priecīgā balsī.

Roza vārgi uzsmaidīja klausulei.

-    Jūs varētu pateikt: "Iegriezies pie manis, Roza. Es veltīšu stundu laika, lai uzklausītu tavas nelaimes."

Pat tālu pa vadiem nākušie māsas Bridžitas smiekli nezaudēja savu siltumu.

-      Iegriezies pie manis, mīļā! Viss vakars man ir brīvs, un nekas man nesagādā tik lielu prieku kā klausīšanās. Vai nelaime ir tik liela?

-    Jā. Es domāju, ka Oliva ir to darījusi.

-    Nesaki nu! Tu neesi tuvāk patiesībai kā sākumā. Es dzīvoju mājā blakus skolai. Tās nosaukums "Donegala". Galīgi nepiemērota dzīvošanai, protams, tomēr apburoša. Piebiedrojies, tiklīdz būs iespējams. Kopā ieturēsim vakariņas.

Rozas balss ieskanējās saspringti.

-    Vai jūs ticat melnajai maģijai, māsa?

-    Vai tas būtu jādara?

-    Oliva dur adatas manā māla figūrā.

-Augstais Dievs!

-    Un man sāp galva.

-     Es par to nebrīnos. Ja mana ticība kādam tiktu sagrauta, arī man sāpētu galva. Viņa nu gan ir absurds radījums! Jādomā, ka tā viņa cenšas panākt ko līdzīgu kontrolei. Cietums tādā ziņā sagandē dvēseli. Māsa Bridžita nikni ievaidējās. Tas patiešām izklausās absurdi, jo Olivas intelektu vienmēr esmu vērtējusi augstu. Es gaidīšu jūs pie sevis, mīļā.

Roza sadzirdēja otrā galā klikšķi un piespieda pie krūtīm klausuli. Paldies Dievam, ka ir tāda māsa Bridžita… Liekot klausuli atpakaļ, abas rokas trīcēja. Ak Kungs, ak Kungs, ak Kungs! PALDIES DIEVAM, KA IR TĀDA MĀSA BRIDŽITA!

Vakariņās bija parasta zupa, olu kultenis ar grauzdētu maizi, svaigi augļi un siers, ko papildināja Rozas atvestais vīns. Abas sievietes vakariņoja ēdamistabā, kas izgāja uz nelielu, žoga ieskautu dārzu, kur vīteņaugu jaunās stīgas kāpelēja spīdīgās, zaļās kaskādēs. Rozai vajadzēja divas stundas, lai caurskatītu piezīmes un atskaitītos māsai Bridži tai par visu, kas izzināts.

Kad Roza beidza, māsa Bridžita ar sārtākiem vaigiem nekā parasti ilgi un domīgi klusēja. Viņa redzēja nobrāzumus otras sievietes sejā, tomēr neko neteica.

-    Ziniet, mīļā, viņa piepeši ierunājās, ja arī mani kas pārsteidz, tad jūsu pēkšņā pārliecība, ka Oliva ir vainīga. Viņas izteikumos nav nekā tāda, kas apgāztu jūsu agrāko pārliecību par viņas nevainību.

Roza neizpratnē savilka uz augšu uzacis.

-    Tas bija viltīgais smaids, ar kuru viņa pateica, ka ir vienīgā, kas kaut ko zina, Roza gurdi ieminējās. Šajā apziņā slēpās kas ļoti nepatīkams. Vai tas par kaut ko liecina?

-     Patiešām ne. Olivai, kuru pazinu, skatiens viltīgs bija vienmēr. Es priecātos, ja viņa būtu pret mani tikpat atklāta, kā, šķiet, ir pret jums, taču baidos, ka viņa vienmēr uzskatīs mani kā morālo aizbildni. Līdz ar to viņai grūtāk būt godīgai. Māsa uz mirkli apklusa. Vai varat būt droša, ka tā gluži vienkārši nav naidīga reakcija pret jums? Daudz vieglāk ticēt cilvēkam, kuram tu patīc, un Oliva nebūt neslēpa simpātijas pret jums jūsu iepriekšējās ciemošanās reizēs.

-     Ļoti iespējams, Roza nopūtās. Un tas nozīmē, ka es patiešām esmu tik naiva, kā visi apgalvo.

Vairums noziedznieku lielākoties ir patīkami cilvēki, bija teicis Hals.

-      Es pieļauju, ka jūs varbūt patiešām esat naiva, piekrita māsa Bridžita, un tāpēc esat sameklējusi informāciju, kuru neviens no ciniskajiem profesionāļiem nav uzskatījis par uzmanības vērtu. Naivumam ir savs pielietojums. Tāpat kā visam citam.

-    Tikai ne tad, kad tas veicina ticību meliem, Roza kvēli iebilda. Es biju pārliecināta, ka viņa par abortu teikusi patiesību, un taisni šis apstāklis modināja šaubas par viņas vainīgumu. Kaut kur klimst slepens mīļākais, varbūt pat izvarotājs. Roza paraustīja plecus. Gan vienā, gan otrā gadījumā lieta izskatās pavisam citādi. Ja ari slepkavojis nav viņš, tad viņš būtu varējis slepkavību izprovocēt. Šī ticība tika man izsista no kājapakšas ar paziņojumu, ka viņa par abortu melojusi.

Māsa Bridžita brīdi cieši vēroja Rozu.

-     Bet kad viņa meloja? Vai todien, kad stāstīja par abortu, vai šodien, kad to noliedza?

-    Ne šodien, sacīja Roza.

-      Es pati netieku gudra. Neaizmirstiet, ka pirmajā reizē jūs bijāt noskaņota Olivai ticēt. Kopš tā laika visi, vienīgi ne Džeraldīnes māte, šai ticībai lējuši virsū aukstu ūdeni. Zemapziņā jūs lēnām sliecāties uz domu, ka Olivai nav bijušas seksuālas attiecības ar vīrieti. Tāpēc šodien jūs tik ļoti ātri izdarījāt secinājumu, ka beidzot viņa pateikusi patiesību.

-   Tikai tāpēc, ka teiktais izklausās patiesāk.

Māsa Bridžita klusu iesmējās.

-    Tad jau pareizāk būtu uzskatīt, ka Olivas atzīšanās ir patiesa. Bet jūs saskatījāt tajā tik daudz nesaskaņu, ka sākāt to apšaubīt. Viņa melo, jūs to labi zināt. Taču jāprot atšķirt faktus no izdomājumiem.

-    Bet kāpēc viņa melo? Roza jautāja pēkšņā izmisumā. Kādu labumu viņa no tā gūst?

-     Ja mēs to zinātu, tad atrastu ari atbildes uz visiem jautājumiem. Viņa meloja kā bērns, lai uzturētu tēlu, kādu gribēja par sevi radīt, un lai pasargātu sevi un Eimberu no mātes dusmām. Viņa baidījās tikt atgrūsta. Galu galā tas ir iemesls, kas vairumam no mums liek melot. Varbūt ir kādi iemesli, kas Olivu spiež melot vēl šodien?

-     Taču māte un māsa ir mirušas, aizrādīja Roza. Un vai, noliedzot mīļākā esamību, necieš tieši viņas tēls?

Māsa Bridžita malkoja vīnu. Viņa nedeva skaidru atbildi.

-     Protams, viņa var ari atspēlēties. Ceru, ka jums tas ienācis prātā. Es netieku vaļā no sajūtas, ka viņa pieņēmusi jūs kā mākslīgu Eimberas vai Gvenas aizstājēju.

-    Un vai jūs atceraties, kas ar abām notika? Roza saviebās. Vai tā bija atspēlēšanās?

-    Jūs neieradāties pie Olivas. Jūs teicāt, ka tas izsitis vinu no līdzsvara.

-    Man bija nopietns iemesls.

-    Es nešaubos par to. Māsas skatiens laipni pārslīdēja pār nobrāzumiem uz Rozas sejas. Tas nozīmē, ka Oliva nenoliedzami uz jums paļāvusies, un arī to, ka pēc nedēļu ilgi turēta aizvainojuma tas viegli neaizmirstas. Viņa varēja vēlēties jums iespītēt vienīgajā iespējamā veidā, tas ir, nodarot sāpes. Un viņai tas ir izdevies. Jums sāp.

-    Jā, Roza atzina. Tā nu ir. Es ticēju viņai. Taču ne Olivas, bet manas jūtas tika noliegtas.

-   Taisnība. Tieši to viņa vēlējās.

-    Pat tad, ja es aizeju un atsakos no viņas pavisam?

-      Ja cilvēks spītē, viņu reti vada saprāts, Roza. Bridžita nogrozīja galvu. Nabaga Oliva! Viņa katrā ziņā ir pagalam izmisusi, ja jau ķeras pie māla lellēm un nespēj apvaldīt dusmu uzliesmojumus. Interesanti, kas aiz tā slēpjas? Dažus pēdējos mēnešus viņas sapīkums vērsies arī pret mani.

-   Tēva nāve, sacīja Roza. Cits nekas.

Māsa Bridžita nopūtās.

-     Traģiska dzīve. Es nespēju saprast, ko viņš nodarījis, ka tādu pelnījis. Viņa uz brīdi apklusa. Grūti noticēt, viņa turpināja, ka vēstules sūtījis Eimberas mīļākais. Manuprāt, es jau teicu, ka sadūros ar Olivu neilgi pirms slepkavībām. Es biju pat pārsteigta par viņas labo izskatu. Protams, viņa joprojām bija varen dūšīga, taču bija centusies padarīt savu ārieni itin mīlīgu. Tā nebūt nebija meitene, kas mācījās Svētā Eņģeļa klostera skolā. Šādas pārvērtības nerodas ne no kā. Vienmēr tām ir iemesls, un mana pieredze liecina, ka parasti tas ir vīrietis. Jāņem vērā arī Eimberas raksturs. Viņai nekad nebija tik gaiša galva kā māsai, viņai nepiemita arī Olivas neatkarība un briedums. Es būtu ļoti pārsteigta, ja divdesmit viena gada vecumā jebkura viņas aizraušanās būtu turpinājusies ilgāk par sešiem mēnešiem.

-     Jūs pati nupat sacījāt, ka vīrietis spēj radīt brīnumainas pārvērtības. Varbūt viņa ietekmē Eimbera būtu mainījusies?

-     Es nevaru to noliegt, taču, ja šis vīrietis bijis Eimberas mīļākais, tad varu uzrādīt skaidri redzamus melus, ar kuriem Oliva jūs pacienājusi. Viņa būtu zinājusi katru vēstulēs rakstīto vārdu, jo Eimbera būtu visu izstāstījusi vai arī Oliva būtu radusi iespēju vēstules atvērt. Viņa pastāvīgi jaucās lietās, kas uz viņu neattiecās. Varbūt izklausīsies neglīti, ka saku to tagad, taču, kamēr Oliva mācījās klostera skolā, mums visiem vajadzēja ļoti uzmanīt savas personiskās mantiņas. īpaši viņu saistīja adrešu grāmatiņas un dienasgrāmatas. Tās bija kā magnēts.

-       Mārnija "Velsa-Fargo" firmā domā, ka Gerijs O'Braiens nav bijis vienaldzīgs pret Olivu. Varbūt tieši viņa dēļ Oliva sevi tā posa?

-    Varbūt.

Abas brīdi sēdēja klusēdamas un vēroja krēslas iestāšanos. Māsas Bridžitas noplukušais kaķis, kas jau bija krietni gados, murrādams bija saritinājies Rozai klēpī, un viņa mehāniski to glāstīja tikpat bezrūpīgā mīlestībā kā Antrobusa kundzi.

-      Es priecātos, viņa sacīja, ja būtu iespējams uzzināt, vai Olivai izdarīts aborts vai ne, taču viņas medicīniskajām kartītēm mani nelaidīs ne tuvumā. Nekādā ziņā bez viņas atļaujas un pat ar to nez vai.

-    Un ja nu izrādīsies, ka aborts nav izdarīts? Vai tas ko pierādīs? Vai tas liecinās, ka savā mūžā viņai nav bijis vīrieša?

-     Nē, piekrita Roza, taču aborts pierādītu, ka vīrietis noteikti bijis. Ja es droši zinātu, ka mīļākais bijis, tad varētu darboties tālāk ar lielāku pārliecību.

Māsas Bridžitas vērīgās acis pakavējās pie Rozas tik ilgi, ka viņa jutās neomulīgi.

-     Un, ja zinātu, ka nekā tāda nav bijis, tad jūs daudz drošāk varētu pamest šo lietu. Manuprāt, mīļā, jums vairāk jāpaļaujas uz savu spēju vērtēt cilvēkus. Instinkts var izrādīties ne mazāk noderīgs kā rakstītas liecības.

-     Šobrīd instinkts saka man, ka viņa ir vainīga pēc velna.

-Ak, es tā nedomāju! Telpā ieskanējās sarunu biedres gaišie smiekli. Tādā gadījumā jūs nebūtu braukusi daudzas jūdzes, lai aprunātos ar mani. Jūs sameklētu savu draudzīgo policistu. Viņš būtu apsveicis tādu ieskatu maiņu. Acis Bridžitai sprēgāja. Turklāt jūs labi zināt, ka esmu cilvēks, kas ringā atradīsies Olivas stūrī.

Roza pasmaidīja.

-    Vai tas nozīmē, ka, jūsuprāt, viņa nav vainīga?

Māsa Bridžita vērās logā.

-    Nē, viņa atklāti pateica. Manas domas joprojām dalās.

-     Pateicos, Roza noteica ar neslēptu ironiju, par spīti visam, jūs tomēr gaidāt, ka man nezudīs ticība. Vai tā nav divkosība?

-    Lielā mērā. Taču izredzētā esat jūs, nevis es.

Roza ieradās savā dzīvoklī ap pusnakti. Viņai verot durvis, ietrinkšķējās telefons, un pēc trešā vai ceturtā zvana ieslēdzās automātiskais atbildētājs. "Airisa," Roza nodomāja. "Tik vēlā stundā neviens cits nezvanīs, pat Ruperts ne." Viņa nejuta vēlēšanos runāt ar Airisu, taču, ziņkārības dzīta, nospieda podziņu, lai paklausītos, kādu vēsti Airisa atstās.

-     Nevaru saprast, kur tu esi palikusi, nogurušā un noreibušā balsī vervelēja Hals. Zvanu jau kuro stundu. Esmu pilns kā mārks, dārgā, un tu tur esi vainīga. Tu esi kārna kā kaza, bet ko tas līdz! Viņš baritonā iesmējās. Esmu te iegrimis sūdos līdz ausīm, Roza. Tāpat kā Oliva. Ziepes, neprāts un bīstami kaut ko zināt. Viņš nopūtās. "Vai zini visā Indiānā citu, kas būtu daiļāka par Rozalindu?" Kas īsti tu esi? Vai Nemesīda? Tu meloji un labi to zināji. Tu teici, ka liksi mani mierā. Varēja dzirdēt, ka kaut kas noklaudz. Ak Kungs! atskanēja telefona klausulē. Nokrita tā nolādētā pudele. Saruna piepeši aprāvās.

Roza nesaprata, vai viņas smaids ir tikpat idiotisks, cik viņa idiotiski jutās. No jauna ieslēgusi atbildētāju automātiskajā režīmā, viņa devās gulēt. Viņa aizmiga gandrīz tajā pašā mirklī.

Nākamajā rītā deviņos telefons iezvanījās atkal.

-    Vai Roza? jautāja skaidra, piesardzīga balss.

-    Klausos.

-    Te Hals Hokslijs.

-      Sveiks! viņa mundri atsaucās. Es nezināju, ka jums ir mans telefona numurs.

-    Jūs iedevāt savu vizītkarti, vai atceraties?

-    Ak jā. Ar ko varu palīdzēt?

-    Vakar es mēģināju kaut ko ierunāt jūsu atbildētājā.

Roza pasmaidīja klausulē.

-     Atvainojiet, viņa sacīja. Lentē nekā nav. Ja nu vienīgi spalgi sprakšķi, kas plēš pušu ausis. Vai kas atgadījies?

Varēja saklausīt atvieglojuma nopūtu.

-     Nē. Sekoja īsa pauze. Es tikai gribēju zināt, ar ko beidzās O'Braienu apmeklējums.

-    Tikos ar veco. Tikšanās izmaksāja piecdesmit mārciņu, taču bija to vērta. Vai šodien esat aizņemts, varbūt drīkstu pie jums iegriezties un piepūst pilnas ausis? Vajadzīgi arī daži nelieli pakalpojumi, proti, Olivas tēva fotogrāfija un pieeja Olivas medicīniskajām kartītēm.

-     Dabūt kartītes nav nekādu izredžu, Hals labprāt paskaidroja. Lai ar tām iepazītos, Oliva var pieprasīt šīs ziņas, taču ielauzties Nacionālā medicīnas dienesta failos ir mazākas izredzes nekā aplaupīt banku. Mārtiņa fotogrāfiju es varētu dabūt, ja izdotos pierunāt Džefu Vjatu izkopēt to no lietas.

-    Un kā ar Gvenas un Eimberas fotogrāfijām? Vai ari viņu fotogrāfijas būtu dabūjamas?

-    Viss atkarīgs no tā, cik jums izturīgas iekšas. Vienīgās fotogrāfijas, kuras zinu, uzņemtas pēc nāves. Ja gribat dabūt bildes, kur abas ir dzīvas, jāgriežas pie Mārtiņa testamenta izpildītājiem.

-    Labi. Un, ja vien iespējams, es gribētu abu pēcnāves fotogrāfijas. Bez atbilstošas atļaujas es tās nepublicēšu, Roza apsolīja.

-    Tas nenāktos viegli. Policijas fotogrāfijas parasti ir tik draņķīgas, cik vien iespējams. Ja izdevējs mācēs uztaisīt kārtīgu negatīvu, viņš būs pelnījis medaļu. Redzēs, kas man iznāks. Ap kuru laiku jūs varētu iegriezties?

-    Vai agra pēcpusdiena apmierina? Vispirms man jābūt kur citur. Vai iespējams dabūt arī Olivas uzņēmumu kopiju?

-    Varbūt. Hals brīdi klusēja. Spalgi sprakšķi. Vai esat pārliecināta, ka vairāk neko nedzirdējāt?

DIVPADSMITĀ NODALA

>

Pltersona nekustamā īpašuma aģentūras priekšpuse Doulingtonas Haistrītā izskatījās vareni skatlogā kārdinoši spīdēja lepnas fotogrāfijas, spoža gaisma aicināja iekšā iespējamos pircējus. Taču, tāpat kā nekustamā īpašuma aģentūrām Sauthemptonas centrā, ekonomiskais pagrimums nodevas bija ņēmis ari šeit, jo tikai viens kārtīgs jauneklis, grūtsirdīgi apzinoties, ka diena atkal paies, nepārdodot pat vienu vienīgu namīpašumu, prezidēja pie četriem rakstāmgaldiem. Durvīm veroties, viņš ar robota veiklību uzlēca kājās, sejā uzplauka mirdzoši baltzobains pārdevēja smaids.

Lai nemodinātu veltas cerības, Roza papurināja galvu.

-     Es atvainojos, viņa sacīja. Es te neiegriežos kaut ko pirkt.

Jauneklis gaiši iesmējās.

-    Nu tad varbūt vēlaties pārdot?

-   Arī ne.

-     Ļoti gudri. Viņš piedāvāja krēslu. Te tomēr ir tirgus pircējam. Cilvēks tikai tad kaut ko steidzīgi pārdod, ja par katru cenu grib mainīt dzīvesvietu. Viņš iekārtojās uz krēsla galda otrā pusē. Ar ko varu pakalpot?

Roza pasniedza savu vizītkarti.

-      Es mēģinu atrast cilvēkus, uzvārdā Klārki, kas pirms trim četriem gadiem ar šīs aģentūras palīdzību pārdevuši māju un atstājuši šo apvidu. Neviens kaimiņš nezina, uz kurieni viņi pārcēlušies. Es ceru, ka jūs varbūt spētu to pateikt.

Jaunais cilvēks savilka seju grimasē.

-     Baidos, ka tas noticis tad, kad vēl te nestrādāju. Kur šī māja atradās?

-    Līvenrouda divdesmit.

-      Droši vien es varētu pameklēt. Lieta varētu būt arhīvā, ja vien nav izmesta. Viņš pārlaida skatienu tukšajiem galdiem. Par nelaimi, šobrīd nav neviena, kas pasēdētu te manā vietā, tāpēc nespēšu neko palīdzēt līdz vakaram. Ja vien… Viņš vēlreiz pameta skatienu uz Rozas vizītkarti. Redzams, ka dzīvojat Londonā. Vai nekad jums nav ienācis prātā iegādāties otru īpašumu dienvidu piekrastē, Leija kundze? Tur mīt daudzi rakstnieki. Viņi ļoti labprāt nobēg lauku mierā un klusumā.

Roza saviebās.

-    Leijas jaunkundze. Es pat nezināju, ka man ir kāds īpašums. Es dzīvoju īrētā dzīvoklī.

Jaunais cilvēks apgrieza krēslu uz otru pusi un atvēra atvilktni dokumentu skapim, kas atradās viņam aiz muguras.

-    Tādā gadījumā atļaujiet piedāvāt savstarpēji izdevīgu darījumu. Jaunekļa pirksti veikli pāršķirstīja kastītes un izraudzījās vairākas apdrukātas lapas pēc kārtas. Iepazīstieties ar šo te, bet es pameklēšu informāciju, kas var noderēt jums. Ja ienāk kāds klients, piedāvājiet apsēsties un paaiciniet mani. Tas pats, ja iezvanās telefons. Viņš pamāja uz durvīm telpas aizmugurē. Es atstāšu tās vaļā. Pasauciet vienkārši: "Met!" un es būšu klāt. Līkop?

-     Es priecāšos, ja kaut ko atradīsiet, Roza sacīja, taču nedomāju neko pirkt.

-    Ļoti jauki! Viņš devās uz durvīm. Ņemiet vērā, tur ir kāds namīpašums, kas saderētu ar jums kā cimds ar roku. Tam ir nosaukums "Skats pār līci". Tikai neļaujiet nosaukumam sevi maldināt! Es nebūšu prom ilgi.

Roza negribīgi šķīra lapas, it kā pieskāriens vien tām varētu pamudināt atvadīties no naudas. Jauneklim piemita apdrošināšanas aģenta mānīgā neuzstājība. Kā uzjautrinādamās viņa sev noteica, ka nez vai spētu dzīvot mājā, kam dots vārds "Skats pār līci". Prātā tūlīt uzpeldēja pārāk daudzas viesumājas ar glītiem aizkariem pie logiem, saimniecēm ar smailu degunu un neilona virsvalkā, kā ari spodrām, lakotām plāksnēm pirmā stāva logos ar ziņām par brīvajām istabām.

Beidzot viņa nokļuva līdz kaudzītes apakšai, un skats, protams, īstenībā bija citāds. Neliela, balta krasta sardzes kotedža uz klints netālu no Svanedžas Parbekas salā. Pēdējā četru ēku grupā. Namiņš izskatījās nepretenciozs. Valdzinošs. Blakus jūrai. Roza apskatījās cenu.

-    Nu, kā jums šķiet? pajautāja Mets, atgriezies pēc pāris minūtēm ar vākiem padusē. Ko teiksiet?

-    Pieņemot, ka es varētu pirkumu atļauties, kaut īstenībā tā nav, ziemā jūras vējā es tur saltu līdz nāvei, bet vasarā mani dzītu izmisumā tūristu bari, kas klaiņo pa piekrastes takām. Ja var ticēt nelielajai anotācijai, taka atrodas tikai dažu jardu attālumā no žoga. Turklāt es neņemu vērā faktu, ka diendienā man nāksies dzīvot plecu pie pleca ar triju pārējo kotedžu iemītniekiem. Vēl pastāv drausmīga perspektīva, ka agrāk vai vēlāk klints kopā ar visu manu neizmērojami dārgo kotedžu var ieslīdēt jūrā.

Jauneklis labsirdīgi iesmējās.

-      Es zināju, ka jums tā iepatiksies. Ja nevajadzētu katru dienu tik tālu braukt, es pats būtu nopircis. Tālākajā kotedžā mīt pensionēts, gadus septiņdesmit vecs laulāts pāris, kotedžās pa vidu saimnieki ierodas tikai nedēļas nogalē. Ēkas atrodas neliela raga pašā vidū, labu gabalu no klinšu kraujas, un, runājot atklāti, ķieģeļi sabruks nesalīdzināmi ātrāk nekā klints zem ēkām. Ja runājam par vēju un tūristiem, tad kotedžas atrodas uz austrumiem no Svanedžas un ir pasargātas no valdošajiem vējiem. Ja runājam par tūristiem, kas staigās pa piekrastes takām un traucēs mieru, tas nenotiks gluži vienkārši tāpēc, ka neviens ceļš kotedžu tuvumā neiet. Tuvākais atrodas četras jūdzes tālu, un jums nenāksies klausīties bērnu trokšņošanu vai alus dzērājus, kas devušies iebaudīt alu svaigā gaisā. Līdz ar to vienīgā problēma, zēniskā seja uzplauka bezbēdīgā smaidā, ir jautājums par cenu.

Roza iesmējās.

-      Stāstiet nu! īpašnieks tik ļoti grib atbrīvoties no kotedžas, ka gatavs to atdot par pliku velti?

-    Pilnīgi saprotams, ka tā tas ir. Viņa uzņēmums sastapies ar parādu nomaksas problēmām, bet kotedža tika izmantota tikai nedēļas nogalēs. Viņi ar mieru atlaist divdesmit tūkstošus, ja varat maksāt skaidrā naudā. Vai jūs to varat?

Roza aizvēra acis un iedomājās piecdesmit procentus no šķiršanās summas, kas atradās bankā depozītu noguldījumā. Jā, viņa nodomāja, es to varu.

-     Tas ir absurds, viņa nepacietīgi izmeta. Es te neiegriežos kaut ko pirkt. Ne prātā nenāk! Turklāt kotedža ir pārāk maziņa. Un kādā veidā tā iekļuvusi jūsu grāmatās? Līdz tai ir jūdžu jūdzes.

-      Pastāv savstarpēja vienošanās ar filiālēm. Zivs bija uzkodusies. Nu vajadzēja to papeldināt. Paskatīsimies, ko varam atrast šajā lietā. Viņš pabīdīja dokumentus uz priekšu un atvēra. Līvenrouda, divdesmitais numurs. īpašnieki: misters Klārks ar kundzi. Norādījumi: jāpārdod ātri, vienojoties par cenu, tajā jāiekļauj aizkari un paklāji. Pircēji: misters Blērs ar kundzi. Darījums noslēgts tūkstoš deviņi simti astoņdesmit devītā gada divdesmit piektajā februārī. Jaunekļa sejā parādījās pārsteigums. Viņi samaksājuši ļoti lēti.

-     Ēka gadu stāvējusi tukša, sacīja Roza, varbūt zemā cena izskaidrojama ar to. Vai Klārku jaunā adrese nav uzrādīta?

Viņš lasīja tālāk.

-      Pārdevēji lūguši Pītersonu neizpaust informāciju par jauno dzīvesvietu. Interesanti kāpēc?

-     Viņiem ar kaimiņiem radušās domstarpības, sacīja Roza, kā parasti, nepateikdama visu patiesību. Taču jauno adresi viņi noteikti atstājuši, Roza izteica savus apsvērumus, jo citādi nebūtu lūguši to neizpaust.

Jauneklis pāršķīra vairākas lapas un kārtīgi aizvēra dokumentus, attiecīgajā vietā atstājis pirkstu.

-     Runa ir par profesionālo ētiku, Leijas jaunkundze. Es strādāju pie Pītersoniem, bet Klārki lūguši Pītersonus ievērot konfidencialitāti. Ļaunprātīgi izmantot klientu uzticību būtu ļoti nepareizi.

Roza brīdi domāja.

-      Vai ir rakstisks Pītersona apliecinājums, ka viņš piekritis ņemt vērā Klārka lūgumu?

-Nē.

-    Tādā gadījumā es šaubos, vai jums jāievēro kādas saistības. Uzticība netiek mantota. Ja tā būtu, tad tā vairs nebūtu uzticība.

Jauneklis pasmaidīja.

-    Tā ir ļoti smalka atšķirība.

-    Jā. Roza pacēla no galda lapas ar "Skata pār līci" aprakstu. Pieņemsim, ka es vēlos apskatīt kotedžu šajā pēcpusdienā trijos. Vai, izmantojot to telefonu, viņa pamāja uz tālāko galdu, jūs varētu nokārtot šo jautājumu? Es tikmēr iepazītos ar kotedžu pamatīgāk.

-    Es to varu, taču, ja jūs neieradīsieties, kā norunāts, nebūs diez cik glīti.

-     Es no saviem vārdiem neatkāpjos, Roza apliecināja. Ja apņemos ko darīt, tad vienmēr izdaru.

Mets piecēlās, atstādams uz galda atvērtu dokumentu mapi.

-    Tādā gadījumā es zvanu uz Svanedžas filiāli, viņš paziņoja. Tur vajadzēs paņemt atslēgu.

-    Pateicos! Roza pagaidīja, kamēr jauneklis novēršas, pagrieza lapu uz savu pusi un žigli ierakstīja kladē Klārku adresi. Solsberija, viņa ievēroja.

Pēc brīža Mets apsēdās savā vietā un iedeva Svanedžas karti, kurā Pītersona nekustamo īpašumu aģentūra bija iezīmēta ar krustiņu.

-     Misters Ričardss gaidīs trijos. Lēni pastiepis roku, viņš aizcirta Klārku lietu. Ceru, ka jūsu darījums būs savstarpēji tikpat veiksmīgs kā pie manis.

Roza iesmējās.

-    Es gan ceru, ka tā nebūs, jo citādi pret vakaru būšu krietni nabagāka.

Roza tuvojās "Pavārnīcai" pa celiņu ēkas sētaspusē un pieklauvēja pie virtuves durvīm.

-    Jūs agri esat klāt! iesaucās Hals, atvērdams durvis.

-    Es zinu, taču trijos man jāierodas Svanedžā, un, ja tūļāšos, varu nokavēt. Vai kāds apmeklētājs jums ir?

Viņš veltīja Rozai nāvējošu smaidu.

-    Es pat neesmu pūlējies atvērt restorānu.

Roza nolēma laist sarkasmu gar ausīm.

-     Tādā gadījumā brauciet man līdzi, viņa aicināja. Izmetiet šo vietu uz pāris stundām no galvas.

Tāds piedāvājums restorāna saimniekam nelika aiz sajūsmas palēkties.

-    Kas tajā Svanedžā meklējams?

Roza dažos vārdos pastāstīja par "Skatu pār līci".

-     Klusa mītne pie jūras. Esmu apsolījusi apskatīt, un man vajadzīgs morāls atbalsts, jo citādi skatīšanās var beigties ar to, ka es to sasodīto vietu nopirkšu.

-    Tādā gadījumā līdzi nebraucu.

-     Man tas ir nepieciešams. Tas varētu būt dots pret dotu, viņa deva netiešu mājienu. Brauciet man līdzi, viņa mudināja, un sakiet "nē", kad vien šķiet, ka es gatavojos teikt "jā". Iepirkšanās ziņā esmu nejēga, turklāt man visu mūžu gribējies dzīvot uz klints pie jūras, gribējies, lai man būtu suns un es varētu pastaigāties pa liedagu.

Hoksliju ieinteresēja cena.

-    Vai varat atļauties? viņš ziņkārīgi pavaicāja.

-    Uz to pusi ir.

-    Turīga sieviete, viņš noteica. Acīmredzot rakstīšana ir ienesīga nodarbošanās. -

-    Nez vai. Tas man ir tāds kā kukulis.

-    Kukulis par ko? jautāja Hals, acīm aizplīvurojoties.

-    Tas nav svarīgi.

-    Kā viss jūsu dzīvē.

Roza paraustīja plecus.

-      Tātad negribat piebiedroties? Nu jā, tā bija tikai mirkļa iedoma. Tādā gadījumā braukšu pati. Piepeši viņa jutās vientuļa.

Hokslijs pameta skatienu atpakaļ uz restorānu un no krēsla muguriņas strauji nocēla žaketi.

-     Es braukšu, viņš sacīja, taču lai esmu nolādēts, ja teikšu "nē". Pēc apraksta spriežot, tā vieta līdzinās paradīzei, un otrs labākais padoms, kādu man deva māte, ir nekad nenostāties starp sievieti un to, ko viņa iekārojusi.

Viņš aizgrūda ciet durvis un aizslēdza.

-    Un kāds bija pirmais padoms?

Hals nevērīgi uzlika Rozai uz pleca roku vai viņa patiešām ir tik vientuļa, kā izskatās? To iedomājoties vien, kļūst skumji, un pavadīja Rozu pa aleju.

-    Laime nav pa jokam.

Roza iesmējās.

-    Kas ar to domāts?

-     Tas nozīmē, dārgā sieviete, ka, dzenoties pēc laimes, viss nopietni jāpārdomā. Tā ir eksistences alfa un omega. Kāda jēga no dzīves, ja tā nesagādā prieku?

-    Jāpelna skauta punkti lielajai aizsaules dzīvei, ciešanas attīra dvēseli un tā tālāk, un tā joprojām.

-    Ja jau jūs tā sakāt, viņš žirgti atteica, vai labāk nebrauksim ar manu mašīnu? Tas dotu iespēju šo teoriju pārbaudīt praksē. Viņš pieveda Rozu pie veca "Ford Cortina", atslēdza pasažiera puses durvis un, virām čīkstot, mazliet pavēra.

-      Kādu teoriju? Roza jautāja, nebūt ne eleganti ielīzdama pa durvju spraugu mašīnā.

Hokslijs aizcirta durvis.

-    Drīz to uzzināsiet, viņš nomurmināja.

Viņi ieradās pusstundu pirms laika. Hals iebrauca automašīnu stāvvietā piejūras un saberzēja rokas.

-    Apēdīsim zivi ar čipsiem. Kādus simts jardus atpakaļ mēs pabraucām garām kioskam. Esmu izsalcis kā vilks. Svaigā gaisā par to nav jābrīnās.

Roza kā bruņurupucis izbāza galvu no žaketes apkakles, lēni izlocīja nosalušo žokli un acīm kā svārpstiem ieurbās Hokslijā.

-     Vai šī lūžņu kaudze tehnisko apskati izgājusi? viņa noprasīja piesmakušā balsī.

-     Protams! Hokslijs paplikšķināja ar roku pa stūri. Tā iet kā zvērs, un tas nekas, ka trūkst viena vai divu logu. Ar laiku pie tā pierod.

-     Viena vai divu logu? izšāva Roza. Manuprāt, tai nav neviena loga, tikai vējstikls. Es baidos, ka būšu iedzīvojusies plaušu karsonī.

-     Pilnīgi neiespējami sievietei izdabāt. Jūs nepavisam nebūtu tik kaprīza, ja tādā brīnišķīgā un saulainā dienā es vestu jūs pa jūras malu kabrioletā ar nolaižamu jumtu. Jūs griežat degunu sānis tikai tāpēc, ka šī mašīna ir "Cortina". Viņš spīvi iesmējās. Un kā ar ciešanām, kas attīra dvēseli? Vai tās nav blēņas, mīļo meitenīt?

Roza atgrūda čīkstošās durvis, cik tās padevās, un izrāpās no mašīnas.

-    Varbūt neesat pamanījis, Hokslij, bet šī nav brīnišķīga, saulaina diena, viņa iebilda, var izrādīties, ka šī ir pati aukstākā maija diena pēdējā gadsimtā. Un, ja šis būtu kabriolets, tad mēs apstātos, lai paceltu jumtu. Kā to saprast, ka mašīnai nav neviena loga?

Hokslijs apņēma viņai roku ap vidu un vadīja uz kiosku, kurā pārdeva zivis un čipsus.

-     Kāds tos izdauzīja, viņš pavēstīja, it kā tā būtu gluži ikdienišķa parādība. Un es neesmu centies stiklus ielikt no jauna, jo var gadīties, ka izsit atkal.

Roza saberza degungalu, lai atjaunotu asinsriti.

-    Tā vien šķiet, ka esat iedzīvojies parādos haizivīm.

-    Un ja nu tā ir?

Roza iedomājās par depozītā noguldīto naudu, kas neskarta netika lietota.

-      Varbūt es spēju izpestīt jūs no grūtībām, viņa piedāvāja.

Hokslijs sarauca pieri.

-     Vai tā ir labdarība, Roza, vai arī aicinājums rīkot sarunas?

-    Tā nav labdarība, viņa apliecināja. Manu grāmatvedi ķertu trieka, ja es nodarbotos ar labdarību.

Hokslijs strauji atrāva roku.

-    Kāpēc jūs gribat manis dēļ tā rīkoties? Jūs nenieka nezināt par mani! Viņa balsī skanēja dusmas.

Roza paraustīja plecus.

-     Es saprotu, ka esat nepatikšanās līdz ausīm, Hokslij. Es piedāvāju palīdzību, lai jūs izkļūtu no tām. Vai tas ir kas šausmīgs? Viņa devās uz priekšu.

Iedams pāris soļu iepakaļ, Hals sulīgi nolamājās. Pēdējā muļķība zaudēt piesardzību tikai tāpēc, ka sieviete izskatās vientuļa. Un vientulība neapšaubāmi spēj skart dvēseles stīgas. Reiz viņš nekādā ziņā nebija juties vientuļš, taču, lai sasper jods, ja šobrīd bija iespējams tos laikus atcerēties.

Lai arī Roza bija uzplājusi sejai nepārliecinošu garlaikotas vienaldzības masku, prieks par kotedžu runāja pats par sevi. Platām acīm viņa skatījās ainavā aiz logiem, pamanīja dubultlogus, negribīgi atzina, ka viņai vienmēr paticis vaļējs kamīns, arī telpu plašums pārsteidza. Viņa bija gaidījusi, ka tās būs šaurākas. Labu laiku Roza apraudzīja pagalmā ierīkoto dārzu, izteica nožēlu, ka nav siltumnīcas, bet tad ar zināmu nokavēšanos noslēpa sajūsmu aiz tumšajām brillēm, izpētīja ar rozēm apaugušo saimniecības ēku, kuru pašreizējie saimnieki izmantoja par trešo guļamistabu, bet kuru vienā mirklī varēja pārvērst par bibliotēku un darbistabu.

Hals ar misteru Ričardsu sēdēja čuguna krēslos stikloto verandas durvju priekšā, laiski pārmija vienu otru vārdu un vēroja Rozu. Misters Ričardss, kuram jūtamas raizes sagādāja Hala strupās, vienzilbīgās atbildes, nojauta darījumu, taču viņš savu satraukumu maskēja daudz labāk nekā Roza.

Kad Roza pārbaudi bija beigusi, viņš piecēlās un ar atbruņojošu smaidu piedāvāja krēslu.

-    Varbūt es jau ieminējos, Leijas jaunkundze, ka tagadējie īpašnieki apsver iespēju pārdot mēbeles kopā ar māju, ja iespējams vienoties par savstarpēji pieņemamu cenu. Cik zinu, mēbeles nav vecākas par četriem gadiem un lietotas vienīgi nedēļas nogalēs, tāpēc nav nodeldētas gandrīz nemaz. Viņš ieskatījās pulkstenī. Varbūt došu piecpadsmit minūtes laika pārrunāt šo jautājumu. Es tikmēr izmetīšu mazu līkumu pa taku gar klintīm. Viņš taktiski izgāja pa stikla durvīm, un pēc brīža noklaudzēja ārdurvis.

Roza noņēma brilles un paskatījās uz Halu. Viņas acis staroja bērnišķīgā sajūsmā.

-    Kā tu domā? Arī mēbeles ir. Vai nav pasakaini?

Viņa lūpas neapzināti savilkās. Vai tiešām tā ir teātra

spēlēšana? Pārāk īsts teātris, ja tiešām tā bija.

-    Viss atkarīgs no tā, kādam nolūkam šī māja jums vajadzīga.

-     Dzīvošanai, viņa atbildēja. Te būs viegli strādāt. Viņa paskatījās uz jūru. Man vienmēr patikušas viļņu čalas. Viņa pagriezās pret Halu. Kā tev šķiet, pirkt vai ne?

Viņu pārņēma ziņkāre.

-    Vai manas domas kaut ko nozīmēs?

-    Iespējams.

-    Kāpēc?

-    Veselais saprāts brīdina, ka pirkt šo māju ir neprāts. Tā atrodas ļoti tālu no visiem maniem paziņām, ir arī diezgan dārga. Katrā ziņā iespējams atrast ko labāku, kur ieguldīt naudu.

Roza pētīja Hokslija seju un centās saprast, kāpēc pirmītējais palīdzības piedāvājums izsaucis tādu naidu. Viņa nosprieda, ka Hokslijs ir dīvains cilvēks. Visādā veidā atsaucīgs, ja vien saruna neievirzās par "Pavārnīcu".

Viņš paskatījās uz klints virsotni, kur misters Ričardss, tikko saredzams, nesteidzīgi uzvilka dūmu.

-     Pērc nost, viņš sacīja. Tu vari to atļauties. Sadrūmušajā sejā uzplaiksnīja smaids. Nevairies dzīvē no briesmām. Dari, ko esi gribējusi darīt. Kā Džons Meisfilds to teica?

Man jādodas tālajās jūrās, kur paisuma viļņi skrien. Šis sauciens ir varens, un nevar neviens tam atsaukties liegt.

Tāpēc dzīvo uz klints pie jūras un ej pastaigāties ar suni gar jūras malu. Es jau teicu, ka šeit ir paradīze.

Roza atbildēja ar draisku smaidu.

-    Bet paradīzē valdīja garlaicība, un, kad parādījās vienacainā čūska biksēs, Ievai par katru cenu sagribējās iekost atziņas ābolā.

Hals iesmējās kā gluži cits cilvēks. Roza uz mirkli ieraudzīja Halu Hoksliju, atsaucīgu biedru, kas visiem patīk, sabiedrības dvēseli, kas prot, ja galdi viņa iestādē ir pilni, justies brīvs un pašpārliecināts. Viņa meta piesardzību pie malas. Es būtu gandarīta, ja varētu tev palīdzēt. Te es jutīšos vientuļi. Un kāda jēga izgrūst veselu bagātību, lai baudītu vientulību uz klints?

Hala skatiens acumirklī aizplīvurojās.

-     Jūs patiešām varat brīvi rīkoties ar naudu? Tieši ko jūs piedāvājat? Izpirkties? Partnerību? Ko vēl?

Ak Kungs, cik viņš ir adatains! Un reiz jau viņš bija izturējies tikpat apsūdzoši.

-     Vai tam kāda nozīme? Es piedāvāju iespēju izpirkties no ķezas, lai kāda tā būtu.

Hokslijam acis šauri samiedzās.

-     Jūs par mani droši zināt vienīgi to, Roza, ka mans restorāns cieš neveiksmi. Kāpēc tik inteliģenta sieviete kā jūs grib izmest naudu vējā?

Patiešām kāpēc? Roza nekad nespētu izskaidrot savam grāmatvedim, kura izpratnē saprātīga dzīvošana nozīmēja minimālu risku, saskaņotu grāmatvedības bilanci un pensijas iemaksas ar atvieglotiem noteikumiem. Viņa pat īsti nezināja, kā savu sakāmo sākt.

-    Te ir cilvēks, kuru sauc Čārlzs un kurš ik reizi, kad tiekamies, padara mani melnu un maziņu. Taču viņš ir sasodīti labs pavārs, mīl savu restorānu, un es neredzu loģisku iemeslu, kāpēc lai viņam neveiktos. Es atkārtoti mēģinu viņam aizdot naudu, bet ik reizi viņš to iemet man sejā. -

Čārlzs droši vien uzskatīs viņu par nepieskaitāmu. Roza uzmeta somu uz pleca. Aizmirsti, ka par to ierunājos, viņa sacīja. Acīmredzot tev tā ir sāpīgā varžacs, tikai nespēju iedomāties, kādēļ.

