Mariass Havjers

Tik balta sirds

Havjers Mariass

Tik balta sirds

Es negribēju zināt, taču uzzināju, ka viena no meitenēm, vairs nebūdama maza meitene, neilgi pēc atgriešanās no kāzu ceļojuma iegāja vannasistabā, nostājās pie spoguļa, atpogāja blūzi, noņēma krūšturi un sameklēja sirdi ar sava tēva pistoles stobru, bet tēvs tikmēr sēdēja ēdamistabā ar daļu ģimenes un trim viesiem. Kad atskanēja šāviens, minūtes piecas pēc tam, kad meitene bija aizgājusi no galda, tēvs uzreiz nepielēca kājās, bet dažas sekundes palika sēžam kā paralizēts ar pilnu muti, neuzdrošinādamies ne košļāt, ne rit, kur nu vēl izspļaut kumosu atpakaļ šķīvī; un, kad beidzot viņš piecēlās un aizskrēja uz van-nasistabu, tie, kas viņam sekoja, redzēja, kā viņš, atklājis savas meitas asiņaino augumu un saķēris galvu rokās, joprojām valsta gaļas kumosu pa muti, nezinādams, ko ar to iesākt. Rokā viņam

bija salvete, un to viņš neizlaida no pirkstiem līdz brīdim, kad ieraudzīja uz bidē nomesto krūšturi un apsedza to ar drānu, kura bija pa rokai vai, pareizāk, sažņaugta rokā un kuru bija notraipījušas viņa lūpas, it kā viņš vairāk kaunētos uzlūkot šo veļas gabalu nekā zemē saļimušo, puskailo ķermeni, ar kuru tas bija saskāries vēl pirms brīža: ķermeni, kas bija sēdējis pie galda, gājis prom pa gaiteni un tad te stāvējis. Mirkli iepriekš tēvs ar automātisku kustību bija aizgriezis aukstā ūdens krānu, kas trieca izlietnē ļoti spēcīgu strūklu. Viņa meita, nostājoties pie spoguļa, atpogājot blūzi, noņemot krūšturi un sameklējot sirdi, bija raudājusi, jo tagad, guļot uz milzīgās vannasistabas aukstās grīdas, viņai acis bija pilnas asarām, ko pusdienu laikā neviens nebija ievērojis un kas nevarēja būt sariesušās jau pēc tam, kad viņa pakrita bez dzīvības. Pretēji savam un arī visu pārējo paradumam viņa nebija aizbultējusi durvis, tāpēc tēvam iešāvās prātā doma (taču pusapzināti un uz pavisam īsu mirkli, beidzot norijot gaļas kumosu), ka meita raudādama ir gaidījusi vai vēlējusies, kaut kāds atvērtu durvis un neļautu viņai darīt to, ko viņa izdarīja, un neļautu ne jau ar varu, bet vienkārši ar savu klātbūtni, uzlūkojot viņas dzīvo kailumu vai uzliekot roku uz pleca. Taču neviens cits (jo viņa taču vairs nebija maza meitene) pusdienu laikā nebija devies uz vannasistabu. Tā krūts, kura nebija cietusi no šāviena, bija labi redzama, sievišķīga un balta, un joprojām tvirta, un tieši tai instinktīvi pievērsās pirmie skatieni, droši vien gribēdami izvairīties no pievēršanās otrai, kuras vairs nebija vai, pareizāk, kuras vietā bija tikai asinis. Tēvs šo krūti nebija redzējis jau daudzus gadus, nebija redzējis kopš tā laika, kad tā sāka pārveidoties un kļūt sievišķīga, un tāpēc viņš juta ne tikai bailes, bet arī mulsumu. Otra meitene, māsa, gan bija redzējusi to maināmies pusaudzības gados un varbūt arī vēlāk, un viņa bija pirmā, kas māsai pieskārās, un ar dvieli (ar savu bāli zilo dvieli, kuru ierasti satvēra) sāka slaucīt viņai no sejas asaras, kas sajaukušās ar sviedriem un ūdeni, jo, iekams krāns bija aizgriezts, strūkla bija šļākusies pret izlietnes fajansu un sīkas lāses bija uzsprāgušas arī vaigiem, baltajām krūtīm un saburzītajiem svārkiem uz grīdas. Tāpat viņa ņēmās steidzīgi susināt asinis, it kā tas māsai varētu ko līdzēt, taču dvielis vienā mirklī piesūcās pavisam slapjš, mainīja krāsu un šim uzdevumam vairs nebija lietojams. Taču viņa nevis atstāja dvieli uz māsas krūtīm, lai tas uzsūktu vēl vairāk asiņu un piesegtu kailumu, bet, redzēdama to tik sarkanu (tas bija viņas dvielis), atrāva to no gulošā auguma un uzkāra uz vannas malas, kur tas tūliņ sāka lāsot. Viņa centās ko pateikt, bet spēja izrunāt vienīgi māsas vārdu, ko atkārtoja atkal un atkal. Viens no viesiem pa gabalu neviļus ieskatījās spogulī un pieglauda matus, ieskatījās