Roza jau cēlās augšā, taču Hals satvēra viņas roku dzelžainā tvērienā un atsēdināja viņu atpakaļ.

-    Vai tās ir vēl vienas lamatas, Roza?

Viņa skatījās uz Hoksliju.

-     Man sāp. Viņš strauji atlaida roku. Par ko tu runā? viņa jautāja, berzēdama roku.

-    Tu atgriezies. Viņš ar abām rokām sparīgi sarīvēja seju, it kā tā sāpētu. Sasodīts, kālab tu arvien atgriezies?

Roza aizsvilās.

-    Tāpēc, ka tu zvanīji, viņa sacīja. Nebūtu zvanījis, es neierastos. Ak Dievs, cik tu esi augstprātīgs! Ja gribi zināt, tad tādi kā tu Londonā nāk pāris par peniju.

Hala acis draudīgi samiedzās.

-    Tādā gadījumā piedāvā naudu viņiem, viņš sacīja, un atšujies no manis ar savu aizbildniecību!

Sakniebuši lūpas, abi atvadījās no mistera Ričardsa un, devuši neīstu solījumu nākamajā dienā piezvanīt, pa šauro piekrastes ceļu aizbrauca Voremas virzienā. Redzēdams tumstošos mākoņus un apzinādamies, ka slapjais asfalts liks samazināt ātrumu, Hals visu uzmanību pievērsa ceļam. Roza, kuru bija satriecis naidīgums, kas uzradās kā tropu negaiss ne no kurienes, iegrima sāpīgā klusēšanā. Hals apzinājās, ka bijis nepelnīti nežēlīgs, taču viņu bija apsēdusi pārliecība, ka brauciens speciāli organizēts, lai izvilinātu viņu no "Pavārnīcas". Ak Dievs, bet Roza bija lieliska! Viņai netrūka nekā: nedz izskata, nedz humora izjūtas, nedz intelekta, nedz pat tieši tik daudz neaizsargātības, lai iedarbotos uz viņa stulbo bruņnieciskumu. Bet zvanījis Rozai bija viņš pats. Kāds tu esi muļķis, Hokslij! Viņa, vienalga, būtu ieradusies. Kādam taču vajadzēja piedāvāt to smirdošo naudu. Mau-cī-ba! Viņš uzsita ar dūri pa stūri.

-     Kāpēc tu gribēji, lai braucu tev līdzi? klusumu pārtrauca jautājums.

-    Tu esi brīvs cilvēks, Roza dzēlīgi atteica. Neviens nelika braukt.

Kad viņi sasniedza Voremu, sāka līt. Slīpas brāzmas pa tukšajiem logiem cirtās mašīnā.

-    Vienkārši brīnišķīgi! paziņoja Roza, savilkdama žaketi ap kaklu. Lieliskas dienas lielisks noslēgums. Tagad būšu slapja kā žurka. Vajadzēja braukt savā mašīnā. Vai vēl lielākas izpriecas šodien varēju gaidīt?

-    Kāpēc nebrauci? Kāpēc izvilki mani no mājām, lai dzenos pakaļ tukšai mirāžai?

-    Tici vai ne, viņa ledaini sacīja, bet es gribēju tevi iepriecināt. Es iedomājos, ka pāris stundu izvēdināt galvu tev nāks par labu. Un esmu pieļāvusi kļūdu. Ārpus sava restorāna tu esi vēl vieglāk aizvainojams nekā tur iekšā. Hals līkumā brauca tik strauji, ka Roza atlidoja pret durvīm un ādas žakete nošņirkstēja pret loga hromēto apmali.

-    Dieva dēļ, viņa pikti nosacīja, šī žakete maksāja veselu bagātību!

Riepām nokaucoties, Hals apstājās pie ietves.

-     Labi, viņš norūca, paskatīsimies, kas darāms, lai to pasaudzētu. Viņš pastiepa roku pēc ceļu kartēm.

-    Kāds no tām labums?

-     Tur redzams, kur atrodas tuvākā stacija. Viņš šķīra lapas. Viena stacija ir tepat Voremā, un dzelzceļš ved uz Sauthemptonu. Otrā galā līdz savai mašīnai aizbrauksi ar taksometru. Viņš izvilka kabatas portfeli. Te būs tik daudz, lai samaksātu par ceļu. Viņš iemeta Rozai klēpī divdesmit mārciņu banknoti un uzgrieza mašīnu uz ceļa. Nākamajā krustojumā jānogriežas pa labi.

-    Jūs tiešām esat īsts kavalieris, Hokslij. Atskaitot tos dažus aforismus par sievietēm un dzīvi, vai māte mazliet nemācīja arī, kā jāuzvedas?

-    Neizaicini likteni! Hals norūca. Kuru katru brīdi esmu gatavs uzsprāgt, un nevajag daudz, lai tā notiktu. Es nodzīvoju laulībā piecus gadus un dzirdēju kritiku par katru savu soli. Un man ne prātā nav šo pieredzi papildināt. Viņš apstājās pie stacijas. Brauc mājās, viņš sacīja, ar gurdu roku pārvilkdams pāri slapjajai sejai. Es cenšos tev pakalpot.

Roza nolika divdesmit mārciņu banknoti cimdu plauktiņā un paņēma rokassomu.

-    Jā, viņa mīlīgi piekrita. Manuprāt, jums taisnība. Ja sieva spēja jūs izturēt piecus gadus, viņa ir svētā. Roza atgrūda mašīnas durvis, kas nočīkstēja vien, un izspraucās ārā. Pieliekusies pie loga, viņa parādīja ar vidējo pirkstu uz augšu. Brauc un apmierini pats sevi, seržant. Droši vien nekas cits tev prieku nesagādā. Tas tev nāks par labu. Turklāt jāšaubās, vai kāds cits spētu tevi apmierināt.

Nekādā ziņā ne, Leija kundze. Uz atvadām viņš strupi pamāja un spēji sagrieza stūri. Kā rūgts savstarpējs apvainojums pa logu izlidoja divdesmit mārciņu banknote un lietū iekrita renstelē.

Sasniedzot Doulingtonu, Hals bija nosalis un izmircis, un Rozas automašīna, kas vēl arvien stāvēja celiņa galā, draņķīgo omu neuzlaboja. Tai garām viņš paskatījās starp ēkām un ieraudzīja pusvirus pavērtās "Pavārnīcas" durvis ar atplīsušām šķēpelēm lauzuma vietās. Ak Kungs! Viņam bija sarīkotas lamatas. Uz mirkli Hals jutās absolūti pamests viņš nebija tik imūns, kā domāja, un piepeši atskārta, ka j ārīkoj as.

Viņš bija pārāk nikns, lai rīkotos saprātīgi, pārāk nikns, lai ievērotu elementāru piesardzību. Straujiem soļiem viņš skrēja uz priekšu, atgrūda durvis līdz galam un, dūres vicinādams, sita un spēra, un trieca, nerēķinādamies ar belzieniem, kas bira pār rokām un pleciem. Viņš domāja tikai par to, kā nodarīt maksimālu ļaunumu bandītiem, kas postīja restorānu.

Ieradusies pēc pusstundas ar Hala slapjo divdesmit mārciņu banknoti vienā un smagu apsūdzības vēstuli otrā rokā, Roza neticēja savām acīm. Virtuve izskatījās kā Beirūta pēc kara. Tukša un izpostīta. Galds ar divām nolauztām kājām kā piedzēries slējās uz gala pie krāsns. Starp sadauzīto trauku lauskām un robainiem stikla gabaliem mētājās krēslu atliekas. No ledusskapja, kas bija sasvēries uz priekšu un bīstami atspiedies pret atvērtajām durvīm, uz rūtainajām grīdas flīzēm tecēja piena un sarecējuša buljona straume. Roza pielika pie lūpām trīcošu roku. Sarkanas asinis vairākās vietās bija iekrāsojušas pienu sārtenu.

Roza pameta neprātīgu skatienu uz celiņa pusi, taču nevienu nevarēja ieraudzīt. Kā rīkoties?

-     Hal! viņa sauca, taču balss līdzinājās čukstam.

-    Hal! šoreiz izskanēja neapvaldīts kliedziens, un klusumā, kas sekoja kliedzienam, šķita, ka restorānā aiz atsperu durvīm atskan troksnis. Viņa iebāza vēstuli un naudu kabatā un, iegājusi iekšā, paņēma rokās galda kāju.

-     Es izsaucu policiju! bailēs aizsmakusi, viņa iesaucās. Tā jau ir ceļā.

Durvis atsprāga vaļā, un tajās ar vīna pudeli parādījās Hals. Viņš pamāja uz galda kājas pusi.

-    Ko tu domā darīt ar to?

Roza nolaida lejā roku.

-    Vai tu esi sajucis? Vai tu to visu izdarīji?

-    Vai izskatās, ka es to esmu nostrādājis?

-    To izdarīja Oliva. Roza pārlaida skatienu virtuvei.

-    Tieši tā uzvedās Oliva. Zaudēja savaldību un izdemolēja kameru. Viņai tika atņemtas visas priekšrocības.

-     Tu gvelz kaut ko nesakarīgu. Bufetē pie sienas Hals sameklēja divas nesaplīsušas glāzes un piepildīja no pudeles. Ņem! Tumšās acis cieši vēroja Rozu. Vai tu izsauci policiju?

-     Nē. Zobi sitās pret vīna glāzes malu. Es nospriedu: ja te ielauzies zaglis, tas jau ir aizbēdzis. Tev asiņo rokas.

-    Es zinu. Viņš atņēma Rozai galda kāju, nolika uz plīts, no aizdurves izvilka vienīgo veselo krēslu un apsēdināja viņu uz tā. Ko tu būtu darījusi, ja uzbrucējs skrietu uz šo pusi?

-     Droši vien sistu. Bailes pamazām sāka noplakt.

-     Vai šīs ir tās lamatas, kuras, tavuprāt, es esmu sarīkojusi?

-Jā.

-Ak Dievs! Roza nezināja, ko teikt. Viņa noskatījās, kā Hokslijs sameklē slotu un saslauka drazas kaktā.

-    Vai nevajag visu atstāt, kā bijis?

-    Kāpēc?

-    Policijas dēļ.

Hokslijs ziņkāri nopētīja Rozu.

-    Tu teici, ka neesi to izsaukusi.

Kādu brīdi viņa klusēja, bet tad nolika vīna glāzi sev blakus uz grīdas.

-    Tas ir pārāk smagi. Viņa izņēma no kabatas divdesmit mārciņu banknoti, taču vēstuli atstāja turpat. Es iegriezos vienīgi tādēļ, lai atdotu tev to. Celdamās kājās, viņa pasniedza banknoti. Atvaino, viņa sacīja ar vainīgu smaidu.

-    Ko tad?

-    To, ka nokaitināju. Liekas, šobrīd man ir ķēriens uz cilvēku nokaitināšanu.

Hals pagājās uz priekšu, lai paņemtu naudaszīmi, taču, ieraudzījis Rozas tramīgo skatienu, pēkšņi apstājās.

-    Sasodīts, vai tiešām tu domā, ka to izdarīju esi Taču Hala jautājums izskanēja tukšā vietā. Roza, ko

kājas nes, jau skrēja pa celiņu. Divdesmit mārciņu banknote kārtējo reizi nolidoja uz grīdas.

TRĪSPADSMITĀ NODALA

Roza tonakt gulēja nemierīgi. Miega mirkļus pārtrauca trauksmaini sapņi. Oliva ar cirvi kapāja virtuves galdus. Es jau domāju, ka tu nespēsi… tas nav tik vienkārši, kā rāda pa teļuku… Hala pirksti uz delma, bet viņa seja tik priecīga kā brālim, kad tas bērnībā plūkāja aiz matiem. Sasodīts, vai tiešām tu domā, ka to izdarīju es?… Oliva ar , māliem notrieptu, noglumējušu seju karājās karātavās. Vai jūs nepārņem tirpas, iedomājoties, ka tāda kā viņa atgriežas sabiedrībā… Garīdznieks ar māsas Bridžitas acīm. Žēl, ka neesat katoliete… Jūs izsūdzētu grēkus un tūlīt sajustu atvieglojumu… Jūs nemitīgi piedāvājat man naudu. Likums ir muļķis… Vai tu izsauci policiju?

No rīta viņu pamodināja telefona zvans viesistabā. Galva plīsa vai pušu. Viņa paķēra klausuli, lai izbeigtu šo troksni.

-    Kas tur ir?

-       Cik mīlīga sasveicināšanās! ierunājās Airisa.

-    Kas tevi tā gremž?

-    Nekas. Ko tev vajag?

-     Vai man nolikt klausuli, Airisa saldi pavaicāja,

-     un nepiezvanīt pēc pusstundas, kad būsi atcerējusies, ka

esmu tava draudzene, nevis suņa ekskrements, kas nupat nokasīts no zoles?

-Atvaino! Tu mani pamodināji. Es ļoti slikti gulēju.

-    Mjā. Nupat zvanīja tavs redaktors un apjautājās par datumu. Katrā ziņā ne tāpēc, lai izsūtītu ielūgumu uz pusdienām. Viņš grib zināt, kad grāmata tiks pabeigta.

Roza parādīja klausulei mēli.

-    Neesmu vēl sākusi rakstīt.

-    Tad sāc kaut ko darīt, mīļā, jo es teicu, ka grāmata būs gatava uz Ziemassvētkiem.

-     Dieva dēļ, Airisa, tas ir jau pēc sešiem mēnešiem, bet es neesmu tālāk kā toreiz, kad pēdējo reizi tikāmies. Pietiek ierunāties par slepkavībām, kad Olivai mute ciet! Es faktiski…

-    Septiņi mēneši, Airisa pārtrauca. Brauc un vēlreiz notirpini savu blēdīgo policistu. Varu derēt, uz ko vien vēlies, ka tā lieta ir safabricēta. Viņi vienmēr tā rīkojas, jo tādā veidā var paaugstināt sev algas. Ir tāds vārdiņš kā produktivitāte, mīļā, un jau labu laiku tas no tava vārdu krājuma nozudis.

Rozas ievadvārdus par Olivai veltītu grāmatu Klārka kundze uzklausīja, šausmu pārņemta.

-     Kā jums izdevās mūs atrast? viņa jautāja trīcošā balsī. Roza nezin kāpēc bija iedomājusies, ka viņai ir apmēram piecdesmit gadu vai nedaudz vairāk. Viņa nebija iedomājusies, ka satiks sievieti, kas vecuma ziņā ir tuvāk misteram Heisam nekā Robertam vai Gvenai Mārtiņiem, ja viņi būtu dzīvi.

-    Tas nebija grūti, Roza izvairīgi atteica.

-    Es tik ļoti baidījos!

Reakcija bija dīvaina, taču Roza nepievērsa tai uzmanību.

-      Vai drīkstu ieiet? Apsolu, ka daudz laika neaizņemšu.

-    Nezinu, vai varēšu ar jums runāt. Esmu viena pati. Edvards izgāja iepirkties.

-     Lūdzu, Klārka kundze, Roza pārgurušā balsī sacīja. Brauciens līdz Solsberijai un mājas meklēšana prasīja divarpus stundu. Lai jūs satiktu, es braucu veselu gaisa gabalu.

Sieviete piepeši pasmaidīja un plaši atvēra durvis.

-     Nāciet iekšā! Nāciet iekšā! Edvards speciāli šim gadījumam izcepa dažas kūkas. Redzot mūs, viņš būs pārsteigts.

Neizpratnē saraukusi pieri, Roza iegāja iekšā.

-    Pateicos!

-     Jūs, protams, atceraties Minku, viņa pamāja uz galīgi vecu kaķi, kas saritinājies gulēja zem radiatoriem.

-    Vai arī jūsu laikā viņš te bija? Saprotiet, reizēm niķojas atmiņa. Mēs pasēdēsim atpūtas istabā. Edvard! viņa iesaucās. Ieradusies Mērija.

Neviens neatbildēja.

-    Edvards aizgājis iepirkties, sacīja Roza.

-    Ak jā, sieviete apjukusi skatījās uz Rozu. Vai mēs esam pazīstamas?

-    Es esmu Olivas draudzene.

-    Es esmu Olivas draudzene, atkārtoja vecā sieviete. Es esmu Olivas draudzene. Viņa apsēdās uz dīvāna.

-    Apsēdieties. Edvards speciāli šim gadījumam izcepa kūkas. Es atceros Olivu. Mēs kopā mācījāmies skolā. Viņai bija garas biželes, kuras zēniem patika raustīt. Ir gan tie zēni neganti. Nez kas ar viņiem noticis? Viņa vēlreiz paskatījās uz Rozu. Vai mēs esam pazīstamas?

Roza neveikli sēdēja klubkrēslā un apsvēra, cik ētiski ir izjautāt viegli ievainojamu vecu sievieti, kura sirgst ar vecuma plānprātību.

-      Es esmu Olivas draudzene, viņa uzvedināja. Gvenas un Roberta meitas draudzene. Viņa ieskatījās tukšajās, zilajās acīs, taču tajās nekas neatspoguļojās. Viņa sajuta atvieglojumu. Jautājums par ētiku atkrita, kad izjautāšana līdzinājās absurdam. Viņa uzmundrinoši uzsmaidīja.

-    Pastāstiet par Solsberiju. Vai jums šeit patīk?

Saruna bija nogurdinoša. Klusēšana mijās ar dziedošiem atkārtojumiem un dīvainām, neadekvātām atsauksmēm, un tikai ar grūtībām bija iespējams izsekot vecās sievietes domu gaitai. Divas reizes nācās pārvarēt Klārka kundzes pēkšņo apjausmu, ka viņas ir svešinieces. Roza nobijās, aizejot viņa vairs netiktu iekšā, lai parunātu ar Edvardu. Kādā prāta stūrītī uzpeldēja jautājums kā viņš tiek ar visu galā? Vai iespējams mīlēt tukšu čaulu, kad mīlestība nerod atbalsi un netiek novērtēta? Vai arī gadās, ka uzplaiksni gaiši brīži, kas atalgo vientulīgās rūpes?

Rozas skatiens vēl un vēlreiz atgriezās pie kāzu fotogrāfijas uz kamīna. Pēc pāra vecuma varēja nodomāt, ka abi precējušies samērā vēlu. Viņam varēja dot visus četrdesmit, lielākā daļa matu bija zudusi. Viņa izskatījās nedaudz vecāka. Tomēr abi stāvēja plecu pie pleca un smējās pretī no ietvara divi laimīgi, veselīgi cilvēki, kas nebēdā par pasauli un neapzinās un kāpēc gan? ka sievā asnus dzen plānprātības sēkla. Vilkt paralēles bija nežēlīgi, taču Roza nespēja atturēties. Līdzās ar celuloīdu pārklātajai sievietei, tik dzīvai, dzīvīgai un īstai, tagadējā Klārka kundze bija bezkrāsaina, trīcoša ēna. Vai šī iemesla dēļ Edvards un Roberts Mārtiņš bija kļuvuši mīlnieki? Redzamais nomāca, un, kad durvīs noskrapstēja atslēga, šī skaņa šķita kā sengaidīta lietus lāšu nopakstēšana uz sausumā izkaltušas zemes.

-    Pie mums ciemos ieradusies Mērija, vīram ienākot istabā, žirgti paziņoja Klārka kundze. Mēs gaidām kūkas.

Roza piecēlās un sniedza misteram Klārkam vizītkarti.

-     Es sacīju viņai, kas esmu, viņa klusu ieminējās, taču likās, ka būs pareizāk, ja palikšu Mērija.

Tāpat kā sieva, Klārks bija vecs, pavisam kailu galvu, taču stāja bija stalta un pleci taisni. Viņš slējās pāri sievietei uz dīvāna, kas negaidītās bailēs atrāvās un klusu kaut ko bubināja. Roza gribēja zināt, vai viņš vienmēr saglabā savaldību sievas klātbūtnē.

-      Ticiet, es atstāju viņu vienu ļoti reti, misters Klārks aizstāvējās, it kā Roza būtu ko pārmetuši, taču kādam uz veikalu jāiet. Katram ir savas rūpes, un pastāvīgi lūgt kaimiņu palīdzību nav godīgi. Viņš pārbrauca ar roku pa kailo pakausi un izlasīja vizītkarti. Man šķita, ka esat no sociālās aprūpes dienesta, viņš sacīja, šoreiz apsūdzēdams Rozu. Rakstniece? Neviena rakstniece mums nav vajadzīga. Kāds mums labums no rakstniecēm?

-    Es cerēju, ka jūs palīdzēsiet.

-     Man nav ne mazākā priekšstata par rakstīšanu. Kas jums uzdeva manu vārdu?

-    Oliva, paskaidroja Klārka kundze. Viņa ir Olivas draudzene.

Klārks izskatījās satriekts.

-Ak nē! viņš iesaucās. Nē un nē, un nē! Brauciet projām! Es negribu, ka atkal tas viss tiek uzvandīts. Tā ir varmācība. Kā jums izdevās dabūt šo adresi?

-    Nē un nē, un nē! skandināja sieva. Tā ir varmācība. Nē un nē, un nē!

Roza aizturēja elpu un, bažīdamās, vai vispirms pagaisis veselais saprāts vai izdosies atgūt paškontroli, izskaitīja līdz desmit.

-    Kā gan jūs spējat ar visu tikt galā? vārdi izspruka tikpat neapzināti kā Klārka kundzei. Atvainojiet! Vīra sejā pavīdēja sasprindzinājums. Tā bija nepiedodama rupjība.

-     Kad esam vieni paši, nav tik briesmīgi. Es parasti atslēdzos. Viņš nopūtās. Kāpēc jūs ieradāties? Es jau domāju, ka tas palicis pagātnē. Darīt ko Olivas labā nav iespējams. Savā laikā Roberts mēģināja, taču meita viņam iespļāva sejā. Kāpēc viņa sūtīja jūs šurp?

-    Tā ir varmācība, burkšķēja vecā sieviete.

-    Viņa to nav darījusi. Es te ierados pēc savas ierosmes. Sakiet, viņa pameta mirkli uz Klārka kundzi, vai te ir kāda vieta, kur varam netraucēti parunāt?

-    Mums nav par ko runāt.

-     Nav taisnība, Roza iebilda. Jūs bijāt Roberta draugs. Jums vajadzēja pazīt ģimeni labāk nekā jebkuram citam. Es rakstu grāmatu, viņa ar nokavēšanos atcerējās paskaidrojumu Klārka kundzei, un nespēju to izdarīt, ja neviens neizstāsta par Gvenu un Robertu.

Vīrs vēlreiz šķita satriekts.

-     Rensteļu žurnālisms, viņš izspļāva. Es neko neteikšu. Tagad ejiet, ja negribat, lai izsaucu policiju.

Klārka kundze bailīgi iesmilkstējās.

-      Nē, policiju ne. Nē, nē, nē! Es baidos no policijas. Viņa skatījās svešiniecē. Es baidos no policijas.

Par to nav jābrīnās, nodomāja Roza, jo slepkavību izraisītais šoks varēja novest līdz plānprātībai. Vai tāpēc viņi mainījuši dzīvesvietu? Roza paņēma savu mapi un rokassomu.

-    Es neesmu rensteļu žurnāliste, mister Klārk. Es mēģinu palīdzēt Olivai.

-     Viņai nav iespējams palīdzēt. Tāpat kā mums pārējiem. Viņš paskatījās uz sievu. Oliva izpostīja visu.

-    Es nepiekrītu.

-    Lūdzu, ejiet!

Sarunu pārtrauca smalka un griezīga vecās sievietes balss.

-     Es tajā dienā neredzēju nedz Gvenu, nedz Eimberu, viņa žēlabaini sauca. Es sameloju. Es meloju, Edvard.

Vīrs aizvēra acis.

-    Ak Dievs, viņš murmināja. Par ko man tāds sods? Balsi caurvija slēpta nepatika.

-    Kurā dienā? noprasīja Roza.

Taču gaišais brīdis, ja tāds patiešām uzplaiksnīja, bija pagājis.

-    Mēs gaidām kūkas.

Klārka sejai pārskrēja dusmas un kaut kas vēl varbūt atvieglojuma sajūta.

-    Viņa ir senila, viņš teica Rozai. Prāts izkūpējis. Nekam, ko viņa saka, nevar ticēt. Es pavadīšu jūs līdz durvīm.

Roza nekustējās.

-    Kas tā bija par dienu, Klārka kundze? viņa maigi pajautāja.

-      Diena, kad ieradās policija. Es teicu, ka redzēju viņas, taču tā nebija taisnība. Viņa apjukusi sarauca pieri grumbās. Vai mēs esam pazīstamas?

Misters Klārks rupji sagrāba Rozu aiz rokas un ar varu bīdīja uz durvīm.

-    Ārā no manas mājas! viņš uzklupa. Vai mēs jau gana neesam cietuši no tās ģimenes? Viņš izgrūda Rozu uz ielas un aizcirta durvis.

Roza domīgi rīvēja roku. Edvards Klārks, kaut arī tik vecs, bija daudz stiprāks, nekā varēja domāt.

Garajā braucienā uz mājām Roza iztirzāja šo problēmu no visām pusēm. Viņa bija sastapusies ar to pašu dilemmu, kādu bija izvirzījusi Oliva. Dilemma par ticību. Vai Klārka kundze teikusi patiesību? Vai viņa melojusi policijai, vai arī šī bija tikai senilās atmiņas kaprīze? Un, ja viņa ir melojusi, vai tas ko maina?

Roza iztēlojās sevi "Pavārnīcas" virtuvē klausāmies Hala stāstījumu par Roberta Mārtiņa alibi. "Mēs netikām gudri, vai viņš varējis nogalināt Gvenu un Eimberu pirms došanās uz darbu un Oliva, lai aizsargātu tēvu, pēc tam neveiksmīgi centusies atbrīvoties no līķiem. Viņam bija alibi pat šādam gadījumam. Dažas minūtes pirms Mārtiņa aiziešanas kaimiņiene bija izvadījusi uz darbu vīru. Eimbera un Gvena tad bijušas dzīvas, jo Mārtiņš runājis ar abām no sliekšņa. Kaimiņiene jautājusi Eimberai, kā viņai patīk darbs veikalā "Glitzy". Mārtiņam aizbraucot, sieva ar meitu mājušas ar roku."

Roza nosprieda, ka šī kaimiņiene varētu būt bijusi Klārka kundze. Bet kā tas nācies, ka viņas paziņojums nebija modinājis šaubas agrāk? Vai ticams, ka Gvena ar Eimberu, starp vīru un sievu nepastāvot mīlestībai, būtu mājušas ar roku? Kā ass nazis domas caurdūra teikums no Olivas paziņojuma. Brokastu laikā mēs sastrīdējāmies, un tēvs aizsteidzās uz darbu nepaēdis.

Tātad Klārka kundze melojusi. Kāpēc? Kāpēc nodrošināt Robertu ar alibi, ja, pēc Olivas domām, Robertā viņa saskatījusi draudus?

Kaimiņiene izvadījusi savu vīru uz darbu dažas minūtes pirms Mārtiņa aiziešanas…

Ak Dievs, cik viņa akla! Alibi bija domāts Edvardam.

Roza satraukta piezvanīja no taksofona Airisai.

-     Esmu to riekstu pārkodusi, vecenīt. Es zinu, kas vainīgs, un tā nav Oliva.

-Še tev nu bija! Vienmer paļaujies uz savas aģentes instinktu. Es saderēju ar Geriju uz piecīti, ka tu tiksi galā. Viņš lēks vai uz ecēšām, kad nu nāksies zaudēt. Kurš tad ir vainīgais?

-     Kaimiņš. Edvards Klārks. Roberta Mārtiņa mīļākais. Šķiet, Gvenu un Eimberu viņš nogalinājis aiz greizsirdības. Gluži bez elpas Roza izstāstīja visu no sākuma līdz galam. Tikai ņem vērā, ka vēl jāatrod iespēja to pierādīt.

Otrā galā iestājās ilgstošs klusums.

-    Vai tu vēl klausies?

-     Jā. Es nupat apraudāju savas piecas mārciņas. Es zinu, tu esi satraukta, mīļumiņ, taču paskaties uz visu ar skaidrām acīm un mazliet padomā ar galvu. Ja jau Edvards sakapājis Gvenu un Eimberu pirms Roberta aiziešanas uz darbu, vai Roberts virtuvē nebūtu paklupis uz viņu līķiem?

-    Varbūt tas darīts kopīgi?

-     Kāpēc tādā gadījumā viņi nenomušīja Olivu? Nemaz nerunājot par tādu nieku kā motīvu, kura dēļ Olivai vajadzētu aizstāvēt homoseksuālistu, tēva mīļāko? Daudz ticamāk, ka Klārka kundze melojusi, lai sagādātu alibi Robertam.

-    Kāpēc?

-      Abiem bija kvēls romāns, paskaidroja Airisa. Klārka kundze nodomāja, ka Roberts piebeidzis sievu, lai abiem būtu brīvas rokas, un tāpēc, lai šo pasargātu, meloja uz velna paraušanu. Pilnīgas pārliecības, ka viņš bijis homoseksuālists, tev nav. Arī skolasbiedrenes māte tā nedomā. Vai K. kundze ir pievilcīga?

-    Ne tagad. Agrākos laikos gan.

-Še tev nu bija!

-    Bet kāpēc Roberts nogalināja Eimberu?

-     Gluži vienkārši tāpēc, ka viņa tur pagadījās, sacīja Airisa. Droši vien viņa bija izdzirdējusi cīkstēšanos, pamodusies un nonākusi lejā. Robertam nekas cits nav atlicis kā nogalināt arī viņu. Pēc tam viņš laidās lapās, un nabaga Oliva, kas visu laiku gulēja, palika izstrēbt šo putru.

Visai negribīgi, bet Roza tomēr devas uz tikšanos ar Olivu.

-     Es jūs negaidīju, vismaz ne pēc… Oliva aprāva teikumu. Nu, jūs pati zināt, viņa bikli pasmaidīja.

Roza atkal sarunājās ar Olivu agrākajā istabā bez uzraudzes klātbūtnes. Šķiet, priekšnieces bažas bija pagaisušas reizē ar Olivas naidīgumu. Roza secināja, ka cietuma sistēma nekad nebeigs viņu pārsteigt. Viņa bija paredzējusi sastapties ar neatrisināmām problēmām, jo viņa bija ieradusies nevis sev atvēlētajā pirmdienā, bet trešdienā, taču uztraukumi bija velti. Tiekoties ar Olivu, nekādi ierobežojumi vairs nepastāvēja. Roza pabīdīja uz priekšu cigarešu paciņu.

-    Šķiet, tu atkal esi persona grata, viņa sacīja.

Oliva paņēma cigareti.

-    Kā jums klājas?

Roza savilka uz augšu uzacis.

-     Kopš galvassāpes mitējušās, es jūtos labāk. Apaļajā sejā pavīdēja nemiers. Es tikai ķircinos, viņa maigi piebilda. Arī es biju vainīga. Man vajadzēja piezvanīt. Vai agrākie atvieglojumi tev atjaunoti?

-    Jā. Apiešanās ir pavisam normāla, ja cilvēks nomierinājies.

-    Labi. Roza ieslēdza magnetofonu. Es biju aizbraukusi pie jūsu kaimiņiem Klārkiem.

Oliva nopētīja Rozu caur sērkociņa liesmu, pēc tam uzmanīgi pielika to pie cigaretes.

-Un?

-     Klārka kundze melojusi, ka redzējusi tavu māti un māsu slepkavību rītā.

-    Kā jūs to zināt?

-    Viņa pati pateica.

Oliva stingri iespieda cigareti starp lūpām un dziļi ievilka dūmu.

-    Klārka kundze ir senila jau nezin cik gadus, Oliva paziņoja. Viņai sapņos rādījās baciļi, un katru rītu viņa spodrināja mēbeles ar speciāliem līdzekļiem un darbojās ar putekļu sūcēju kā neprātīga. Sveši cilvēki parasti noturēja viņu par apkopēju. Viņa vienmēr sauca mani savas mātes vārdā par Mēriju. Varu iedomāties, ka tagad viņa galīgi zaudējusi prātu.

Roza apjukusi papurināja galvu.

-    Tā ir, taču varu apzvērēt, ka tad, kad viņa atzinās melos, bija gaišais brīdis. Tomēr viņa baidās no vīra.

Olivu šī ziņa pārsteidza.

-Agrāk viņa nebaidījās. Tieši misters Klārks baidījās no sievas. Kā viņš reaģēja, kad vecā pateica, ka melojusi?

-     Viņš pārskaitās. Izdzina mani no mājas. Roza sataisīja viltīgu seju. Mēs nesapratāmies no paša sākuma. Viņš bija iedomājies, ka esmu ieradusies no sociālās aprūpes dienesta spiegot.

Olivai no kakla izlauzās jautrs spiedziens.

-    Nabaga misters Klārks!

-     Tu teici, ka viņš paticis tavam tēvam. Vai tā ir taisnība?

Oliva vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Es nepazinu viņu tik labi, lai viņš man patiktu vai nepatiktu. Šķiet, man bija viņa žēl sievas dēļ. Viņam agri nācās doties pensijā, lai pieskatītu sievu.

Roza apsvēra jauno ziņu.

-Taču slepkavību laikā viņš strādāja?

-    Viņš mājās mazlietiņ piestrādāja ar grāmatvedības darbiem. Galvenokārt ar citu cilvēku nodokļu maksām. Oliva nobirdināja pelnus uz grīdas. Klārka kundze reiz bija aizdedzinājusi dzīvojamo istabu. Pēc tam Klārks baidījās atstāt sievu vienu. Viņa bija ļoti prasīga, taču māte sacīja, ka tā esot viltība, ar kuru turēt vīru pie saviem brunčiem.

-    Kā tu domā, vai tā bija taisnība?

-     Droši vien. Oliva pēc sava paraduma nostādīja cigareti uz gala un paņēma nākamo. Manai mātei parasti bija taisnība.

-    Vai viņiem bija bērni?

Oliva noliedzoši pagrozīja galvu.

-    Nedomāju vis. Nekad nevienu bērnu neesmu redzējusi. Viņa sačokuroja lūpas. Vīrs viņai bija bērna vietā. Reizēm smiekli nāca, vērojot, kā viņš skraidelē, dara visu, ko liek, un taisnojas, ja izdara ko nepareizi. Eimbera saukāja viņu par Dīķa Mīkstmiesi, jo viņš bija mīksts un glums. Viņa iesmējās. Līdz pat šodienai tas bija izgājis no prāta. Tāda iesauka viņam piedienēja. Vai der ari tagad?

Roza atcerējās Klārka tvērienu uz rokām.

-     Man viņš diez cik mīksts nelikās, viņa sacīja. Nožēlojams gan.

Oliva pētīja Rozu ar dīvaini urbīgu skatienu.

-    Kāpēc jūs atkal atnācāt? viņa piesardzīgi pajautāja. Pirmdien jums tādas domas nebija.

-    Kāpēc tu tā saki?

-    Es redzēju jūsu seju. Jūs nodomājāt, ka esmu vainīga.

-Jā.

Oliva pamāja ar galvu.

-     Tas izsita mani no līdzsvara. Es nebiju apjautuši, cik man ir svarīgi, lai kāds tic, ka neesmu to darījusi. Politiķi to sauc par labas pašsajūtas faktoru. Bālajās skropstās Roza pamanīja miklumu. Ar laiku cilvēks pierod, ka viņu uzskata par briesmoni. Reizēm es pati tam noticu. Viņa ielika vienu savu neproporcionālo roku starp krūtīm. Kad jūs aizgājāt, šķita, ka sirds man tūlīt plīsīs. Muļķīgi, vai ne? Acis viņai pildījās ar asarām.

-      Es neatceros, ka agrāk kādreiz būtu tik ļoti satraukusies. Oliva apklusa.

-    Māsa Bridžita veda mani drusku pie prāta, Roza paskaidroja.

Olivas sejā parādījās gaišums, it kā tai būtu uzspīdējusi sveces liesma.

-       Māsa Bridžita? Oliva izbrīnījusies atkārtoja.

-     Vai viņa tiešām domā, ka neesmu to darījusi? Man tas nenāca ne prātā. Man likās, ka viņa gluži vienkārši pilda kristietes pienākumu.

"Kaut viņu nelabais," nodomāja Roza, "mazliet melu nekādu ļaunumu nenodarīs."

-     Protams, viņa domā, ka tu neesi to darījusi. Vai citādi viņa būtu mani tā apstrādājusi?

Bija redzams, ka Olivas neglītajā sejā patīkamus vaibstus ievelk nedrošs prieks, un Rozai ienāca prātā, ka visi tilti nu ir nodedzināti. Nekad vairs nebūs iespējams pajautāt, vai Oliva ir vainīga un vai stāsta patiesību, ja tas tiks darīts, nabadzītei sirds plīsīs.

-     Es to nedarīju, kā lasīdama viņas domas, sacīja Oliva.

-    Kas tad to darīja?

-    Es vairs nezinu. Agrāk šķita, ka zinu. Viņa nolika otro cigareti blakus pirmajai un vēroja, kā tā izdūmo. Kādreiz tam bija noteikta jēga, viņa murmināja, domām atgriežoties pagātnē.

-      Kā tev šķita, kas to izdarījis? Roza pēc brīža painteresējās. Vai kāds, kuru mīlēji?

Oliva tikai papurināja galvu.

-     Es neizturēšu, ja par mani smiesies. Daudz vieglāk, ja baidās. Tas vismaz nozīmē, ka respektē. Viņa paskatījās uz Rozu. Es patiešām te jūtos laimīga. Vai jūs spējat to saprast?

-    Jā, atcerēdamās cietuma priekšnieces vārdus, lēni novilka Roza. Lai cik dīvaini, bet spēju.

-     Ja jūs nebūtu mani sameklējusi, es te izturētu. Es esmu iedzīvojusies. Eksistence, kas neprasa pūles. Patiešām nezinu, vai es mācētu tikt ar visu galā ārpusē. Viņa nobrauca ar rokām pa masīvajiem stilbiem. Cilvēki smiesies par mani, Roza.

Tas vairāk bija konstatējums nekā jautājums, atbildēt nevajadzēja, un ne jau mierinošu atbildi gaidīja Oliva. Cilvēki smiesies, viņa domāja. Šajā sievietē, kas mīlēja tik dziļi, ka spēja uzlikt sev slepkavas zīmogu, lai glābtu mīļāko, mita kas absurds.

-    Es vairs neatkāpšos, Roza stingri paziņoja. Cāļu mātei ir jādzīvo. Tu esi dzimusi, lai dzīvotu. Viņa pavērsa rakstāmo pret Olivu. Un, ja nezini, kāda ir atšķirība starp eksistenci un dzīvošanu, izlasi Neatkarības deklarāciju. Dzīve nozīmē brīvību un tiekšanos pēc laimes. Paliekot šeit, tu atsakies gan no viena, gan otra.

-    Uz kurieni es varu doties? Un ko es darīšu? Oliva lauzīja rokas. Nekad savā mūžā es neesmu dzīvojusi patstāvīgi. Es netikšu ar tādu dzīvi galā. Katrā ziņā ne tagad, kad visi pēc kārtas zina.

-    Ko zina?

Oliva papurināja galvu.

-    Kāpēc nepastāsti to man?

-     Tāpēc, Oliva smagi noteica, ka jūs neticēsiet. Neviens man netic, kad saku taisnību. Viņa piesita pie stikla, aicinādama cietuma uzraudzi. Jums pašai jānoskaidro. Tikai tā jūs varēsiet izzināt patiesību.

-    Bet ja es to nespēšu?

-     Man neklājas sliktāk kā agrāk. Esmu saskaņā ar sevi, un tikai tam ir nozīme.

Jā, nodomāja Roza, galu galā tā var arī būt.

-     Vēl tikai atbildi uz vienu jautājumu, Oliva. Vai tu esi man melojusi?

-Jā.

-    Kāpēc?

Durvis atvērās, un, kā parasti, pagrūsta no mugurpuses, Oliva piecēlās.

-    Dažreiz tā ir drošāk.

Rozai verot dzīvokļa durvis, zvanīja telefons.

-    Čau! viņa sacīja, piespiedusi klausuli pie zoda, un vilka nost žaketi. Te Rozalinda Leija. Lai Dievs dod, ka nezvana Ruperts!

-    Te Hals. Es zvanu visu dienu. Sasodīts, kur tu biji palikusi? Varēja just, ka viņš ir noraizējies.

-     Meklēju pavedienus. Viņa atbalstījās ar muguru pret sienu. Kas noticis?

-    Es neesmu psihs, Roza.

-    Vakar tu rīkojies kā visīstākais psihs.

-    Vai tāpēc, ka nezvanīju uz policiju?

-      Starp citu, tieši tā būtu rīkojies normāls cilvēks, kad izposta viņa mantību. Protams, ja cilvēks darījis to pats…

-    Un kas vēl?

-     Tu uzvedies kā pēdējais rupeklis. Es tikai centos tev palīdzēt.

Hals maigi iesmējās.

-     Man neiziet no prāta, kā tu stāvēji pie durvīm ar galda kāju rokā. Tu gan esi sparīga dāma. Nobijusies pēc velna, bet ellīga. Esmu sagādājis fotogrāfijas. Vai tās tev vēl vajadzīgas?

-Jā.

-    Vai esi tik drosmīga, ka ieradīsies pati, vai sūtīt pa pastu?

-    Tam nav vajadzīga drosme, Hokslij, bet gan sasodīti bieza āda. Man apnicis, ka mani dursta. Roza klusībā nosmaidīja par asprātību. Pie reizes gribu pajautāt, vai tā nebija Klārka kundze, kura teica, ka Gvena un Eimbera bijušas dzīvas, Robertam ejot uz darbu?

Brīdi valdīja klusums, Hokslijs mēģināja saprast sakarības, taču nespēja.

-    Jā, ja viņa mita blakusmājā.

-    Viņa melojusi. Tagad viņa apgalvo, ka ne vienu, ne otru nav redzējusi, un tas nozīmē, ka Roberta Mārtiņa alibi ir priekš kaķiem. Viņš būtu varējis izdarīt savu darāmo pirms došanās uz darbu.

-    Kāpēc viņai būtu jāgādā alibi Robertam Mārtiņam?

-    Nezinu. Es mēģinu saprast. Sākumā man šķita, ka viņa gādājusi alibi vīram, taču izrādījās, ka šī doma ir aplama. Ja izslēdzam visu citu, Oliva stāsta, ka viņš jau bijis pensijā un tāpēc viņam nav bijis nepieciešams iet uz darbu. Vai tu neatceries, kā ir ar Klārka kundzes liecību, vai tā tika pārbaudīta?

-     Vai Klārks bija grāmatvedis? Jā? Hals bridi domāja. Kā tad, viņš strādāja galvenokārt mājās, taču kārtoja grāmatvedību arī vairākām nelielām apkārtnes firmām. Tajā nedēļā viņš bija izdarījis aprēķinus sakarā ar centrālās apkures ierīkošanu Portsvudā. Viņš tur atradies visu dienu. Mēs pārbaudījām. Līdz tam laikam, kad tika slēgta notikuma vieta, viņš mājās vēl nebija ieradies. Es vēl atceros jezgu, kādu viņš sacēla, ka mašīna jāatstāj ielas otrā galā. Vīrs gados, pliku galvu, ar brillēm? Vai tas ir viņš?

-    Jā, atbildēja Roza. Taču tam, kas darīts pa dienu, nav nekādas nozīmes, ja tobrīd, kad abi vīri devās uz darbu, Gvena ar Eimberu bija mirušas.

-    Vai uz Klārka kundzi var paļauties?

-     Ne visai, Roza atbildēja. Cikos, pēc patologa atzinuma, varēja iestāties nāve?

Hals atbildēja neparasti izvairīgi.

-    Tagad vairs neatceros.

-    Pamēģini! Roza neatlaidās. Roberts jums šķita gana aizdomīgs, ja jau pārbaudījāt viņa alibi, tātad viņu nevarēja tūlīt izslēgt no aizdomīgo saraksta.

-    Es nevaru atcerēties, Hokslijs atkārtoja vēlreiz. Bet, ja vainīgs ir Roberts, kāpēc viņš nenogalināja arī Olivu? Un kāpēc Oliva nav mēģinājusi viņu aizkavēt? Tur patiešām vajadzēja notikt mežonīgam ķīviņam. Nav iespējams, ka viņa neko nebūtu dzirdējusi. Tā māja nav liela.

-    Varbūt viņas tur nebija.

Kapelāns ieradās savā iknedēļas vizītē pie Olivas.

-     Tā būs labi, viņš sacīja, vērodams, kā Oliva ar sērkociņu piestiprina mātei pie galvas matu cirtu. Vai tur domāta Marija ar Jēzu?

Oliva uzjautrināta paskatījās uz kapelānu.

-    Māte žņaudz bērnu, viņa droši iebilda. Vai tādā gadījumā iespējams, ka tā ir Marija ar Jēzu?

Kapelāns paraustīja plecus.

-    Esmu redzējis daudz dīvainākus darbus, kurus uzdod par reliģisko mākslu. Kas tad tur ir?

-     Sieviete, sacīja Oliva. Ieva ar visām viņas sejām.

Kapelānu tas ieinteresēja.

-    Bet seju tu taču neesi izveidojusi.

Oliva sagrieza figūriņu, un kļuva redzams, ka tas, ko viņš bija noturējis par cirtām, īstenībā ir rupji ieskicētas acis, deguns un mute. Oliva sagrieza skulptūriņu citādi, un tikpat raupji ieskicēta seja parādījās arī sānos.

-    Viņai ir divas sejas, sacīja Oliva, viņa absolūti nespēj skatīties acīs otram. Oliva paņēma zīmuli un iebāza figūriņai starp ciskām. Bet tas nav svarīgi. Katrā ziņā VĪRIETIM ne, viņa nepatīkami noņirdza. Bikstot uguni, VĪRIETIS neskatās kamīna dzegā.

Hals bija salabojis durvis un virtuves galdu, kas nu stāvēja ierastajā vietā telpas vidū. Grīda bija tīri izberzta, visas ierīces salabotas, ledusskapis nostādīts taisni, no restorāna pat ienesti daži krēsli un kārtīgi novietoti ap galdu. Hals izskatījās galīgi pārguris.

-    Vai kaut mazliet esi gulējis? Roza pajautāja.

-    Pavisam nedaudz. Rāvos dienu un nakti.

-   Tu patiešām esi paveicis brīnumus. Roza pārlaida skatienu visapkārt. Ko tu gaidi pusdienās? Vai karalieni? Viņu patiešām te varētu uzņemt.

Rozai par pārsteigumu, Hals pacēla viņas roku un noskūpstīja. Tik skarbam vīram tas bija negaidīti smalks žests.

-    Paldies!

Roza neko nesaprata.

-    Par ko? viņa bezpalīdzīgi pajautāja.

Hals pasmaidījis atlaida roku vaļā.

-     Par pareizajiem vārdiem. Brīdi Roza gaidīja, ka Hals pateiks ko vairāk, taču viņš piemetināja: Fotogrāfijas ir uz galda.

Tā bija Olivas fotogrāfija policijā, skaidra un bez glaimiem. Gvēnas un Eimberas attēls satrieca, kā Hals jau bija brīdinājis. Kaut kas tāds varēja rādīties vienīgi murgos, un Roza pirmo reizi saprata, kāpēc visi uzskata Olivu par psihopāti. Viņa apgrieza attēlus otrādi un pievērsa uzmanību Roberta Mārtiņa attēlam, kurā viņš bija uzņemts līdz pleciem. Mute un acis viņam bija kā Olivai, un Rozai radās neliels priekšstats, kāda izskatītos Oliva, ja piepūlētu gribasspēku un atbrīvotos no tauku slāņiem. Tēvs bija ļoti glīts vīrietis.

-    Ko domā ar tām darīt?

Roza izstāstīja par vīru, kas sūtījis Olivai vēstules.

-    Apraksts atbilst viņas tēvam. "Velsa-Fargo" firmas darbiniece izteicās, ka pazītu šo cilvēku pēc fotogrāfijām.

-    Un kāda velna pēc tēvs lai slepeni sūtītu viņai vēstules?

-    Lai sagatavotu grēkāža lomai par slepkavībām.

Hals pret šo domu izturējās skeptiski.

-    Tu ķeries pie salmiņa. Un kā ar Gvenas un Eimberas fotogrāfiju?

-    Vēl nezinu. Es jūtu vēlēšanos parādīt tās Olivai, lai satriektu viņas apātiju.

Hokslijs savilka uz augšu vienu uzaci.

-     Es gan labi padomātu, vai tā darīt. Ar viņu neko nevar zināt. Var izrādīties, ka tu pazīsti viņu daudz sliktāk, nekā domā. Parādot slepkavības upurus, tu itin viegli vari panākt, ka viņa kļūst neprognozējama.

Viņa pameta uz Halu ašu skatienu.

-     Es pazīstu viņu labāk par tevi. Roza ielika fotogrāfijas somā un izgāja uz celiņa. Visdīvainākais ir tas, ka jūs ar Olivu esat līdzīgi. Jūs prasāt ticību, bet paši ticēt nespējat.

Hals gurdi ar roku pārvilka pār divas dienas vecajiem bārdas rugājiem.

-     Ticība ir divpusēji griezīgs zobens, Roza. Reizēm tā ļoti var ievainot. Es gribētu, lai reizi pa reizei to atceries.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Mārnija pētīja Roberta Mārtiņa fotogrāfiju vairākas sekundes, pirms papurināja galvu.

-    Nē, viņa sacīja, tas nav viņš. Viņš neizskatījās tik labi, arī mati viņam bija citādi, daudz biezāki, turklāt atglausti uz sāniem, nevis atpakaļ. Kā jau teicu, viņam bija tumši brūnas, gandrīz melnas acis. Šim cilvēkam acis ir gaišas. Vai tas ir viņas tēvs?

Roza pamāja ar galvu. Mārnija atdeva fotogrāfijas.

-    Māte bieži vien man mēdza atgādināt, lai neuzticos vīrietim, kuram ausu ļipiņas sniedzas zemāk par muti. Tā ir noziedznieka pazīme. Paskatieties uz šīm!

Roza paskatījās. Ausīm pāri pārlaisto matu dēļ viņa nebija pievērsusi tām uzmanību, taču Mārtiņa ausis pret pārējo seju bija galīgi nesimetriskas.

-    Vai jūsu mātei kāds noziedznieks bija pazīstams?

Mārnija noirdzās.

-    Protams, ne! Bet tāds ir sens ticējums. Viņa pastiepa kaklu, lai ieskatītos fotogrāfijā vēlreiz. Ja tā patiešām būtu, šobrīd viņš būtu ieskaitāms A kategorijā.

-    Viņš ir miris.

-    Varbūt tēva gēnus mantojusi meita. Viņa pilnībā iekļaujas A kategorijā. Mārnija pievērsās nagu vīlei. Ja drīkstu jautāt, kur tās dabūjāt?

-    Fotogrāfijas? Kāpēc to gribat zināt?

Mārnija pieskārās ar vīli fotogrāfijas labajam stūrim.

-    Es zinu, kur uzņēmumi izdarīti.

Roza skatījās, ko norāda nagu vīle. Aiz Mārtiņa galvas vīdēja abažūrs, kura malu rotāja ačgārns

-    Droši vien viņa mājā.

-     Šaubos. Vai redzat zīmi uz abažūra? Ir tikai viena vieta, kur parasti lampas rotā šādi abažūri.

Roza atskārta, ka uz abažūra nav ";ys" burti, bet lambdas, starptautiskais homoseksuālistu simbols.

-    Kurā vietā tas ir?

-    Neliels krodziņš netālu no ūdensmalas. Pēdiņu pulcēšanās vieta. Mārnija ieķiķinājās. Geji tur iet kantēt sev kadrus.

-    Kā sauc to krogu?

Mārnija ieķiķinājās vēlreiz.

-    "Baltais gailis".

Vīrieti fotogrāfijā saimnieks pazina uzreiz.

-    Marks Egnjū, viņš pavēstīja. Mēdza te iegriezties itin bieži. Pēdējos divpadsmit mēnešus gan neesmu redzējis. Kas ar viņu noticis?

-    Nomiris.

Saimnieka seja izstiepās.

-      Runāšu tiešu valodu, viņš izteica kā karātavu joku. AIDS un ekonomiskā pagrimuma dēļ man tikpat kā vairs nav klientu.

Roza līdzjūtīgi pasmaidīja.

-    Ja tas var dot kādu mierinājumu, tad šķiet, ka viņš nenomira ar AIDS.

-    Patiešām, tas dod mierinājumu, mīlīt. Viņš gāja no rokas rokā, tas Marks.

O'Braiena kundze paskatījās uz Rozu dziļi neapmierināta. Aizritējušais laika sprīdis un iedzimtais aizdomīgums bija radījis pārliecību, ka Rozai nav nekāda sakara ar televīziju, bet ka viņa ieradusies dabūt informāciju par dēliem.

-    Neko teikt, nekaunības jums netrūkst.

-     Ak, redzami vīlusies, noteica Roza. Vai esat mainījusi savus nodomus par uzstāšanos televīzijā? Viņa nosprieda, ka meli ir ticamāki, ja tos atkārto.

-    Televīzija, kas vēl nebūs! Jūs esat prasta okšķere. Ko jūs tik ļoti gribat izdibināt? Ja mani kas interesē, tad vienīgi tas.

Roza izņēma no mapes mistera Krū vēstuli un pasniedza sievietei.

-     Pagājušajā reizē es jau izskaidroju visu, cik nu labi pratu. Te ir līguma noteikumi ar televīzijas sabiedrību. Izlasiet, un jums kļūs skaidrs, kādi ir mūsu mērķi un kāpēc taisām šo programmu. Viņa norādīja uz Krū parakstu. Līgumu parakstījis direktors. Viņš noklausījās pagājušajā reizē izdarīto ierakstu, un viņam tas patika. Ja tagad atteiksieties, viņš būs stipri vīlies.

Rakstīts dokuments uz O'Braienu māti atstāja tūlītēju iespaidu. Uzklausījusi nesaprotamo skaidrojumu, viņa visgudri savilka pieri.

-     Labi, viņa sacīja. Ja ir līgums, tad cita runa. Vajadzēja parādīt pagājušajā reizē. Viņa salocīja papīru un gatavojās iebāzt kabatā.

Roza pasmaidīja.

-    Diemžēl, viņa sacīja, izņemdama papīru O'Braienu mātei no rokas, tas ir vienīgais eksemplārs, un tas nepieciešams nodokļu aprēķināšanai un citiem likumā noteiktiem mērķiem. Ja pazaudēšu, naudu nesaņems neviens. Vai drīkstu ieiet?

Māte saknieba lūpas.

-    Neredzu iemeslu, kāpēc lai jūs to nedarītu. Taču aizdomīgums negribēja atkāpties. Ņemiet vērā, ka neatbildēšu uz apšaubāmiem jautājumiem.

-     Protams, ne. Roza iegāja viesistabā. Vai kāds no ģimenes ir mājās? Ja iespējams, es gribētu parunāties vēl ar kādu. Jo plašāks priekšstats, jo labāk.

Māte nedaudz padomāja.

-    Maikl viņa piepeši iesaucās. Kāp lejā! Ar tevi grib aprunāties viena dāma. Zeperi! Viņa ir te.

Roza, kuru interesēja vienīgi saruna ar Geriju, juta, ka piecdesmit mārciņu banknotes aizlido vējā. Redzot, ka mātei uz dīvāna pievienojas divi stiegraini jaunekļi, viņa rezignēti pasmaidīja.

-     Sveicināti! viņa mundri ierunājās. Mani sauc Rozalinda Leija, un es pārstāvu telesabiedrību, kas uzņem televīzijas programmu par sociālo tiesību…

-    Es jau esmu viņiem stāstījusi, strupi iejaucās māte. Aģitēšana ir lieka. Piecdesmit mārciņu uz galviņu, vai ne?

-    Ja vien tas ir tās naudas vērts. Man vajadzīga stunda, lai visu pienācīgi izrunātu, un esmu paredzējusi maksāt piecdesmit mārciņu katram, ja varēšu runāt ar vecāko dēlu Pīteru un jaunāko Geriju. Līdz ar to es iegūšu plašāko iespējamo ieskatu problēmā. Es vēlos zināt, kā vecāko dēlu ietekmējusi uzturēšanās pie audžuvecākiem.

-    Labi, Gerijs ir jūsu rīcībā, sacīja māte, norādīdama uz neizskatīgu cilvēkbērnu pa kreisi. Jaunākais zeperis ir uz vietas. Pīters ir tuptūzī, tāpēc nāksies iztikt ar Maiku. Viņš man ir trešais un dzīvojis pie audžuvecākiem tikpat daudzas reizes kā Pīters.

-   Tādā gadījumā sāksim.

Roza atlocīja lapu ar rūpīgi sagatavotiem jautājumiem un ieslēdza magnetofonu. Viņa ievēroja, ka abiem "zeperiem" ir ideāli samērīgas ausis.

Pirmajā pusstundā tika runāts ar Maiku, mudinot viņu atcerēties bērnību audžuvecāku ģimenēs, izglītību (vai tās trūkumu pastāvīgo kavējumu dēļ), kā arī pirmo saskarsmi ar policiju. Viņš bija mazrunīgs, bez elementāras prasmes uzvesties sabiedrībā un savas domas izteica ar grūtībām. Priekšstats par viņu izveidojās slikts, un Roza, kas slēpa nepacietību aiz mākslota smaida, centās izprast, vai rezultāts būtu sliktāks, ja sociālās aprūpes dienests būtu ļāvis audzināt dēlu mātei. Šis jautājums nebija viennozīmīgs. Māte, lai arī kādi bija abu grēki, mīlēja dēlus, bet mīlestība ir sirdsapziņas stūrakmens.

Roza ar atvieglojuma sajūtu pievērsās Gerijam, kas bija klausījies abu sarunu ar dzīvu interesi.

-    Cik saprotu, tad līdz divpadsmit gadu vecumam jūs neesat atstājis māju, viņa ierunājās, ieskatīdamās piezīmēs. Pēc tam tikāt nosūtīts uz internātskolu. Kāds tam iemesls?

Viņš pasmaidīja.

-     Skolas kavēšana un sīkas zādzības, tāpat kā brāļiem. Pārkvejā sacīja, ka es esot vēl sliktāks par viņiem, un panāca, ka mani nosūta uz Čepmenas internātskolu. Skolai nebija nekādas vainas, un tur es šo to iemācījos. Pirms aiziešanas vēl dabūju apliecību par vidējo izglītību.

Pēc Rozas domām, patiesībā viss bija noticis otrādi un Pārkvejā teikts, ka Gerijs ir gudrāks par brāļiem un tāpēc vērts veltīt mācībām vairāk pūļu.

-    Tas ir labi. Vai apliecība par vidējo izglītību līdzēja vieglāk atrast darbu?

Tikpat labi kā par darbu viņa būtu varējusi runāt par ceļojumu uz Mēnesi.

-     Es nekad nemēģināju to meklēt. Mums tāpat bija

labi.

Roza atcerējās Hala vārdus: "Viņi gluži vienkārši neatzīst tās vērtības, ko visi pārējie."

-    Vai tad jūs negribējāt strādāt? Roza ziņkārīgi pavaicāja.

Gerijs pakratīja galvu.

-    Vai jūs pati pēc skolas beigšanas to gribējāt?

-     Jā, pārsteigta par jautājumu, viņa atteica. Es nevarēju vien sagaidīt, kad tikšu projām no mājām.

Tikpat lielā izbrīnā par Rozas ambīcijām kā viņa par to trūkumu Gerijs paraustīja plecus.

-     Mēs vienmēr esam turējušies kopā, viņš sacīja.

-    No pabalstiem ir daudz lielāks labums, ja tos saliek kopā. Vai tad jūs nesapratāties ar vecākiem?

-    Ne tik labi, lai gribētos dzīvot ar viņiem kopā.

-    Sapratu, viņš līdzjūtīgi sacīja, tas visu izskaidro.

Lai cik tas šķita absurdi, Roza juta, ka apskauž viņu.

-     Jūsu māte sacīja, ka esat kādu laiku strādājis par kurjeru ar motociklu. Vai šis darbs nesagādāja prieku?

-      Kā nu to ņem. Sākumā viss bija uz goda, taču braukšana ar motociklu pa pilsētu nedod nekādu prieku, bet darbs bija vienīgi pilsētā. Darbs nemaz nebūtu bijis slikts, ja tas smerdelis, kam firma piederēja, būtu maksājis vismaz tik daudz, lai iespējams segt izdevumus par motocikla uzturēšanu. Viņš nogrozīja galvu. Tas bija nešpetns mērglis. Pēc sešiem mēnešiem viņš no mums atbrīvojās un beigta balle. Vairs ne moču, ne darba.

Roza līdz šim bija dzirdējusi trīs atšķirīgas versijas par to, kā O'Braienu zēni zaudējuši darbu "Velsa-Fargo" firmā. Viņa nezināja, vai kaut viena ir patiesa, varbūt patiesas bija visas, ja skatās no dažādiem redzespunktiem. Patiesība, viņa nodomāja, nav absolūta, kā pati kādreiz bija uzskatījusi.

-    Jūsu māte sacīja, Roza ierunājās nevainīgi jautri,

-    ka, strādājot šajā darbā, jums iznākusi darīšana ar slepkavnieci.

-    Vai ar to domājat Olivu Mārtiņu?

Lai arī cik noraizējies Gerijs bija juties slepkavību laikā, bažas acīmredzot bija pagaisušas.

-    Tā bija tāda jokaina padarīšana. Piektdienu vakaros man reizēm gadījās piegādāt Olivai vēstules no kāda nejēgas, pret kuru viņa nebija vienaldzīga, līdz kas to būtu domājis! viņa piepeši apkauj mājiniekus. Tas mani dikti pārsteidza, ja runā godīgi. Man nebija ne mazākās nojautas, ka viņa ir ķerta.

-   Tomēr tā vajadzēja būt, ja jau viņa sakapāja māti un māsu gabalos.

-    Mjā, Gerijs iegrima domās. Nekad neesmu spējis to saprast. Ar viņu viss bija kārtībā. Es pazinu Olivu, kad vēl biju maziņš. Arī tad viņa bija uz goda. Tā bija viņas māte un aptaurētā māšele, kurām trūka dažu skrūvīšu. Ak Dievs, tā gan bija maza cūka!

Roza noslēpa pārsteigumu. Visi mīlēja Eimberu. Cik bieži bija nācies to dzirdēt?

-    Varbūt kādu dienu Olivai viss apriebās? Arī tā notiek.

-     Ak! Gerijs izvairīgi paraustīja plecus. Es to varu saprast. Bet kāpēc tad viņa negāja pie sava sapņu prinča? Manuprāt, pat ja viņš bija precējies, vienalga, būtu varējis noīrēt Olivai dzīvokli. Ja spriež pēc tā, cik tika izgrūsts par vēstuļu piegādi, skanošā viņam netrūka. Divdesmit mārciņu šim nenozīmēja neko. Naudas viņam laikam bija kā spaļu.

Roza iekoda zobos zīmuļa galu.

-      Varbūt viņa nemaz nav to darījusi, viņa skaļi domāja. Varbūt policija nav apcietinājusi īsto cilvēku. Nav ko izlikties, šī nebūtu pirmā reize.

Māte saknieba lūpas.

-    Policijā visi ir pērkami, viņa apstiprināja. Mūsu laikā ķer ciet un bāž cietumā visus pēc kārtas. Šajā zemē būt īram ir bīstami. Ja esi īrs, tad nav nekādu cerību.

-     Tomēr, skatoties uz Geriju, sacīja Roza, ja tā nav Oliva, kas tad?

-    Es nebūt nesaku, ka viņa nav vainīga, Gerijs asi iebilda. Viņa atzina savu vainu. Es tikai saku, ka viņai nevajadzēja to darīt.

Roza nevērīgi paraustīja plecus.

-     Gluži vienkārši zaudēja savaldību un neapdomāja savu rīcību. Vai jums neienāk prātā, ka uz to izprovocēja māsa? Jūs teicāt, ka viņa bijusi briesmīga.

Rozai par pārsteigumu, ierunājās Maiks.

-     Ārpus mājas eņģelis, mājās sātans, viņš bilda. Tāda pati kā mūsu Treisija.

Roza uzsmaidīja Maikam.

-    Ko tas nozīmē?

Māte ņēmās skaidrot.

-     Maita pret ģimeni, zelta gabaliņš pret visiem citiem. Mūsu Treisija blakus Eimberai Mārtinai nobāl. Es vienmēr esmu teikusi, ka tam bērnam nāksies smagi ciest, un izrādījās, ka man ir taisnība. Nevar mūžu nodzīvot ar divām sejām un cerēt, ka viss beigsies labi.

Roza neslēpa ziņkāri.

-    Tad jau iznāk, ka jūs itin labi esat pazinusi to ģimeni. Man likās, ka jūs tikai neilgu brīdi tur esat strādājusi.

-     Taisnība. Eimberai vēlāk iepatikās viens no zēniem, viņa teica klusākā balsī, taču lai zibens mani nosper, ja šobrīd atceros, kurš tas bija. Vai tas nebiji tu, zeperi?

Gerijs papurināja galvu.

-   Tas bija Kriss, sacīja Maiks.

-    Pilnīgi pareizi, piekrita māte. Šie bija kā divi balodīši. Viņa sēdēja Kriša istabā kā medusmaizi apēdusi un taisīja smukas actiņas, lai gan toreiz viņai nevarēja būt vairāk par divpadsmit vai trīspadsmit gadiem. Viņam bija cik? Piecpadsmit vai sešpadsmit. Skaidrs, ka tajā vecumā jebkura uzmanības izrādīšana glaimo, turklāt viņa nenoliedzami bija glīts skuķēns un izskatījās vecāka nekā īstenībā. Katrā ziņā toreiz mums radās iespēja iepazīties ar īsto Eimberu. Krišu viņa godāja kā karali, bet pret mums pārējiem izturējās tā, it kā mēs no mēslu ratiem būtu izkrituši. Es nezinu, vai vēl kādam ir tāda mute kā viņai. Visu laiku tik: kuņa, kuņa un kuņa. Izskatījās, ka māte ir pamatīgi sašutusi. Nespēju saprast, kā toreiz novaldīju rokas, taču Kriša dēļ tas man izdevās. Nabaga zēns bija galīgi apmāts. Viņas māte, protams, neko nezināja. Un, līdzko tas nāca gaismā, viņa pielika punktu.

Roza cerēja, ka sejas izteiksme viņu pārāk nenodod. Vai tas nozīmēja, ka Eimberas nelikumīgā bērna tēvs ir Kriss O'Braiens? Šāds pieņēmums nebija no gaisa grābts. Misters Heiss bija ieminējies, ka bērnu sagādājis kāds zellis no Pārkvejas vispārizglītojošās skolas. Ja abu attiecības bija pārtraukusi Gvena, tad, bērnam piedzimstot, viņa noteikti zinājusi, kas ir tēvs. Šis apstāklis varbūt izskaidroja slepenību, ar kādu Roberts Mārtiņš meklēja mazdēlu. Droši vien O'Braieniem nebija ne jausmas, ka Kriss kļuvis par tēvu un ka dēls, ja vien tiktu atrasts, būtu pusi miljona mārciņu vērts.

Fantastiski, viņa murmināja, izmisīgi domādama, ko teikt. Nekad man nav nācies tikties ar cilvēku, kas tik tuvu pazinis slepkavu. Vai Kriss nepārdzīvoja, kad Eimbera tika nogalināta?

Nē, māte bezjūtīgi noirgojās. Viņi nebija tikušies gadiem. Gerijs pārdzīvoja vairāk, vai ne, mīļais?

Gerijs cieši pētīja Rozu.

-       Nepavisam ne, viņš strupi atteica. Es biju noraustījies, ka slepkavību nepiesien man. Gribu teikt, ka biju ticies ar Olivu diezgan bieži. Man likās, ka kruķi ņems priekšā visus viņas paziņas un pamatīgi iztirinās. Viņš papurināja galvu. Tas zellis viegli tika vaļā. Viņš varēja būt iejaukts šajā lietā. Es nebrīnītos, ja Oliva būtu nosaukusi kādu vārdu un izkļuvuši no ķezas.

-    Vai jums vēl kādreiz gadījies viņu satikt?

-    Nē, jaunekļa sejā negaidīti iegūla viltīgs smaids, un viņš paskatījās uz Rozu ar tādu sejas izteiksmi, it kā redzētu viņai cauri. Tomēr es zinu, uz kurieni viņš veda šo seksoties. Viņš sazvērnieciski pasmaidīja. Cik par to maksāsiet?

Roza atbildēja uz viņa skatienu.

-    Kā jūs to zināt?

-     Tas stulbenis lietoja pašlīmējošās aploksnes. Tās atvērt ir tīrais nieks. Vienu tādu vēstuli es izlasīju.

-    Vai viņš tās parakstīja? Vai zināt arī viņa vārdu?

Gerijs papurināja galvu.

-    Vārds sākās ar P. "Ar mīļu sveicienu P." Tas bija vēstules beigās.

Roza beidza izlikties.

-    Vēl piecdesmit mārciņu, viņa sacīja, pie tām simt piecdesmit, kuras esmu ar mieru maksāt. Ne vairāk. Man pašai tad nepaliks nekā.

-    Lai notiek! Neapzināti atdarinādams māti, Gerijs pastiepa roku. Naudu papriekšu!

Roza paņēma maku un iztukšoja.

-    Divsimt mārciņu. Viņa noskaitīja naudu Gerijam plaukstā.

-    Es zināju, ka neesat no televīzijas, māte saviebusies noteica. Lai sasper mani nelabais, ja nezināju.

-   Tātad? Roza noprasīja Gerijam.

-    Toreiz svētdienā viņai vajadzēja ierasties Faradeja ielā viesnīcā "Belvedere". "Ar mīļu sveicienu R" Ja gadījumā nezināt, tad Faradeja iela ir Sauthemptonā.

Ceļā uz Sauthemptonu nācās braukt pa Doulingtonas Haistrītu. Tikai pabraukuši garām, Roza atjēdzās, ka skatiens fiksējis "Glitzy" modes preču veikalu, un viņa ielas vidū nospieda bremzes pedāli, gandrīz izraisīdama avāriju. Ņipri pamājusi ar roku saniknotajam vīrietim, kas brauca aiz muguras un izvirda lāstus par sievietēm pie stūres, viņa iebrauca sānielā, kur atrada vietu mašīnai.

Vārds "Glitzy" veikalam gan nav īsti piemērots, Roza nodomāja, vērdama durvis. Viņa bija cerējusi ieraudzīt modeļu apģērbus vai vismaz apģērbus, kurus var saukt par dārgiem. Viņa gan visu salīdzināja ar Londonas preču veikaliem. "Glitzy" nepārprotami bija orientēts uz lēto apģērbu tirgošanu, ne bez pamata ņemot vērā, ka pircējas būs pusaugu meitenes, kurām nav ne līdzekļu, ne transporta, lai brauktu iepirkties uz modīgākajiem Sauthemptonas rajoniem.

Roza sameklēja vadītāju, gadus trīsdesmit vecu sievieti, kuras atpakaļ sasukātie mati uz galvas veidoja krāšņu, blondu bišu stropu. Roza pasniedza vizītkarti un noskaitīja penteri, ka raksta grāmatu par Olivu Mārtiņu.

-     Es mēģinu sameklēt kādu, kas pazinis viņas māsu Eimberu, viņa paskaidroja. Man pastāstīja, ka dažus mēnešus pirms noslepkavošanas māsa strādājusi šeit. Vai toreiz ari jūs te strādājāt? Vai varbūt zināt kādu, kas šeit strādājis?

-     Nē, mīļā, atvainojiet! Tādā vietā kā šī darbinieki mainās bieži. Jaunas meitenes parasti te pastrādā vienīgi tik ilgi, kamēr gadās kas labāks. Es pat nezinu, kas toreiz vadījis veikalu. Jums vajadzēs griezties pie īpašniekiem. Varu iedot adresi, veikalvede izpalīdzīgi piemetināja.

-    Pateicos! Droši vien ir vērts pamēģināt.

Sieviete pieveda viņu pie kases galda un caurskatīja kartīšu indeksu.

-     Cik dīvaini! Es šīs slepkavības atceros, taču man nebija nācis prātā saistīt acīm redzamas lietas. Ak viņas māsa te strādājusi!

-    Viņa te strādājusi neilgu laiku, un es neesmu pārliecināta, vai toreiz tas tika pieminēts. Presi galvenokārt interesēja Oliva, nevis Eimbera.

-     Jā. Sieviete atrada kartīti. Eimbera. Diezgan neparasts vārds, vai ne?

-    Jādomā gan. Tā bija iesauka. Viņas īstais vārds bija Elisona.

Sieviete palocīja galvu.

-      Es te strādāju trīs gadus un jau trīs gadus lūdzu izremontēt personāla tualeti. Neviens to nedara, aizbildinoties ar ekonomisko panīkumu. Ar to aizbildina arī algu pazemināšanu un lēto importa apģērbu, kas nav pat pieklājīgi sašūts. Tualetē pie sienām ir flīzes, un acīmredzot tās noplēst un uzlikt citas vietā maksā pārāk dārgi. Roza pieklājīgi pasmaidīja. Neuztraucieties, mīļā, tas viss ir saistīts ar šo lietu, un tūlīt pie tās nonākšu. Jaunas flīzes vajadzīgas tāpēc, ka ar kaltu vai ko tamlīdzīgu kāds apstrādājis vecās. Uz tām ieskrāpēts uzraksts, bet pēc tam skrāpējumā iesmērēta neizdzēšama tinte. Ko tikai es neesmu izmēģinājusi, lai krāsu iztīrītu: balinātāju, plīts tīrāmo līdzekli, krāsas atšķaidītāju un ko tik vēl ne, mīļā! Viņa papurināja galvu. Uzraksts nav izdzēšams. Un kāpēc? Tāpēc, ka skrāpētājs izgriezies cauri keramikai un dedzinātais māls apakšā uzsūcis netīrumus un traipus. Kad paskatos uz uzrakstu, ik reizi pār muguru pārskrien skudriņas. Rakstītāju nepārprotami vadījis naids, to es gribēju pateikt.

-    Un ko šis uzraksts pauž?

-    Es parādīšu. Tas ir tepat aiz muguras. Viņa pagāja garām pāris durvīm, pagrūda vaļā citas durvis un palaida Rozu pirmo. Re, tur ir! Tas ir kā iededzināts, vai ne? Un, vai zināt, es visu laiku nesapratu, kas tā Eimbera ir. Tai vajadzēja būt māsai, vai ne? Es jau ieminējos, ka Eimbera nav parasts vārds.

Tie bija vieni un tie paši vārdi, kas pretstatā sirdīm un bultām, kuras parasti grezno tualešu sienas, desmit vai vienpadsmit reizes atkārtojās uz flīzēm. IENĪST EIMBERU… IENĪST… EIMBERU.

-    Interesanti, kas to izdarījis? nomurmināja Roza.

-    Droši vien kāds reti slims cilvēks. Neviens noteikti nav gribējis, ka viņa to zina, ja viņas vārds nav priekšā.

-    Viss atkarīgs no tā, kā lasa, Roza domīgi noteica. Ja vārdi būtu kārtīgi ierakstīti visapkārt, tas nozīmētu, ka Eimbera ienīst Eimberu, ienīst Eimberu līdz bezgalībai.

"Belvedere" bija tipiska otršķirīga viesnīca, proti, divas kopā salaistas dvīņumājas, kur pa pakāpieniem varēja uziet līdz ieejas durvīm ar pīlāriem abās pusēs. Izskatījās, ka klienti, galvenokārt tirdzniecības aģenti, viesnīcu pametuši. Roza pašķindināja zvaniņu pie reģistratora galda un gaidīja.

No dibenistabas telpas parādījās piecdesmit gadus veca smaidoša sieviete.

-    Sveicināta, kundze! Priecājos jūs redzēt "Belvedere" \ Viņa pavilka uz savu pusi reģistrācijas grāmatu. Vai vēlaties istabu?

Cik gan briesmīgs tāds saimniecisks panīkums, nodomāja Roza. Cik ilgi cilvēki spēs saglabāt šo skumjo, uzspēlēto optimismu, kad par reālajiem apstākļiem liecināja tukšas viesu grāmatas.

-     Es atvainojos, Roza sacīja. Baidos, ka ne. Viņa pasniedza vizītkarti. Es esmu brīva līguma žurnāliste. Šķiet, ka cilvēks, par kuru rakstu, ir uzturējies šeit. Ceru, ka jums varbūt izdosies pazīt viņu pēc fotogrāfijas.

Sieviete ar pirkstu uzsita pa reģistrācijas grāmatu un atgrūda nost.

-    Vai tas, ko rakstāt, tiks publicēts?

Roza palocīja galvu.

-    Un, lai kas būtu te uzturējies, vai "Belvedere" tiks pieminēta?

-    Ja nevēlaties, tad ne.

-    Mīļā, cik gan maz jūs zināt par viesnīcu biznesu! Šobrīd jebkura publikācija ir apsveicama.

Liekot Olivas fotogrāfiju uz galda, Roza iesmējās.

-    Ja viņa te bijusi, tad astoņdesmit septītā gada vasarā. Vai toreiz jūs šeit strādājāt?

-     Strādājām, sieviete ar nožēlu noteica. Mēs nopirkām šo viesnīcu astoņdesmit sestajā gadā, kad ekonomika gāja uz augšu. Viņa izņēma no kabatas brilles, uzlika uz deguna un paliecās uz priekšu, lai ieskatītos fotoattēlā. -Ak jā, es atceros viņu labi. Ražena meiča. Tovasar viņa te ieradās ar vīru, lielākoties svētdienās. Parasti noīrēja istabu uz dienu, bet vakarā devās mājās. Viņa nopūtās. Tā bija parocīgi. Mēs vienmēr varējām izdot istabu jau svētdienas vakarā. Par divdesmit četru stundu uzturēšanos bija iespējams saņemt dubultu maksu. Viņa izdvesa vēl vienu nopūtu. Kaut tas būtu iespējams tagad! Es priecātos, ja varētu viesnīcu pārdot, bet, kad tik daudz mazo viesnīcu bankrotē, mēs nedabūtu atpakaļ ne tik, cik savā laikā samaksājām. Atliek vienīgi palikt savā postenī.

Roza uzsita ar pirkstu pa fotogrāfiju, atkal pievēršot uzmanību Olivai.

-    Ar kādu vārdu viņa un vīrs pierakstījās?

Sievieti jautājums uzjautrināja.

-      Droši vien ar kādu ļoti parastu vārdu. Smiti vai Brauni.

-    Vai viņi iereģistrējās arī?

-Ak jā! Šajā ziņā mums ir kārtība.

-    Vai varu ieskatīties viesu grāmatā?

-    Kāpēc ne? Viņa atvēra skapīti zem galda un izņēma 1987. gada viesu reģistru. Paskatīsimies, kas tur ir. Redziet nu, misters Lūiss ar kundzi. Kā redzat, viņiem fantāzija darbojusies labāk nekā vairumam. Sieviete sagrieza grāmatu, lai redz arī Roza.

Viņa skatījās rūpīgajā rokrakstā un nodomāja: "Rokā tu esi, murmuli!"

-     Tas izskatās pēc vīrieša rokraksta. Roza jau zināja, kam tas pieder.

-     Ak jā, attrauca sieviete. Vienmēr ierakstījās vīrs. Viņa bija daudz jaunāka un ļoti kautrīga, jo īpaši sākumā. Laika gaitā viņa kļuva drošāka, tā vienmēr notiek, taču viņa nekad neuzņēmās vadību. Kas viņa ir?

Rozai radās interese, vai sieviete būs tikpat izpalīdzīga, ja to uzzinās. Nebija arī nozīmes slēpt. Līdzko grāmata tiks publicēta, viņa uzzinās visu sīkumos.

-    Viņu sauc Oliva Mārtiņa.

-    Nekad šo vārdu neesmu dzirdējusi.

-    Viņa izcieš mūža ieslodzījumu par mātes un māsas noslepkavošanu.

-    Kungs žēlīgs! Vai tik viņa nav tā… Sieviete izdarīja ar roku kustības, it kā cilātu cirvi. Roza palocīja galvu. -Žēlīgā debess!

-    Vai joprojām gribat, ka viesnīca tiktu pieminēta?

-     Lai sasper jods! Viņa plati smaidīja. Protams! Slepkavniece mūsu viesnīcā! Tā ir fantastika! Guļamistabā mēs pie sienas pieliksim plāksnīti… Ko tieši jūs rakstāt? Grāmatu? Rakstu žurnālam? Mēs sagādāsim viesnīcas un guļamistabas attēlus. Tas ir ko vērts. Cik satraucoši! Kaut es to būtu zinājusi!

Roza iesmējās. Tā bija aukstasinīga un nekrietna priecāšanās par cita nelaimi, taču viņa nespēja nosodīt. Vienīgi muļķis pētītu zobus dāvinātam zirgam.

-    Pārāk nepriecājieties, viņa brīdināja, jo grāmata droši vien tiks publicēta ne agrāk kā pēc gada, un Oliva tajā tiks attaisnota, nevis nosodīta. Pēc manām domām, viņa nav vainīga.

-    Jo tālāk, jo labāk. Mēs pārdosim grāmatu foajē. Es zināju, ka laime atkal mums uzsmaidīs. Sieviete vai staroja. Pasakiet Olivai, ka pēc iznākšanas no cietuma viņa varēs uzturēties pie mums par velti, cik ilgi vēlēsies. Mēs vienmēr esam atsaucīgi pret pastāvīgajiem iemītniekiem. Mīļā, vai es vēl kādā veidā varu palīdzēt?

-    Vai jums ir kopētājs?

-    Ir. Kādu modeli vajag?

-     Vai būtu iespējams nokopēt ierakstu reģistrācijas grāmatā? Un varbūt jūs varētu aprakstīt, kāds izskatījās misters Lūiss?

Viesnīcas saimniece savilka lūpas murskulī.

-     Viņš ne ar ko neizcēlās. Apmēram piecdesmit gadus vecs. Gaišmatis, vienmēr tumšā uzvalkā, smēķētājs. Vai tas ko dod?

-     Varbūt. Vai mati izskatījās dabiski? Varbūt atceraties?

Sieviete iesmējās.

-    Patiešām biju to aizmirsusi. Man nekas tāds nenāca ne prātā, kamēr kādu dienu neienesu istabā tēju un nepārsteidzu šo pie spoguļa pielāgojam parūku. Jāatzīstas, ka pēc tam izsmējos gan. Parūka bija laba. Skatoties uz viņu, nevarēja ienākt ne prātā, ka vīram ir parūka. Jūs tātad pazīstat viņu?

Roza pamāja ar galvu.

-    Vai jūs pazītu viņu fotogrāfijā?

-    Varu pamēģināt. Parasti sejas es atceros.

-     Pie tevis apmeklētājs, Tēlniece. Uzraudze jau bija kamerā, iekams Oliva paguva noslēpt, ar ko nodarbojas. Nāc! Netūļājies!

Oliva sagrāba vaska figūras ar vienu roku un saspieda saujā.

-    Kas atnācis?

-    Mūķene. Uzraudze paskatījās uz Olivas sažņaugto dūri. Kas tev tur ir?

-     Parasts plastilīns. Viņa atlaida vaļā pirkstus. Rūpīgi krāsotās un krāsaina auduma strēmelēs ietērptās figūras bija saķepušas tikpat neizteiksmīgā daudzkrāsainā masā kā svece, no kuras cēlušās.

-      Atstāj tepat! Mūķene atnākusi aprunāties, nevis skatīties, kā tu māžojies ar plastilīnu.

Hals ar taisni nostieptu augumu, rokām uz galda, galvu noslīgušu pret krūtīm, gulēja pie virtuves galda. Roza pa virtuves logu brīdi vēroja viņu, bet tad viegli pieklauvēja pie stikla. No pārguruma apsārtušas acis palūkojās viņā, un Rozu pārsteidza atvieglojums, kāds tajās parādījās, ieraugot klauvētāju. Viņš ielaida Rozu iekšā.

-      Es negaidīju, ka tu atgriezīsies, Hals sacīja ar izmocītu seju.

-    No kā tu tik ļoti baidies? viņa jautāja.

Hals paskatījās uz Rozu gandrīz ar izmisumu.

-    Brauc mājās, viņš sacīja, nav tava darīšana!

Viņš piegāja pie izlietnes, atgrieza aukstā ūdens krānu, pabāza zem tā galvu un noelsās, kad aukstā ūdens šalts trāpīja skaustu.

Augšā pie durvīm piepeši atskanēja mežonīga dauzīšanās.

Roza gandrīz vai palēcās.

-   Ak mans Dievs! Ko tas nozīmē?

Viņš saķēra Rozu aiz rokas un bīdīja uz durvīm.

-     Brauc mājās! viņš pavēlēja. Tūlīt! Es negribu spiest ar varu. Roza…

Roza nekustējās.

-    Kas notiek? Kas tas par troksni?

-      Lai Dievs stāv man klāt, viņš drūmi noteica, bet, ja nekavējoties nepazudīsi, es tūlīt tev ko nodarīšu. Pretēji vārdiem viņš negaidīti saņēma Rozas seju abās rokās un noskūpstīja. Ak Dievs, viņš ievaidējās, atglauzdams no pieres acīs krītošos matus. Es negribu tevi šajā lietā iejaukt, Roza. Es negribu tevi iejaukt šajā lietā.

Viņa jau gribēja ko teikt, bet pāri Hala plecam ieraudzīja, ka restorāna durvis atveras.

-      Pārāk vēlu, viņa sacīja, apgriezdama Halu apkārt. Ieradušies apmeklētāji.

Hals bez kādas sagatavošanās atieza zobus vilkam līdzīgā smaidā.

-    Es jūs gaidīju, viņš norūca. Ar īpašniecisku žestu viņš aizbīdīja Rozu sev aiz muguras un gatavojās aizstāvēt to, kas viņam piederēja.

Viņi bija veseli četri, anonīmi liela auguma vīrieši slēpotāju maskās. Viņi nerunāja, bet atvēzēja savas beisbola nūjas, uzskatot Halu par mērķi. Viss bija noticis tik ātri, ka Roza, iekams aptvēra, kas notiek, vēroja šo baismo sportu kā skatītāja. Šķita, ka viņa ir pārāk maznozīmīga, lai kādu no iebrucējiem interesētu.

Pirmais niknuma radītais impulss lika saķert kādu uzbrucēju aiz rokas, taču pirms divām nedēļām no Ruperta saņemtais kāviens atgādināja, ka labāk darboties ar prātu. Trīcošiem pirkstiem viņa attaisīja rokassomu, izņēma trīs collas garo cepures adatu, kuru nēsāja līdzi, un iegrūda tuvākā vīra dibenā. Tā iegrima miesā līdz izrotātajai nefrīta galviņai. Vīrs izslējās taisni, no mutes izlauzās kluss vaids. Baiļu paralizētam, viņam no atslābušajiem pirkstiem izslīdēja beisbola nūja un nokrita uz grīdas. Neviens cits to neredzēja, tikai Roza.

Viņa ar gaviļu kliedzienu pieliecās, pacēla nūju un ar slaidu loku zvēla vīram pa pautiem. Vīrs nokrita uz grīdas un ieaurojās.

-    Viens nodarīts, Hal! viņa elsoja. Esmu dabūjusi

nūju.