tikai uz sekundi, bet arī ar to pietika, lai viņš ievērotu, ka asinis un ūdens (sviedri gan ne) ir apšķieduši spoguļa virsmu un notraipījuši ikvienu atspīdumu - arī viņa sejas atspulgu. Viņš stāvēja pie sliekšņa un negāja iekšā, tāpat kā abi pārējie ciemiņi, it kā, par spīti tam, ka šādā brīdī visas pieklājības normas tiek aizmirstas, uzskatītu, ka vienīgi ģimenes locekļiem ir tiesības to šķērsot. Visi trīs bija pabāzuši vannasistabā tikai galvu, mazliet salīkuši uz priekšu kā pieaugušie, kas uzklausa bērnu teikto, un nespēra ne soli tālāk riebuma vai cieņas dēļ, drīzāk riebuma dēļ, lai arī viens no trijotnes bija ārsts (tas, kurš ieskatījās spogulī) un būtu tikai normāli, ja viņš droši būtu izbrīvējis sev ceļu un pārbaudījis gulošās meitenes augumu, vai vismaz, nometies ceļos uz grīdas, būtu viņai pielicis divus pirkstus pie kakla. Taču viņš to nedarīja, nedarīja pat tad, kad tēvs, arvien bālāks un grīļīgāks, pavērsās pret viņu un, norādot uz meitas ķermeni, teica: “Dakter,” lūdzošā, tomēr neizteiksmīgā balsī un tūlīt pagrieza muguru, atbildi negaidīdams. Pagrieza muguru ne tikai ārstam un pārējiem ciemiņiem, bet arī savām meitām - gan dzīvajai, gan tai, kuru vēl neuzdrošinājās uzskatīt par mirušu, un, ar elkoņiem atbalstījies pret izlietnes malu, atspiedis pieri plaukstās, sāka vemt un izvēma visu, ko bija ēdis, arī to gaļas kumosu, ko pirms mirkļa bija norijis nesakošļātu. Viņa dēls, kurš bija stipri jaunāks par abām māsām, piesteidzās, lai tēvam palīdzētu, taču nespēja neko citu kā satvert tā žaketes stūrus, itin kā cenzdamies vinupieturēt un sargāt no locīšanās krampjos, taču no malas drīzāk izskatījās, ka puika izmisīgi tveras pēc glābiņa brīdī, kad tēvs to nekādi nevar sniegt. Mirkli bija dzirdama klusa svilpošana. Veikala izsūtāmais zēns, kurš reizēm kavējās un pasūtīto piegādāja tikai ap pusdienlaiku un bija krāmējis ārā atvestās kastes tieši tad, kad atskanēja šāviens, arī ielūkojās vannasistabā, ielūkojās svilpodams, kā jau puikas savā nodabā mēdz darīt, taču tūliņ aprāvās (viņš bija viena vecuma ar jaunāko dēlu), ieraudzījis augstpapēžu kurpes, kas pa pusei bija nomukušas no pēdām un noslīdējušas no papēžiem, notraipītos, uz augšu sarāvušos svārkus un notraipītās ciskas, - no gaiteņa, kur viņš stāvēja, neko citu saskatīt nevarēja. Nevienam neko jautāt zēns neuzdrīkstējās un paiet garām arī ne, neviens viņam nepievērsa uzmanību, turklāt viņš nezināja, vai ir savācamas kādas tukšās pudeles, tāpēc griezās atpakaļ uz virtuvi, jau atkal svilpodams (taču tagad svilpoja, lai padzītu bailes vai atgūtos no izbīļa), nospriedis, ka agrāk vai vēlāk tur uzradīsies kalpone, kura parasti viņam deva norādījumus, taču tagad nebija redzama ne ierastajās vietās, ne tai ļaužu barā, kas drūzmējās gaitenī, - atšķirībā no virējas, kura, būdama pilntiesīga ģimenes locekle, stāvēja ar vienu kāju vannasistabā, ar otru ārpusē, slaucīja rokas priekšautā vai varbūt zem priekšauta paslepšus meta krustus. Kalpone tieši tajā mirklī, kad atskanēja šāviens, uz servējamās telpas marmora galda bija nolikusi tikko novāktos netīros šķīvjus tā, ka trauku šķindoņa pilnībā bija aizsegusi rībienu vannasistabā, un, kamēr veikala izsūtāmais ar lielu troksni krāva ārā atvestos pasūtījumus, bija sākusi darboties ar saldējuma torti, kuru viņai šai rītā bija piekodināts nopirkt, jo bija gaidāmi ciemiņi, un ļoti piesardzīgi un neiedomājami neveikli novietoja to uz paplātes; un tā nu, iekārtojusi torti uz paplātes un nospriedusi, ka ēdēji jau būs tikuši galā ar otro ēdienu, viņa devās uz ēdamistabu un nolika paplāti tur uz galda, un tikai tad apjukusi un pārsteigta atklāja, ka šķīvjos vēl ir neapēsta gaļa, salvetes un rīki ir pavirši nomesti uz galdauta, bet krēsli ir tukši un neviena ēdēja istabā nav (tikai viens