-    Tad liec lietā, Dieva dēļ! viņš nokliedza, saļimdams zem sitienu krusas.

-    Vai dieniņ! Rozai ienāca prātā kājas. Viņa pietupās uz viena ceļgala, atvēzējās, sita pa tuvākajām biksēm un trāpījusi triumfā iekliedzās. Viņa sita vēlreiz, taču kāda roka sagrāba viņu aiz matiem un ar visu spēku parāva galvu uz augšu. Aiz sāpēm un pārsteiguma Rozai acīs saskrēja sūras asaras.

Hals četrrāpus uz grīdas, ierāvis galvu plecos, gandrīz nemanīja, ka sitienu birums samazinās. Uzmanību piesaistīja spalgā kliegšana, kas, viņaprāt, nāca no Rozas. Niknums bija tik negants, tas bija ieplūdinājis asinīs tik daudz adrenalīna, ka viņš kā neprātīgs pielēca kājās, uzklupa pirmajam vīram, kuru ieraudzīja, un atsvieda pie kvēlojošās plīts, uz kuras mierīgi vārījās trauks ar zivju buljonu. Nejuzdams sitienu, kas ar autobusa sparu triecās starp lāpstiņām, Hals pārlieca upuri pāri plīts riņķiem, paķēra trauku un uzgāza verdošo šķidrumu maskā tērptajai galvai.

Tad viņš apsviedās apkārt, acumirklī atradās pretī ceturtajam vīram un, pirms trieca katla čuguna korpusu pret tā neaizsargāto žokli, atvairīja sitienu ar delmu. Aizmaskotajās acīs, pirms tās bezpalīdzīgi aizgriezās, pavīdēja īss pārsteigums. Vēl neatsities pret grīdu, vīrs bija zaudējis samaņu.

Ar pēdējiem spēkiem Hals centās ieraudzīt Rozu. Kliegšana, kas piepildīja virtuvi, bija Halu tā apstulbinājusi, ka tikai pēc brīža vai diviem viņš to ieraudzīja. Viņš sapurināja galvu, padzenot no acīm miglu, un paskatījās uz durvīm. Vienīgais vēl cīnīties spējīgais iebrucējs žņaudza Rozas galvu padusē. Acis viņai bija aizvērtas, galva bīstami nokarājās uz vienu pusi.

Tiklīdz tu pakustēsies, saraustītiem elpas vilcieniem pa vidu vīrs uzrunāja Halu, es pārlauzīšu viņai sprandu.

Naids, primitīvs un nekontrolējams, piepeši izvirda kā lava. Hals rīkojās instinktīvi. Viņš pielieca galvu un metās uz priekšu.

PIECPADSMITA NODALA

y

Roza atguvās dīvainā, krēslainā pasaulē starp aizmirstību un apziņu. Viņa noģida, ka atrodas tepat virtuvē, taču sajūta bija tāda, it kā viņa vērotu, kas notiek, atrazdamās aiz biezas stikla sienas. Visas skaņas skanēja klusināti. Viņa neskaidri atcerējās pirkstus ap rīkli. Kas bija pēc tam? Viņa īsti nesaprata. Šķita, ka visu apņēmis dziļš miers.

Virs sevis viņa ieraudzīja Hala seju.

-     Vai ar tevi viss kārtībā? viņš jautāja kā no liela attāluma.

-    Man ir labi, viņa laimīga nomurmināja.

Hals iesita Rozai ar plaukstu pa vaigu.

-     Tu esi mana meitene, viņš sacīja, un viņa balss šķita kā vatē ietīta. Atjēdzies! Vajadzīga neliela palīdzība.

Roza nikni paskatījās.

-   Tūlīt es būšu uz kājām, viņa ar cieņu paziņoja.

Hals uzslēja Rozu augšā.

-     Pacenties, viņš stingri noteica, jo citādi mēs atkal atgriezīsimies sākuma punktā. Viņš iegrūda Rozai rokā beisbola nūju. Es tagad šos sasiešu, bet tu tikmēr sargāsi mani no muguras. Man nav nekāda vēlēšanās, lai kāds no tiem sūdabrāļiem mani pārsteidz. Viņš ieskatījās Rozas apmiglotajās acīs. Atjēdzies, Roza! viņš sparīgi sapurināja Rozu. Parādi raksturu, saņemies!

Viņa dziļi ievilka elpu.

-    Vai kāds tev ir teicis, ka tu esi pēdējais maita? Es gandrīz atdevu galus.

-    Tu paģībi, viņš sacīja, acīm iemirdzoties, taču bez emocijām. Sit visam, kas kustas, viņš deva instrukcijas, atskaitot to mērgli, kas tur galvu zem krāna. Tas jau ir pietiekami dabūjis.

Apkārtējās skaņas tūlīt atgādināja realitāti. Stenēšana, vaidi un čalojošs ūdens. Kāds vīrs patiešām turēja galvu zem ūdenskrāna. Ar acs kaktiņu Roza uztvēra kādu kustību, pārbijusies atvēzēja beisbola nūju un cepures adatu, kuru nelaimīgais upuris mēģināja izvilkt no dibena, vēlreiz iedzina līdz galam. Jaunais sāpju vilnis izraisīja pagalam žēlīgus kliedzienus.

-     Ak Dievs! viņa iesaucās. Es izdarīju kaut ko briesmīgu. Acīs izsprāga asaras.

Hals beidza saistīt vīru, kurš bija grasījies nogalināt Rozu un pēc negantā uzbrukuma bija zaudējis samaņu, pārgāja pie otra bezsamaņā guļošā iebrucēja un prasmīgi sasēja ar auklu arī tā rokas un potītes.

-     Kas tur tik neganti bļauj? viņš noprasīja, rūpīgi piesiedams upuri pie galda.

-     Šim dibenā ir adata, zobiem nevaldāmi klabot, atteica Roza.

Hals piesardzīgi piegāja pie vīra.

-    Kāda adata?

-    Adata no mātes cepures. Roza norīstījās. Laikam tūlīt vemšu.

Hals ieraudzīja zaļo, izrotāto nefrīta galviņu rēgojamies uz džinsa bikšu dibena, un viņam gandrīz vai kļuva cietušā žēl. Taču ne ilgi. Atstājis adatu turpat, Hals sasaitēja vīra rokas un potītes un piesēja pie galda kopā ar draugiem. Pēc tam viņš satvēra adatu aiz nefrīta galviņas un smīnēdams izvilka no trīcošā dibena.

-    Smerdelis, viņš gandarīts noņurdēja un iesprauda adatu džempera priekšpusē.

-    Man ir nelabi, sacīja Roza.

-     Tādā gadījumā apsēdies! Hals paņēma krēslu, apsēdināja Rozu, piegāja pie sētasdurvīm un atvēra tās līdz galam vaļā.

-    Ārā! viņš pavēlēja vīram pie izlietnes. Lasies uz slimnīcu, cik ātri vien spēj. Ja tavi draugi kaut nedaudz māk uzvesties, tad neziņos, kā tevi sauc. Ja ne, viņš paraustīja plecus, tev ir pusstunda laika, līdz ieradīsies policija.

Gara pierunāšana nebija vajadzīga. Vīrs izmetās ārā svaigā gaisā un laida ļekas vaļā.

Novaidējies aiz pārpūles, Hals aizslēdza durvis un noslīga uz grīdas.

-    Kaut mazliet jāatvelk elpa. Izdari man mazu pakalpojumu, mīļā, noņem šiem no galvas maskas. Paskatīsimies, ko esam noķēruši.

Izkustinātās matu saknes Rozai neciešami sāpēja. Bāla, ar degošām acīm viņa paskatījās uz Halu.

-    Tavai zināšanai, Hokslij, viņa ledaini noteica, es tikko turos uz kājām. Varbūt neesi pamanījis, bet, ja es šeit nebūtu ieradusies, tu nenoķertu neko.

Hals plati nožāvājās un, sāpēm izskrienot cauri krūtīm un mugurai, saviebās. "Lauztas ribas," viņš apātiski nodomāja.

-    Ja runā par pamanīšanu, Roza, tad kaut ko tev pateikšu par baltu velti. Tu man esi visbrīnišķīgākā sieviete, kādu Dievs jebkad radījis, un es precēšos ar tevi, ja vien būsi ar mieru. Viņš aizkustinoši pasmaidīja. Bet šobrīd esmu galīgi bez spēka. Esi tik laba, nokāp no troņa un novelc šiem maskas!

-     Vārdi, vārdi, tikai vārdi, Roza nomurmināja, bet lūgumu izpildīja. Hala seja beisbola nūjas trāpījuma vietā jau uztūka. Kāda gan izskatās mugura? Laikam gan vienās vīlēs kā pagājušajā reizē. Vai kādu no viņiem tu pazīsti? Roza pētīja bez samaņas pie durvīm guļošā vīra atslābušos vaibstus.

Uz brīdi radās iespaids, ka vīrietis ir redzēts, taču viņš pagrieza galvu, un iespaids pagaisa.

-     Nē. Hals bija pamanījis īso atpazīšanas mirkli Rozas sejā. Un tu?

-    Liekas, jā, viņa lēni novilka. Bet tā man likās tikai mazu mirkli. Viņa papurināja galvu. Nē. Viņa seja droši vien atgādina kādu televīzijā redzētu.

Hals uzslējās kājās un pāri virtuvei aizvilkās līdz izlietnei. Sāpošais ķermenis protestēja pret katru soli. Viņš iepildīja bļodā ūdeni, iešļāca vīram atvērtajā mutē un noskatījās, kā noraustās plakstiņi. Acis acumirklī kļuva trauksmainas, piesardzīgas, modras, un Hals saprata, ka uzdot jautājumus droši vien ir velti.

Viņš rezignēti paraustīja plecus un paskatījās uz Rozu.

-    Man vajadzīgs neliels pakalpojums.

Roza pamāja ar galvu.

-      Pa galveno ceļu divsimt jardus no šejienes stāv telefona kabīne. Aizbrauc ar mašīnu līdz turienei, uzgriez deviņi, deviņi, deviņi, pasaki, ka "Pavārnīcā" noticis iebrukums, un brauc mājās. Savu vārdu nenosauc. Es piezvanīšu, līdzko būs iespējams.

-    Es labāk paliktu.

-    Es zinu. Hala skatiens atmaiga. Rozas sejā atkal pavīdēja vientulības atblāzma. Viņš pastiepa roku un ar delnu novilka viņai pār vaigu. Tici, es piezvanīšu!

Roza dziļi ievilka elpu.

-    Cik daudz laika tev vajag?

"Gan kādu dienu es izpelnīšos atzinību," Hals nodomāja.

-    Zvani pēc piecpadsmit minūtēm.

Viņa pacēla no grīdas rokassomu, savāca izbirušo saturu un aizvilka rāvējslēdzēju.

-     Piecpadsmit minūtes, viņa kā atbalss atkārtoja, atvēra durvis un izgāja ārā. Veltījusi Halam ilgu skatienu, viņa aizvēra durvis un aizgāja.

Hals pagaidīja, līdz soļi apklust.

-    Ar šo te, viņš liegi ierunājās, paņēmis rokā cepures adatu, iespējams sagādāt neparasti lielas sāpes. Viņš saķēra vīru aiz matiem un piespieda tā seju pie grīdas. Turklāt man nav laika auklēties. Viņš uzlika vienu ceļgalu vīram uz pleciem, no sažņaugtās dūres atlieca vienu pirkstu un pielika cepures adatas galu vietā starp nagu un miesu. Dodu piecas sekundes laika izstāstīt, kas īsti notiek. Viens. Divi. Trīs. Četri. Pieci.

Hals caur degunu dziļi ievilka elpu, aizvēra acis un dūra. Atskanēja kliedziens.

Iekams uz pakauša uzkrita vesela tonna, viņš paguva sadzirdēt:

-    Tiesības uz ķīlu zīmes izpirkšanu. Jūs kārtojat iemaksas par ķīlu zīmi…

Tikpat nesatraucama kā vienmēr, māsa Bridžita ieveda Rozu viesistabā, apsēdināja uz krēsla un piedāvāja brendija glāzi. Nebija šaubu, ka Roza cietusi vēl vienā kautiņā. Drēbes bija netīras un saņurcītas, mati sajukuši, uz kakla un sejas no roku pieskārieniem izplūduši sarkani plankumi. Šķita, ka uz viņu kāds pastāvīgi izgāž savu nīgrumu, taču māsa Bridžita nespēja iedomāties, kāpēc Roza to pieļauj. Viņa bija neiedomājami atšķirīga no Dikensa Nensijas, viņas gars bija tik neatkarīgs, lai nepieļautu to pazemojošo dzīvi, kādu piedāvāja Bills Saikss.

Viņa pacietīgi gaidīja, kamēr pierims Rozas smieklu lēkme.

-    Vai vēlaties man to izstāstīt? māsa Bridžita pajautāja, kad Roza atguvusies beidzot spēja izslaucīt acis.

Roza izšņauca degunu.

-     Nez vai varu to darīt, viņa sacīja. Tas nebūt nebija smieklīgi. Acis atkal jautri uzdzirkstīja, un viņa pielika pie mutes nēzdogu. Atvainojiet, ka jūs apgrūtinu, bet baidījos, ka ceļā uz mājām neiekļūstu avārijā. Manuprāt, tas var gadīties, ja adrenalīna līmenis asinīs ir virs normas.

Māsa Bridžita klusībā nosprieda, ka šie smiekli ir aizkavēta šoka izpausme, dabisks prāta dziedniecības process, kad cietis ķermenis.

-    Es priecājos, ka ieradāties. Pastāstiet, kā virzās notikumi Olivas frontē. Šodien mēs tikāmies, taču viņa nebija diez cik runīga.

Pateicīga, ka nav jādomā par "Pavārnīcu", Roza sāka stāstīt:

-     Olivai bijis mīļākais. Es atradu viesnīcu, kuru abi izmantojuši. Viņa pameta mirkli uz brendija glāzi. Viesnīca "Belvedere" Faradeja ielā. Viņi tur uzturējušies tūkstoš deviņi simti astoņdesmit septītā gada vasarā svētdienās. Roza iedzēra malku no glāzes, bet tad steidzīgi nolika to atpakaļ uz galda, ieslīga krēslā un piespieda pie deniņiem trīcošās rokas.

-     Ļoti atvainojos, viņa teica, bet es nepavisam nejūtos labi. Tā sāp galva, ka liekas, tūlīt pāršķelsies.

-    Es spēju iedomāties, māsa Bridžita noteica daudz dzēlīgāk, nekā bija domājusi.

Roza masēja sāpošos deniņus.

-    Tas mērkaķis gribēja izraut man matus, viņa murmināja. Sāpes droši vien ir no tā. Pārliecinādamās viņa pielika roku pie pakauša un saviebās. Manā rokassomā ir kodeīns. Vai jūs nevarētu sameklēt? Galva, šķiet, kuru katru brīdi uzsprāgs. Viņa histēriski iesmējās. Oliva atkal dursta mani ar adatām.

Šausminādamās kā norūpējusies māte, māsa Bridžita iemeta ūdens glāzē trīs ripiņas.

-    Atvaino, mīļā, viņa stingri noteica, bet es esmu satriekta. Es nespēju piedot vīrietim, kas izturas pret sievieti kā sev piederošu kustamu mantu, un, lai cik skarbi būtu mani vārdi, gandrīz tikpat grūti ir piedot sievietei. Ja jādzīvo kopā ar vīrieti, kam prātā vienīgi otra garīga pazemošana, tad vispār labāk dzīvot bez vīrieša.

No loga krītošajā gaismas atspīdumā Roza sāniski paskatījās ar vienu puspievērtu aci. Māsa Bridžita, izvirzījusi krūtis uz priekšu kā guzainais balodis, likās pagalam sašutusi. Zem diafragmas atkal iekņudējās histērija.

-     Jūs piepeši esat kļuvusi ļoti neiecietīga. Nez vai Oliva to uzskatīja par pazemojumu. Drīzāk otrādi.

-     Es nerunāju par Olivu, mīļā. Es runāju par jums. Par mērkaķi, kā jūs viņu nosaucāt. Viņš nav tā vērts. Jūs noteikti to saprotat.

Rozai pret pašas gribu paspruka smiekli.

-     Es ļoti atvainojos, viņa beidzot sacīja. Jūs laikam nodomājāt, ka esmu galīgi neaudzināta. Kā par nelaimi, es jau mēnešiem ilgi dzīvoju emocionālā bezsvara stāvoklī. Viņa nosusināja acis un izšņauca degunu. Tagadējos notikumos jāvaino Oliva. Viņa bija kā Dieva sūtīta. Viņa no jauna lika man justies vajadzīgai.

Bridžitas acīs parādījās pieklājīga neizpratne. Roza iekšēji nopūtās un nodomāja, ka daudz vieglāk ir melot. Meliem ir tikai viena dimensija, tie nav sarežģīti. Es jūtos labi… Viss ir labi… Man patīk uzgaidāmās telpas… Ruperta atbalsts pēc Alises bija ļoti būtisks… Mēs izšķīrāmies draudzīgi… Dzīvi sarežģī tieši samudžinātais, rakstura trauslajā audumā dziļi ieaustais patiesības raksts. Šobrīd pat grūti bija pateikt, kas ir patiesība un kas ne. Vai viņa ienīduši Rupertu tik ļoti? Viņa pat nespēja iedomāties, kur ņēmusi vajadzīgo enerģiju. Ja arī atmiņā bija kas palicis, tad vienīgi pēdējo divpadsmit mēnešu ārkārtīgā nomāktība.

-    Esmu pamatīgi ieķērusies, viņa nedomādama izmeta, it kā tas visu izskaidrotu. Bet netieku gudra, vai pa īstam vai arī loloju tukšas cerības. Viņa papurināja galvu. Droši vien patiesību nezina neviens.

-     Ak, mana mīļā, sacīja māsa Bridžita, esiet uzmanīga! Ieķeršanās ir ļoti slikts mīlestības aizstājējs. Cik ātri uzradusies, tikpat ātri tā izgaist. Lai rastos mīlestība, patiesa mīlestība, vajadzīgs laiks. Un nez vai tā var uzplaukt brutalitātes gaisotnē.

-      Viņš nav vainīgs. Es būtu varējusi aizbēgt, taču priecājos, ka to nedarīju. Viens pats viņš neapšaubāmi būtu nogalināts.

Māsa Bridžita nopūtās.

-    Šķiet, mēs runājam katra par savu. Vai jāsaprot, ka cilvēks, kurā esat ieķērusies, nav tas mērkaķis?

Asarām plūstot, Roza domāja, vai teiciens nomirt aiz smiekliem tiešām ir patiess.

-     Jūs esat ļoti drosmīga, sacīja māsa Bridžita. Es būtu nospriedusi, ka ar tādu cilvēku nevar ielaisties, un jozusi, ko kājas nes.

-     Varbūt tā patiešām ir. Jūs jau zināt, cik slikti es pazīstu cilvēkus.

Māsa Bridžita klusībā nosmējās.

-     Tas viss šķiet ļoti aizraujoši, viņa noteica ar tādu kā skaudību, noņēma Rozas kleitu no salokāmā žāvētāja un uzklāja uz gludināmā dēļa. Vienīgais vīrietis, kas jebkad izrādījis par mani interesi, bija bankas ierēdnis, kas dzīvoja netālu no vecāku mājām. Nabaga zēnam bija tikai kauli un āda, un milzīgs ādamābols, kas pārvietojās pa kaklu kā liela, sarkana vabole. Es galīgi nevarēju viņu ciest. Baznīca man šķita pieņemamāka.

Bridžita samitrināja pirkstu un piegrūda pie gludekļa. Roza, ietinusies vecā flaneļa naktskreklā, pasmaidīja.

-    Un vai tā ir vēl šodien?

-     Ne vienmēr. Taču es nebūtu cilvēks, ja reizēm nejustu nožēlu.

-    Vai kādreiz esat iemīlējusies?

-    Mīļā debestiņ, protams! Varbūt pat biežāk nekā jūs. Saprotams, tikai platoniski. Darbā man nācies tikties ar dažiem ļoti pievilcīgiem tēviem.

Roza iesmējās.

-      Kādiem tēviem? Sutanās ģērbtiem vai tiem ar biksēm kājās?

Māsas Bridžitas acis uzzibsnīja.

-     Ja apsolāt neatstastīt, tad varu teikt vienīgi to, ka sutanas man vienmēr likušās mazliet nepatīkamas, un šodien, kad tik bieži cilvēki šķiras, reti gadās satikt neprecētu vīrieti, kas varētu patikt mūķenei.

-    Ja kaut kas iznāktu, Roza sapņaini noteica, un man piedzimtu vēl viena meita, es iespēlētu viņu jūsu skolā tik veikli, ka jūs nepagūtu ne acis pamirkšķināt.

-    Es gaidīšu to brīdi.

-    Nē, es neticu brīnumiem. Kādreiz ticēju.

-     Es lūgšu par jums, sacīja māsa Bridžita. Man pienācis laiks kaut kam kvēli dzīvot līdzi. Es lūdzu Dievu par Olivu, un paskaties, ko Dievs man atsūtījis.

-    Baidos, ka tūlīt mani saraudināsiet.

Nākamajā rītā, kad Roza pamodās, viņu applūdināja saule pa spraugu māsas Bridžitas tukšās istabas aizkaros. Saule bija pārāk spoža, lai tajā skatītos, tāpēc viņa ietīstījās siltajā segā un ieklausījās. Dārzā mītošie spārnotie iemītnieki piepildīja gaisu ar brīnum daiļām kora dziesmām, radio kaut kur raidīja ziņas, taču pārāk klusu, lai būtu iespējams izšķirt vārdus. Roza juta uzvirmojam pusaizmirstu vitalitāti un nesaprata, kāpēc tik ilgi kūņojusies pa depresijas necaurredzamo miglu. Viņa nosprieda, ka dzīve ir pasakaina un ka dzīves alkas ir pārāk kvēlas, lai būtu iespējams tās ignorēt.

Roza uz atvadām pamāja māsai Bridžitai, pagrieza mašīnu uz "Pavārnīcas" pusi, ieslēdza stereomagnetofonu un iebīdīja tajā kaseti ar Pavaroti ierakstu. Viņa piebrauca pie iepriekšējā vakarā izmantotā telefona, uzgrieza numuru un kādu laiku ļāva tam zvanīt, ja Hals vēl gulētu. Nesagaidījusi atbildi, viņa nolika klausuli un atgriezās pie mašīnas. Atklāti sakot, viņa ne par ko neraizējās. Hals mācēja aizstāvēt sevi labāk par jebkuru vīrieti, kuru viņa pazina, un šobrīd Rozu gaidīja daudz neatliekamāks medījums. Viņa izņēma no cimdu plauktiņa dārgu automātisko fotoaparātu ar spēcīgu transfokatoru mantojumu no šķiršanās un pārbaudīja, vai ir filma. Tad viņa ieslēdza aizdedzi un iekļāvās transporta plūsmā.

Neērti sakņupusi uz automašīnas pakaļējā sēdekļa, Roza bija spiesta gaidīt divas stundas. Kad Olivas Svengals [2] beidzot parādījās pie durvīm, viņš dažus mirkļus palika stāvam, uzdāvinot Rozai dažus ideālus savas sejas fotoattēlus. Transfokatora objektīvu palielinātas, tumšas acis urbās viņai cauri. Pirms viņš pievērsa skatienu kokiem apaugušajai alejai, vai nebrauc kāda mašīna, Roza jau bija viņu nofotografējusi. Viņa juta, kā uz galvas sakustas mati. Maz ticams, ka viņš būtu pamanījis Rozu mašīna stāvēja uz pretējo pusi, bet fotoaparāts balstījās uz aizmugures logā ieliktās rokassomas, tomēr viņa noskurinājās. Līdzās uz sēdekļa noliktā Gvenas un Eimberas sakropļoto līķu fotogrāfija kalpoja par šausmīgu biedinājumu, ka viņa izseko psihopātu.

Negaidot uznākušajā vasaras svelmē Roza atgriezās dzīvoklī nogurusi un pārkarsusi. Iepriekšējo trīs dienu ziemīgais noskaņojums bija izzudis mirdzoši zilajās debesīs, kas solīja tveici arī turpmāk. Viņa atvēra logus un ļāva dzīvoklī ieplūst Londonas satiksmes rēkoņai. Uzmācīgāk nekā citkārt uz brīdi pamodās ilgas pēc miera un skaistuma, kas valdīja pie "Skata pār līci".

Liedama glāzē ūdeni, viņa pārbaudīja, vai automātiskajā atbildētājā nav atstāta kāda ziņa, un konstatēja, ka lente ir tikpat tukša, kā viņai izejot no mājām. Viņa uzgrieza "Pavārnīcas" numuru un šoreiz arvien lielākā nemierā ieklausījās veltajos telefona zvanos otrā galā. Sasodīts, kur gan palicis Hals? Roza neizpratnē iebāza mutē īkšķa locītavu un piezvanīja Airisai.

-    Kā Džeralds reaģētu, ja tu mīļi palūgtu viņu izmantot savu juriskonsulta tēlu (Džeralds Fīldings bija partneris ievērojamā Londonas juridiskajā firmā) un, pirms viss vēl nav slēgts nedēļas nogalē, piezvanīt uz Doulingtonas policijas iecirkni, un diskrēti šo to apjautāties?

Airisa nebija cilvēks, kas darbotos slepeni.

-     Kāpēc tas vajadzīgs? viņa noprasīja. Un kāds man no tā būs labums?

-     Tas vajadzīgs, lai man butu mierīgs prāts. Esmu pārāk satraukusies, lai šobrīd spētu rakstīt.

-    Kādēļ?

-    Māc raizes par manu bijušo policistu.

-     Tavu bijušo policistu? Airisa aizdomu pilnā balsī pajautāja.

-    Pilnīgi pareizi.

Draudzenes balsī ieskanējās tāds kā uzjautrinājums.

-      Mans Dievs! viņa sapīkusi noteica. Tu taču nebūsi pakritusi zem viņa? Viņam vajadzēja kalpot vienīgi par informācijas avotu.

-     Viņš kalpo… nebeidzamām erotiskām fantāzijām.

Airisa ievaidējās.

-    Kā tu spēsi objektīvi rakstīt par pērkamiem policistiem, ja viens no viņiem tev rādās sapņos?

-    Kas tev teica, ka viņš ir pērkams?

-    Ja Oliva nav vainīga, citādi nevar būt. Manuprāt, tu teici, ka tieši viņš pierakstījis Olivas atzīšanos.

Žēl, ka neesat katoliete. Jūs izsūdzētu grēkus un tūlīt sajustu atvieglojumu…

-    Vai tu vēl klausies? Airisa noprasīja.

-    Jā. Vai Džeralds izdarīs, ko lūdzu?

-    Kāpēc nevari piezvanīt pati?

-     Tāpēc, ka esmu šajā lietā iejaukta un manu balsi var pazīt. Es zvanīju uz turieni pa deviņi, deviņi, deviņi numuru.

Airisa novaidējās vēlreiz.

-    Kas tā par ģeķību, kurā esi iepinusies?

-    Nekā krimināla. Vismaz par to es nešaubos. Vada otrā galā atskanēja šausmu nopūta. Džeraldam jāuzdod tikai daži nevainīgi jautājumi.

-    Vai vajadzēs melot?

-    Pāris nevainīgu melu.

-    Viņu ķers trieka. It kā tu nepazītu Džeraldu. Tiklīdz vajag mazliet pamānīties, viņam izsvīst salti sviedri. Airisa skaļi nopūtās. Tu esi kā sērga. Vai tev neienāk prātā, ka man nāksies uzpirkt viņu ar solījumiem labi uzvesties. Dzīve līdz ar to zaudēs jebkuru jēgu.

-     Tu esi gatavais eņģelis. Un tagad izstāstīšu dažus sīkumus, kas Džeraldam jāzina. Viņš mēģina atrast savu klientu Halu Hoksliju no restorāna "Pavārnīca" Venseslasa ielā Doulingtonā. Viņam ir aizdomas, ka "Pavārnīcā" noticis iebrukums, un viņš vēlas noskaidrot, vai policija zina, kur Hals meklējams. Labi?

-    Nē, nebūt nav labi, tomēr es mēģināšu ko darīt. Vai vakarā būsi mājās?

-    Jā. Aiz gara laika virpināšu īkšķus.

-      Tādā gadījumā mēģini tos pavirpināt pa rakstāmmašīnas taustiņiem! Airisa dzēlīgi sacīja. Man ir līdz kaklam, ka mūsu greizajās attiecībās es vienīgā daru ko jēdzīgu.

Viņa bija nodevusi attīstīt filmu ātrajā darbnīcā Haistrītā, bet pati tikmēr mazliet iepirkusies. Patlaban Roza pētīja uz kafijas galda izliktos attēlus. Divi Svengala attēli ar seju tuvplānā un daži uzņēmumi no mugurpuses, viņam ejot prom, tika nolikti sānis, bet pārējiem viņa uzsmaidīja. Roza bija aizmirsusi, ka tie fotografēti. Viņa nodomāja, ka droši vien apzināti. Attēlā Ruperts ar Alisi spēlējās dārzā meitas dzimšanas dienā nedēļu pirms nelaimes. Todien Alises dēļ viņi bija noslēguši pamieru. Un abi bija to ievērojuši zināmu laiku, kaut parasti to pagarināt nevēlējās Roza. Kamēr vien viņa spēja saglabāt mieru un smaidīt, Rupertam ik pa brīdim izšaujot saindētas bultas par Džesiku, Džesikas dzīvokli un Džesikas darbu, viss bija daudzmaz kārtībā. No fotogrāfijām varēja redzēt, cik priecīga ir Alise, ka vecāki atkal ir kopā.

Roza maigi pabīdīja šīs fotogrāfijas sānis, iebāza roku maisā ar iepirkumiem un izvilka celofāna gabaliņu, otiņu un trīs tūbiņas akrilkrāsas. Tad, ēzdama speķa pīrādziņu, ķērās pie darba.

Ik pa brīdim viņa atrāvās no darba un uzsmaidīja meitai. Antrobusa kundzei, kas, saritinājusies klēpī, apmierināta gulēja, viņa paziņoja, ka vajadzēja attīstīt filmu jau labi sen. Avīzēs redzamā lupatu lelle nekad nebija bijusi Alise. Alise bija šī.

-    Viņš to izdarīja, Airisa pavēstīja pa telefonu pēc divām stundām. Džeraldam tika piedraudēts ar visām iespējamām nepatikšanām, ja viņš nepaziņos par klienta atrašanās vietu, tiklīdz to uzzinās. Izdots orderis tā nelaimīgā apcietināšanai. Kur tu pamanies izraut tik šausmīgus radījumus? Tev jāpadomā, kā atrast tādu cilvēku kā Džeralds, viņa bargi noteica, cilvēku, kam ne prātā nenāktu sist sievietes vai iepīt viņas kriminālos notikumos.

-     Es zinu to, Roza paklausīgi piekrita, taču visi labie ir pievākti. Vai nekas netika teikts, kāda apsūdzība Halam izvirzīta?

-    Pareizāk sakot, apsūdzības. Ļaunprātīga dedzināšana, pretošanās apcietināšanai, smagu miesas bojājumu nodarīšana un bēgšana no nozieguma vietas. Ņem vērā, ka tā patiešām bijis. Ja nu viņš uzņem ar tevi kontaktus, nepūlies ziņot man. Džeralds jau jūtas kā cilvēks, kas zinājis Džeka Ķidātāja personību, bet to noklusējis. Ja Džeralds nodomās, ka zinu, kur tavs policists atrodas, viņu ķers sirdstrieka.

-    Es turēšu muti, Roza apsolīja.

Sekoja neilgs klusums.

-    Ja viņš piezvana, vislabāk noliec klausuli. Slimnīcā ir kāds cilvēks ar briesmīgiem sejas apdegumiem un policists ar izmežģītu žokli. Kad policija ieradusies restorānā, tas vīrs mēģinājis pielaist uguni savam restorānam. Šķiet, ka viņš ir ārkārtīgi bīstams.

-    Iespējams, ka tev taisnība, Roza lēni noteica galīgā neizpratnē par to, kas noticis pēc viņas aiziešanas. Turklāt viņam cietusi arī pēcpuse. Vai nav laimes bērns?

-    Nejaucene!

Roza iesmējās.

-    Pateicies Džeraldam manā vietā. Priecājos par viņa atsaucību, pat ja tevi tā nepriecē.

Roza iekārtojās gulēt uz dīvāna, lai dzirdētu zvanām telefonu. Viņa nosprieda, ka Hals var arī neuzticēties automātiskajam atbildētājam.

Tomēr telefons visu nedēļas nogali stūrgalvīgi klusēja.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Pirmdienas rītā ar melnu depresijas mākoni no jauna uz pleciem Roza iegāja viesnīcā "Belvedere" un nolika uz galda fotogrāfijas.

-    Vai tas ir misters Lūiss? viņa jautāja saimniecei. Atsaucīgā sieviete uzlika brilles un kārtīgi nopētīja

fotogrāfijas. Viņa kā atvainodamās papurināja galvu.

-    Nē, mīļā. Ne uz to pusi.

-     Pamēģiniet vēlreiz! Roza uzklāja uz fotogrāfijas celofānu.

-    Mīļā debestiņ! Kaut kas neparasts. Jā, tas, bez šaubām, ir misters Lūiss.

Mārnija bija tajās pašās domās.

-      Tas ir viņš. Nekrietnelis! Viņa izvalbīja acis. Tas nav diez cik glaimojoši, vai ne? Ko gan jauna meitene viņā bija saskatījusi?

-    Es nezinu. Varbūt tā bijusi nekritiska aizraušanās.

-    Kas viņš ir?

-    Psihopāts, atbildēja Roza. Mārnija iesvilpās.

-   Tādā gadījumā esiet uzmanīga!

-Jā.

Mārnija piedauzīja ar karmīnkrāsas nagiem pie galda.

-    Droši vien nevēlaties teikt, kas viņš ir, bet ja nu jūs atrod sacirstu gabalos uz virtuves grīdas? Viņa pameta uz Rozu ieinteresētu mirkli. Varbūt no tā var izsist kādu labumu, viņa nodomāja.

Roza pamanīja Mārnijas acis iemirdzamies.

-    Atvainojos, nē, viņa strupi atteica. Šo informāciju es paturēšu pie sevis. Es neesmu droša par sevi, ja viņš izdomās, ka esmu uz pēdām.

-      Es turēšu mēli aiz zobiem, sacīja Mārnija un aizvainojumā uzmeta lūpu.

-    Tas jums neizdosies, ja radīsies kārdinājums. Roza iebāza fotogrāfijas somā. Un šāda mana rīcība būtu bezatbildīga. Jūs esat galvenā lieciniece. Tikpat labi viņš var ierasties pie jums un sacirst gabalos jūs. Viņa auksti pasmaidīja. Nevēlos, lai tas gultos uz manas sirdsapziņas.

Roza atgriezās automašīnā un labu brīdi skatījās pa logu. Ja nu kādreiz bija vajadzība pēc pazīstama policista, kas izvadītu pa juridisko procedūru labirintiem, tad šī reize bija pienākusi. Viņa, būdama amatiere, viegli varēja izdarīt kļūdas un sabojāt apsūdzības izredzes nākotnē. Kas tādā gadījumā notiks ar Olivu? Droši vien paliks nīkuļojam cietumā. Olivas spriedums ātri tiktu pārskatīts vienīgi tad, ja notiesātu kādu citu. Kamēr šaubu sēkla izdīgtu pati no sevis un Iekšlietu ministrija sajustu nepieciešamību rīkoties, paietu gadi. Cik ilgi Birmingemas sešniekam nācās gaidīt taisnības uzvaru? Prasība izdarīt visu pareizi uzlika milzu atbildību.

Un, kaut arī Roza negribēja atzīt, daudz smagāk nomāca apziņa, ka viņai trūkst drosmes rakstīt grāmatu, kamēr Olivas psihopātiskais mīļākais dzīvo brīvībā. Lai ari kā viņa centās, Gvcnas un Eimberas attēlus izmest no galvas nebija iespējams.

Viņa cirta dūri pret stūresratu. Kur tu esi palicis, Hokslij? Mērglis tāds! Kad vajadzēja, es vienmēr gāju tev palīgā.

Greiams Dīdss, kādreizējais Olivas advokāts, pēc garas tiesā pavadītas dienas iegājis darba telpās un ieraudzījis pie savām durvīm sēžam Rozu, neapmierināts sarauca pieri. Viņš zīmīgi paskatījās uz pulksteni.

-    Es esmu nevaļīgs, Leija kundze.

Piecēlusies no cietā krēsla, viņa nopūtās.

-    Piecas minūtes! viņa lūdzās. Es nogaidījos divas stundas.

-Atvainojiet, nē. Mēs rīkojam mājās pusdienas, ieradīsies cilvēki, un es apsolīju sievai, ka neaizkavēšos. Viņš atvēra durvis un iegāja. Piezvaniet, un vienosimies par tikšanos. Nākamās trīs dienas būšu tiesā, taču es varētu atlicināt laiku nedēļas beigās. Dīdss jau grasījās atstāt Rozu aiz durvīm.

Viņa piecēlās, atslējās ar plecu pret stenderi un pieturēja durvis ar vienu roku.

-     Olivai bijis mīļākais, viņa sacīja. Es zinu, kas, jo viņu pēc fotogrāfijas pazinušas divas liecinieces, no kurām viena ir īpašniece tai viesnīcā, kurā viņš ar Olivu apmeties vasarā pirms slepkavības. Man ir lieciniece, kas apstiprina Olivas vārdus, ka viņa izdarījusi abortu. Aborta laiks liek domāt, ka gadījumā, ja Olivas bērns būtu palicis dzīvs, viņš nāktu pasaulē ap slepkavības laiku. Esmu noskaidrojusi, ka divi cilvēki Roberts Mārtiņš un Olivas draudzenes tēvs neatkarīgi viens no otra sacījuši policijai, ka Oliva nav spējīga noslepkavot māsu. Saskaņā ar viņu abu piedāvāto scenāriju Gvena nogalinājusi Eimberu acīmredzot māte nav mīlējusi otru meitu -, bet Oliva pēc tam nogalinājusi Gvenu. Es zinu, lietiskie pierādījumi šo versiju neapstiprina, taču norāda, ka laikā, kuram nez vai pievērsāt uzmanību, pastāvējušas nopietnas šaubas. Advokāta sejā atspoguļojās nepacietība, tāpēc Roza steidzīgi turpināja: Visdažādāko apsvērumu dēļ, no kuriem galvenais ir Olivas dzimšanas diena, es neticu, ka Oliva naktī pirms slepkavības atradusies mājās, un uzskatu, ka Gvena ar Eimberu nogalinātas daudz agrāk, nekā viņa apgalvo. Manuprāt, Oliva atgriezusies mājās devītajā datumā rīta pusē vai pēcpusdienā, ieraudzījusi asinspirti virtuvē un nospriedusi, ka vainīgais ir mīļākais. Pārsteigums un nožēla bijusi tik dziļa, ka vainu viņa uzņēmusies pati. Pēkšņi zaudējusi māti, savu galveno balstu dzīvē, viņa bija tik nedroša par sevi, tik apjukusi, ka nav zinājusi, kā dzīvot tālāk.

Misters Dīdss izņēma no galda dažus papīrus un ielika portfelī. Viņš bija dzirdējis gana daudz atjautīgu aizbildināšanos, tāpēc izrādīja vienīgi pieklājību, bet ne ieinteresētību.

Cik saprotu, tad, pēc jūsu domām, Oliva dzimšanas dienas nakti pavadījusi viesnīcā kopā ar mīļāko. Roza palocīja galvu. Vai tam ir kādi pierādījumi?

-    Nē. Viņi nav bijuši viesnīcā, kurā apmetās parasti, taču tas neizraisa izbrīnu. Šis bija neparasts gadījums. Viņi varēja doties arī uz Londonu.

-    Tad kāpēc jūs domājat, ka vainīgs ir mīļākais? Viņi varēja atgriezties kopā. Pat ja viņš būtu izsēdinājis Olivu gabalu no mājas, slepkavībai viņam, vienalga, būtu pārāk maz laika.

-    Laika pietiktu, ja viņš būtu aizgājis agrāk, sacīja Roza, un pametis Olivu viesnīcā vienu.

-    Kāpēc lai viņš kādu nogalinātu?

-    Tāpēc, ka viņa būs pastāstījusi par māsai agrāk dzimušo ārlaulības bērnu un mātes šausmām, ka var atkārtoties kas tamlīdzīgs. Citādi šobrīd viņš būtu laimīgs tēvs.

Dīdss ieskatījās pulkstenī.

-    Kas tas par ārlaulības bērnu?

-    Bērns, kas piedzima Eimberai trīspadsmit gadu vecumā. Par to nav šaubu, jo bērns minēts Roberta Mārtiņa testamentā. Gvenai izdevies šo notikumu noklusēt, bet, tā kā nebija cerību noklusēt līdzīgu gadījumu ar Olivu, viņa pierunājusi meitu izdarīt abortu.

Misters Dīdss nepacietīgi noklakšķināja mēli.

-    Tas izklausās pagalam neticami, Leija kundze. Cik saprotu, jūs ne ar ko nevarat apstiprināt šos apgalvojumus un nevarat uzstāties presē, apsūdzot slepkavībā citu. Tādā gadījumā vajadzīgi stipri pierādījumi vai vesela bagātība, lai samaksātu par apmelojumiem. Neizpratnē iet vai palikt, viņš vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Uz brīdi iedomāsimies, ka jūsu hipotēze ir pareiza. Kur pa to laiku, kamēr Gvena ar Eimberu virtuvē tika cirstas gabalos, atradies tēvs? Ja atmiņa mani neviļ, tonakt viņš, kā parasti, bijis mājās un nākamajā rītā devies uz darbu. Vai gribat teikt, ka viņš nav zinājis, kas noticis?

-    Jā, tieši to gribu teikt.

Dldsa laipnā seja apjukusi savilkās grumbās.

-   Tas ir absurds.

-    Nebūt ne, ja viņš mājās nav bijis. Vienīgie cilvēki, kuri saka pretējo, ir Oliva, Roberts pats un kaimiņiene, kas izteikusies, ka Gvena ar Eimberu pusdeviņos bijušas dzīvas.

Advokāts pilnīgā neizpratnē papurināja galvu.

-   Tātad visi pēc kārtas melo? Tas izklausās smieklīgi. Kāpēc vajadzētu melot kaimiņienei?

Roza nopūtās.

-    Es zinu, tas viss ir grūti aptverams. Man bijis daudz laika visu pārdomāt, tāpēc man ir vieglāk. Roberts Mārtiņš bijis tualešu homoseksuālists. Es atradu geju krodziņu, kuru viņš apmeklējis. Tur viņš bijis labi pazīstams kā Marks Egnjū. Saimnieks tūlīt pazina viņu fotogrāfijā. Ja naktī pirms slepkavībām viņš bijis kopā ar mīļāko un no tā devies uz darbu, par to, kas noticis virtuvē, viņš nav zinājis tik ilgi, kamēr policija pateikusi. Roza ciniski savilka uz augšu uzaci. Un viņam nebūt neradās vajadzība stāstīt, kur bijis, jo Oliva, kas uzskatīja, ka tēvs atradies mājās, paziņojumā apgalvo, ka nav uzbrukusi mātei, iekams tēvs nav aizgājis uz darbu.

-     Stāstiet, stāstiet, mudināja Dīdss, it kā pratinātu liecinieku, nav iespējams, ka ir gan vienādi, gan otrādi. Pirms minūtes jūs izteicāties, ka mīļākais pametis Olivu naktī, lai izrēķinātos ar Gvenu. Dīdss ar labi kopto roku noglauda matus, it kā sakopotu domas. Olivai atgriežoties, Roberta līķis virtuvē negulēja, tāpēc vajadzēja noprast, ka tēva nav mājās. Kāpēc savā paziņojumā Oliva apgalvo, ka viņš tur bijis?

-    Tāpēc, ka viņam tur vajadzēja būt. Patiešām, nav svarīgi, cikos mīļākais aizgājis nakts vidū, agri no rīta attiecībā uz Olivu tas nespēlē nekādu lomu. Viņai nebija mašīnas, droši vien viņa bija sašutusi, ka pamesta viena, turklāt viņa bija paņēmusi brīvu dienu, lai to pavadītu kopā ar savu vīrieti, tāpēc maz ticams, ka viņa ieradās mājās agrāk par lenča laiku. Viņa droši vien būs nodomājusi, ka mīļākais pagaidījis, kamēr Roberts aiziet uz darbu, un tikai tad uzbrucis Gvenai ar Eimberu. Tāpēc gluži dabiski, ka savā paziņojumā viņa piemin tēvu. Viņš dzīvoja istabā pie dārza apakšējā stāvā, tāpēc nevienam, varbūt tikai Gvenai, nenāca ne prātā, ka naktīs viņš izlavās no mājām un piekopj gadījuma rakstura geju seksu.

Misters Dīdss ieskatījās pulkstenī trešo reizi.

-    Jūsu teiktajā nav nekādas jēgas. Man jāiet. Viņš paņēma mēteli un pārlika pār roku. Jūs neizskaidrojāt, kāpēc melojusi kaimiņiene. Advokāts izvadīja Rozu pa durvīm un tās aizslēdza.

Sperot pirmos soļus pa kāpnēm, Roza pār plecu turpināja:

-       Manuprāt, līdzko policija pateica, ka Gvena un Eimbera noslepkavotas, kaimiņiene tajā pašā brīdī secinājusi, ka slepkavību izdarījis Roberts pēc strīda ar viņas vīru. Atbildot uz advokāta neticīgo šņācienu, Roza paraustīja plecus. Viņa zināja par saspīlētajām attiecībām blakusmājā, zināja, ka Roberts ar vīru stundām ilgi ieslēdzas Roberta istabā, manuprāt, itin labi zināja, ka Roberts ir homoseksuālists, un secināja, ka pašas virs ir tāds pats. Līdz brīdim, kad viņai ausīs nonāca ziņa, ka slepkavībās atzinusies Oliva, viņa droši vien nezināja, kur dēties. Ja atklātos, ka Roberts aiz mīlestības pret Edvardu izdarījis slepkavību, skandāls būtu tik briesmīgs, ka Klārka kundze mēģinājusi vīru pasargāt, apgalvojot, ka Gvena ar Eimberu bijušas dzīvas, kad viņš gājis uz darbu. Roza kopā ar Dīdsu pārgāja pāri gaitenim. Viņai par laimi, šī liecība nav apšaubīta, jo tā ļoti labi saderējās ar Olivas paziņojumu.

Roza ar advokātu izgāja pa parādes durvīm un pa pakāpieniem mājas priekšā nokāpa uz ietves.

-    Vai sakarību nav pārāk daudz? viņš noņurdēja.

-    Olivas versija ir vienkārša. Jūsējā ir pārāk sarežģīta.

-     Patiesība arvien ir tāda, Roza kaismīgi noteica.

-      Viņi visi trīs aprakstījuši visparastāko trešdienas rītu. Tajā nebija tik daudz sakarību, cik nenovēršamības.

-     Man uz to pusi, Dīdss norādīja uz Holbornas metro stacijas pusi.

-     Labi, es pavadīšu. Lai tiktu līdzi, Rozai nācās veikli kustināt kājas.

-    Es nesaprotu, Leija kundze, kālab jūs to visu stāstāt man. īstais cilvēks, pie kura pienāktos iet, ir Olivas juriskonsults misters Krū.

Roza izvairījās no tiešas atbildes.

-    Jūs tātad domājat, ka var ierosināt lietu?

Advokāts labsirdīgi pasmaidīja, viņa tumšajā sejā atmirdzēja balti zobi.

-    Nē, līdz tam vēl tālu. Iespējams, ka ar to, kas jums ir, varētu sākt. Ejiet pie mistera Krū!

-    Jūs esat advokāts! Roza ietiepīgi palika pie sava. Ja vajadzētu aizstāvēt Olivu, kas jums būtu nepieciešams, lai pārliecinātu tiesu, ka viņa nav vainīga?

-    Pierādījumi, ka viņa nevar būt bijusi mājās slepkavības brīdī.

-    Vai arī īstais slepkava?

-    Vai īstais slepkava, Dīdss piekrita, taču es neredzu, ka jūs varat to pierādīt bez sevišķām grūtībām.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka pret viņu nav pierādījumu. Jūs droši vien savā apgalvojumā pamatojaties uz to, ka Oliva daudz ko noklusējusi, lai pati uzņemtos vainu. Tas viņai izdevies. Viss apstiprina tikai viņas vainu. Tuvojoties metro, misters Dīdss palēnināja soli. Tātad, ja jūsu hipotētiskais slepkava brīvprātīgi neatzīsies un nepārliecinās policiju, ka zina to, ko var zināt vienīgi slepkava, atbrīvot Olivu no ieslodzījuma nav iespējams. Viņš kā atvainodamies pasmaidīja. Un es neredzu, kāpēc lai viņš to darītu tagad, ja neizdarīja īstajā brīdī.

Roza no Holbornas metro stacijas piezvanīja uz cietumu un lūdza pateikt Olivai, ka vakarā neieradīsies. Rozu mocīja sajūta, ka visi viņas centieni var izrādīties ziepju burbulis, un tāpēc viņa nolēma labāk pie Olivas nerādīties.

Bija jau tumšs, kad Roza iegāja savas mājas kāpņu telpā. Dīvaini, bet arī kāpņu telpa bija tumša. Roza nospieda laika releja pogu pirmā stāva kāpņu laukumā un nopūtās, kad gaisma neiedegās. "Atkal atslēgta strāva," viņa nodomāja. Tas bija gaidāms. Tumsa saderējās ar šī brīža noskaņojumu. Taustoties viņa sameklēja dzīvokļa atslēgu, taustoties un mēģinot atcerēties, vai no iepriekšējās reizes nav saglabājies kāds sveces gals, uzgāja augšā pa kāpnēm. Ja veiksies, svece būs atvilktnē virtuvē, ja ne, tad gaidīja garš un apnicīgs vakars.

Meklēdama atslēgas caurumu, viņa, neko neredzot, ar abām rokām taustījās gar durvīm. Kaut kas pie kājām piecēlās no grīdas, aizskardams viņu.

-    Va-ai! Roza iekliedzās, neganti sizdama ar dūrēm.

Jau nākamajā sekundē viņa pacēlās gaisā, bet mutei

uzgūla liela plauksta.

-Klusu! kratīdamies smieklos, ausī iešņāca Hals. Tas esmu es. Viņš noskūpstīja Rozu uz deguna. Ei! viņš ierēcās, atlaida Rozu vaļā un saliecās.

-    Tā tev vajag, viņa sacīja, mēģinādama uz grīdas sataustīt atslēgas. Tev laimējās, ka man nav cepures adata. Rokā ir. Roza no jauna pievērsās atslēgas cauruma meklēšanai un beidzot atrada. Tepat. Viņa mēģināja ieslēgt dzīvoklī gaismu, taču tumsa neizzuda. Nāc tālāk, viņa sacīja, saķērusi Halu aiz žaketes. Manuprāt, virtuvē jābūt svecei.

-    Vai viss kārtībā? atskanēja trīcoša sievietes balss stāvu zemāk.

-    Jā, paldies! Roza atsaucās. Tumsā uzkāpu kaut kam virsū. Cik ilgi elektrība atslēgta?

-     Pusstundu. Es jau zvanīju. Sadales skapī īssavienojums. Esot jāgaida trīs stundas. Es piedraudēju, ka nemaksāšu rēķinu, ja nāksies gaidīt ilgāk. Mums jāaizstāv savas intereses. Vai jūs arī tā domājat?

-    Es jums pilnīgi piekrītu, sacīja Roza, nesaprazdama, ar ko īsti runā. Varbūt ar Bereta kundzi. Viņa pazina kaimiņu vārdus no uzrakstiem uz pastkastītēm, taču reti bija viņus redzējusi. Visu labu! Viņa aizvēra durvis. Mēģināšu sameklēt sveci, viņa pačukstēja.

-    Kāpēc mēs sačukstamies? tāpat čukstus atjautāja

Hals.

Roza iesmējās.

-    Tāpēc, ka tumsā tā parasti dara.

Halam pret kaut ko aizķērās kāja.

-     Tas ir smieklīgi. Ielu apgaismojums taču nav izslēgts, vai ne? Droši vien aizvilkti aizkari.

-     Droši vien. Roza atrāva vaļā atvilktni. Es izbraucu no mājām agri no rīta. Viņa taustījās starp diegu spolītēm un skrūvgriežiem. Laikam atradu. Vai sērkociņi tev ir?

-     Nē, Hals pacietīgi paskaidroja, jo tad es būtu kādu aizdedzinājis. Vai tu gadījumā neturi mājās čūskas?

-    Nerunā muļķības! Man ir kaķis. Bet kur gan Antrobusa kundze pazudusi? Dzirdot durvīs noskrapstam atslēgu, viņai vajadzēja priecīgi ņaudēt. Roza atgriezās pie durvīm, sataustīja mapi, kuru ņēma līdzi, ejot uz cietumu, un kurā glabājās sērkociņi, atspieda vaļā slēdzīšus un iebāza roku starp papīriem. Ja vari atrast dīvānu, viņa uzrunāja Halu, aizkari ir aiz tā. Aizkaru aukla pa kreisi.

-    Es kaut kam uzdūros, viņš sacīja, tikai nez vai tas ir dīvāns.

-    Kas tad?

-    Es nezinu, Hals piesardzīgi sacīja, bet, lai kas tas būtu, sajūta nav patīkama. Kaut kas slapjš un glums aptinies man ap kaklu. Vai tas ir pilnīgi droši, ka tev mājās nav čūskas?

Roza nervozi iesmējās.

-    Netēlo nu muļķi!

Pirksti pieskārās sērkociņu kastītei, viņa atvieglota to satvēra, uzrāva sērkociņu un pacēla uz augšu. Hals stāvēja istabas vidū, un viņam ap galvu un pleciem mitrais krekls, kuru Roza bija izmazgājusi no rīta un uz drēbju pakaramā piekarinājusi pie lampas abažūra. Rozai uznāca smiekli.

-   Tu zināji, ka tā nav čūska, viņa pārmeta, pieliecot sveci pie raustīgās sērkociņa liesmas.

Atradusi aizkaru auklu, Roza pavilka aizkarus vaļā un ielaida istabā laternu dzelteno gaismu. Kopā ar sveci tā izkliedēja piķa melno tumsu. Hals paskatījās visapkārt. Uz krēsliem un galdiem kaudzēs gulēja dvieļi, drēbes un fotogrāfijas, dūnu sega bija pa pusei noslīdējusi no gultas, uz grīdas stāvēja netīras krūzītes un nevērīgi izmētātas tukšas cepumu paciņas.

-     Neko teikt, jauks skats, viņš sacīja, noceldams kāju no pusapēsta speķa pīrādziņa. Nevaru atcerēties, kad tik ļoti es būtu juties kā mājās.

-    Es negaidīju tevi, Roza atteica, uzmanīgi paņēma sabradāto speķa rausi un iemeta atkritumu grozā. Tu vismaz varēji ievērot pieklājību un pa telefonu brīdināt, ka ieradīsies.

Hals pastiepa roku, lai noglaudītu mīksto, balto kažoku, kas izstiepies gulēja iesildītajā vietā uz dūnu segas. Antrobusa kundze, pirms skaļi iemurrājās, atzinīgi nolaizīja Halam roku.

-     Vai tu vienmēr guli uz dīvāna? viņš pajautāja Rozai.

-    Guļamistabā nav telefona.

Hals domīgi pagrozīja galvu, taču neko neteica.

Uzmanīgi turēdama sveci, lai kūstošais vasks neapdedzinātu pirkstus, Roza piegāja pie Hala.

-Ak Kungs, tu pat neticēsi, cik ļoti esmu iepriecināta par tavu ierašanos! Kur tu biji palicis? Es biju milzīgi uztraukusies.

Hals pielieca nogurušo galvu un piespieda pie Rozas smaržīgajiem matiem.

-    Visur kur, viņš sacīja, uzlicis rokas Rozai uz pleciem, un maigiem pirkstiem noglāstīja viņai kaklu.

-    Izrakstīts orderis tevis apcietināšanai, viņa tikko dzirdami noteica.

-     Es zinu. Hala lūpas pieskārās viņas vaigam, bet tik maigi, ka pieskāriens bija gandrīz neizturams.

-   Tūlīt es kaut ko aizdedzināšu, Roza ievaidējās.

Hals pastiepa roku un nospieda sveces liesmu.

-     Tu jau to esi izdarījusi. Hals ar stiprām rokām cieši apņēma Rozu un pievilka sev klāt. Vienīgi jāpajautā, viņš murmināja virs Rozas kakla izliekuma, vai liesmām nevajag uzliet aukstu dušu, iekams tās nav kļuvušas nevaldāmas.

-    Vai tu nopietni to jautā?

Vai Hals spētu apstāties? Roza nespēja.

-    Nē, aiz pieklājības.

-   Tas nav izciešams!

-     Jādomā gan, viņš sacīja, acīs iespīdot oranžajai gaismai. Sasodīts, es ciešos jau nedēļām ilgi!

Padzīta no dūnu segas, Antrobusa kundze sašutusi devās uz virtuvi.

Vēlāk iedegās elektrība un izdzēsa vārgo liesmu svecei, kas bija iedegta no jauna un sākusi tecināt vasku uz galda.

Hals atglauda Rozai no sejas matus.

-     Tu esi visbrīnišķīgākā sieviete, kādu man nācies satikt, viņš teica.

Roza nešpetni pasmaidīja.

-    Bet man šķita, ka esmu pārāk kārna.

Hala skatiens atmaiga.

-      Es zināju, ka tu melo par to draņķa automātisko atbildētāju. Viņš uzlika savas rokas uz viņas glāsmainajām rokām un strauji un nepacietīgi tās satvēra. Viņa pilnībā ļāvās. Viņš pacēla Rozu un iesēdināja sev jāteniski klēpī. Es par to sapņoju.

-    Vai tie bija jauki sapņi?

-   Ar īstenību nevar salīdzināt.

-     Diezgan, izslīdējusi no dīvāna, Roza ģērbdamās sacīja. Ko tu domā darīt sakarā ar apcietināšanas orderi?

Hals ignorēja jautājumu un cilāja uz kafijas galda noliktās fotogrāfijas.

-    Vai tas ir tavs vīrs?

-    Bijušais vīrs. Viņa pameta Halam bikses.

Hals nopūties uzrāva bikses kājās un tuvplānā nofotografēto Alisi nolika atsevišķi.

-    Tai jābūt tavai meitai, viņš nosvērti sacīja. Viņa izskatās tieši kā tu.

-    Izskatījās, Roza izlaboja. Viņa ir mirusi.

Roza gaidīja atvainošanos, pāreju uz citu jautājumu, taču Hals pasmaidīja un pielika pirkstu pie smaida līnijām fotogrāfijā.

-    Viņa ir brīnišķīga.

-Jā.'

-    Kā viņu sauca?

-Alise.

Viņš cieši nopētīja attēlu.

-      Es atceros, ka sešu gadu vecumā biju iemīlējies tieši tādā meitenē. Es biju ļoti nedrošs un katru dienu vaicāju, cik stipri viņa mani mīl. Viņa vienmēr salika rokas tā, Hals izpleta rokas kā makšķernieks, kas rāda zivs garumu, un sacīja: "Tik daudz!"

-    Jā, atcerēdamās sacīja Roza. Alise vienmēr mērīja mīlestību ar rokām. Es biju piemirsusi.

Viņa mēģināja fotogrāfiju paņemt, taču Hals pavirzīja to tālāk un pagrieza pret gaismu.

-   Acīs viņai vīd ļoti liela uzņēmība.

-    Viņai patika darīt visu pēc sava prāta.

-    Saprātīga sieviete. Un vai tas vienmēr izdevās?

-    Lielākoties. Viņa izturējās ļoti pārliecināti. Es atceros, reiz… Roza apklusa un vairs neturpināja.

Hals uzvilka kreklu un sāka pogāt ciet.

-     Kāda māte, tāda meita. Varu derēt, ka viņa vēl nebija iemācījusies staigāt, kad jau tina tevi ap pirkstu. Es labprāt redzētu kādu, kas tiek ar tevi galā.

Roza pielika mutautiņu pie slapjajām acīm.

-Atvaino!

-    Par ko?

-    Ka sagādāju tev nepatīkamus brīžus.

Hals pievilka Rozu pie pleca un pieglauda vaigu viņai pie matiem. Kas tas par briesmīgu sodu, kas uzlikts

Rietumu sabiedrībai, ka mate baidas radīt citiem asaras par mirušo meitu, lai tikai citi nejustos neērti.

-      Paldies! Hala acīs viņa ieraudzīja jautājumu.

-    Par uzklausīšanu, viņa piemetināja.

-    Tas nemaz nenācās grūti, Roza. Bija jūtams, cik viņa ir nedroša. Vai tu vēlējies mocīties visu nakti, lai, pamodusies no rīta, nožēlotu, ka esi man stāstījusi par Alisi?

Viņš pārāk labi visu saprata. Roza novērsās.

-    Es nespēju ciest, ka jūtos ievainojama.

-    Jā. Hals saprata. Nāc šurp! Viņš parādīja ar roku, lai Roza apsēžas viņam uz ceļiem. Es pastāstīšu, kas sāp man. Jau nedēļām ilgi tu esi centusies to izdibināt. Tagad pienākusi tava kārta izsmieties uz mana rēķina.

-    Es nesmiešos.

-Ak tā! viņš norūca. Tad tādas tās lietas. Tu gribi būt galvas tiesu pārāka par mani. Es smiešos par tevi, bet tu nesmiesies par mani?

Viņa apskāva Halu.

-    Tu esi tik ļoti līdzīgs Olivai.

-    Labāk nesalīdzini mani ar to Doulingtonas vājprātīgo!

-   Tas ir kompliments. Viņa ir ļoti jauks cilvēks. Tāpat kā tu.

-    Es neesmu jauks. Viņš saņēma Rozas seju rokās.

-     Par vides aizsardzības un higiēnas noteikumu neievērošanu man uzlikts sods. No apkārtējās vides aizsardzības inspektora ziņojuma izriet, ka otru tik sliktu virtuvi viņš nav redzējis. Deviņdesmit piecos procentos gaļas manā ledusskapī rāpojuši tārpi. Sausajiem produktiem vajadzējis atrasties cieši noslēdzamos traukos, taču tā neesot bijis, visur atrasti žurku mēsli. Pieliekamajā mētājušies vaļēji maisi ar atkritumiem. Dārzeņi bijuši tik sapuvuši, ka vajadzējis izmest, bet zem plīts skraidījusi dzīva žurka. Viņš savilka uz augšu uzacis. Tas ir iemesls, kura dēļ esmu zaudējis apmeklētājus, sešu mēnešu laikā mana lieta nonāks tiesā, bet man nav nekādu pretargumentu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Roza bridi nerunāja. Viņa bija iedomājusies veselu duci variantu par notikumiem "Pavārnīcā", taču šāds pavērsiens viņai nebija ienācis prātā. Katrā ziņā tas bija izskaidrojums apmeklētāju trūkumam. Kas savā taisnprātībā ēdis restorānā, kur gaļā rāpo tārpi? Viņa to bija darījusi. Divas reizes. Bet viņa nebija zinājusi par tārpiem. Hals būtu rīkojies daudz godīgāk, nodomāja Roza, ja būtu to pateicis jau sākumā. Vēders, protestējot pret to, kas tajā varētu būt iekšā, sažņaudzās. Viņa sajuta Hala ciešo skatienu un stingri apspieda nepatīkamās sajūtas.

Es gribētu zināt, viņa uzmanīgi ierunājās, vai apsūdzība ir patiesa. Tā vien liekas, ka tu jau esi notiesāts un spriedums izpildīts. Kā apmeklētājiem kļuvis zināms, ko inspektors atradis, ja lieta nav nonākusi līdz tiesai? Un kas bija vīri slēpotāju maskās? Viņa neizpratnē paskatījās caur pieri. Es nekādā ziņā neuzskatu tevi par tik nelabojamu stulbeni, lai tu neievērotu higiēnas noteikumus. Vismaz ne tik lielā mērā, lai turētu pilnu ledusskapi ar bojātu gaļu un ļautu pa virtuvi skraidelēt žurkām. Viņa piepeši atvieglota iesmējās un uzsita ar roku viņam pa krūtīm. Tu esi blēdis, Hokslij! Tu pūt man miglu acīs.

Hals papurināja galvu.

-    Es priecātos, ja tā būtu.

Viņa bridi vērīgi noskatījās uz Halu, piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Varēja dzirdēt, kā no pudeles tiek izvilkts korķis un nošķind glāzes. Roza aizkavējās virtuvē ilgāk, nekā vajadzētu, un Hals atcerējās, ka viņa kādreizējā sieva bija rīkojusies tāpat aizvainota vai vīlusies parasti nozudusi virtuvē. Viņam bija šķitis, ka Roza ir citāda.

Beidzot viņa parādījās, nesdama paplāti.

-     Labi, viņa stingri noteica. Man mazliet jāpadomā.

Hals neko neatbildēja.

-      Es neticu, ka tu esi turējis virtuvi netīru, viņa paziņoja. Tu esi pārāk liels sava darba entuziasts. "Pavārnīca" ir sapņa piepildījums, nevis finansiāls pasākums, kam jānes maksimāla peļņa. Viņa ielēja Halam glāzē vīnu. Pirms nedēļas tu apsūdzēji mani, ka esmu ievilinājusi tevi lamatās. Tas nozīmē, ka jau agrāk tā darīts. Viņa ielēja vīnu savā glāzē. Tas nozīmē, ka žurku un bojāto gaļu kāds piesviedis. Vai man ir taisnība?

-   Taisnība. Viņš paostīja vīnu. Bet kam es to varu teikt?

"Ļoti sāpīgs punkts," Roza nodomāja. "Nav brīnums, ka viņš nevienam vairs neuzticas." Viņa apsēdās uz dīvāna malas.

-    Turklāt, viņa turpināja, neliekoties zinis par komentāru, vismaz divas reizes tu esi piekauts, tavai mašīnai izdauzīti logi, un "Pavārnīca" piedzīvojusi iebrukumu. Viņa malkoja vīnu. Ko no tevis gaida?

Viņš iztaisnoja vēl sāpošo muguru.

-     Jādomā, mani no turienes grib izdabūt ārā, turklāt ātri. Bet es nevaru saprast, kāpēc un kas aiz tā slēpjas. Pirms sešām nedēļām es biju ar dzīvi apmierināts restorāna īpašnieks, kas nodarbojās ar savu plaukstošo nelielo restorānu un nenieka nebēdāja. Tad kādu rītu desmitos, pārbraucot no tirgus, es atradu sev priekšā apkārtējās vides inspektoru strostējam palīgu un darbiniekus, no visiem pa gabalu smirdēja pēc uzpirkšanas, bet pats es biju nonācis apsūdzētā lomā. Hals sabužināja sev matus. Restorāns uz trim dienām, kamēr to iztīrīju, tika slēgts. Darbinieki pēc tam vairs neatgriezās. Apmeklētāji, galvenokārt policisti un viņu ģimenes šī iemesla dēļ ziņas par inspektora apciemojumu izplatījās -, pārstāja pie manis braukt, jo nosprieda, ka es neievēroju noteikumus, lai piepildītu sev kabatas, bet apkārtējo restorānu īpašnieki izteica sūdzības, ka profesionālisma trūkuma dēļ esmu apkaunojis savu amatu. Šobrīd esmu izolēts no visām pusēm.

Roza papurināja galvu.

-     Kāda joda pēc tu neziņoji par iebrukumu pagājušajā otrdienā?

ViņŠ nopūtās.

-    Kāds no tā labums, ja es nespētu saistīt iebrukumu ar vides inspektora vizīti? Es nolēmu izmantot dzīvu ēsmu. Viņš pamanīja Rozas acīs neizpratni. Divus es noķēru, kad viņi postīja restorānu. Manuprāt, nejaušības dēļ. Viņi bija ieradušies, kad restorāns bija tukšs, un izmantoja gadījumu. Es biju tā noskaities uz tevi, ka šie pat nepaguva apjēgt, kas notiek, kad abi jau bija augšā un ar sprūdu mutē pieslēgti ar rokudzelžiem pie loga restēm. Taču tie vīri bija ciets rieksts, viņš sacīja ar patiesu cieņu. Viņi nedomāja runāt. Hals paraustīja plecus. Tāpēc es sagatavojos gaidīt kādu, kas ieradīsies viņus meklēt.

Nebija brīnums, ka viņš bija nobijies.

-    Kāpēc tu domāji, ka atnāks viņi, nevis es? Roza ziņkāri pajautāja. Tavā vietā es ik reizi, kad nāk kāds, domātu, ka tā esmu es.

Halam ap acīm savilkās smieklu rieviņas.

-     Tev vajadzēja redzēt, kā tu izskaties ar galda kāju rokā! Virtuves durvīm veroties, tu šķiti tik nobijusies, bet, mani ieraugot, atvieglināta un satraukta, kad es pateicu, ka neesmu izsaucis policiju. Ka ne, ne. Viņš paņēma mutē vīnu un bridi izgaršoja. Es esmu sprukās. Policija man netic, jo domā, ka esmu vainīgs, bet mēģinu ar varu vai viltību izlocīties no soda. Pat Džefs Vjats, kādreizējais partneris, kas pazīst mani labāk nekā jebkurš cits, ieraudzījis inspektora uzņēmumus, skurinās. Viņi te ēda regulāri. Daļēji tāpēc, ka devu atlaides, un daļēji tāpēc, ka patiesi vēlējās, lai agrākajam policistam veiktos. Hals gurdi novilka ar roku pār muti. Tagad esmu persona non grata un patiesi nevaru viņus par to vainot. Visiem šķiet, ka viņi ir apkrāpti.

-    Kāpēc tev vajadzētu kādu krāpt?

-    Saimnieciskais panīkums. Viņš nopūtās. Biznesā viss jūk un brūk kā ķegļu spēlē. Nav iemeslu, lai panīkums neskartu mani. Izsīkstot naudai, pie kā restorāna īpašnieks varētu ķerties? Pie zemas kvalitātes produktiem, kurus pasniedz ar garšvielām.

Tā bija greiza loģika.

-    Vai darbinieki par tevi neaizlika nevienu vārdu?

Hals drūmi pasmaidīja.

-     Divas viesmīles bija ar mieru to darīt, taču vienīgais vārds, kuru ņemtu vērā, bija manam palīgam šefpavāram. Esmu dzirdējis, ka viņš aizlaidies uz Franciju. Hals pastiepa uz augšu rokas un, kad iesmeldzās ribas, saviebās.

-    Katrā ziņā no tā nekāda labuma nebūtu. Viņš neapšaubāmi bija uzpirkts. Kādam, kas šo nelietību sarīkoja, vajadzēja iekļūt virtuvē, bet atslēga bija tikai pavāram. Hala skatiens nocietinājās. Izdevīgā brīdī vajadzēja viņu nožņaugt, taču es biju pārāk satriekts, lai tūlīt apjēgtu acīm redzamas lietas. Un, kad apjēdzu, no viņa vairs nebija ne smakas.

Roza domīgi kodīja īkšķi.

-    Vai pēc manas aiziešanas tas vīrs neko nepateica? Manuprāt, tu gatavojies likt lietā cepures adatu.

No Rozas tiešuma Hala sadrūmusī seja atplauka smaidā.

-     Es to darīju, taču lielas jēgas nebija. Viņš pateica tikai to, ka es kārtoju maksājumus sakarā ar ķīlu zīmes izpirkšanu. Vai tas kaut ko dod?

-    Neko, ja vien banka nemēģina izsist no kāju apakšas pamatu.

Hals papurināja galvu.

-    Es aizņēmos pavisam nelielu summu. Arī maksājumi nespiež. Viņš pabungoja ar pirkstiem pa grīdu.

-     Loģiski, ka kaut ko var spriest pēc veikaliem man abās pusēs. Tie abi bankrotējuši, un abos gadījumos nav izpirktas ķīlu zīmes.

-    Tad ir skaidrs! Roza satraukta teica. Kāds grib dabūt savos nagos visus trīs īpašumus. Vai tu nepajautāji, kas tos grib dabūt un kāpēc?

Hals atcerēdamies rīvēja pakausi.

-    Iekams paguvu to izdarīt, dabūju ar nūju pa galvu. Acīmredzot tur bija vēl piektais vīrs, kurš pa kautiņa laiku bija uzgājis augšā atbrīvot pie loga restēm pieslēgtos Tūdaliņu un Tagadiņu. Cik atceros, kāds tā kā darbojās ar āmuru. Kad atjēdzos, uz plīts dega panna ar eļļu, policija bija klāt visā godībā, bet kaimiņš penterēja, ka viņam vajadzējis izsaukt medicīnisko palīdzību, jo es esot gribējis izvārīt apmeklētāju zivju buljonā. Viņš kautrīgi pasmaidīja. Tas bija visīstākais murgs. Tāpēc zvēlu tuvākajam policistam un cauri restorānam laidos prom. Neko citu tobrīd nespēju izdomāt. Viņš paskatījās uz Rozu. Vispirms man ienāca prātā doma, ka "Pavārnīcu" kāds grib pievākt. Pirms piecām nedēļām es izpētīju, kas noticis ar abiem blakus īpašumiem, taču neatradu nekā tāda, kas abus īpašumus saistītu. Viens bija nopirkts privāti caur aģentiem, otru izsolē bija pārdevusi investīciju sabiedrība.

-    Tā varēja būt tikai izkārtne. Vai aizgāji uz sabiedrības kantori?

-      Ar ko es, tavuprāt, pēdējās trīs dienas nodarbojos? Hals nikni grieza zobus. Es pārbaudīju ikvienu sarakstu, kuru spēju iedomāties, un dabūju skaistus finansu dokumentus, kas tos apstiprina. Es nezinu, kas īsti notiek, taču saprotu, ka tiesa būs pēdējā nagla "Pavārnīcas" zārkā un ka pēc tās es saņemšu piedāvājumu restorānu pārdot. Pilnīgi iespējams, ka tas notiks jau nākamajā dienā pēc tiesas.

Roza ļāva Hala dusmu izvirdumam aizslīdēt gar ausīm. Tagad viss bija skaidrs.

-    Bet tad jau būs par vēlu ko darīt.

-    Tieši tā.

Labu brīdi abi sēdēja klusēdami.

-    Kāpēc tu biji piekauts, kad tikāmies pirmo reizi? Roza beidzot pajautāja. Tam vajadzēja notikt tūlīt pēc inspektora vizītes.

Hals pamāja.

-    Tas notika trīs vai četras dienas pēc tam, kad atvēru restorānu no jauna. Mani notvēra uz sliekšņa, kad slēdzu vaļā durvis. Modus operandi tāds pats, kā tu redzēji, vīri slēpotāju maskās ar beisbola nūjām. Toreiz viņi iegrūda mani zivju mašīnā, aizveda desmit jūdzes līdz mežam, nedaudz iekaustīja, bet pēc tam izmeta bez naudas un kredītkartēm ceļa malā. Pagāja visa pēcpusdiena, līdz pārnācu mājās, jo vest mani nevienam nenāca ne prātā. Viss beidzās ar to, viņš pameta uz Rozu sānisku skatienu, ka pie saviem galdiņiem atradu slaistāmies bālnīgsnēju Botičelli Veneru. Es nodomāju, ka man patiešām uzsmaidījusi laime, bet tad Venera pavēra muti un pārvērtās fūrijā. Viņš pieliecās, lai nedabūtu pa ausi. Mīļā sieviete, viņš pasmaidīja, es tikko spēju nostāvēt, bet tu uzklupi vēl negantāk nekā tie sūdabrāļi zivju mašīnā. Un kāda varēja būt runa par izvarošanu! Es tikko spēju pārvietot kājas.

-     Pats esi vainīgs, ka logiem tev priekšā restes. Vai drīkstu painteresēties, kāpēc tās uzliktas?

-      Tās tur jau bija, kad ēku nopirku. Iepriekšējam īpašniekam sieva bijusi mēnessērdzīga. Pēdējās dažas nedēļas es par restēm tikai priecājos.

Roza atgriezās pie iepriekšējā jautājuma.

-     Bet tas neko neizskaidro. Manuprāt, ja ar inspektora apciemojumu bija iecerēts panākt, lai tu nekavējoties pārtrauktu darbu, tad kāpēc tevi nepiekāva tajā dienā, kad tu atvēri restorānu, bet četras dienas vēlāk? Un, ja viņi tik ļoti gaidīja tiesu, tad kāpēc vispār vajadzēja tevi sist?

-    Es saprotu, Hals atzina. Notikumi bija ievirzījušies tā, ka man radās smagas aizdomas pret tevi. Es nevarēju nedomāt, ka tu esi ar viņiem saistīta, tāpēc ievācu par tevi ziņas. Beigās nospriedu, ka tu tomēr esi patiesa.

-    Pateicos! Roza sausi atteica.

-    Tu būtu rīkojusies tāpat. Hala pierē starp uzacīm ievilkās dziļa rieva. Atzīsti, ka ap to laiku, kad parādījies tu, sākās dīvaini notikumi.

Rozai bija godīgi jāatzīst, ka tā ir.

-     Tomēr tev bija sarīkotas lamatas, viņa uzsvēra, -jau labu laiku pirms mūsu satikšanās. Tā noteikti ir sagadīšanās. Viņa iztukšoja glāzi. Šā vai tā pirms piecām nedēļām vienīgā, kas mūs vienoja, bija Oliva, un tu taču nedomāsi, ka aiz šiem notikumiem stāv viņa. Es šaubos, vai viņa patstāvīgi spēj izkurināt pirti, nemaz nerunājot par sazvērestības organizēšanu, lai atņemtu tev "Pavārnīcu".

Hals nepacietīgi paraustīja plecus.

-     Es zinu. Esmu visu apsvēris tūkstošiem reižu un netieku nekādā skaidrībā. Esmu pārliecinājies vienīgi par to, ka šī ir visglītākā operācija, ar kādu man nācies sastapties. Man no kāju apakšas izsists pamats. Esmu notriekts gar zemi un nevaru pat iedomāties, kam par to jāpateicas. Gurdā apātijā viņš pakasīja bārdas rugājus. Ko nu, Leija kundze, jūs teiksiet par neveiksmīgo restorāna īpašnieku, kas apsūdzēts higiēnas noteikumu pārkāpšanā, smagu miesas bojājumu nodarīšanā, ļaunprātīgā dedzināšanā un vēl par pretošanos arestam? Ja nenotiks brīnums, es trīs nedēļu laikā būšu tāds visā pilnībā.

Rozas skatiens virs vīna glāzes uzzibsnīja.

-    Drankība!

Hals neapzināti iesmējās. Tikpat zibošas acis fotogrāfijā bija Alisei.

-    Tu izskaties uz mata kā meita. Viņš atkal pārcilāja attēlus. Tev jāizvieto šīs fotogrāfijas pa visu istabu, lai nekad neaizmirstu, cik brīnišķīga viņa bijusi. Es tā rīkotos, ja viņa būtu bijusi mana meita. Hals izdzirdēja, ka Roza ievelk elpu, un paskatījās. Atvaino manu neiejūtību!

-     Neesi nu nelga, viņa noteica. Es nupat atcerējos, kur tas vīrs redzēts. Nevar būt šaubu, tas ir viņš, viens no mistera Heisa dēliem. Heiss ir vecais vīrs, kas dzīvo Mārtiņiem kaimiņos. Viņam uz bufetes saliktas ģimenes fotogrāfijas. Roza sasita plaukstas. Hokslij, tas ir brīnums vai nav? Māsas Bridžitas lūgšanas iedarbojas.

Viņa sēdēja pie virtuves galda un vēroja, kā Hals buras ar ledusskapja trūcīgo saturu. Viņš bija atbrīvojies no nedrošības kā no vecas ādas un, liekot starp cāļa krūšu gabala sloksnītēm plānas bekona šķēlītes un kaisot tām virsū pētersīļus, pašapmierināts dungoja.

-      Tu taču negrasies durstīt misteru Heisu ar manu cepures adatu? viņa pajautāja. Manuprāt, viņam nav ne jausmas, ar ko nodarbojas cūkcepures dēli. Viņš ir lādzīgs, vecs vīrs.

Halu dzirdētais uzjautrināja.

-    Es gan tā nedomātu. Viņš pārklāja trauku ar sudrabainu foliju un ielika cepeškrāsnī. Taču lai velns par stenderi, ja saprotu, kā šis puzlis saliekams kopā! Kāpēc Heisam, junioram, tik steidzīgi vajadzēja mani žmiegt, ja varēja mierīgi pagaidīt, līdz lieta nonāks tiesā?

-    Parūpējies, lai viņu apcietina, un izdibini to, Roza saprātīgi ieteica. Es taisnā ceļā būtu devusies pie tēva, pieprasījusi adresi un uzsūtījusi policiju.

-   Un neko nebūtu panākusi. Hals brīdi domāja. Tu teici, ka esi ierakstījusi sarunu ar veco vīru. Es gribu to noklausīties. Es neticu nejaušībām. Noteikti pastāv kāda stingrāka sakarība. Kāpēc visi pēkšņi kļuvuši nervozi un sākuši vicināt beisbola nūjas? Kaut kas nav īsti, kā vajag.

-   Tu vari noklausīties ierakstu kaut tūlīt. Roza ienesa no priekšnama mapi, sameklēja kaseti un ieslēdza uz galda novietoto magnetofonu. Mēs runājām par Eimberas ārlaulības dēlu, viņa paskaidroja, tiklīdz ieskanējās vecā vīra balss. Viņš zināja par bērnu visu, pat uzvārdu pēc adoptēšanas un kurā zemē bērns atrodas. Visa Roberta Mārtiņa manta piederēs zēnam, ja vien izdosies viņu sameklēt.

Hals ļoti uzmanīgi klausījās.

-     Brauni? Hals beigās pajautāja. Dzīvo Austrālijā? Kā tu zini, ka viņš saka patiesību?

-     Tāpēc, ka Olivas juriskonsults piedraudēja ar izpildrakstu, ja kādam pavēstīšu, ko zinu. Roza sadrūma. Man nav ne jausmas, no kurienes Heiss visu uzzinājis. Krū nav izpaudis bērna vārdu pat Olivai. Viņš slimīgi glabā noslēpumus.

Hals nocēla no plīts trauku ar rīsiem.

-    Cik lielu naudu Roberts Mārtiņš atstājis?

-    Pusi miljona.

-     Dievs žēlīgs! Hals klusu iesvilpās. Žēlīgais Dievs! viņš atkārtoja. Un visa šī nauda nolikta depozītā un gaida bērna parādīšanos?

-   Acīmredzot.

-    Kas ir testamenta izpildītājs?

-    Juriskonsults Pīters Krū.

Hals ar karoti krāva bļodiņā rīsus.

-     Ko viņš sacīja, kad tu par to painteresējies? Vai atzina, ka bērnam nokļūts uz pēdām?

-    Nē. Visu laiku piedraudēja ar tiesas izpildrakstu. Roza paraustīja plecus. Taču viņš uzrakstījis Olivai un pavēstījis, ka izredzes ir minimālas. Acīmredzot ir laika ierobežojums, un, ja bērns netiks atrasts savlaicīgi, nauda aizies labdarībai. Viņa sarauca pieri. Vēstuli bija rakstījis Krū un ar roku. Man ienāca prātā, ka viņš taupa naudu, taču droši vien viņš nav vēlējies, ka vēstuli izlasa sekretāre. Viņai tūlīt būtu skaidrs, vai Krū nemelo.

-      Un tikmēr, Hals lēni noteica, viņš pārvalda īpašumu un viņam ir pieejams kapitāls, par kuru nopirkt bankrotējušu uzņēmumu. Samiedzis acis, Hals skatījās garām Rozai. Turklāt viņš ir juriskonsults, tāpēc iespējams, ka viņam pieejama iekšējā informācija par attīstības plāniem un priekšlikumiem. Viņš paskatījās uz Rozu. Un, kamēr neviens nav uzradies, kas pieprasa Roberta naudu, viņam pieejams neierobežots kredīts. Kad tu pirmo reizi apmeklēji Krū?

Rozas prāts darbojās vēl ātrāk.

-     Dienā pirms tavas piekaušanas. Acis Rozai satraukti nozibēja. Es viņam šķitu ļoti aizdomīga. Viņš nemitīgi man aizrādīja apsūdzības, ka es izdarot nepareizus slēdzienus par Olivas lietas kārtošanu. Tas ierakstīts magnetofona lentē. Roza pārlūkoja kasetes. Viņš sacīja, ka Oliva nevarot būt mantiniece, jo no Gvenas un Eimberas nāves nedrīkstot gūt labumu. Tikai saproti pats, ja izrādīsies, ka Oliva nav vainīga, Roza triumfējot uzsita ar roku pa kaseti, spēle noritēs pēc pavisam citiem noteikumiem. Viņa varēs iesniegt prasību tiesā un apstrīdēt testamentu. Atceros, sarunas beigās Krū izteicās, ka pretrunu starp nozieguma drausmīgumu un Olivas psihiatriskajām pārbaudēm varot izskaidrot ar to, ka slepkava nav viņa. Kungs Dievs, tas ir loģisks secinājums. Vispirms viņš uzzina, ka Eimberas dēls varbūt tiks atrasts, un tūlīt uzrodos es un agresīvi nostājos Olivas pusē. "Pavārnīcai" viņam jābūt ļoti svarīgai.

Hals izņēma vistu no krāsns un kopā ar rīsiem uzlika uz galda.

-     Vai tu apjēdz, ka tavs "vecais lāga vīrs" iejaukts šajā lietā līdz ausīm? Krū nemūžam nebūtu viņam klāstījis par Eimberas bērnu, ja kaut kādā veidā nebūtu no viņa atkarīgs.

Roza skatījās uz Halu labu brīdi, bet tad izvilka no mapes Svengala fotogrāfijas.

-    Varbūt šis zina, ka Krū lieto Roberta naudu. Vai arī, viņa lēni piebilda, zina, kas Gvenu un Eimberu nogalinājis īstenībā. Vienādi un otrādi vai pat abējādi Krū ir apdraudēts. Roza izklāja fotogrāfijas uz galda vēdeklī. Šis bija Olivas mīļākais, viņa vienkārši pasacīja, un, ja jau es to spēju izzināt, tikpat viegli to spēja kāds cits. Arī policija. Šajā ziņā jūs esat nošāvuši greizi, Hal, jūs visi. Uzskats, ka kāds ir vainīgs, iekams vaina nav pierādīta, ir nodevība pret taisnu tiesu.

Ūdeņaini zilās acis paskatījās uz Rozu ar neviltotu prieku.

-     Labi gan! Jūs esat atkal ieradusies. Nāciet iekšā, nāciet vien iekšā! Viņš vērīgi paskatījās garām Rozai uz Halu. Katrā ziņā mēs esam tikušies jau agrāk. Ko lai es saku? Es nekad neaizmirstu sejas. Kur tas varēja notikt?

Hals paspieda vecajam vīram roku.

-      Pirms sešiem gadiem, viņš labvēlīgi atbildēja. -Toreiz nodarbojos ar Olivas Mārtinas lietu. Seržants Hokslijs. Roka vārgi kā niecīgs putns sakustējās viņa rokā, un Halam šķita, ka aiz vecuma un nevarības.

Misters Heiss enerģiski pamāja ar galvu.