šķīvis bija pilnīgi tīrs, it kā vecākā meita būtu paēdusi ātrāk par citiem un pēc tam vēl izslaucījusi to ar maizes gabaliņu vai it kā nemaz nebūtu uzlikusi sev gaļu). Tūlīt viņa arī attapās, ka jau atkal ir pieļāvusi veco kļūdu un ir atnesusi desertu, lai gan netīros šķīvjus vēl nav novākusi un tīrus vietā nav uzlikusi, tomēr neizēstos traukus novākt neuzdrošinājās, jo, kas zina, varbūt kāds vēl gribēs maltīti turpināt (varbūt vajadzētu atnest arī augļus?). Viņai bija piekodināts ēdienreižu laikā pa māju apkārt nestaigāt, pārvietoties tikai starp virtuvi un ēdamistabu, lai nevienu netraucētu un lai pati izklaidībā ko neaizmirstu; tā nu kalpone neuzdrīkstējās pievienoties klusi murminošajam bariņam, kas nezin kāpēc drūzmējās pie vannasistabas durvīm, un, saņēmusi rokas aiz muguras un muguru atspiedusi pret bufeti, viņa stāvēja un gaidīja, ik pa laikam uzmetot skatienu tortei, ko bija nolikusi pamestā galda vidū, un prātojot, vai tikai nevajadzētu to tūliņ nest atpakaļ uz ledusskapi, lai tā karstumā neizkūst. Tad, savā nodabā dungojot, viņa pacēla apgāztu sālnīcu un ielēja vīnu tukšā glāzē, tajā, no kuras dzēra daktera sieva, kas glāzi vienmēr iztukšoja ātrāk par citiem. Nekādi nespēdama izlemt, kā rīkoties, kalpone vēl dažas minūtes vēroja torti, kas pamazām sāka zaudēt stingros apveidus, bet atskanēja durvju zvans, un, tā kā ārdurvju atvēršana bija viens no viņas pienākumiem, viņa sakārtoja aublti, pieglauda priekšautu, pārbaudīja, vai zeķes nav sagriezušās, un izgāja gaitenī. Viņa pameta ātru skatienu pa kreisi, kur drūzmējās pulciņš, kura klusajā murdē-šanā un izsaucienos iztālēm bija ziņkāri ieklausījusies, taču neapstājās un vannasistabai netuvojās, bet devās pa labi, kā pienācās darīt. Atvērusi dzīvokļa ārdurvis, viņa izdzirda jau noklustošus smieklus un saoda spēcīgu odekolona smaržu (kāpņu laukumiņā bija tumšs), kas plūda no ģimenes vecākā dēla vai viņa jauniegūtā svaiņa, kurš nesen bija atgriezies no kāzu ceļojuma; tie abi bija ieradušies reizē, droši vien sastapušies uz ielas vai pie mājas ārdurvīm, un nebija šaubu, ka abi ieradušies uz kafiju, ko neviens vēl nebija uzlicis vārīties. Itin kā viņu jautrības aplipināta, arī kalpone gandrīz iesmējās, pakāpās sāņus un palaida viņus garām, bet paguva ievērot, kā piepeši pārvēršas izteiksme jauno vīriešu sejās, un redzēja, kā abi aizsteidzas pa gaiteni uz vannasistabas pusi pie pārējiem. Vecākās meitas vīrs, stipri nobālējis, skrēja pakaļ svainim, uzlicis tam roku uz pleca, kā gribēdams viņu aizkavēt, apturēt, lai tas neieraudzītu to, ko tūliņ varētu ieraudzīt, vai kā gribēdams pieturēties pats. Kalpone vairs neatgriezās ēdamistabā un sekoja viņiem, arī neapzināti pielikdama soli, un, kad visi sasniedza vannasistabas durvis, vēl spēcīgāk sajuta laba odekolona smaržu, kas plūda no viena vai varbūt no abiem jaunajiem vīriešiem tik stipri, it kā izlieta būtu vesela pudelīte vai it kā to būtu pastiprinājuši piepeši izsitušies sviedri. Viņa palika stāvam gaitenī kopā ar virēju un viesiem un ar acs kaktiņu manīja, ka veikala zēns svilpodams dodas no virtuves uz ēdamistabu, pilnīgi noteikti meklēdams tieši viņu, taču bija pārlieku nobijusies, lai puiku pasauktu, aprātu vai vispār pievērstu tam uzmanību. Izsūtāmais, kuram pilnīgi pietika ar to, ko viņš bija redzējis jau iepriekš, ēdamistabā droši vien uzkavējās labu bridi un tad devās prom neatvadījies un nesavācis tukšās pudeles; katrā ziņā, kad pēc vairākām stundām pilnīgi izkusušo torti aizvāca no ēdamistabas un, ietītu papīrā, izmeta atkritumos, tai trūka pamatīga gabala, kuru nebija apēdis neviens no mājiniekiem vai viesiem, un ārsta sievas vīnaglāze atkal bija tukša. Visi teica, ka Ransam - svainim, vīram, manam tēvam - briesmīgi neveicas, jo viņš jau otrreiz bija kļuvis par atraitni.