-    Nu es atceros. Bēdīgs gadījums. Abiem pa priekšu viņš rosīgi devās uz viesistabu. Sēdieties, sēdieties taču! Vai ir kādi jaunumi?

Viņš stingri un taisni apsēdās uz krēsla un jautājoši palieca galvu uz vienu pusi. Aiz muguras no bufetes fotoaparātā atbruņojoši smaidīja dēls.

Roza izņēma no rokassomas piezīmju kladi un ieslēdza magnetofonu. Bija panākta savstarpēja vienošanās, ka Roza uzdos jautājumus. Hals bija ieminējies, ka Heiss, ja viņš kaut ko zina par Olivu, tad drīzāk to izpaudīs sarunā ar burvīgu, jaunu dāmu.

-     Īstenībā, Roza ierunājās pļāpīgā tonī, kas grieza ausīs Halam, bet nepārprotami patika misteram Heisam, visādu jaunumu ir pārpārēm. Kā jūs gribētu, ar ko lai sāku? Ar Olivu? Ar Eimberas bērnu? Viņa atzinīgi paskatījās uz veco vīru. Kaut arī Austrālijā ir tūkstošiem Braunu, par pēdu atrašanu jums bija taisnība.

-   Ak, Heiss sacīja, berzēdams rokas, es zināju, ka viņiem ir uz pēdām. Tas nozīmē, ka nauda tiks zēnam. Ko lai es saku? Tieši to Bobs vēlējās. Viņš patiešām bija ļoti neapmierināts, ka nauda var palikt valstij.

-    Ziniet, viņš paredzējis arī, kā rīkoties gadījumā, ja zēnu neatrastu. Nauda aizietu dažādām bērnu labdarības iestādēm.

Vecā vīra mute nepatikā sakniebās kā plāna svītriņa.

-     Nevienam nav noslēpums, kas tie ir par bērniem. Nekur nederīgie. No tās sugas nekad neviens ne ar ko nav izcēlies, šie gatavi dzīvot uz mūsu rēķina, kamēr krīt. Un jūs jau zināt, kas pie tā vainīgs. Sociālie darbinieki. Kad jāpasaka sievietei, ka viņai bērnu vairāk nekā saprašanas, tie auklējas.

-    Tieši tā, Roza steidzīgi iejaucās, neļaujot vīram uzkāpt iecienītajā jājamzirdziņā. Viņa uzsita ar zīmuli pa piezīmju kladi. Vai atceraties, ko jūs stāstījāt par savas sievas domām? Oliva esot izdarījusi slepkavības hormonu ietekmē.

Tik strauja pārlēkšana uz citu jautājumu Heisam lika savilkt lūpas.

-    Varbūt.

-   Vai jūsu sieva zināja, ka Oliva iepriekšējos Ziemassvētkos izdarījusi abortu, un tāpēc tā domāja?

-    Varbūt.

-    Vai jūs zināt, kas bija tēvs, mister Heis?

Vecais vīrs papurināja galvu.

-     Klīda runas, ka tas ir kāds, ar ko viņa iepazinusies darbā. Muļķa meitēns! Iekūlies ķezā tikai tādēļ, lai parādītu Eimberai garu degunu. Viņš nobrauca ar pirkstu pa vecajām lūpām. Vismaz tā man šķiet. Eimberai draugu zēnu bija milzums.

"Tik tālu misters Heiss un Krū ievēro klusēšanas sazvērestību," nodomāja Roza.

-    Kad jūs to uzzinājāt?

-      Gvena izstāstīja manai Džinijai. Bija milzīgi satraukta. Domāja, ka Oliva var laist pasaulē bērnu, apprecēties un no viņām aiziet. Gvenai tad klātos plāni, viņa netiktu galā.

-   Ar ko netiktu galā?

-   Ar visu, Heiss neskaidri atteica.

-    Jūs gribējāt teikt ar mājas darbiem?

-    Ar mājas darbiem, ēst vārīšanu, rēķiniem, iepirkšanos. Ar visu pēc kārtas. Oliva darīja visu.

-    Bet ko darīja Gvena?

Vecais vīrs tūlīt neatbildēja. Šķita, ka viņš prātā kaut ko apsver. Tad viņš pameta skatienu uz Halu.

-    Jūsējie toreiz maz ko jautāja. Būtu pajautājuši, man būtu bijis, ko teikt.

Hals iekārtojās krēslā ērtāk.

-    Savā laikā bilde bija pavisam skaidra, viņš uzmanīgi ieminējās. Taču Leija kundze atradusi veselu virkni nesaskaņu, kas parāda šo lietu citādā gaismā. Ko jūs būtu pastāstījis, ja jums būtu jautāts?

Misters Heiss nočāpstināja savus mākslīgos zobus.

-      Vispirmām kārtām Gvena Mārtiņa pārāk daudz dzēra. Saprotams, viņai nenācās viegli saglabāt ārējo fasādi, tas nav noliedzams, un viņa bija slikta māte. Viņa bija apprecējusies ar zemāku aprindu cilvēku, un tas viņai kremta. Gvenai šķita, ka dzīve nodarījusi viņai pāri, un tāpēc savu īgnumu izgāza uz Bobu un meitenēm. Mana Džinija arvien atkārtoja, ka ģimene nav izjukusi jau pirms daudziem gadiem tikai Olivas dēļ. No tā, ko viņa izdarīja, mums, protams, kļuva nelabi, taču ikvienam var izsīkt pacietība, un, grozi, kā gribi, attieksme pret Olivu bija slikta. Bet nevajadzēja nevienu nogalināt. Es to nespēju piedot.

-    Nē, Roza domīgi piekrita. Ar ko īsti nodarbojās Gvena pa dienu, kamēr citi atradās darbā?

Marmorveidīgās rokas pretrunīgi noplivinājās.

-    Eimbera mājās bija biežāk nekā nebija. Vairījās no darba, tas ir viens. Nekur darbā ilgi neturējās. Pilnā skaļumā klausoties popmūziku un vedot uz savu guļamistabu zēnus, darīja māti vai traku. Eimbera bija glīta meitene, uzskatīja mana Džinija, taču grūts bērns. Pats es to neredzēju. Gremdēdamies atmiņās, viņš pasmaidīja. Man viņa vienmēr šķita apburoša. Eimbera bija mana vājība. Manuprāt, ar vīriešiem viņa sapratās labāk nekā ar sievietēm. Viņš cieši paskatījās Rozā. Jūs jautājāt par Gvenu. Ko lai es saku, Leija kundze? Viņa rūpējās par ārējo fasādi. Ja kāds pieklauvēja pie durvīm, viņa vienmēr bija eleganti ģērbusies, vienmēr izturējās pieklājīgi, vienmēr runāja dzelžaini pareizi, taču tikpat bieži bija piemāvusies līdz acīm. Dīvaina sieviete. Ja ne Eimberas bērna dēļ, tad nevaru iedomāties, kāpēc viņa sāka nodoties dzeršanai. Pēc notikuma ar bērnu viss kļuva daudz ļaunāk.

Roza iezīmēja kladē kārtējo eņģelīti.

-    Roberts Mārtiņš bija homoseksuālists, taču negribēja, ka tas kļūst zināms, viņa klaji paziņoja. Varbūt ar to viņa nespēja samierināties?

Misters Heiss nošnācās.

J

-       Viņa Bobu tik tālu noveda, Heiss atbildēja. Bobam nepiemita nekas tāds, pret ko mīloša sieva varētu iebilst. Galu galā abas meitas bija no viņa, un sākumā nekādi ļauni vēji nepūta, ja saprotat, ko ar to gribu teikt. Tieši viņa radīja vīram nepatiku pret sievietēm. Viņa bija frigīda.

Roza atstāja teikto neievērotu. Misters Heiss bija pārāk iesīkstējis savos uzskatos, lai pamanītu, ka runā muļķības, kaut apgalvojumā, ka Gvena bijusi frigīda, varēja būt daļa taisnības. Roza tikai ar grūtībām spēja iedomāties, ka Roberts Mārtiņš būtu devies pie altāra ar sievieti, kurai piemīt normālas seksuālas dziņas. Normālu sievieti viņš uztvertu kā savu apdraudēšanu.

-    Bet, ja jau viņa bēdājās Eimberas bērna dēļ, Roza sacīja tēlotā neizpratnē, tad nav saprotams, kāpēc viņa nav centusies bērnu atgūt vai vismaz nodibināt kontaktus. Droši vien viņa zinājusi, kas bērnu adoptējis, jo citādi nebūtu varējusi pateikt Džinijai, kas to izdarījis.

Vecais nepacietīgi iebilda:

-    Neba Džinija man to teica. Pirms sešām septiņām nedēļām to pateica dēls Stjuarts. Viņš zināja, ka mani šī lieta interesē, jo mēs ar Bobu bijām labi draugi. Vecais pakratīja Rozai ar pirkstu. Acīmredzot jums ir maza sajēga par bērnu adopciju. Tiklīdz parakstīts dokuments par bērna atdošanu, beigta balle. Lietā par bērnu vairs nav iespējams ieskatīties. Gvena nevarēja zināt, kas ir adoptētājs.

Roza vaļsirdīgi pasmaidīja.

-     Vai tad jūsu dēls strādā pie mistera Krū? Nekad neesmu viņu tur redzējusi. Man likās, ka viņš gājis jūsu pēdās un kļuvis par karavīru.

-    Viņš tai sasodītajai armijai nebija vajadzīgs, misters Heiss sapīcis noņurdēja. Štatu samazināšana kā visur citur. Ko lai es saku? Tāda ir maksa par lojalitāti pret karalieni un valsti. Skaidrs, ka viņš nestrādā pie mistera Krū. Kopā ar brāli viņš vada nelielu apsardzes firmu, taču darba nav sevišķi daudz. Noskaities Heiss locīja savu artrītisko pirkstu. Viņi ir izgājuši karavīra apmācību, taču nevar dabūt neko labāku kā naktssarga darbu. Var teikt, ka viņu sievas nebūt nav priecīgas.

Vēlreiz māksloti pasmaidījusi, Roza grieza zobus.

-    Kur tādā gadījumā jūs uzzinājāt, kā bērnu sauc?

Misters Heiss šķelmīgi pieskārās pie deguna.

-    Kas daudz zina, tas ātri kļūst vecs, jaunkundze.

Hals agresīvi paliecās uz priekšu un pacēla roku.

-    Leija kundze, mirkli atvainojiet. Viņš savilka kopā uzacis un neganti paskatījās. Mister Heis, vai jūs zināt, ka tādā gadījumā, ja jūsu dēls nestrādā pie mistera Krū un iegūst konfidenciālu informāciju, viņš ir pārkāpis likumu? Juristiem jāievēro tie paši likumi, kas mediķiem, un, ja kāds no mistera Krū darbiniekiem dalījies informācijā ar nepiederošām personām, tad Krū un policiju šis jautājums var interesēt.

-Še tev nu bija! vecais virs nicīgi iesprauslojas. Jūsu suga nekad nemainās. Ko lai es saku? Kad jāuzklūp nevainīgam, jūs esat ātri kā zibens, toties nolādētie zagļi klīst brīvi kā putni un sper visu, kas ienāk prātā. Dariet, par ko jums maksā algu, seržant, un nedraudiet vecam vīram! Šī informācija nāk no mistera Krū paša. Viņš izstāstījis to manam zēnam, bet dēls pastāstīja man. Kā lai viņš zina, ka informācija ir konfidenciāla, ja sasodītais juriskonsults pļurkst par to visiem pēc kārtas? Acīmredzot viņš pastāstījis tāpēc, ka Bobam mūža galā es biju vienīgais draugs. Viņš pavērsa aizdomīgu skatienu no Hala uz Rozu. Kāpēc jums vajadzēja vest pie manis policistu?

-    Tāpēc, ka radušās zināmas šaubas par Olivas vainīgumu, Roza izvairīgi atbildēja, nezinādama, vai policijas darbinieks drīkst teikt puspatiesību. Šis džentlmenis, kamēr es sarunājos ar cilvēkiem, nodarbojas ar novērošanu.

-     Sapratu, sacīja misters Heiss. Tikai nez vai ko saprata.

-    Man gandrīz būtu viss, Roza viņam gaiši uzsmaidīja. Starp citu, man laimējās atrast Klārkus. Apmēram pirms nedēļas izdevās ar viņiem aprunāties. Nabaga Klārka kundze ir jau gluži senila.

Ūdeņainās acis uzjautrinājumā paskatījās uz Rozu.

-     Mani tas nepārsteidz. Kad mēs pazināmies, tas jau bija stipri manāms. Reizēm es pat domāju, ka Džinija visā ielā ir vienīgā saprātīgā sieviete.

-    Misteram Klārkam droši vien nācās dzīvot pa māju, lai pieskatītu sievu. Roza jautājoši savilka uz augšu uzacis. Taču vairāk laika viņš droši vien pavadīja kopā ar Robertu nekā ar sievu. Cik lieli draugi viņi bija, mister Heis? Vai tas jums zināms?

Bija redzams, ka Heiss saprot jautājuma jēgu. Viņš izvairījās no tiešas atbildes. Vai aiz delikātuma?

-     Viņi bija labi draugi, nomurmināja vecais vīrs, un vai tas ir kas slikts? Boba sieva bija alkoholiķe, bet tik muļķīgu radījumu kā Teda sievu es vēl nebiju redzējis. Nepagāja ne dienas, kad viņa netīrītu visu māju no augšas līdz apakšai, viņš nicīgi norūca. Ķerta uz tīrību. Staigāja apkārt vienīgi virsvalkā, bez apakšveļas, lai neizplatītu mikrobus, un visus pakšus nemitīgi apstrādāja ar dezinfekcijas šķīdumu. Viņš piepeši ieķiķinājās. Reiz viņa, lai sterilizētu galdu, berza to ar "Domestos" pulveri. Teds lēca vai no biksēm ārā. Pēc Dorotejas pēdējās galda apstrādes ar vārošu ūdeni viņš bija samaksājis par galda nolakošanu. Jūs sakāt, ka viņa ir pavisam senila? Nebrīnos. Nu nemaz nebrīnos.

Roza sēdēja, uzlikusi rakstāmo uz piezīmju klades.

-    Un vai jūs nezināt, viņa pēc brīža iejautājās, vai Teds ar Bobu nebija mīļākie?

-    Nē. Tā nav mana darīšana.

-    Labi. Roza vāca kopā mantas. Pateicos, mister Heis. Varbūt vēl misters Hokslijs vēlas ko pajautāt? Viņa paskatījās uz Halu.

Hals piecēlās.

-     Gribu vienīgi zināt, kā sauc jūsu dēlu, kas strādā apsardzes firmā, mister Heis.

Vecais vīrs ar aizdomām paskatījās uz viņu.

-    Kāpēc jums tas jāzina?

-     Tikai tādēļ, lai pareizajās ausīs nonāktu dažs mierīgs vārds par konfidenciālas informācijas noplūdi. Viņš auksti pasmaidīja. Citādi nāksies ziņot, un tad šī lieta tiks risināta oficiāli. Viņš paraustīja plecus. Neraizējieties! Dodu godavārdu, ka lielu brēku netaisīšu, ja vien nebūšu spiests.

-     Policista godavārds? īpašu uzticību tas nevieš. Nekādā ziņā ne.

Hals aizpogāja žaketi.

-     Tādā gadījumā kārtošu šo jautājumu oficiāli, un nākamajā reizē pie jums ieradīsies inspektors.

-     Ko lai es saku? Tā ir nolādēta šantāža. Apsardzes firma STC Belstrītā, Sauthemptonā. Tā redz! Paskatīsimies, vai jūsu vārds ir ko vērts.

Hals pameta skatienu uz vecā vīra dēla fotogrāfiju.

-     Pateicos, mister Heis, viņš laipni atbildēja. Jūs bijāt ļoti atsaucīgs.

ASTONPADSMITA NODALA

Ejot atpakaļ uz automašīnu, Roza bija dziļi iegrimusi domās.

-    Par ko tu prāto? painteresējās Hals.

-      Atcerējos kaut ko no viņa teiktā. Roza nolika somu uz mašīnas jumta un, it kā mēģinādama ieraudzīt zudušu pavedienu, skatījās tālumā. Tas nekur neder. Vajadzēs caurskatīt visas piezīmes. Viņa atslēdza durvis. Kā rīkosimies tagad? Vai dosimies uz policiju? Viņa atbrīvoja durvis Halam, kas iesēdās mašīnā blakus.

-     Nē. Mums visu dienu nāksies atbildēt uz jautājumiem, un nav garantijas, ka pēc tam policijā kāds sāks rīkoties. Viņš brīdi domāja. Nav arī jēgas tramdīt Krū. Ja mēs vēlamies viņu atmaskot, tas jādara caur Stjuartu Heisu un viņa apsardzes firmu.

Roza saviebās kā zobu sāpēs.

-    Mēs? Klausies, Hokslij, vienreiz tas gorilla jau gribēja man izraut matus. Es neilgojos pēc otras reizes. Viņa nejokoja.

Hals aplika roku Rozai ap pleciem un nomierinoši saspieda.

-    Ja tas tev ko dod, arī es pēc tā neilgojos. Viņš sajuta no sejas plūstam ziepju aromātu un atvirzījās tālāk. Vienalga, kādā veidā, bet mums šī lieta jānoved līdz galam, viņš vēsi noteica. Es ilgāk to nespēju paciest.

-    Ko tu nespēj ilgāk paciest?

-    Ka kopā ar tevi jāsēž ierobežotā telpā, viņš norūca. Tas prasa pārāk lielu savaldību. Iesim un darīsim, kas darāms. Es piezvanīšu Džefam Vjatam un mēģināšu pierunāt, lai pieskata mani, kamēr pārdošu "Pavārnīcu".

-    Vai vienkāršāk nebūtu Heisu apcietināt?

-    Par ko?

-    Par ielaušanos un demolēšanu.

-    Uz kādu pierādījumu pamata?

-    Uz manējo, Roza atbildēja. Es varu viņu identificēt.

-    Šobrīd viņš jau būs sagādājis sev alibi. Ar nevērīgu rokas vēzienu Hals atglauda Rozai no vaiga matu šķipsnu. Mums jāizvilina Krū no paslēptuves.

Nu bija Rozas kārta nopūsties. Rīta aukstais gaiss uzvēdīja šaubas.

-     Tās ir tikai fantāzijas, Hal. Kas attiecas uz "Pavārnīcu", tad Krū būs balts kā gulbis. Misteram Heisam tīk radīt iespaidu, ka viņš zina vairāk, nekā ir īstenībā. Tas liek justies nozīmīgākam.

-      Bet tikai šādam scenārijam ir kāda jēga. Hals noglaudīja zodu un pasmaidīja tādā pašapziņā, kādu īstenībā nejuta. Kņud deguns. Tā vienmēr ir laba zīme.

-Kam?

-    Ka esmu uz īstā ceļa.

>

-    Ja kļūdīsies, vari zaudēt "Pavārnīcu".

-    Es to zaudēšu šā vai tā! Hals uzsita ar pirkstiem pa mašīnas paneli. Nu, viņš piepeši noteica, braucam! Uz pilsētas centru. Belstrīta iet paralēli galvenajam veikalu rajonam. Apstāsimies pie pirmā telefona, kuru ieraudzīsim. Un turi acis vaļā, vai neieraudzīsi elektronisko piederumu veikalu.

Roza iedarbināja motoru un izbrauca uz ceļa.

-    Kādēļ?

-    Drīz uzzināsi.

Viņš uzgrieza Doulingtonas policijas iecirkņa numuru un palūdza savienojumu ar Džefu Vjatu.

-     Te Hals. Kādu brīdi viņš ļāva plūst saniknotu vārdu straumei, bet tad to pārtrauca. Nedzesē velti muti! Es mēģinu kaut ko no teiktā saprast, taču šobrīd man vajadzīga palīdzība. Kas jums ir par STC apsardzes firmu Belstrītā? Nē, es pagaidīšu. Viņš piespieda klausuli pie zoda un izvilka piezīmju kladi. Labi. Heiss, bijušais armijnieks. Tīrs kā stikliņš. Vai esi par to pārliecināts? Labi. Vai varam tur satikties pēc pusstundas? Visa agrāk piedzīvotā vārdā, vai saproti? Nē, muldoņa, es nedodu ne pliku grasi par to, ka tev kļūst nelabi. Tu man vēl esi parādā par Salliju. Pēc pusstundas. Hals nolika klausuli.

Roza ar tēlotu vienaldzību pētīja pirkstu nagus.

-    Kas ir Sallija? viņa pavaicāja.

-    Mana bijusī.

-    Kāpēc viņš tev parādā par to?

-    Viņš to apprecēja.

-    Kungs Dievs! Tas bija pārāk negaidīti.

Hals pasmaidīja par Rozas izbrīnu.

-    Viņš izdarījis man pakalpojumu, bet pats to nezina.

Viņš domā, ka šī iemesla dēļ esmu aizgājis no darba policijā. Viņš jūtas milzīgi vainīgs, un tādā brīdī kā šis tas ir ārkārtīgi noderīgi.

-    Nešpetna rīcība.

Hals savilka uz augšu uzaci.

-    Reiz tas sāpēja.

-    Atvaino! Roza ar nožēlu sacīja. Es arvien aizmirstu, ka mums katram ir sava pagātne.

Hals pievilka Rozu sev klāt.

-     Mūsu laulība sen bija mirusi, un Džefs neuzmācās Sallijai. Viņš ir krietns vīrs. Viņš sniedza Sallijai draudzīgu roku, un tas beidzās ar ko vairāk, nekā domāts. Es tā runāju aiz tīras pateicības, nevis sarūgtinājuma. Viņš noskūpstīja Rozu uz deguna. Nabaga zellis! Viņš pat neapjēdz, uz ko ielaidies.

-    Olivas atriebība, Roza klusu ieteicās.

Hals savilka pieri un uzgrieza telefona izziņas.

-    Es nesaprotu, par ko tu runā.

Roza neskanīgi iesmējās.

-    Viņa savā kamerā taisa māla figūriņas un dur tajās adatas. Noskaitusies viņa reiz uztaisīja arī manējo. Veselu nedēļu man sāpēja galva.

-      Kad tas bija? Hals tūlīt ierunājās arī klausulē: Man lūdzu STC apsardzes firmu Sauthemptonā.

-    Pirms pāris nedēļām.

-    Pirms pāris nedēļām kāds bija tevi piekāvis, viņš aizrādīja. Migrēna piemetās tādēļ.

Hals pierakstīja blociņā numuru un nolika klausuli.

-     Vainīgs mans bijušais vīrs, Roza atzinās. Es pateicu Olivai, ka labprāt viņu nogalinātu, un viņš nokrita kā no debesīm. Ja man būtu gadījies pa ķērienam nazis vai būtu viņu gaidījusi, es būtu varējusi viņu pat nogalināt. Biju diezgan nikna. Roza paraustīja plecus. Vēl viņai izveidots tu un Krū, un "Pavārnīca", un Vjats, kas apņēmis tavu sievu, un mirušais tēvs. Visi, kurus var vainot par to, kas ar viņu noticis.

Hals likās pārsteigts.

-    Tu taču neteiksi, ka tici tādām blēņām.

Roza iesmējās.

-     Nē, patiešām ne. Taču viņa ticēja. Neviens cits nespēja iedomāties, cik mežonīgi bija sāpējusi galva, kad Oliva tajā dūra adatu.

-     STC apsardze! atsaucās sprigana sievietes balss līnijas otrā galā.

Hals runājot skatījās uz Rozu.

-    Labrīt! Es vēlētos parunāt ar misteru Stjuartu Heisu par mana restorāna drošības jautājumiem.

-    Es nezinu, vai viņš varēs runāt, ser.

-    Ar mani viņš runās. Pasakiet, ka zvana Hals Hokslijs no "Pavārnīcas".

-    Mirkli pagaidiet, lūdzu!

Kamēr sekretāre atgriezās pie telefona, pagāja vairāki mirkļi.

-    Misters Heiss tūlīt runās, mister Hokslij.

No tālienes atskanēja maldinoši draudzīga balss.

-    Sveicināts, mister Hokslij! Ar ko varu palīdzēt?

-    Man palīdzēt jūs nevarat, mister Heis, taču es varu palīdzēt jums. Jums radusies izdevība, kuru iespējams izmantot, kamēr nokļūšu līdz jūsu kantorim. Apmēram pusstunda.

-    Es nesapratu.

-    Es esmu gatavs pārdot "Pavārnīcu" tikai par savu cenu un šodien. Šis ir vienīgais piedāvājums, cita nebūs.

Iestājās neilgs klusums.

-    Es nenodarbojos ar restorānu pirkšanu, mister Hokslij.

-    Toties to dara misters Krū. Tāpēc iesaku pakonsultēties ar viņu, kamēr pastāv izdevība.

Iestājās jauns klusuma brīdis.

-    Es nepazīstu tādu misteru Krū.

Hals izlikās nedzirdējis.

-    Pasakiet viņam, ka teju, teju tiks atdzīvināta Olivas Mārtinas lieta. Viņš piemiedza Rozai ar aci. Viņa jau konsultējas ar citu juristu, un gaidāms, ka, pamatojoties uz to, ka nav vainīga, viņa septiņu dienu laikā apstrīdēs tēva testamentu. Krū nopirks "Pavārnīcu" šodien par manu cenu vai nenopirks nemaz. Jūsu rīcībā ir pusstunda laika, mister Heis! Hals nolika klausuli.

Viņiem piebraucot, Džefs stāvēja uz ietves un gaidīja.

-     Tu neteici, ka neieradīsies viens, pieliecies pie pasažiera puses loga un ieskatījies mašīnā, viņš ar aizdomām ierunājās.

Hals abus iepazīstināja:

-    Seržants Vjats, Rozalinda Leija kundze.

-     Kungs Dievs, Hal! seržants neapmierināts noteica. Kāda velna pēc tu viņu atvedi līdzi?

-    Esmu viņā iemīlējies.

Džefs izmisumā pakratīja galvu.

-   Tu esi traks!

Hals atvēra durvis un izkāpa no mašīnas.

-     Es ceru, ka pret motīviem, kuru dēļ paņēmu viņu līdzi, tev nav iebildumu. Ja nepiekriti manai izvēlei, vari trāpīt pa degunu. Pāri jumtam Hals paskatījās uz Rozu, kas otrā pusē bija izkāpusi no mašīnas un slēdza ciet durvis.

-    Es domāju, ka tu paliksi mašīnā.

-    Kāpēc?

-    Nav izslēgts, ka rauj aiz matiem.

-   Tāpat kā tevi.

-    Šis ir mans cīniņš.

-    Arī mans, ja es patiešām domāju mūsu attiecības padarīt pastāvīgas. Šā vai ta, bet bez manis tev neiztikt, jo es esmu tā, kas ierodas ar "Tampax".

-Tas šajā gadījumā nelīdz.

Roza iesmējās, ieraudzījusi Džefa sejas izteiksmi.

-    Tas līdz, vari ticēt.

Hals parādīja ar pirkstu uz Vjatu.

-    Nu tu zini, kāpēc esmu ņēmis viņu sev līdzi.

-    Jūs abi esat jukuši. Džefs nometa cigaretes izsmēķi uz ietves un izberzēja ar papēdi. Kam jums esmu vajadzīgs es? Pēc taisnības man nāktos tevi apcietināt. Viņš ar aizdomām noskatījās uz Rozu. Ceru, ka viņš jums ir izstāstījis visu.

-    Es gan tā nedomāju, viņa žirgti attrauca, iedama apkārt mašīnai. Tikai pirms pusstundas es uzzināju, ka viņa bijušo sievu sauc Sallija un jūs esat to apprecējis. Tas liecina, ka drīzumā es uzzināšu neparasti daudz ko.

-    Ar to es biju domājis, seržants sūri noteica, veselu kaudzi apsūdzību, kas viņam izvirzītas un tiks uzrādītas, līdzko mūsu nelielais farss būs galā un būšu aizgādājis viņu uz ķurķi.

-    Ak tās! Roza nevērīgi pamāja. Tās ir tikai tādi papīra gabaliņi, nekas vairāk.

Džefs, kas nebūt nejutās laimīgs savā jaunajā laulības dzīvē, vēroja abu līksmo saskatīšanos un nesaprata, kāpēc citi cilvēki, kas laimi pelnījuši mazāk, ir tik laimīgi. Klausoties Hala norādījumus, Džefs turēja roku pie vēdera, kuru mocīja graizes.

Roza bija cerējusi ieraudzīt kaut ko tikpat noplukušu un nolaistu kā "Velsa-Fargo" kantori. Īstenībā viņi iegāja tīrā, gaiši izkrāsotā pieņemamā telpā ar efektīgu sekretāri pie tikpat efektīga rakstāmgalda. Viņa nosprieda, ka ir kāds, kas STC apsardzes firmā ielicis labu naudu. Bet kas? Un no kurienes nauda nākusi?

Hals apveltīja sekretāri ar visburvīgāko smaidu.

-    Hals Hokslijs. Misters Heiss mani gaida.

-    Ak jā, viņa atsmaidīja. Misters Heiss sacīja, lai tūlīt ielaižu. Sekretāre paliecās uz priekšu un norādīja pa gaiteni uz priekšu. Trešās durvis pa kreisi. Varbūt jūsu draugi vēlas apsēsties? Viņa pameta ar roku uz dažiem krēsliem stūrī.

-     Pateicos, jaunkundze! atteica Džefs. Neliecieties zinis, ja apsēdīšos. Garām ejot, viņš paņēma krēslu un aiznesa sev līdzi uz gaiteni.

-    Nē! viņa iesaucās. Es nebiju domājusi, ka krēsls jāņem līdzi.

Halam ar Rozu bez klauvēšanas ieejot pa trešajām durvīm, Džefs veltīja meitenei starojošu smaidu un iekārtojās uz krēsla pret aizvērtajām durvīm.

-     Nevaru sūdzēties, tā patiešām ir ērti. Viņš aizsmēķēja cigareti un uzjautrināts vēroja, kā sekretāre apjukusi paceļ klausuli.

Durvju otrā pusē Stjuarts Heiss nolika klausuli.

-   No Lizas teiktā var saprast, ka jums līdzi ir apsargs, mister Hokslij. Vai tas gadījumā nav policists?

-    Gadījumā ir.

-    Ak tā! Bezrūpīgi viņš salika uz galda kopā rokas. Lūdzu, sēdieties! Viņš uzsmaidīja Rozai un norādīja uz krēslu.

Smaida savaldzināta, viņa apsēdās. Šis cilvēks nebija mēģinājis viņu žņaugt. Šis bija jaunāks, izskatīgāks, straujš un tikpat draudzīgs kā viņa balss. Atcerēdamās fotogrāfijas uz bufetes, Roza nosprieda, ka brālis. Smaids tikpat sirsnīgs kā tēvam, arī tēva vecmodīgais valdzinājums, un citos apstākļos viņa sabiedrība sagādātu prieku. Tikai acis, bālas un ļoti modras, vēstīja, ka viņam kaut kas ir slēpjams. Hals palika stāvot kājās.

Smaids pārslīdēja abiem.

-    Varbūt tagad jūs paskaidrosiet saprotamāk, ko stāstījāt pa telefonu. Es teikšu godīgi, Heisa runas tonis gan liecināja tieši pretējo, ka nesaprotu, kāpēc man dota pusstunda laika, lai nopirktu restorānu no cilvēka, ar kuru neesmu pazīstams, cilvēkam, par kuru neko nezinu, tikai tāpēc, ka sieviete, kas atzinusies slepkavībā, grib apstrīdēt tēva testamentu.

Hals pārlaida skatienu labi iekārtotajam kabinetam.

-    Dārgs iekārtojums, viņš sacīja. Redzams, ka jums ar brāli sokas. Viņš domīgi pievērsa skatienu Heisam. Jūsu tēvs domā, ka iztiekat no sociālajiem pabalstiem.

Heiss viegli sarauca pieri, taču neko neatbildēja.

-      Cik Krū maksā par padarbošanos ar beisbola nūjām? Tā ir riskanta padarīšana, tāpēc nez vai maksā maz.

Bālajās acīs uzdzirkstīja tikko manāma jautrība.

-    Baidos, ka jaucat mani ar kādu citu.

-     Jūsu brālis bija ļoti viegli atpazīstams, Heis. Viņa fotogrāfijas izliktas uz tēva bufetes. Acīmredzot Krū nav brīdinājis, ka uz kuģa ne visi lielgabali ir nostiprināti. Vai arī jūs neesat viņu brīdinājis? Vai Krū zina, ka tēvs dzīvo blakus Olivai Mārtinai? Viņš ieraudzīja otra sejā neizpratni un pamāja uz Rozas pusi. Šī dāma raksta par Mārtiņu grāmatu. Krū bija Olivas juriskonsults, es biju policists, kas viņu apcietināja, bet jūsu tēvs kaimiņš. Leija kundze apmeklējusi mūs visus un uzņēmumā pazina jūsu brāli. Pasaule ir daudz mazāka, nekā domājat.

Bālajās acīs pavīdēja tāds kā dusmu zibsnis.

-     Viņa ir maldījusies. Jūs nekad neko nepierādīsiet. Vienīgā liecība pret brāli ir jūsu vārdi, bet viņš visu pagājušo nedēļu uzturējās Šefīldā.

Tēlotā vienaldzībā Hals paraustīja plecus.

-     Izdevība ir palaista garām. Es nācu ar patiesu piedāvājumu. Viņš uzlika rokas uz galda un agresīvi paliecās uz priekšu. Manuprāt, notikumu gaita ir tāda. Krū lietojis Roberta Mārtiņa naudu, lai lēti uzpirktu bankrotējušus uzņēmumus, un gaida, kad atdzīvosies tirgus. Taču laiks spiež. Eimberas bērns nav beigts un pagalam, kā viņš bija iedomājies, turklāt Oliva, līdzko Leija kundze pierādīs viņas nevainību, kļūs par slavenību. Vai nu viņa, vai māsasdēls, nezinu, kurš pirmais, pieprasīs no Roberta Mārtiņa testamenta izpildītāja, proti, Krū, norēķinus. Bet ekonomiskā lejupslīde ievilkusies ilgāk, nekā viņš cerējis, un pastāv briesmas, ka viņš tiks pieķerts izmantojam klientu naudu. Viņam šo to vajag sagādāt, lai segtu iztrūkumu grāmatās. Hals savilka uzaci. Interesanti, ko paredzēts būvēt Venseslasa ielā? Universālveikalu? īres namu? Biroju ēku? Lai darījums notiktu, Krū nepieciešama "Pavārnīca". Es to piedāvāju. Bet tikai šodien.

Heiss nebija viegli iebiedējams.

-    Cik man gadījies dzirdēt, Hokslij, jūsu restorāns, vienalga, tiks slēgts. Kad tas būs noticis, restorāns kļūs tikai par apgrūtinājumu. Un tādā gadījumā ne jau jūs diktēsiet noteikumus, bet tas, kas vēlēsies restorānu iegādāties.

Hals pasmaidīja un pakāpās atpakaļ.

-    Es gan teiktu, ka viss atkarīgs no tā, kas pirmais izputēs. Krū tiks iznīcināts pilnībā, ja fakts par Mārtiņa naudas piesavināšanos nāks gaismā ātrāk, nekā mana banka pieprasīs izpirkt "Pavārnīcas" ķīlu zīmes. Krū milzīgi riskē, ja cer, ka es zaudēšu. Viņš pamāja uz telefona pusi. Viņš var izglābties, ja vēl šodien noslēdz līgumu par "Pavārnīcas" pirkšanu. Parunājiet ar viņu!

Heiss brīdi domāja, tad pievērsa skatienu Rozai.

-    Man ir aizdomas, ka jūsu rokassomā atrodas magnetofons, Leija kundze. Vai jūs nebūtu tik laipna un neļautu tajā ieskatīties?

Roza paskatījās uz Halu. Viņš pamāja ar galvu. Roza ar neapmierinātu sejas izteiksmi nolika somu sev priekšā uz galda.

-      Pateicos! Heiss pieklājīgi noteica. Viņš izņēma no somas magnetofonu, pavirši pārskatīja saturu, attaisīja magnetofonu un izvilka kaseti. Izvilcis lenti, viņš sagrieza to ar šķērēm gabaliņos un piecēlās.

-      Vispirms jūs, Hokslij. Pārliecināsimies, vai neesat sagatavojis vēl kādu pārsteigumu. Viņš ar ievingrinātu roku pārbrauca pāri Halam, pēc tam Rozai. Labi. Viņš pamāja uz durvīm. Pasakiet savam apsargam, lai aiznes krēslu uz pieņemamo telpu un pagaida tur.

Viņš no jauna apsēdās un pagaidīja, līdz Hals nodod rīkojumu tālāk. Pēc trim minūtēm Heiss pa telefonu pārliecinājās, vai Vjats atrodas ārpus dzirdamības zonas.

-      Šobrīd, viņš domīgi ierunājās, man pavērušās vairākas iespējas. Viena ir turēt jūs pie vārda. Viņš pacēla lineālu un salocīja rokās. To darīt neesmu noskaņots. Pēdējo sešu nedēļu laikā jums bija visas iespējas iziet ar šo īpašumu tirgū, un negaidītais piedāvājums mani dara nervozu. Viņš ieturēja pauzi. Otra iespēja ir tāda, ka es ļauju notikumiem ritēt savu gaitu. Likums ir akls, turklāt tūļa, un cerība, ka Pīters Krū izputēs manipulāciju dēļ ar Pītera Mārtiņa īpašumu, pirms izputēsiet jūs, ir tikai piecdesmit procenti. Viņš salieca lineālu, riskēdams salauzt, un strauji atlaida vaļā. Es neesmu noskaņots darīt arī to. Piecdesmit procenti ir pārāk nedroši. Bālganās acis sastinga. Treškārt, un daudzējādā ziņā šī iespēja ir pievilcīgāka, jūs abi varat ciest nelaimes gadījumā. Līdz ar to būtu nomedīti divi zaķi ar vienu šāvienu. Viņš nozibsnīja acis uz Rozas pusi. Jūsu nāve, Leija kundze, vismaz uz laiku atvirzītu raizes par Olivu un jūsu rakstīto grāmatu tālākā plānā, bet jūsu nāve, Hokslij, nozīmētu, ka "Pavārnīca" nonāks īpašumu tirgū. Kā jums šķiet, vai šāds atrisinājums nav glīts?

-    Ļoti glīts, Hals piekrita. Taču jūs nedarīsiet arī neko tādu, jo Austrālijā ir bērns.

Heiss vāri iesmējās. Kā tēva smieklu atbalss.

-    Ko jūs darīsiet šajā gadījumā?

-    Iedošu jums to, pēc kā esat nākuši. Hals sarauca pieri.

-    Tas ir?

-    Pierādījumus, ka jūsu lieta ar "Pavārnīcu" ir safabricēta. Viņš parāva vaļā atvilktni un izņēma caurspīdīgus polietilēna vākus. Satvēris aiz augšējiem stūriem, viņš izpurināja no vākiem saturu lapu ar agrākām locījuma vietām uz rakstāmgalda. Lapu augšpusē rotāja arī adrese vienā no Sauthemptonas dārgākajiem rajoniem, tajā ar Krū roku bija izdarīta virkne ierakstu.

t

īp. "Pavārnīca" Izmaksas Ј

Bojātas gaļas, žurku ekskrem. u. c. sagatavošana 1000 Atslēga durvis + garantēta iekļūšana Francija 1000

Avanss par provokāciju 5000

Ja apsūdzība veiksmīga 5000

"Pavārnīcas" ķīlu zīmes izpirkšana 80 000?

KOPĀ ' 92 000

Piedāvātā cena par vietu Izdevumi par "Pavārnīcu" Izdevumi par Venseslasa ielu 1 Izdevumi par veikalu

PAVISAM

-      Papīrs ir īsts, sacīja Heiss, redzot Hala skepsi. Krū mājas adrese, Krū rokraksts, viņš pielika lapas malā lineālu, un viņa pirkstu nospiedumi. Ar to pietiek, lai noņemtu jūs no āķa, taču nezinu, vai pietiek, lai pārliecinātu Krū. Bet tā nav mana, tā ir jūsu problēma.

-    Kur jūs to dabūjāt?

Heiss pasmaidīja un papurināja galvu.

-     Esmu bijušais karavīrs, un man patīk atkāpšanās pozīcijas. Teiksim tā šis papīrs nonāca manās rokās, un, sapratis tā nozīmību, es nodevu to jums.

Halam ienāca prātā, vai Krū maz apjēdz, kādu cilvēku noalgojis. Vai šis dokuments būtu bijis paredzēts šantāžai nākotnē?

-     Es kaut ko nesaprotu, viņš atklāti sacīja. Krū būs spiests iejaukt šajā lietā jūs. Arī es. Tāpat Leija kundze. Tā vai citādi, jums ar brāli ir vāks. Kāpēc atvieglot mums par to parūpēties?

Heiss nedeva tiešu atbildi.

-    Es pa velku svītru zem zaudējumu ailes, Hokslij, un atdodu jums restorānu. Esiet pateicīgs!

-     Es būšu pateicīgs pēc velna, nikni noteica Hals. Viņa acis aizdomīgi samiedzās. Kas slēpjas aiz šī reketa ar ķīlu zīmju izpirkšanu? Jūs vai Krū?

750 000 92 000 60 000 73 000 525 000

-    Nekāda reketa nav. Ķīlu zīmes šodien ir dzīves īste

nība, viņš sacīja. Ikviens, kam ir neliels kapitāls, var lēti nopirkt īpašumu. Misteram Krū bija daļa nelielā, pilnīgi legālā sindikātā. Par nelaimi, Krū izmantojis naudu, kas viņam nepieder.

-Tātad šo sindikātu vadāt jūs?

Heiss neko neatbildēja.

-       Tātad nav nekāda reketa?! Hals eksplodēja. "Pavārnīca" nemūžam netiktu pārdota, tomēr jūs nopirkāt īpašumus abās pusēs.

Heiss atkal salieca lineālu.

-    Galu galā jūs būtu to pārdevis. Restorāni ir šausmīgi neaizsargāti. Viņš viegli pasmaidīja. Apdomājiet, kas notiktu, ja Krū nezaudētu dūšu līdz brīdim, kamēr jūs tiekat sodīts. Viņa skatiens kļuva ciets. Padomājiet, kas notiktu, ja brālis būtu man izstāstījis par Krū piedāvājumu. Šī mūsu saruna nekad nenotiktu, jo jūs gluži vienkārši nezinātu, ar ko runāt.

Halam pār muguru pārskrēja drebuļi.

-    Tātad nelietība ar higiēnas noteikumu neievērošanu, vienalga, būtu sarīkota?

Līdz pēdējai robežai saliektais lineāls ar krakšķi pārlūza. Heiss smaidīja.

-     Restorāni ir šausmīgi neaizsargāti, viņš vēlreiz noteica. Es atkārtoju. Esiet pateicīgs. Ja būsiet, "Pavārnīca" zels un plauks.

-Ar to jāsaprot, ka mums jātur mute par jūsu saistību ar "Pavārnīcu"?

-     Protams! Viņš izskatījās gandrīz pārsteigts, ka šāds jautājums tiek uzdots. Citādi nākamajā reizē uguni pielaidīs ne jau katlam ar eļļu un jums, viņa bālās acis pakavējās pie Rozas, un jums un jūsu draudzenei tik ļoti neveiksies. Mana brāļa lepnums ir aizskarts. Viņš deg nepacietībā vēlreiz dabūt jūs savos nagos. Heiss norādīja uz papīra lapu. Ar Krū varat darīt, ko vēlaties. Neprincipiāli cilvēki neizraisa manī sajūsmu. Viņam bija pienākums pret miruša cilvēka mantu, un viņš to ļaunprātīgi izmantojis.

Hals satriekts saņēma lapu aiz stūra un ielika Rozas rokassomā.

-     Jūs neesat labāks, Heis. Izstāstot tēvam par Eimberas bērnu, jūs esat ļaunprātīgi izmantojis Krū uzticību. Bet, ja nebūtu viņš, mēs nekad netiktu skaidrībā ar Krū lomu. Viņš pagaidīja, kamēr Roza pieceļas un pieiet pie durvīm. Un nevar būt šaubu, ka Krū to sapratīs, kad policija viņu apcietinās.

Heiss jautri uzzibsnīja acis.

-    Krū nerunās.

-    Kas viņu var aizkavēt?

Heiss novilka ar salauzto lineālu gar rīkli.

-     Tas pats, kas jūs, Hokslij. Bailes. Bālganās acis pārslīdēja Rozai no galvas līdz papēžiem. Krū ir mazbērni, kurus viņš mīl.

Džefs kopā ar pārējiem izgāja uz ietves.

-    Labi, viņš noteica, dod šurp! Pie joda, kas īsti notiek?

Hals ieskatījās Rozas bālajā sejā.

-    Mums ir prasība iedzert kādu malku.

-    Nē, neprasās, Džefs agresīvi atteica. Es savas saistības esmu izpildījis, Hal, tagad pildi savējās.

Hals nikni satvēra viņu virs elkoņa, dziļi iespiezdams pirkstus mīkstajā miesā.

-    Pieklusini balsi, kretīn! viņš norūca. Mums bija darīšana ar cilvēku, kas izraus tavas aknas, acu priekšā apēdīs un tad ķersies pie nierēm. Turklāt ar smaidu uz lūpām. Kur ir tuvākais krogs?

Tikai pēc iekārtošanās zāles kaktā, kura tuvumā nebija neviena aizņemta galda, Hals bija gatavs runāt. Viņš runāja aprautos, spalgos teikumos, uzsvēra Krū lomu, bet iebrucējus "Pavārnīcā" pieminēja vienīgi kā algotus dauzoņas. Nobeigumā viņš izvilka no Rozas rokassomas papīru un uzmanīgi nolika priekšā Džefam. Es gribu, lai šo maitasgabalu izdrātē, Džef. Nepieļauj pat domu, ka viņš varētu izlocīties.

Vjats skeptiski paskatījās.

-    Nekā īpaša te nav, vai tev tā neliekas?

-Ar to pietiks.

Vjats ielika lapu kabatas portfelī, kuru noslēpa žaketes kabatā.

-    Un kāda šajā lietā ir STC apsardzes loma?

-    Nav nekādas lomas. Heiss sadabūjis man šo papīru. Tā ir visa firmas līdzdalība.

-    Pirms desmit minūtēm šie bija gatavi apēst manas aknas.

-    Mani mocīja slāpes.

Vjats paraustīja plecus.

-    Tavs materiāls ir ļoti trūcīgs. Es pat negarantēju, ka tu spēsi atspēkot vides aizsardzības dienesta apsūdzību. Krū katrā ziņā noliegs, ka ar to ir saistīts.

Iestājās klusums.

-    Viņam ir taisnība, Roza strupi paziņoja un izvilka no somas "Tampax" sainīti.

Hals satvēra to un stingri piespieda pie galda.

-     Nē, Roza, viņš maigi iebilda. Tici vai ne, bet vairāk es bažījos par tevi, nevis par "Pavārnīcu" vai abstraktu taisnīgumu.

-    Es zinu, Hokslij. Roza palocīja galvu un ar smaidu paskatījās Halam acīs. Vienīgā nelaime ir tā, ka arī es bažījos par tevi. Tas nozīmē, ka mēs abi esam iekļuvuši kļūmīgā situācijā. Tu gribi pasargāt mani, es gribu pasargāt "Pavārnīcu", un šķiet, ka šīs vēlmes savstarpēji viena otru izslēdz. Viņa mēģināja atbrīvot roku no Hala tvēriena. Tātad vienam no mums šajā strīdā jāuzvar. Tā būšu es, jo mani interesē vienīgi mierīgs prāts, nevis abstrakts taisnīgums. Ja Stjuarts Heiss atradīsies aiz restēm, es jutīšos daudz mierīgāk. Halam atkal mēģinot satvert viņas rokas, Roza papurināja galvu. Es negribu justies atbildīga par restorāna zaudēšanu, Hal. Tā dēļ tu esi izgājis cauri ellei, nu tu nevari atteikties.

Taču Hals nebija Ruperts, pie kura ar draudiem vai pielabināšanos varēja panākt, lai viņš dara, kas vajadzīgs.

-     Nē, Hals vēlreiz atkārtoja. Mēs nenodarbojamies ar intelektuālām spēlītēm. Tas, ko sacīja Heiss, ir reāli. Turklāt viņš nedraud tevi nogalināt. Viņš draud sakropļot. Hals pacēla vienu roku pie sejas. Tādi cilvēki nenogalina, tas viņiem nav vajadzīgs. Viņi sakropļo, jo ikviens dzīvs un salauzts upuris citiem ir daudz vērtīgāks paraugs nekā mirušais.

-    Bet ja viņš tiks ieslodzīts… Roza iesāka.

-     Tu atkal parādi savu naivumu, Hals viņu maigi pārtrauca, atglauzdams Rozai no sejas matus. Pat ja viņš tiks notiesāts, par ko es stipri šaubos, jo viņš ir bijušais armijnieks, tas ir pirmais noziegums, pierādījumi ir baumu līmenī, bet Krū visu noliedz, arī tad viņš nepaliks cietumā ilgi. Ļaunākajā gadījumā dabūs divpadsmit mēnešus par krāpšanu, no kuriem nosēdēs sešus. Ticamāk, ka viņam piespriež nosacītu sodu. Neaizmirsti, ka "Pavārnīcā" ar beisbola nūjām ielauzās brālis, nevis Stjuarts, un tiesā tev vajadzēs piecelties un to pateikt. Viņa skatiens neatlaidīgi lūdza. Es esmu reālists, Roza. Mums jāpiespiež Krū pie sičnas un jārada tik lielas šaubas, lai vides aizsargu apsūdzības tiek atsauktas. Pēc tam, Hals paraustīja plecus, esmu ar mieru derēt, ka Heiss liks "Pavārnīcu" mierā.

Neilgu brīdi Roza klusēja.

-     Vai tu rīkotos citādi, ja nebūtu saticis mani un es nebūtu šajā lietā iejaukta? Tikai, lūdzu, nemelo!

-     Jā, viņš atzina. Es rīkotos citādi. Taču tu esi iejaukta, tāpēc par to vairs nav ko runāt!

-     Labi. Viņa atslābināja rokas, kuras bija satvēris Hals, un pasmaidīja. Paldies! Nu es jūtos daudz labāk.

-    Tu tātad piekriti. Sajutis atvieglojumu, viņš palaida tvērienu vaļīgāk, un Roza izmantoja izdevību, lai izrautu "Tampcvc" paciņu no viņa rokām.

-     Nē, viņa sacīja, es neesmu ar mieru. Roza atvēra paciņu, izņēma dažas nošķeltās kartona čaulītes un izvilka miniatūru automātisko diktofonu. Ja būs veicies, viņa pagriezās pret Džefu Vjatu, ar to te pietiks, lai Heisu notiesātu. Diktofons ieslēgts atradās uz galda, tāpēc viņa balsij vajag būt ierakstītai.

Dažas sekundes patinusi lenti atpakaļ, viņa nospieda atskaņošanas pogu. Neskaidri un kā no attāluma ieskanējās Hala balss: "… ar to jāsaprot, ka mums jātur mute par jūsu saistību ar "Pavārnīcu"?"

Tad atskanēja Heisa balss, skaidra kā zvaniņš:

"Protams. Citādi nākamajā reizē uguni pielaidīs ne jau katlam ar eļļu, un jums un jūsu draudzenei tik ļoti neveiksies. Mana brāļa lepnums ir aizskarts. Viņš deg nepacietībā vēlreiz dabūt jūs savos nagos."

Roza izslēdza diktofonu un pāri galdam pabīdīja tuvāk Vjatam.

-    Vai to varēs izmantot?

-    Ja tur ir vēl kas tādā pašā garā, tad sakarā ar apsūdzību pret Halu noteikti līdzēs. Jo īpaši, ja domājat papildus ierakstam dot liecību.

-    Es to darīšu.

Seržants pameta skatienu uz draugu, ieraudzīja viņa saspringušo seju un atkal pagriezās pret Rozu.

-    Taču Halam visādā ziņā ir taisnība, ja esmu pareizi sapratis lietas būtību. Šajā gadījumā ir runa par abstraktu taisnīgumu. Viņš paņēma diktofonu. Neatkarīgi no tā, kāds būs spriedums, ja vien viņš vēlēsies, viņš atriebsies, kad viss būs galā. Un policija nekā nespēs jūs pasargāt. Skaidrs? Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka gribat, lai es to ņemu sev līdzi?

-    Pilnīgi droši.

Vjats vēlreiz paskatījās uz Halu un bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-    Atvaino, vecīt! Es darīju, ko varēju, bet šķiet, ka šoreiz tu esi nogrābis tīģeru mātīti.

Hals baritonā iesmējās.

-    Lieki teikt, Džef, jo tas nav noslēpums.

Vjats tomēr piebilda:

-Tev gan veicies, sasodītais mošķi!

Oliva sēdēja sakumpusi pie galda un veidoja jaunu skulptūru. Ieva ar visām sejām un bērnu bija sagrauta zem smagās dūres. Vienīgi zīmulis kā apsūdzētājs pirksts slējās pret debesīm. Kapelāns domīgi aplūkoja jauno darinājumu. Smagnējais tēls, kas mazliet atgādināja uz muguras guļošu cilvēku, šķiet, centās atrauties no māla pamatnes. Kā gan Oliva ar tik niecīgu prasmi panāk, ka tēli ir iedarbīgi?

-    Ko tagad tu veido?

-VĪRIETI.

Likās, ka to varēja paredzēt. Pirksti saritināja resnu māla desu un novietoja stāvus uz figūras galvas.

-      Vai Ādams? kapelāns minēja. Šķita, ka Oliva spēlējas ar viņu. Ieejot telpā, Oliva pēkšņi bija sākusi rosīgi darboties, it kā būtu gaidījusi, ka viņš izjauks mieru.

-     Kains. Viņa paņēma vēl vienu zīmuli, desas augšgalā nolika paralēli virs guļošā vīra un spieda mālā tik ilgi, līdz zīmulis turējās stingri. Fausts. Donžuāns. Vai tam ir kāda nozīme?

-     Jā, ir, Kapelāns asi iebilda. Ne visi vīrieši pārdevuši dvēseli velnam. Tas negadās biežāk, kā sastapt sievietes ar divām sejām.

Oliva pasmaidīja un no kamola uz galda nogrieza auklas gabalu. Vienā galā viņa uztaisīja cilpu, bet otru piestiprināja pie zīmuļa tā, ka aukla nokarājās virs figūriņas galvas. Ar milzīgu rūpību viņa ielika cilpā sērkociņu.

387

. " ' •m

-    Nu, kā ir? viņa noprasīja.

Kapelāns sarauca pieri.

-    Nezinu. Droši vien tās ir karātavas.

Oliva iešūpoja sērkociņu.

-    Vai Damokla zobens. Gandrīz tas pats, it kā dvēsele piederētu Luciferam.

Kapelāns atspiedās pret galda malu un piedāvāja Olivai cigareti.

-     Tas nav domāts vīrietis vispār, vai ne? viņš jautāja, aizdedzinādams šķiltavas. Bet gan kāds konkrēts vīrietis. Vai man ir taisnība?

-    Varbūt.

-    Kurš?

Oliva izvilka no kabatas vēstuli un pasniedza kapelānam. Viņš izplāja lapu uz galda un izlasīja. Tā bija ļoti īsa standarta vēstule, tikai daži konkrēti vārdi.

Godājamā Mārtinas jaunkundze!

Mēs darām Jums zināmu, ka neparedzēti apstākļi spieduši misteru Krū uz ilgstošu laiku pārtraukt darbu. Viņa prombūtnes laikā klientus apkalpos partneri. Lūdzu, varat neraizēties, jo turpināsim sniegt Jums palīdzību.

Jūsu utt.

Kapelāns pacēla skatienu.

-    Es neko nesaprotu.

Oliva dziļi ieelpoja un izpūta pret sērkociņu dūmu strūklu. Pirms izslīdēšanas no cilpas tas sagriezās un krītot trāpīja māla pieri.

-Mans juriskonsults ir apcietināts.

Kapelāns izbijies skatījās uz māla figūru. Viņš pat nejautāja, vai šī ir droša ziņa. Tāpat kā Oliva, viņš zināja, cik efektīgs ir cietuma baumu telegrāfs.

-Par ko?

-    Nelietis! Viņa nospieda cigareti pret mālu. VĪRIEŠI tādi ir no dzimšanas. Pat jūs, kapelān. Viņa pievērsa mācītājam pētošu skatienu, gaidīdama reakciju.

Viņš klusu iesmējās.

-    Varbūt tev taisnība. Taču es visiem spēkiem cenšos tāds nebūt, tu labi zini.

Oliva paņēma no kapelāna vēl vienu cigareti.

-    Man tevis trūks, viņa negaidīti paziņoja.

-Kad?

-    Kad tikšu brīvībā.

ViņŠ paskatījās uz Olivu ar neizpratnes pilnu smaidu.

-    Līdz tam vēl tālu. Mūsu rīcībā būs vēl daudzi gadi.

Oliva tikai papurināja galvu un samīcīja mālu pikā ar

izsmēķi pa vidu.

-   Tu nekad man nevaicāji, kas ir Ieva.

Atkal kāda spēle, viņš nodomāja.

-    Man tas nav vajadzīgs, Oliva. Es zinu.

Viņa nicīgi nosmīnēja.

-    Jā, zinu.

Oliva pētīja kapelānu ar acs kaktiņu.

-    Vai zini to no savas pieredzes? viņa jautāja. Vai arī pateica Dievs? Redzi, mans dēls, Oliva iemieso savu tēlu mālā. Tagad es palīdzu viņai rast saprašanos ar pašas dubultnieci. Labi, neraizējies! Lai arī kas no tā iznāks, bet pēc iziešanas no šejienes es neaizmirsīšu, ko esi manā labā darījis.

Ko Oliva grib? Vai apliecinājumu, ka tiks ārā, vai glābiņu no pašas meliem? Kapelāns iekšēji nopūtās. Patiešām, būtu daudz vieglāk, ja Oliva viņam patiktu, taču tā nebija. Un šajā ziņā viņš jutās nelietis.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Oliva nopētīja Rozu ar dziļām aizdomām. Roza izskatījās tik apmierināta, ka parasti bālajos vaigos bija uzplaucis sārtums.

-    Jūs izskatāties citāda, Oliva noteica pārmetoši, it kā nebūtu apmierināta ar pārmaiņām.

Roza papurināja galvu.

-    Nē. Viss ir pa vecam. Reizēm melot bija drošāk. Viņa baidījās, ka ierašanās kopā ar policistu, kas bija apcietinājis Olivu, var tikt uzskatīta par nodevību. Vai pirmdienas vakarā tev nodeva ziņu no manis?

Oliva izskatījās tik nepievilcīga, cik vien iespējams: nemazgātie mati brīvi karājās pār bezkrāsaino seju, kleitas priekša bija nosmērēta ar tomātu kečupu, mazajā istabā valdīja gandrīz neciešama sviedru smaka. Viņa trīcēja dusmās, piere bija savilkusies neizgludināmās grumbās, un šķita, ka viņa gatava noraidīt visu, kas tiks teikts. Viņa neatbildēja.

-    Vai kaut kas atgadījies? Roza mierīgi pajautāja.

-    Es vairs negribu jūs redzēt.

Roza savirpināja pirkstos rakstāmo.

-    Kāpēc ne?

-    Man nevienam nav jāatskaitās.

-     Vismaz pieklājība to prasa, sacīja Roza tikpat mierīgā balsī. Es esmu veltījusi tev krietni daudz laika, enerģijas un mīlestības. Man likās, ka esam draudzenes.

Olivas lūpas savilkās.

-    Draudzenes, viņa iznīcinoši nošņācās. Mēs neesam draudzenes. Jūs esat Brinumdaiļā kundze, kas no mēsliem taisa naudu, un es esmu tā nabaga muļķe, kuru viņa izmanto. Viņa izplāja rokas uz galda virsas un mēģināja piecelties. Es negribu, ka jūs rakstāt grāmatu.

-     Tev labāk patīk, ka šeit pret tevi izturas ar cieņu nekā apsmej brīvībā. Roza papurināja galvu. Tu esi muļķe, Oliva. Turklāt gļēvule. Es biju iedomājusies, ka tev ir raksturs.

Mēģinādama piecelties, Oliva piepūta resnos vaigus.

-    Es neko nedzirdu, viņa bērnišķīgi paziņoja. Jūs cenšaties piespiest mani mainīt savas domas.

-      Protams, es to daru. Roza atspieda vaigu pret vienu roku. Vēlies vai ne, grāmata, vienalga, tiks uzrakstīta. Kā redzi, es no tevis nebaidos. Tu vari pamācīt juriskonsultu, lai vēršas pret mani ar izpildrakstu un es atstājos no tevis, taču viņam nekas neiznāks, jo es apliecināšu, ka tu neesi vainīga. Arī tiesa iestāsies par manām tiesībām grāmatu publicēt, jo tā tiks izdota taisnības vārdā.

Oliva atslīga atpakaļ krēslā.

-    Es rakstīšu pilsoņu tiesību aizstāvības grupām. Tur mani atbalstīs.

-    Ja tur uzzinās, ka es cenšos panākt tavu atbrīvošanu, tā nebūs. Atbalstu saņemšu es.

-     Tādā gadījumā griezīšos cilvēka tiesību tiesā. Es teikšu, ka jūsu rīcība ir manu tiesību pārkāpšana.

-    Sukā vaļā! Tā tu padarīsi mani bagātu. Šo gramatu centīsies nopirkt visi, lai mēģinātu saprast, kāpēc tāda jezga. Un, ja tā nonāks līdz tiesai, vienalga, kurai, es noteikti parūpēšos, ka pierādījumi tiek ņemti vērā.

-    Kādi pierādījumi?

-    Pierādījumi, kas apliecina, ka tu neesi vainīga.

Oliva cirta ar gaļīgo dūri pret galdu.

-    Es to izdarīju!

-    Nē, tā nebiji tu!

-    Tā biju es! auroja resnā sieviete.

-    Nē, ne jau tu tā biji! acīm zibsnījot dusmās, sacīja Roza. Muļķa sieviete, kad tu reiz samierināsies ar faktu, ka māte ir mirusi? Arī viņa uzsita pa galdu. Viņa vairs neatgriezīsies, Oliva, viņas nekad vairs nebūs, lai cik ilgi tu šeit slēpsies.

Pār Olivas vaigiem pārripoja divas lielas asaras.

-   Tu man nepatīc.

Roza bez žēlastības turpināja:

-    Tu ieradies mājās, ieraudzīji, ko tavs brīnišķais mīļākais izdarījis, un tevi pārņēma šoks. Dievs ir mans liecinieks, es nevainoju tevi. Roza izņēma no somas Gvēnas un Eimberas pēcnāves fotogrāfijas un nometa Olivai priekšā uz galda. Tu dievināji māti, vai ne? Tu vienmēr dievini cilvēkus, kuriem esi nepieciešama.

Oliva neiedomājamās dusmās izvirda:

-   Tās ir muļķības! Neiedomājams stulbums\

Roza nogrozīja galvu.

-   Tu man biji vajadzīga. Tas man ir skaidrs.

Olivai ietrīcējās lūpas.

-    Tu tikai gribēji uzzināt, kā jūtas cilvēks, kas kādu nogalinājis. Citam nekam es nebiju tev vajadzīga.

-     Nē. Roza pāri galdam saņēma lielo un mīksto roku savējās. Man bija vajadzīgs cilvēks, ko mīlēt. Tevi ir ļoti viegli iemīlēt, Oliva.

Oliva izrāva roku un piespieda pie sejas.

-    Neviens mani nemīl, viņa čukstēja. Nekad neviens mani nav mīlējis.

-    Tā nav taisnība, Roza stingri iebilda. Es mīlu tevi. Tevi mīl māsa Bridžita. Un mēs nedomājam tevi pamest, līdzko būsi tikusi ārā. Tev jātic mums. Roza izslēdza no apziņas viltīgu balsi, kas brīdināja izvairīties no ilgtermiņa saistībām, kuras nebūs iespējams ievērot, vai labi domātiem meliem, kas viegli var vērsties pret pašu. Pastāsti man par Eimberu, viņa maigi aicināja. Pastāsti kāpēc tu biji mātei tik nepieciešama?

Lielais augums izdvesa piekāpīgu nopūtu.

-     Eimbera arvien gribēja, lai viss notiek pēc viņas prāta, bet, ja ne, tad citiem padarīja dzīvi neciešamu. Ko tik viņa nesameloja par citu nodarījumiem! Stāstīja visādas briesmas, dažkārt citus pat sāpināja. Reiz, sodīdama māti, Eimbera uzlēja viņai uz rokas verdošu ūdeni. Mēs piekāpāmies, lai dzīve būtu vieglāka. Ja viss notika pēc māsas prāta, viņa bija maiga kā dūja. Oliva nolaizīja no lūpām asaras. Viņa ne par ko neuzņēmās atbildību, taču pēc bērna piedzimšanas stāvoklis kļuva pavisam ļauns. Mamma teica, ka viņa nekļūstot pieaugusi.

-    Vai viņa tā sev atlīdzināja?

-    Nē, sevi attaisnoja. Oliva sev priekšā uz kleitas salika kopā pirkstus. Bērni par sliktu uzvedību tiek cauri sveikā, tāpēc Eimbera turpināja uzvesties kā bērns. Par to, ka viņa kļuva grūta, viņai netika izteikts neviens pārmetums. Mēs pārāk baidījāmies no viņas reakcijas. Oliva noslaucīja degunu ar delnas virspusi. Mamma bija iecerējusi vest viņu pie psihiatra. Viņa domāja, ka Eimbera slimo ar šizofrēniju. Oliva smagi nopūtās. Bet tad viņas tika nogalinātas un nekam vairs nebija nozīmes.

Roza iedeva Olivai higiēnisko mutautiņu un pagaidīja, kamēr viņa izšņauc degunu.

-    Kāpēc viņa nekad slikti neuzvedās skolā?

-     Viņa to darīja, Oliva atklāti pateica, ja kāds viņu ķircināja vai ņēma viņas mantas bez atļaujas. Man vajadzēja kārtīgi sadusmoties, lai citi to nedarītu, taču visvairāk man vajadzēja nopūlēties, lai neviens viņu neaizskar. Ja neviens viņu neaizskāra, Eimbera bija jauka. Patiešām, Oliva uzsvēra, ļoti jauka.

-    Ievas divas sejas.

-     Mamma katrā ziņā tā domāja. Oliva izņēma no Rozas vaļējās mapes cigarešu paciņu un noplēsa celofānu. Kad māsa neatradās klasē, es parasti vazāju viņu sev līdzi. Viņa pret to neiebilda. Vecākās meitenes izturējās pret Eimberu kā luteklīti, un tas viņai neparasti patika. Sava vecuma draugu viņai nebija. Oliva izvilka uz galda vairākas cigaretes, no kurām vienu paņēma.

-     Kā viņa spēja noturēties darbā? Tu nevarēji visu laiku būt kopā ar māsu un viņu sargāt.

-    Viņa neturējās darbā. Nevienā vietā viņa nenostrādāja ilgāk par mēnesi. Lielāko daļu laika viņa pavadīja mājās kopā ar mammu. Mammai viņa padarīja dzīvi neciešamu.

-    Bet kā bija ar "Glitzy" veikalu?

Oliva uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja cigareti.

-    Tur notika tas pats. Nostrādājusi tikai trīs nedēļas, viņa sāka runāt par projām iešanu. Viņai bija radušās kādas nepatikšanas ar citām meitenēm. Eimberas dēļ viena tika atlaista vai kas tamlīdzīgs. Nu vairs labi neatceros. Šā vai tā, bet mamma toreiz pateica, ka tā vairs nevar turpināties un ka Eimberai jāiet pie psihiatra.

Roza brīdi sēdēja, domīgi klusējot.

-    Es zinu, kas bija tavs mīļākais, viņa strupi noteica. Es zinu, ka svētdienas jūs esat pavadījuši viesnīcā "Belvedere" Faradeja ielā, kur pierakstījāties kā Lūisa kungs ar kundzi. Viņu pēc fotogrāfijām pazina gan viesnīcas īpašniece, gan "Velsa-Fargo" firmas sekretāre. Manuprāt, tavas dzimšanas dienas naktī, kad biji izstāstījusi, ka esi izdarījusi abortu, viņš pameta tevi viesnīcā un taisnā ceļā devās uz Līvenroudu, lai izrēķinātos ar Eimberu un tavu māti, kuras abas uzskatīja par vainīgām dēla vai meitas, kuru viņš vienmēr tik ļoti bija vēlējies, slepkavībā. Manuprāt, tavs tēvs tonakt nebija mājās, un tāpēc viņam tas izdevās. Manuprāt, tu ieradies mājās krietni vēlāk, atradi līķus un nezināji, ko iesākt, jo nospriedi, ka tas noticis tavas vainas dēļ. Roza no jauna saņēma vienu Olivas roku savējā un cieši saspieda.

Oliva aizvēra acis un klusu ieraudājās.

-    Nē, atbrīvojusi roku, viņa beidzot noteica. Nebūt nebija tā. Es vēlos, kaut tā būtu bijis! Tad vismaz zinātu, kāpēc esmu darījusi to, ko izdarīju. Olivas skatiens, iegrimis sevī, bija dīvaini neskaidrs. Manā dzimšanas dienā nekas nebija ieplānots, viņa turpināja. Tas nebija iespējams. Šī diena neiekrita nedz sestdienā, nedz svētdienā, un tikai šajās dienās mēs varējām būt kopā. Brīvajās dienās ieradās sievasmāsa un viņš varēja tikt projām no sievas. Abas domāja, ka dienu viņš aizvada armijas veterānu klubā. Viņa pasmaidīja, taču bez izteiksmes. Nabaga Edvards! Viņš briesmīgi baidījās, ka šīs kaut ko var uzzināt un padzīt viņu bez graša kabatā. Gan māja, gan nauda piederēja sievai, un tāpēc viņš jutās gauži nelaimīgs. Labāku vārdu kā Dīķa Mīkstmiesis, it īpaši, kad viņš nēsāja parūku, viņam bija grūti iedomāties. Viņš izskatījās kā īsts purva briesmeklis garš, kaulains un spalvains. Viņa nopūtās. Parūkai vajadzēja kalpot par masku, ja mūs kāds ieraudzītu. Man viņš likās jocīgs un daudz labāk būtu paticis plikpaurains. Viņa nopūtās vēlreiz. Bērna gados mana un Eimberas mīļākā grāmata bija "Sudraba krēsls".

Rozai tas jau bija ienācis prātā.

-     Un jūs pierakstījāties viesnīcā kā Lūisa kungs ar kundzi, jo šo grāmatu sarakstījis K. S. Lūiss. Vai baidījāties, ka pārjums var uzzināt Klārka kundze vai tavi vecāki?

-    Mēs baidījāmies no visiem, taču visvairāk no Eimberas. Viņa bija greizsirdīga līdz vājprātam.

-    Vai viņa zināja par tavu abortu?

Oliva papurināja galvu.

-   Zināja vienīgi'māte. Es par to neteicu Edvardam un nekādā ziņā ne Eimberai. Viņai vienīgajai bija atļauts nodarboties ar seksu mūsu mājās. Viņa to arī darīja. Bez apstājas. Mammai katru vakaru ar varu nācās piespiest viņu iedzert pilulu, lai atkal nebūtu stāvoklī. Olivas seja izstiepās. Kad es iekritu, mamma bija pārskaitusies. Mēs abas zinājām, ka Eimbera lēks vai uz ecēšām.

-    Vai tāpēc tu taisīji abortu?

-   Toreiz tas šķita vienīgais saprātīgais risinājums. Tagad es šo soli nožēloju.

-    Gan vēl radīsies iespējas.

-    Es šaubos.

-    Kas tovakar īsti notika? Roza mirkli vēlāk painteresējās.

Acis nemirkšķinot, Oliva skatījās cauri cigaretes dūmiem.

-    Eimbera atrada dāvanu, kuru dzimšanas dienā man bija uzdāvinājis Edvards. Tā bija labi noslēpta, taču Eimbera mācēja ielīst visur. Mute Olivai sašķiebās. Man arvien nācās nolikt atpakaļ mantas, kuras viņa bija paņēmusi. Citi domāja, ka es nodarbojos ar okšķerēšanu. Tā bija rokassprādze ar plāksnīti un smalku sudraba ķēdīti. Plāksnītē bija iegravēts: Narnija. Vai saprati? Viņš mani sauca par Narniju, bet Narnija nozīmē debesis. Viņa kautri pasmaidīja. Man tas likās brīnišķīgi.

-   Tu viņam esi bijusi ļoti mīļa.

Rozas vārdos skanēja konstatējums, ne jautājums.

-    Es liku viņam atkal justies jaunam. Asaras riesās zem kailajiem plakstiņiem. Mēs patiešām nedarījām nevienam neko sliktu, vienīgi retie romāni svētdienās, kas mums abiem lika gaidīt priekšdienas ar prieku. Asaras Olivai plūda pār vaigiem. Es priecātos, ja toreiz nebūtu tā rīkojusies, tomēr ir patīkami, ja tevī saskata ko neparastu. Es nekad neko tamlīdzīgu nebiju piedzīvojusi un ļoti apskaudu Eimberu. Viņai bija milzum daudz draugu zēnu.

Viņa mēdza vest tos uz augšas istabu. Mamma bija pārāk bailīga, lai māsai kaut ko teiktu. Oliva skaļi iešņukstējās. Viņas vienmēr par mani smējās. Es nespēju paciest, ka par mani smejas.

"Cik briesmīga māja," nodomāja Roza. Ikviens izmisīgi alcis pēc mīlestības, bet nav to radis. Vai viņi vajadzības gadījumā to atzītu? Roza pagaidīja, kamēr Oliva mazliet atgūstas.

-    Vai māte zināja, ka vainīgs Edvards?

-      Nē, es teicu, ka vainojams kāds no darba. Mēs bijām ļoti piesardzīgi. Edvards bija tēva labākais draugs. Ja kāds uzzinātu par mūsu attiecībām, tad viss būtu pagalam. Viņa apklusa. Beigu beigās tā tomēr notika.

-    Viss nāca gaismā.

Oliva skumji pamāja ar galvu.

-    Tiklīdz Eimbera atrada rokassprādzi, viņa uzreiz to noģida. Man vajadzēja ko tādu iedomāties. Sudraba krēsls, Narnija. Tātad rokassprādzei jābūt no Dīķa Mīkstmieša. Viņa spēcīgi ievilka dūmu.

Roza brīdi vēroja Olivu.

-     Ko viņa izdarīja? Roza pajautāja, kad Oliva nebeidza klusēt.

-     Ko jau parasti, kad noskaitās. Sāka kauties. Atceros, plēsa mani aiz matiem. Un kliedza. Mammai ar tēti vajadzēja mūs izšķirt. Beidzot tēvs saķēra mani aiz rokām un vilka uz vienu pusi, bet Eimbera aiz matiem uz otru. Gāja kā pa elli. Eimbera bļāva neatņemdamās, ka man esot romāns ar misteru Klārku. Oliva nelaimīga pievērsa skatienu galdam. Šķita, ka mātei tūlīt kļūs nelabi, jo nevienam nepatīk, ka veci vīri aizraujas ar jaunām meitenēm. To es sapratu no sieviešu skatieniem uz mani viesnīcā "Belvedere". Viņa apgrieza otrādi cigareti pirkstos. Tagad es domāju, tā notika tāpēc, ka mamma zināja: to pašu Edvards piekopj ar tēvu. Tāpēc arī viņai kļuva nelabi. Arī man tagad no tā metas nelabi.

-    Kāpēc tu visu nenoliedzi?

Oliva nelaimīga kūpināja cigareti.

-    Tam nebija jēgas. Mamma zināja, ka Eimbera saka taisnību. Manuprāt, to jūt instinktīvi. Reizēm cilvēks redz visādus nenozīmīgus faktus un nianses, kas it kā neko neizsaka, bet kādā brīdī piepeši viss iegūst sakarību. Šā vai tā, bet visi trīs sāka uz mani neganti kliegt māte aiz sašutuma, bet tēvs briesmīgās dusmās. Oliva paraustīja plecus. Es nekad nebiju redzējusi tēvu tik niknu. Mamma izstāstīja par abortu, bet viņš tikai sita un sita man pa seju un saukāja mani par slampu. Turklāt Eimbera nemitējās kliegt, ka tēvs esot greizsirdīgs, ka arī viņš mīlot Edvardu, un tas bija tik briesmīgi, Olivai acis pieriesās asarām, ka es aizgāju no mājām. Olivas seja izskatījās gandrīz vai komiska. Kad nākamajā dienā atgriezos, visās malās pludoja asinis un mamma ar Eimberu bija beigtas.

-    Tu biji prom visu nakti?

Oliva piekrītoši pamāja.

-    Un vēl labu laiku no rīta.

-     Tas ir labi, paliekusies uz priekšu, sacīja Roza. To var pierādīt. Kur tu biji?

-      Staigāju pa liedagu. Viņa paskatījās uz savām rokām. Es gribēju darīt sev galu. Tagad nožēloju, ka to neizdarīju. Bet es tikai sēdēju visu nakti un domāju par to.

-    Vai kāds tevi redzēja?

-    Nē. Es negribēju, lai mani redz. Kad kļuva gaišs, ik reizi, kad izdzirdēju kādu nākam, paslēpos aiz laivas.

-    Cikos tu atgriezies mājās?

-      Kaut kad pēcpusdienā. Es neko nebiju ēdusi un jutos izsalkusi.

-    Vai tu runāji ar kādu?

Oliva gurdi nopūtās.

-    Neviens mani neredzēja. Citādi es neatrastos šeit.

-    Kā tu tiki iekšā mājā? Vai tev bija sava atslēga?

-Jā.

-    Kāpēc? Roza asi noprasīja. Tu teici, ka aizgāji. Es iedomājos, ka tu izgāji no mājām pēkšņi un negaidīti.

Olivai acis iepletās platas.

-     Es zināju, ka tu man neticēsi, viņa iegaudojās. Neviens man netic, kad saku patiesību. Viņa no jauna sāka raudāt.

-    Es tev ticu, Roza stingri sacīja. Es tikai gribu skaidrību.

-    Vispirms es aizgāju uz savu istabu un paņēmu mantas. Es gāju projām vienīgi tāpēc, ka visi taisīja milzu troksni. Oliva satraukumā savilka seju. Tēvs raudāja. Tas bija šausmīgi.

-    Labi, stāsti tālāk! Kas notika pēc tavas atgriešanās?

-     Es atslēdzu durvis un devos uz virtuvi sameklēt ko ēdamu, bet nepaguvu ne atjēgties, kad biju iekāpusi asinīs. Viņa paskatījās uz mātes fotogrāfiju, un acīs no jauna izsprāga asaras. Es ļoti negribu par to domāt. Tad man kļūst nelabi. Viņas apakšlūpa nevaldāmi ietrīcējās.

-    Lai notiek, Roza ātri piekrita. Pievērsīsimies kam citam. Kāpēc tu paliki tur? Kāpēc neskrēji uz ielas un nesauci palīgā?

Oliva nosusināja acis.

-      Es nespēju pakustēties, viņa paskaidroja. Es gribēju, bet nespēju. Es stāvēju un domāju, kāds mātei būtu kauns, ja cilvēki viņu redzētu bez apģērba. Lūpa sāka nevaldāmi raustīties. Es jutos briesmīgi slikti. Es gribēju apsēsties, bet nebija neviena krēsla. Oliva pielika roku pie mutes un norīstījās. Un tad pie loga sāka dauzīties Klārka kundze. No mutes viņai šļācās siekalas, un viņa bez apstājas kliedza, ka Dievs nekad nepiedošot manu nelietīgumu. Lielie pleci notrīsēja. Es sapratu, ka viņa jāapklusina, jo tāda bļaušana tikai visu pasliktināja. Tāpēc paķēru mīklas rulli un skrēju pie sētaspuses durvīm. Viņa nopūtās. Taču es paklupu, un viņa nekur vairs nebija redzama.

-    Vai tūlīt pēc tam tu izsauci policiju?

-     Nē. Asarainā seja šausmās saviebās. Tagad to neatceros. Es mazliet zaudēju galvu, jo viscaur biju notriepusies ar asinīm un ar rokām centos tās notīrīt. Taču viss, kam pieskāros, bija asiņains. Atceroties Olivas acis iepletās. Nekad neesmu bijusi veikla, bet grīda bija slidena. Man visu laiku aiz mātes un Eimberas ķērās kāja, es izkustināju viņas, un tad man vajadzēja viņām pieskarties un salikt visu atpakaļ, un tā es nosmērējos ar asinīm arvien vairāk. No acīm atkal tecēja asaru upes. Es nodomāju, ka visā esmu vainīga es. Ja es nebūtu dzimusi, nekas tāds neatgadītos. Tad es uz ilgāku laiku apsēdos, jo jutos nelabi.

Roza neizpratnē lūkojās uz noliekto galvu.

-    Kāpēc to tu neizstāstīji policijai?

Viņa pacēla zilās, asarām pieplūdušās acis pret Rozu.

-     Es gribēju to darīt, bet neviens ar mani nerunāja. Saproti, visi domāja, ka vainīga esmu es. Un es nemitīgi prātoju, kā viss var beigties par Edvardu un sevi, par Edvardu un tēvu, par abortu, par Eimberu un viņas bērnu -, un nospriedu, ka būs daudz vienkāršāk, ja pateikšu, ka esmu to izdarījusi.

Roza tīši stingrā balsī pavaicāja:

-    Kas, tavuprāt, to izdarīja?

Oliva izskatījās nelaimīga.

-      Tas bija tik ļoti sen, kad par to domāju. Viņa ierāva galvu plecos kā aizsargādamās. Toreiz man likās, ka to izdarījis tēvs un ka mani, vienalga, atzīs par vainīgu, jo vienīgi viņš būtu varējis mani glābt. Oliva novilka ar roku pār lūpām. Un vieglāk man arī bija teikt to, ko visi gaidīja. Es negribēju atgriezties mājās, kur mamma mirusi, Edvards dzīvo kaimiņos un visi visu zina. Es baidījos, vai spēšu atgriezties mājās.

-    Kas tev lika domāt, ka to izdarījis tēvs?

Olivai no mutes izlauzās smilkstiens kā ievainotam dzīvniekam.

-    Mistera Krū cūciskā izturēšanās pret mani. Olivas nelaime tecēja pāri vaigiem ar asaru straumēm. Dažkārt viņš mēdza ierasties mūsu mājās, uzsist man uz pleca un teikt: "Kā iet, Oliva?" Taču policijas iecirknī, Oliva paslēpa seju rokās, viņš stāvēja istabas otrā malā ar mutautu pie mutes, lai nebūtu jāvemj, un sacīja: "Tikai nesaki neko man vai policijai, jo citādi nespēšu palīdzēt." Tad es to sapratu.

Roza sarauca pieri.

-    Kas? Es neko nesaprotu.

-     Vienīgi tēvs zināja, ka nebiju mājās, taču viņš nepateica ne vārda par to nedz misteram Krū agrāk, nedz policijai vēlāk. Tētim to vajadzēja izdarīt, ja viņš gribēja mani glābt. Viņš atļāva man nokļūt cietumā, jo bija gļēvulis. Oliva skaļi iešņukstējās. Un tad viņš nomira un atstāja savu naudu Eimberas bērnam, kaut būtu varējis atstāt vēstuli, kurā teikts, ka neesmu vainīga. Viņa dauzīja ar dūrēm ceļgalus. Un kāda tam vairs jēga, ja viņš nu ir zem zemes?

Roza izņēma Olivai no pirkstiem cigareti un nolika uz galda malas.

-     Kāpēc tu nepateici policijā, ka, tavuprāt, vainīgs tēvs? Seržants Hokslijs būtu uzklausījis. Viņam jau bija modušās aizdomas pret tavu tēvu.

Resnā sieviete skatījās galdā.

-    Es negribu par to runāt.

-Tev tas jādara, Oliva.

-Tu smiesies.

-    Saki droši!

-    Es biju izsalkusi.

Roza apjukusi nogrozīja galvu.

-    Es nesaprotu.

-     Seržants atnesa man sviestmaizi un pateica, ka dabūšu kārtīgas vakariņas, kad būsim tikuši galā ar paziņojumu. Acis atkal pieplūda ar asarām. Es visu dienu nebiju ēdusi un biju milzīgi izsalkusi. Ja es pateiktu, ko no manis grib, tad ātrāk varētu dabūt paēst. Viņa lauzīja rokas. Cilvēki par to smiesies, vai ne?

Roza nesaprata, kā viņai pašai nebija ienācis prātā, ka

Olivas neremdējamā apetīte varētu būt bijis papildfaktors, kas sekmējis atzīšanos. Hopvuda kundze bija aprakstījusi viņu kā negausīgu ēdāju, turklāt stress varēja palielināt nelaimīgās meitenes ķada mokas.

-    Nē, viņa ar pārliecību noteica, neviens nesmiesies. Bet kāpēc arī tiesā tu nebeidzi pastāvēt uz to, ka esi vainīga? Tu būtu varējusi to apstrīdēt. Tev jau bija laika padomāt un atgūties no šoka.

Oliva izslaucīja no acīm asaras.

-     Par vēlu. Es jau biju atzinusies. Ja par ko varēju cīnīties, tad tikai par mazāku sodu, un es negribēju pieļaut, ka misters Krū sauc mani par psihopāti. Es ienīstu misteru Krū.

-    Bet, ja tu kādam būtu pateikusi patiesību, tev varēja arī noticēt. Tu man visu izstāstīji, un es tev ticu.

Oliva papurināja galvu.

-      Es neko neesmu tev izstāstījusi, viņa pateica. Visu, ko zini, tu esi izdibinājusi pati. Tikai tāpēc tu man tici. No acīm atkal sāka birt asaras. Kad ierados cietumā, sākumā mēģināju to darīt. Es izstāstīju visu kapelānam, taču es viņam nepatīku, un viņš domāja, ka es meloju. Mana vienīgā atzīšanās ir tā, ka esmu vainīga. Visbriesmīgākie bija psihiatri. Man likās ja noliegšu vainu un neizrādīšu nožēlu, viņi nospriedīs, ka esmu sociopātiska, un nosūtīs mani uz Brodmūru.

Roza ar līdzjūtību vēroja noliekto galvu. Olivai nebūtu bijušas nekādas izredzes. Un kas galu galā bija vainojams? Misters Krū? Roberts Mārtiņš? Policija? Vai pat nabaga Gvena, kuras atkarība no meitas bija kļuvusi par Olivas dzīves centrālo asi. Jau agrāk ko tādu bija pateicis

Maikls Džeksons: "Viņa bija darbiniece, kuru ar atvieglojuma sajūtu atcerējās, kad kaut kas bija jāpaveic. Nebija jāraizējas, ka viņa ko neizdarīs." Eimbera nekad nebija centusies izpatikt, nodomāja Roza, vienīgi Oliva, un iznākumā pati bija kļuvusi pilnīgi atkarīga. Bez neviena, kas pamāca, kā rīkoties, viņa bija aizgājusi pa mazākās pretestības ceļu.

-    Tuvākajās dienās tu to uzzināsi oficiāli, taču, kaut es izčibētu, ja liktu tev gaidīt! Misters Krū patlaban atbrīvots pret drošības naudu. Viņam izvirzīta apsūdzība par svešas naudas piesavināšanos un krāpšanu. Vēl viņam var tikt izvirzīta apsūdzība slepkavības gatavošanā.