Tas viss notika ļoti sen, kad es vēl nebiju dzimis un man pat nebija nekādu iespēju būt piedzimušam, un patiesībā, tikai sākot no tā brīža, mana piedzimšana kļuva iespējama. Tagad es pats esmu precējies un nav pagājis pat gads, kopš atgriezos no kāzu ceļojuma ar Luisu, manu sievu, kuru pazīstu tikai divdesmit divus mēnešus, - straujas laulības, diezgan straujas, ja patur prātā visu, ko parasti mēdz teikt par nepieciešamību tik svarīgus lēmumus kārtīgi apdomāt pat mūsu trauksmainajos laikos, kam vairs nav nekādas līdzības ar tiem agrākajiem, kuri taču nemaz nav tik tāli (tos šķir viena nepilna vai līdz pusei nodzīvota dzīve, piemēram, manējā vai Luisas) un kuros viss bija nosvērts un apdomīgs un visam bija svars un nozīme, pat muļķībām, kur nu vēl nāvei, nemaz nerunājot par nāvi no paša

rokas, kāda bija tās sievietes nāve, kurai it kā būtu bijis jākļūst par manu tanti Teresu un kura tomēr nekad par tādu nevarētu kļūt un bija tikai Teresa Agilera, par kuru es šo un to uzzināju pamazām, bet nekad un neko no viņas jaunākās māsas, manas mātes, kas gandrīz nekad viņu nepieminēja ne manā bērnībā, ne pusaudža gados un pēc tam arī nomira un apklusa uz visiem laikiem, tā nu visu, ko zinu, man pastāstīja svešāki vai pat nejauši cilvēki, un visbeidzot arī mans tēvs Ranss, kurš bija precējies ar abām māsām un pirms tam vēl ar kādu ārzemnieci, kas nav mana radiniece.