Oliva pacēla galvu tikai pēc kāda brīža. Acīs no jauna vīdēja dīvaina sapratne, skatiens bija tik triumfējošs, ka Rozai pār muguru pārskrēja šermuļi. Roza iedomājās vienkāršo apgalvojumu, māsas Bridžitas patiesību: "Izredzētā esi tu, nevis es, Roza." Bet Olivas patiesība? Kāda ir Olivas patiesība?

-    Es jau to zināju. Oliva nesteidzīgi izvilka kniepadatu no kleitas priekšas. Cietuma baumu telegrāfs, viņa paskaidroja. Misters Krū vienojies ar brāļiem Heisiem, lai tie izposta seržanta Hokslija restorānu. Arī tu tur esi bijusi, un abi ar seržantu jūs esot piekauti. Žēl, ka tā noticis, bet tas ir vienīgais, kā man žēl. Misters Heiss nekad man nav paticis. Viņš vienmēr ignorēja mani un sarunājās tikai ar Eimberu. Oliva iedūra kniepadatu galdā. Pie adatas galviņas vēl turējās sakaltis māls un vasks.

Paskatījusies uz kniepadatu, Roza savilka uz augšu uzaci.

-    Tās ir māņticīgas blēņas, Oliva.

-    Tu sacīji, ka viss atkarīgs no tā, vai tām tic.

Roza paraustīja plecus.

-    Es pajokoju.

-     "Britu enciklopēdija" nejoko. Oliva dziedošā balsī noskandēja: Divdesmit piektais sējums, deviņdesmit sestā lapaspuse, šķirklis: Okultisms. Kā pārmērīgi sajūsminājies bērns viņa satraukti sasita kopā plaukstas un gandrīz vai iekliedzās: "Burvestība Seilemā iedarbojās tāpēc, ka cilvēki, kurus tā skāra, tai ticēja." Viņa pamanīja, ka Roza nemierīgi sarauc pieri. Tās ir tikai blēņas, viņa mierīgi piebilda. Vai misters Krū tiks notiesāts?

-     Nezinu. Krū apgalvo, ka tavs tēvs viņam kā testamenta izpildītājam pa laiku, kamēr tiks meklēts Eimberas dēls, atļāvis ieguldīt naudu pēc saviem ieskatiem, un, viņa drūmi pasmaidīja, ja īpašuma tirgus atdzīvojas, kas ir ļoti iespējams, tad šie ieguldījumi izskatās daudzsološi.

Vienīgās izredzes izvirzīt citu apsūdzību bija par gatavošanos krāpšanai, lai atņemtu Halam "Pavārnīcu". Un tikai tāpēc, ka Stjuarta Heisa brālis izrādījās ar krietni vājāku raksturu un policijas pratināšanā atzinās.

-     Krū visu noliedz, taču policija ir optimistiski noskaņota un domā, ka nedz viņam, nedz Heisa zēniem neizdosies izvairīties no apsūdzības par iebrukumu. Es pati nežēlotu neko, lai tikai viņu sauktu pie atbildības par nolaidību attiecībā uz tevi. Vai arī viņš bija starp tiem cilvēkiem, kuriem tu mēģināji teikt patiesību?

-     Nē, Oliva ar nožēlu atteica. Tam nebija jēgas. Viņš ilgus gadus bija tēva juriskonsults. Viņš nekad nebūtu ticējis, ka to izdarījis tēvs.

Roza sāka apkopot visas informācijas drupačas.

-    Tēvs nenogalināja tavu māti un māsu, Oliva. Viņš domāja, ka to esi izdarījusi tu. Kad nākamajā rītā tēvs devās uz darbu, Gvena ar Eimberu bija dzīvas. Viņš uzskatīja, ka tavs paziņojums ir viscaur patiess.

-    Bet viņš zināja, ka es nebiju mājās.

Roza papurināja galvu.

-    Es gan nekad nespēšu to pierādīt, taču šaubos, vai viņš vispār zināja, ka esi aizgājusi. Neaizmirsti, ka viņš gulēja apakšstāvā, bet es varu derēt uz pēdējo grasi, ka tu nevēlējies pievērst sev uzmanību, tāpēc izslīdēji pa durvīm klusu, klusu. Ja vien tu būtu vēlējusies tēvu redzēt, nekādu neskaidrību nebūtu. Viņa piecēlās. Šis notikums aiztecējis ar ūdeni zem tilta, un tev nevajadzētu nosodīt tēvu, Oliva. Viņš nav vairāk vainīgs kā tu. Viņš mīlēja tevi, bet nemācēja savu mīlestību izrādīt. Manuprāt, tēva vienīgā vaina ir tā, ka viņš nav pievērsis uzmanību drēbēm, kādas valkā sievietes.

Oliva papurināja galvu.

-    Es neko nesaprotu.

-      Viņš pateicis policijai, ka tavai mātei ir neilona virsvalks.

-    Kāpēc viņam tas būtu bijis jādara?

Roza nopūtās.

-     Droši vien nav gribējis atzīties, ka nekad neskatās uz sievu. Viņš nebija slikts cilvēks, Oliva. Viņš bija tikpat bezpalīdzīgs pret savu seksualitāti kā tu vai es. Jūsu traģēdija ir tā, ka neviens no jums nav spējis par to runāt. Roza izvilka no galda kniepadatu un noslaucīja galviņu. Un es neticu ne mirkli, ka slepkavībās viņš vainojis tevi.

Vienīgi sevi. Un tāpēc turpinājis dzīvot tajā mājā. Ar to viņš izpirka savu vainu.

Olivai pār vaigu noripoja liela asara.

Viņš vienmēr mēdza teikt, ka nav nekā tāda, kas ir apperēta vanckara vērts. Oliva paņēma rokā kniepadatu. Būtu es viņu mīlējusi mazāk, mazāk būtu nīduši, un tagad nekas nebūtu par vēlu, vai ne?

DIVDESMITĀ NODALA

Uzvilcis veco cepuri pār acīm, lai pasargātu tās no saules, Hals ar sakrustotām rokām snauda mašīnā uz ielas. Pacēlis galvu, viņš no cepures apakšas laiski noskatījās, kā Roza ver vaļā otras puses durvis.

-Nu?

Viņa nosvieda mapi uz pakaļējā sēdekļa un ieslīdēja aiz stūres.

-    Viņa sasita manu versiju lupatu lēveros.

Roza iedarbināja motoru un atmuguriski izbrauca no stāvvietas. Hals vērīgi viņu nopētīja.

-    Ko tādā gadījumā darīsim?

-     Ģērēsim Edvardam ādu, viņa paziņoja. Viņš nepavisam nav saņēmis to sodu, kādu pelnījis.

-     Vai tas būs gudri? Manuprāt, viņš ir psihopāts. Hals atkal uzvilka cepuri uz acīm un sagatavojās snauduļot tālāk. Un tomēr es nešaubos, ka tu zini, ko dari. Viņa ticība Rozai bija nesatricināma. Rozai bija lielāks ķēriens nekā daudziem pazīstamiem vīriem.

-      Es to zinu. Viņa ielika nupat ierakstīto kaseti mašīnas magnetofonā un pārtina. Taču tu, seržant, nezini, tāpēc mosties un paklausies! Man gandrīz nāk prātā doma, ka pienāktos ģērēt ādu tev. Nelaimīgais bērns atzīsim, ka viņa tāda ir vēl šodien, bijis izbadējies, bet tu esi apsolījis "pienācīgas vakariņas", kad paziņojums būs uzrakstīts. Nav brīnums, ka viņa tik ļoti steigusies ar atzīšanos. Ja viņa būtu teikusi, ka nav vainīga, tu būtu licis vakariņas gaidīt. Roza uzgrieza skaņu, cik vien skaļi iespējams.

Tikai pēc vairākkārtējas zvanīšanas pie durvīm Edvards Klārks beidzot tās atvēra, aizlicis tām priekšā drošības ķēdi. Viņš neapmierināts māja ar roku, lai Roza iet projām.

-     Jums te nav, ko darīt, viņš šņāca. Es zvanīšu policijai, ja nebeigsiet mums uzmākties.

Patīkami smaidīdams, redzamības lokā parādījās

Hals.

-    Detektīvs seržants Hokslijs, mister Klārk. Doulingtonas kriminālmeklēšanas nodaļa. Olivas Mārtinas sakarā. Jūs noteikti pazīstat mani.

Edvarda sejai pārslīdēja negribēta grimase, kas liecināja par pazīšanu.

-    Es biju iedomājies, ka ar šo lietu viss ir galā.

-    Baidos, ka ne. Vai drīkstam ieiet?

Vīrs brīdi svārstījās, un Roza nodomāja, ka viņš gatavojas Halam pieprasīt apliecību. Laikam ne. Viņā tomēr dziļi bija iesakņojusies britu cieņa pret varas pārstāvjiem. Nograbinājis ķēdi, Klārks sakāvnieciski sagumušiem pleciem atvēra durvis.

-     Es zināju, ka Oliva galu galā sāks runāt, viņš sacīja. Ja viņa to nedarītu, tad nebūtu cilvēks. Klārks pavadīja atnācējus uz viesistabu. Taču dodu godavārdu, ka par slepkavībām es neko nezināju. Būtu bijis man zināms, kas Oliva ir īstenībā, vai tiešām jūs domājat, ka es būtu ar viņu draudzējies?

Roza paņēma krēslu, uz kura reiz bija sēdējusi, un paslepus ieslēdza somiņā paslēpto magnetofonu. Hals piegāja pie loga un paskatījās ārā. Pagalmiņā aiz mājas pret sauli bez kādas izteiksmes sejā sēdēja Klārka kundze.

-    Jūs ar Olivu bijāt vairāk nekā draugi, pagriezies pret istabu, viņš sacīja bez naidam

-     Mēs nedarījām nevienam nekā ļauna, neapzināti atkārtodams Olivas vārdus, sacīja misters Klārks. Roza apsvēra, cik gan viņam var būt gadu. Septiņdesmit? Viņš bija tik nomocījies ar rūpēm par sievu, ka varēja dot arī vairāk. Uz celofānā uzzīmētā un virs fotogrāfijas novietotā parūka bija nākusi kā atklāsme. Nebija noliedzams, ka mati piešķīra vīram jaunāku izskatu. Viņš iespieda rokas starp ceļgaliem, it kā nezinātu, kur likt. Man jāsaka, mēs nedomājām kādam darīt ļaunu. Tas, ko Oliva izdarīja, ar prātu nav aptverams.

-    Un jūs par to nejutāties atbildīgs?

Nespēdams ne uz vienu paskatīties, Klārks sēdēja, nodūris skatienu paklājā.

-    Es nospriedu, ka viņa psihiski nestabila bijusi visu laiku, viņš paskaidroja.

-    Kāpēc?

-   Tāda bija māsa. Man likās, vainojama iedzimtība.

-    Tātad pirms slepkavībām viņas uzvedībā nebija nekā dīvaina?

-    Nē, viņš atzina. Es jau teicu, ka nebūtu turpinājis, viņš ieturēja pauzi, mūsu… attiecības… ja būtu zinājis, kas viņa ir par cilvēku.

Hals mainīja taktiku.

-   Tieši kādas bija jūsu attiecības ar Olivas tēvu?

Klārks saspieda ciešāk starp ceļgaliem ieliktās rokas.

-    Draudzīgas.

-    Cik draudzīgas?

Misters Klārks nopūtās.

-      Vai tam kāda nozīme? Tas bija tik sen, un tagad Roberts ir miris. Viņa skatiens aizslīdēja pie loga.

-   Tam ir nozīme, Hals strupi atteica.

-    Mēs bijām ļoti draudzīgi.

-    Vai jums bija arī seksuālas attiecības?

-      Neilgu laiku. Klārka rokas atstāja ceļgalus, un viņš ieslēpa tajās seju. Tagad tas izklausās nekrietni, bet īstenībā bija pavisam citādi. Jūs nespējat saprast, cik vientuļš es biju. Dievs man liecinieks, tā nav viņas vaina, bet sieva nekad nav bijusi man domubiedrs. Mēs apprecējāmies vēlu, bērnu mums nebija, un prāts viņai nekad nav bijis stiprs. Nebija pagājuši ne pieci gadi no apprecēšanās brīža, kad es kļuvu sievai par aukli un kopēju un tiku iesprostots mājā ar cilvēku, ar kuru nebija iespējams sarunāties. Viņš sāpīgi novaikstījās. Mani mierināja vienīgi Roberta draudzība, un jūs droši vien zināt, ka tā bija homoseksuāla. Viņa laulība bija tāds pats cietums kā man, tikai citu iemeslu dēļ. Viņš iespieda degunu starp rādītājpirkstu un īkšķi. Mūsu attiecību seksuālā ievirze nebija nekas vairāk kā mūsu savstarpējās atkarības blakus produkts. Robertam tā bija ļoti svarīga, man daudz mazāk.

Atzīstos, kādus trīs vai četrus mēnešus es patiešām domāju, ka esmu homoseksuālists.

-    Un tad jūs iemīlējāties Olivā?

-    Jā, vienkārši atteica misters Klārks. Viņa, tāpat kā tēvs, bija inteliģenta, jūtīga, arī valdzinoša, kad gribēja tāda būt, un neparasti simpātiska. Atšķirībā no sievas viņai prasību bija maz. Klārks nopūtās. Ņemot vērā vēlākos notikumus, mani vārdi varbūt šķitīs dīvaini, bet viņa bija cilvēks, ar kuru otrs jūtas ļoti brīvi.

-    Vai Oliva zināja par jūsu attiecībām ar tēvu?

-    Vismaz no manis ne. Viņa daudzējādā ziņā bija ļoti naiva.

-    Un Roberts nezināja pārjums un Olivu?

-Nē.

-    Jūs rotaļājāties ar uguni, mister Klārk.

-    Tāds nebija mans nodoms, seržant. Gluži vienkārši tā iegrozījās. Sevis aizstāvībai varu teikt, ka es pārtraucu, viņš meklēja īsto vārdu, tuvību ar Robertu, tiklīdz apjautu savas jūtas pret Olivu. Tomēr mēs nepārtraucām draudzību. Tas būtu bijis pārāk nežēlīgi.

-    Muļķības! iesaucās Hals apvaldītās dusmās. Jūs tikai nevēlējāties tikt atmaskots. Manuprāt, jūs drāzāt abus vienlaikus un nevarējāt vien beigt par sevi jūsmot. Turklāt jums pietiek nekaunības teikt, ka nejūtat atbildību!

-    Kāpēc man tā jājūt? Klārks sadūšojās. Neviens no viņiem manu vārdu netika pieminējis. Domājat, tas netiktu darīts, ja es neapzināti būtu veicinājis traģēdiju?

Roza nicīgi pasmaidīja.

-    Vai jūs nenodarbināja doma, kāpēc Roberts Mārtiņš pēc slepkavībām ar jums vairs nerunā?

-    Man šķita, ka viņš ir par daudz ciešanu nomākts.

-     Manuprāt, ja jums nāktos uzzināt, ka mīļākais pavedinājis meitu, jūs justu ko vairāk nekā vienkārši ciešanas, Roza ironiski noteica. Nav šaubu, ka jūs šo traģēdiju esat veicinājis, mister Klārk, un labi to zināt. Taču, nolādēts, jūs pat nedomājāt nevienam neko bilst. Jūs bijāt gatavs mierīgi vērot, kā aiziet postā visa Mārtiņu ģimene, ja vien pašam matiņš nenokrīt no galvas.

-    Vai tas tik nesaprātīgi? viņš protestēja. Viņiem bija tiesības saukt mani vārdā. Viņi to nedarīja. Un, ja es runātu, kāds no tā būtu bijis labums? Gvenu un Eimberu es neatdzīvinātu. Oliva, vienalga, atrastos cietumā. Viņš pagriezās pret Halu. Es ļoti nožēloju, ka biju saistījies ar šo ģimeni, taču nebūt neuzskatu, ka šī saistība izraisījusi traģēdiju. Manā rīcībā nav nekā nelikumīga.

Hals vēlreiz paskatījās ārā pa logu.

-     Pastāstiet kāpēc jūs mainījāt dzīvesvietu, mister Klārk? Vai tā izlēmāt jūs vai sieva?

Klārks atkal iespieda rokas starp ceļgaliem.

-     Tas bija abu lēmums. Dzīve tur kļuva neciešama. Visur mūs vajāja rēgi. Mums šķita, ka vienīgā saprātīgā izeja ir apkārtnes maiņa.

-    Kāpēc jūs tik ļoti gribējāt paturēt noslēpumā jaunās dzīvesvietas adresi?

Klārks tramīgi paskatījās.

-    Lai neļautu pagātnei mūs vajāt. Es dzīvoju pastāvīgās bailēs no tās. Viņš paskatījās uz Rozu. Tagad, kad beidzot varu visu izrunāt, gandrīz kļūst vieglāk. Varbūt jūs tam neticēsiet.

Roza saspringti pasmaidīja.

-      Slepkavības dienā policija uzklausīja jūsu sievas liecību. Tajā teikts, ka torīt pēc jūsu un Roberta aiziešanas uz darbu viņa redzējusi Gvenu un Eimberu uz mājas sliekšņa. Kad apmeklēju jūs iepriekšējo reizi, viņa sacīja, ka melojusi.

-    Es varu atkārtot tikai to, ko teicu pagājušajā reizē, Klārks gurdi novilka. Doroteja ir senila. Ne uz vienu viņas vārdu nevar paļauties. Parasti viņa pat neapjauš, kāda kuru reizi ir diena.

-    Vai viņa pirms pieciem gadiem teica patiesību?

Klārks palocīja galvu.

-     Tajā ziņā, ka Gvena ar Eimberu bija dzīvas, kad devos uz darbu, jā. Eimbera skatījās pa logu. Es redzēju pats. Kad pamāju ar roku, viņa aizslēpās aiz aizkara. Man vēl ienāca prātā, cik tas ir dīvaini. Viņš pieklusa. Bet, vai Doroteja redzēja, ka Roberts aiziet uz darbu, Klārks ierunājās pēc brīža, es nemāku teikt. Viņa sacīja, ka redzējusi, līdz ar to es visu laiku dzīvoju pārliecībā, ka Robertam ir dzelžains alibi.

-     Vai jūsu sieva ne reizi neieminējās, ka redzējusi līķus, mister Klārk? Hals pajautāja it kā starp citu.

-    Mīļais Dievs, nē! Izklausījās, ka Klārks patiešām ir izbrīnījies.

-     Es gluži vienkārši nespēju saprast, kāpēc jūsu sievai rādījušies rēgi. Viņa taču diez cik draudzīga pret Gvenu un Eimberu nebija, vai ne? Vairāk gan otrādi, ja ņem vērā, cik daudz laika jūs pavadījāt Mārtiņu mājās.

-     Visiem, kas dzīvoja tajā ielā, rādījās spoki, viņš drūmi novilka. Visi zināja, ko Oliva izdarījusi ar nelaimlgajām sievietēm. Tikai cilvēku ar galīgi notrulinātu fantāziju nevajātu rēgi.

-    Vai jūs atceraties, kas jūsu sievai bija mugurā slepkavības rītā?

Pārsteigts par negaidīto sarunas pavērsienu, Klārks paskatījās uz Halu.

-    Kāpēc jūs to prasāt?

-     Mūsu rīcībā ir ziņas, ka gar Mārtiņu garāžu redzēta ejam sieviete. Meli veikli slīdēja pār lūpām. Pēc apraksta spriežot, sieviete bijusi daudz mazāka par Olivu un mugurā viņai bijis kas līdzīgs melnam, elegantam kostīmam. Mēs gribētu šo sievieti sameklēt. Vai tā nevarēja būt jūsu sieva?

Klārks skaidri redzami atvieglots uzelpoja.

-    Nē, viņai nekad nav piederējis melns kostīms.

-     Varbūt viņa tajā rītā bija uzvilkusi citu tumšu apģērbu?

-    Nē, viņai bija puķains virsvalks.

-    Izskatās, ka jūs esat ļoti drošs par to.

-     Viņa, kopdama māju, to uzvilka katru rītu. Viņa saģērbās vienīgi tad, kad darbs bija padarīts. Tikai svētdienās ne. Svētdienās viņa ar mājas soli nenodarbojās.

Hals pamāja ar galvu.

-    Viens un tas pats uzsvārcis katru rītu? Bet ko viņa darīja, ja tas kļuva netīrs?

Jautājumu virknes samulsināts, Klārks sarauca pieri.

-    Sievai bija ari otrs uzsvārcis, tīri zils. Taču slepkavību dienā viņai noteikti mugurā bija puķainais.

-    Un kāds bija mugurā nākamajā dienā pēc slepkavībām?

Misters Klārks nervozi nolaizīja lūpas. 1

-    Neatceros. 1

Hals netīkami pasmaidīja.

-   Vai viņai vēl arvien ir tas puķainais uzsvārcis, mister Klārk?

-     Nē, viņš nočukstēja. Kur tas laiks, kad viņa pēdējo reizi kopusi māju.

-    Kas ar to uzsvārci notika?

-   Nevaru atcerēties. Pirms pārcelšanās mēs ļoti daudz ko izmetām ārā.

Kā jums izdevās atrast tam laiku? pajautāja Roza. Misters Heiss stāstīja, ka jūs sakravājušies un aizbraukuši vienā rītā, bet pēc trim dienām ieradušās automašīnas no pārkravāšanās firmas un jūsu mantas savāktas un aizvestas.

-    Varbūt es nodarbojos ar šķirošanu pēc pārcelšanās uz šejieni, viņš nesavaldīgi iebilda. Pēc tik ilga laika vairs neatceros, kādā kārtībā viss noticis.

Hals pakasīja zodu.

-     Vai jūs zinājāt, viņš nesteidzīgi noņurdēja, ka jūsu sieva identificējusi dažas Mārtiņu dārza atkritumu dedzināšanas krāsnī atrastās puķainā uzsvārča paliekas un apgalvojusi, ka tās ir no uzsvārča, kuru Gvena valkājusi slepkavības rītā?

Atplūstot asinīm no Klārka sejas, tā kļuva neveselīgi

bāla.

-    Nē, nezināju. Vārdi noskanēja tikko dzirdami.

-     Ja vēlāk rastos šaubas par to piederību, paliekas tika rūpīgi nofotografētas un uzglabātas. Manuprāt, misters Heiss droši spētu pateikt, vai tas bijis Gvēnas vai jūsu sievas uzsvārcis.

Klārks kā padodamies bezpalīdzīgi pacēla rokas.

-    Viņa sacīja, ka uzsvārci izmetusi, jo ar gludekli tā priekšā izdedzinājusi caurumu. Es noticēju, jo viņai tā bieži gadījās.

Šķita, ka Hals Klārku gandrīz nedzird, jo tikpat vienaldzīgi turpināja:

-    Man ir liela pārliecība, mister Klārk, ka mēs atradīsim iespēju pierādīt: jūs no sākta gala esat zinājis, ka Gvenu un Eimberu nogalinājusi jūsu sieva. Es labprāt noskatītos, kā jūs notiesā un iesloga par to, ka esat ļāvis doties uz cietumu nevainīgai meitenei, kuru nekaunīgā kārtā bijāt izmantojis, kaut labi zinājāt, ka viņa noziegumā nav vainīga.

Tas, protams, netiktu pierādīts, taču bailes, kas piepeši sašķieba Klārka seju, sniedza gandarījumu.

-     Kā es varēju to zināt? Es neko nesapratu, viņa balss kļuva spalga, es patiešām neko nesapratu, un Oliva bija atzinusies. Viņa acis lūdzoši pievērsās Rozai. Kāpēc Oliva atzinās?

-    Tāpēc, ka bija dziļā šokā, tāpēc, ka bija pārbijusies, tāpēc, ka nezināja, ko citu lai dara, tāpēc, ka māte bija mirusi, un tāpēc, ka viņai bija ieaudzināts glabāt noslēpumus. Viņa domāja, ka tēvs glābs, taču tēvs neglāba, jo uzskatīja meitu par vainīgu. Jūs būtu varējis viņu glābt, taču to nedarījāt, jo baidījāties, ko runās cilvēki. Viņu būtu varējusi glābt sieviete no "Velsa-Fargo" firmas, taču neglāba, jo nevēlējās tikt kaut kur iejaukta. Arī juriskonsults varētu viņu glābt, ja būtu bijis krietnāks cilvēks. Viņa pameta mirkli uz Halu. Viņu būtu varējusi glābt policija, ja kaut reizi būtu iedomājusies pārbaudīt pierādījumus, kas apstiprināja atzīšanos. Taču tas notika pirms sešiem gadiem, un ar atzīšanos, Roza no īkšķa un rādītājpirksta izveidoja apli, viss bija vislabākajā kārtībā. Taču es nevainoju viņus, mister Klārk. Es vainoju jūs. Visā. Jūs patēlojāt homoseksuālistu, jo sieva jums bija apnikusi, bet pēc tam, lai apliecinātu pats sev, ka nemaz neesat tik perverss, pavedāt mīļākā meitu. Viņa paskatījās uz Klārku ar riebumu. Tieši tādu es attēlošu jūs grāmatā, kas palīdzēs Olivai izkļūt no cietuma. Tādus cilvēkus kā jūs iespējams vienīgi nicināt.

-    Jūs izpostīsiet man dzīvi.

-Jā.

-    Vai to vēlas Oliva? Izpostīt man dzīvi?

-     Es nezinu, ko vēlas Oliva. Es zinu, ko gribu pati, un tas ir izdabūt Olivu no cietuma. Ja ar to tiek izpostīta jūsu dzīve, tad lai tā būtu!

Klārks dažus mirkļus sēdēja klusēdams un ar drebošiem pirkstiem kārtoja bikšu vīles. Tad, it kā pēkšņi pieņēmis lēmumu, paskatījās uz Rozu.

-    Ja Oliva nebūtu atzinusies, es būtu runājis. Bet viņa atzinās, un es, tāpat kā pārējie, nodomāju, ka viņa saka patiesību. Jūs droši vien nevēlaties paildzināt viņas uzturēšanos cietumā? Atbrīvošana pirms grāmatas publicēšanas droši vien ievērojami palielinātu tās pārdošanas iespējas, vai ne?

-    Var gadīties. Ko jūs piedāvājat?

Klārks samiedza acis.

-    Es varu iedot pierādījumu, kas paātrinās viņas atbrīvošanu, bet jūs savukārt apsolīsiet neizpaust manu īsto vārdu un adresi. Jūs varat saukt mani tajā pašā vārdā kā Oliva, proti, par misteru Lūisu. Vai esat ar mieru?

Roza tikko jaušami pasmaidīja. Ir gan šis Klārks mēsls. Nez vai būs iespējams izvairīties no viņa vārda pieminēšanas, taču pagaidām viņš to neapjauta. Arī policija darīs zināmu viņa vārdu, ja ne vairāk, tad kā Klārka kundzes vīru.

-    Esmu ar mieru, ja vien tas noder Olivas atbrīvošanai.

Klārks piecēlās, izņēma no kabatas dažas atslēgas un piegāja pie izrotātas ķīniešu lādītes, kas stāvēja uz bufetes. Viņš atslēdza lādīti, pacēla vāku un pasniedza Halam kaut ko zīdpapīrā ietītu.

-     Es to atradu pārceļoties, viņš sacīja. Doroteja bija noslēpusi pašā apakšā kādā no savām atvilktnēm. Zvēru, man nebija ne jausmas, ka šī lieta ir pie viņas, un es pastāvīgi baidījos, vai Eimbera nav viņu ar to kaitinājusi. Viņa daudz runā par Eimberu. Klārks kā Poncijs Pilāts mazgāja rokas nevainībā. Viņa saukā Eimberu par sātanu.

Hals attina zīdpapīru, lai apskatītos saturu. Tā bija sudraba rokassprādze ar smalku sudraba skaistumķēdīti un plāksnīti, uz kuras zem nikniem skrāpējumiem tikko varēja saskatīt vārdu Narnija.

Kamēr taisnās tiesas svari nosvērās Olivas labā tik daudz, lai viņai kļūtu iespējams atstāt cietumu, pienāca gandrīz Ziemassvētki. Katrā ziņā vienmēr atradīsies kāds šaubīgais, kas sauks Olivu par Tēlnieci līdz mūža galam.

Pēc sešiem gadiem pierādījumu klāsts, kas apliecinātu viņas vārdus, bija gauži neliels. Sudraba rokassprādze, kas tika atrasta vietā, kur tai nevajadzēja būt. Sadedzinātā seni lās sievietes puķainā virsvalka fragmenti, kurus identificēja viņas vīrs. Un, visbeidzot, fotogrāfisko liecību pārvērtēšana ar sarežģītām metodēm, izmantojot datorus, kas zem Olivas kurpju rievotās gumijas zoles nospieduma līdzēja atrast daudz mazākas un smalkākas kurpes nospiedumus.

Neviens tā ari līdz galam neuzzinās, kas noticis tajā dienā, jo patiesību glabāja smadzenes, kuras vairs nefunkcionēja, arī Edvards Klārks nespēja vai negribēja sniegt papildu paskaidrojumus sievas kādreiz sniegtajām liecībām. Viņš stingri palika pie tā, ka neko nav zinājis, un apgalvoja, ka jebkuras šaubas, ja tādas bijušas, izgaisinājusi Olivas atzīšanās un ka atbildība par pieļautajām kļūdām jāuzņemas viņai un policijai. Notikuma gaita, kas visiem šķita visticamākā, bija tāda, ka Eimbera nogaidījusi, kamēr Edvards ar Robertu aiziet uz darbu, un ieaicinājusi Klārka kundzi mājā, lai pakaitinātu ar rokassprādzi un ziņu par abortu. Kas noticis tālāk, var vienīgi minēt, taču Roza uzskatīja, ka Klārka kundze ķērusies pie slepkavošanas aukstasinīgi un ar skaidru prātu. Noteikti vajadzēja vēsi visu apsvērt, uzvilkt cimdus un neiekāpt asins paltīs, lai neatstātu pārāk daudz pēdu. Taču visaukstasinīgākais aprēķins bijis saistīts ar asinīm notraipītā uzsvārča sadedzināšanu kopā ar Gvenas un Eimberas drēbēm. Tā paliekas vēlāk tika identificētas kā tā uzsvārča daļas, kurš torīt bijis Gvenai mugurā. Reizēm Rozai pat šķita, ka viņai bijis padomā iejaukt Olivu jau pašā sākumā. Tagad nebija iespējams pateikt, kāpēc Klārka kundze pievērsusi sev uzmanību pie virtuves loga, taču Rozu neatstāja sajūta, ka pretējā gadījumā Olivai būtu bijis diezgan prāta, lai nekavējoties piezvanītu uz policiju un neskrietu uz virtuvi un neiznīcinātu pierādījumus, kas varēja kalpot viņas attaisnošanai.

Netika izvirzītas arī apsūdzības pret policijas vienību, kas bija izmeklējusi slepkavību. Galvenais konstebls sniedza paziņojumu presei, informējot, ka policijas procedūras, īpaši atzīšanās gadījumā, kļuvušas stingrākas, turklāt uzsvēra, ka saistībā ar Olivu policija veikusi visu nepieciešamo, lai viņas tiesības tiktu ievērotas pilnībā. Tādā situācijā pilnīgi loģiski bijis uzskatīt, ka atzīšanās ir patiesa. Viņš izmantoja izdevību, lai atkārtotu obligāto prasību neaiztikt nozieguma vietu.

Pītera Krū saistība ar šo gadījumu, īpaši ņemot vērā viņa nosodāmo izrīkošanos ar Roberta Mārtiņa īpašumu, bija izraisījusi plašu un nevēlamu interesi. Vissmagākā apsūdzība tika izvirzīta par to, ka viņš apzināti centies panākt Olivas ieslodzīšanu, lai tiktu pie neierobežotiem līdzekļiem, vieglākā apsūdzība bija par to, ka viņš uzbrucis emocionāli satriektai jaunai sievietei, kad pienākums bija sargāt tās intereses. Krū sparīgi noraidīja abas apsūdzības, sacīdams, ka nav varējis paredzēt nedz Mārtiņa Roberta panākumus biržā, nedz viņa drīzo nāvi. Viņš apgalvoja, ka Olivas liecības bijušas pilnīgā saskaņā ar lietiskajiem pierādījumiem, Oliva neko nav apstrīdējusi un viņš, tāpat kā policija, uzskatījis paziņojumu par patiesu. Viņš mudinājis Olivu neteikt neko, tāpēc nevarot uzņemties atbildību par viņas atzīšanos. Krū pret drošības naudu atradās brīvībā un atvairīja apsūdzības, par kurām vairums klientu atrastos izmeklēšanas cietumā. Krū stūrgalvīgi apgalvoja, ka neviena no apsūdzībām pret viņu nav patiesa.

Roza, uzzinājusi, ko saka Krū, tā noskaitās, ka uzglūnēja viņam uz ielas, paņēmusi līdzi žurnālistu.

-    Mēs varētu strīdēties par atbildību līdz kapa malai, mister Krū, tāpēc man kaut ko izskaidrojiet. Ja jau Olivas paziņojums tik labi saskanēja ar lietiskajiem pierādījumiem un ja jau Gvena ar Eimberu vēl bija dzīvas, kāpēc viņa apgalvo, ka spogulis nav aprasojis? Krū mēģināja aiziet, bet Roza saķēra viņu aiz rokas. Kāpēc Oliva nepiemin, ka cirvis bijis pārāk truls, lai nocirstu Eimberai galvu? Kāpēc viņa neapgalvo, ka cirtuši Četras reizes un tikai tad ķērusies pie naža? Kāpēc viņa nepiemin cīņu un durtos ievainojumus mātei rīklē, pirms tā pārgriezta? Kāpēc viņa neko nerunā par drēbju dedzināšanu? Pamēģiniet nosaukt kaut vienu daļiņu Olivas paziņojumā, kas pilnībā saskanētu ar lietiskajiem pierādījumiem!

Krū nikni kratījās vaļā no Rozas.

-     Oliva teica, ka lietojusi cirvi un griežamo nazi, viņš atteica.

-    Uz kuriem nav atrasts neviens viņas pirkstu nospiedums. Lietiskie pierādījumi paziņojumu neapstiprina.

-    Viņa viscaur bija notriepusies ar asinīm.

-    Taisnība, viņa viscaur bijusi asinīs, mister Krū. Bet kurā vietā paziņojumā teikts, ka viņa tajās vārtījusies?

Krū mēģināja aiziet, taču viņam ceļā nostājās žurnālists.

-     Pēdu nospiedumi, viņš sacīja. Toreiz tur bija vienīgi Olivas pēdu nospiedumi.

-    Jā, sacīja Roza, un, pamatojoties uz šo vienīgo lietisko pierādījumu, kas bija pretrunā ar visu pārējo, jūs nospriedāt, ka viņa ir psihopāte, un gatavojāties aizstāvēt, balstoties uz viņas ierobežoto rīcībspēju. Kāpēc jūs neuzticējāt Greiamam Dīdsam pacelt glābšanas riņķi, kuru meitai mēģināja pasviest nabaga tēvs? Kāpēc jūs nepārskatījāt savus uzskatus, kad viņa tika atzīta par rīcībspējīgu un atzina savu vainu? Kāpēc jūs neizturējāties pret viņu kā pret cilvēcisku būtni, mister Krū, bet gan kā pret briesmoni?

Krū skatījās uz jautātāju ar nepatiku.

-     Tāpēc, Leija kundze, viņš teica, ka Oliva ir briesmone. Vēl ļaunāk viņa ir gudra briesmone. Vai tas, ka nelaimīgā sieviete, kuru esat nolēmusi uz Olivas vietu, ir vienīgā, kuras prāts aptumšojies un kura nespēj atspēkot apsūdzību, jūs neuztrauc? Un vai jūs neuztrauc apstāklis, ka Oliva nogaidīja, līdz nomirst tēvs, un tikai tad sāka runāt? Pieminiet manus vārdus Oliva gribēja uzvelt vainu viņam, jo tas bija viegli izdarāms. Viņš ir miris. Bet jūs tēva vietā piedāvājāt Klārka kundzi. Krū nikni pieliecās klāt Rozas sejai. Jūsu sameklētie pierādījumi izraisa šaubas, bet neko vairāk. Ar datoru palielināta fotogrāfija ir tikpat brīvi interpretējama kā psihopātijas iedaba. Viņš papurināja galvu. Protams, tā tiks panākts, ka Olivu atbrīvos. Likums dažos pēdējos gados kļuvis ļoti slābans. Taču es biju klāt, kad viņa nāca klajā ar paziņojumu, un, kā jau teicu sākumā, Oliva Mārtiņa ir bīstama sieviete. Viņa grib sagrābt tēva naudu. Viņa jūs vazā aiz deguna, Leija kundze.

-    Viņa ne uz pusi nav tik bīstama kā jūs, mister Krū.

Viņa vismaz nevienam nav maksājusi, lai tiktu izpostīts cita cilvēka uzņēmums vai apdraudēta dzīvība. Jūs esat lēts nelietis.

Krū paraustīja plecus.

-    Ja presē parādīsies kas tāds, Leija kundze, es iesūdzēšu jūs par neslavas celšanu, un par juridiskajiem pakalpojumiem jums nāksies samaksāt vairāk nekā man. Ieteicu neaizmirst!

Žurnālists noskatījās, kā Krū aiziet.

-    Viņš mēģina pielīdzināt jūs Robertam Maksvelam.

-    Tas ir likums, kuru viņš sagroza, Roza pretīgumā noteica. Ja cilvēks māk to likt lietā vai ir pietiekami bagāts, lai noalgotu citu, kas rīkojas ar to viņa vietā, tad likums ir tikai milzu runga.

-    Jūs taču nedomājat, ka par Olivu viņam ir taisnība?

-    Protams, ne, Roza pikti atteica, juzdama žurnālista šaubas. Nu jūs vismaz zināsiet, ar ko viņai iznācis sadurties. Šī zeme ir galīgi jukusi, ja iedomājas, ka juriskonsulta klātbūtne pratināšanas laikā automātiski nodrošina apcietinātā tiesības. Šī suga tikpat bieži kļūdās, ir tikpat slinka un blēdīga kā mēs visi. Pagājušajā gadā juristu biedrībai nācās izdot miljonus, lai kompensētu klientiem savu juristu ļaunprātības.

Bija paredzēts, ka grāmata iznāks vienā mēnesī ar Olivas atbrīvošanu.

Atklājusi, ka nav iespējams strādāt nemitīgajā troksnī, ko radīja cilvēki, kuri mielojās restorānā apakšējā stāvā, Roza bija ļāvusies impulsīvajai vēlmei, nopirkusi "Skatu pār līci" un turienes mierā un noslēgtībā uzrakstījusi grāmatu rekordīsā laikā. Uz mazliet pārspīlētā popularitātes viļņa, kas Halu bija padarījis par varonīgu cietēju cīņā ar organizēto noziedzību, no jauna darbu atsāka "Pavārnīca". Viņa saistība ar Olivas Mārtinas lietu, īpaši viņa pēdējās pūles, lai panāktu Olivas atbrīvošanu, skaļo reklāmu tikai palielināja. Hals apsveica Rozas lēmumu nopirkt "Skatu pār līci". Mīlēties, ja aiz loga ir okeāns, bija daudz patīkamāk, nekā ja fonā ir "Pavārnīcas" restes.

Tur bija arī daudz drošāk.

Hals bija atklājis sevī vēl neapjaustas spējas rūpēties par otru. Tās bija dziļākas nekā mīlestība un iekļāva sevī gan apbrīnu, gan iekāri, un, kaut arī viņu nemocīja nekāda mānija, stress, kuru radīja Stjuarts Heiss, kas pret drošības naudu dzīvoja brīvībā, drīz kļuva neciešams. Šis apstāklis galu galā kādu dienu lika Halam ierasties pie Heisa pēkšņā vizītē. Viņš atrada Heisu rotaļājamies dārzā ar desmit gadus veco meitu, un turpat viņš griezās pie Heisa ar priekšlikumu, no kura Heiss nevarēja atteikties. Dzīvība pret dzīvību, sakropļojums pret sakropļojumu, ja ar Rozu kas gadīsies. Heiss redzēja Hala tumšajās acīs negrozāmu mērķtiecību un varbūt tāpēc, ka pats būtu rīkojies līdzīgi, piekrita nenoteiktam mieram. Šķiet, ka viņa mīlestība pret meitu bija samērojama vienīgi ar Hala mīlestību pret Rozu.

Airisa, kas apgalvoja, ka viņai ir gandrīz lielāki nopelni grāmatas tapšanā nekā Rozai: "Ja nebūtu manis, tu nekad to nebūtu dabūjusi gatavu!" rosīgi tirgoja grāmatu pa visu pasauli kā pēdējo atgādinājumu, ka britu tiesa grīļojas zem sitieniem, kādus tai nodara pašas neelastība. Kā mazs un gandrīz ironisks parindenis grāmatā tika iekļauta piezīme, ka zēns, kuru Krū firma tomēr bija sameklējusi Austrālijā, kā izrādījies, tomēr nav bijis Eimberas bērns. Tūlīt arī bērna meklēšana tika pārtraukta. Roberta Mārtiņa testamentā noteiktais laika limits bija beidzies, un īpašums, kas pēc Krū ieguldījumiem bija ievērojami palielinājies un kas viņam vairs nebija pieejams, gulēja aizmirstībā un gaidīja, kad Oliva tiks brīvībā un varēs pieteikt uz to tiesības.

EPILOGS

Tumšā un aukstā ziemas rītā pulksten pussešos, divas stundas agrāk, nekā bija ziņots presei, Tēlniece izgāja pa cietuma vārtiem brīvībā. Viņa bija centusies un ari dabūjusi atļauju atgriezties sabiedrībā bez skaļās popularitātes, kāda parasti pavada slavenākos gadījumus, kad tiek atbrīvots nevainīgi notiesātais. Roza un māsa Bridžita, saņēmušas brīdinājumu pa telefonu, sizdamas kājas pret zemi un pūzdamas uz rokām, stāvēja ārpusē laternas gaismas lokā un gaidīja. Jūdas vārtiem atveroties, viņas priecīgi smaidīja.

Vienīgi Hals, kas desmit jardus tālāk tvērās siltajā automašīnā, redzēja neganto triumfu, kas uz mirkli pārskrēja Olivas sejai, apliekot rokas abām sievietēm un paceļot viņas gaisā. Hals atcerējās dažus vārdus, kurus, vēl strādādams par policistu, bija ar krāsu uzrakstījis uz sava galda.

Patiesību rāda maza un nešaubīga kompasa adata, kuras novirze ir milzīga.

Bez redzama iemesla viņš nodrebinājās.

MINETE VOLTERSA

TĒLNIECE

Redaktore G. Šiliņa Korektores A. Pirmane, L. Smilga Operatori II. Suņina, I. Smirnova, I. Babāne, E. Brencis, I. Vērdiņa, A. Kalnietis

Apgāds "Kontinents", Elijas ielā 17, Rīgā LV-1003, tālr. 7204130. Formāts 84x10832. Ofsetiespiedums. Iespiesta AS "Rīgas Paraugtipogrāfija", Vienības gatvē 11, Rīgā LV-1004. Pašūt. Nr. 101437.

M. Voltersa

Vo 536 Tēlniece: Romāns No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. R., Kontinents, 1997.-429 lpp. (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-621-24-3

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] viens stons - apmēram 6,33 kg.

[2] 1. nelietīgs hipnotizētājs džordža Demorjē romānā "Trilbijs".

2. Kazanovas pieņemtais vārds, ar kuru ceļo pa Eiropu.

Content

Voltersa Minete Tēlniece

PROLOGS

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODALA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

septītā nodala

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ nodaļa

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRĪSPADSMITĀ NODALA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA NODALA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTONPADSMITA NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODALA

EPILOGS