Patiesībā mana pēdējā laika vēlēšanās izdibināt, kas īsti notika pirms daudziem gadiem, ir saistīta ar manis paša laulībām (lai gan pareizāk būtu teikt, ka es negribēju zināt, taču uzzināju). Kopš devos laulībā (tas ir vecmodīgs izteiciens, taču ļoti trāpīgs un izteiksmīgs), man sāka uzmākties visdažādāko nelaimju priekšnojautas, līdzīgi kā cilvēkam, kurš ir devies ceļojumā vai saķēris slimību un nezina, kad un vai vispār varēs atgriezties vai atlabt. Ierastā vārdkopa ģimenes stāvokļa maiņa, kuru visbiežāk lieto neiedziļinoties un kura tāpēc neko daudz nenozīmē, manā gadījumā šķiet vispiemērotākā un precīzākā, un es tai piešķiru nozīmību, kāda tai parasti nepiemīt. Līdzīgi kā slimība var mainīt mūsu stāvokli un pat piespiest pārtraukt visus darbus, palikt gultā nebeidzami ilgas dienas un vērot pasauli tikai no spilvena, tā laulības sagrozīja manus paradumus un arī uzskatus, un, kas vēl svarīgāk, manu skatījumu uz pasauli. Varbūt tāpēc, ka es apprecējos diezgan vēlu, tikai trīsdesmit četru gadu vecumā.

Vislielākā un biežāk sastopamā problēma, uzsākot dzīvi samērā tradicionālā, jaunizveidotā ģimenē, ir tā, ka, par spīti mūsdienu laulību trauslumam un tam, cik viegli šīs saites atkal ir atraisāmas, laulību noslēgušos neizbēgami pārņem nepatīkama sajūta, ka ir nonākts galā, ka ir sasniegts kāds beigu punkts vai, pareizāk sakot (ņemot vērā, ka dienas turpina bezkaislīgi ritēt un nekādu beigu nav), ka ir pienācis laiks pievērsties kādam citam mērķim. Labi zinu, ka šī sajūta ir postoša un maldīga, zinu, ka, tai padevušies vai noticējuši, daudzi pāri, kuru laulība šķitusi tik daudzsološa, izirst, kopdzīvi nemaz īsti nesākuši. Labi zinu, ka šī sākotnējā sajūta nekavējoties ir jādzen prom un nevis jāmeklē sev jauns mērķis, bet gan jāpievēršas tieši savai laulībai, ģimenei, it kā tā būtu jaunbūve, vissvarīgākais darbs, kas turpināms arī tad, kad šķiet, ka ēka ir uzcelta un darbs padarīts. To visu es labi zinu, un tomēr, kad apprecējos, kāzu ceļojuma laikā (mēs pabijām Maiami, Ņūorleānā, Mehiko un pēc tam Havanā) mani piemeklēja divas nepatīkamas izjūtas, un es joprojām sev jautāju, vai otrā no tām nebija tikai mana iedoma, fantāzija, ko sagudroju, lai nomaskētu vai uzveiktu pirmo. Šo pirmo nelāgo sajūtu es jau tikko pieminēju, un, spriežot pēc tā, ko cilvēki runā, un pēc jociņiem, ko mēdz veltīt tiem, kuri gatavojas precēties, un arī pēc daudziem pesimistiskajiem mūsu valodas sakāmvārdiem, tā laikam gan ir pazīstama visiem jaunlaulātajiem (sevišķi vīriešiem) šajā jauna dzīves posma sākumā, kas neizskaidrojamā kārtā vienlaikus tiek uzlūkots un izdzīvots arī kā beigas. Šo nelāgo sajūtu var izteikt ar vienu vienīgu, patiešām šausminošu frāzi, un man nav ne jausmas, kā citi uz to atbild: “Un ko tālāk?”

Šī ģimenes stāvokļa maiņa, līdzīgi kā slimība, ir neaprēķināma un pārtrauc visu agrāko vai vismaz nekam vairs neļauj turpināties tāpat kā agrāk: piemēram, tagad vairs nav iespējams, ka pēc kino vai vakariņām restorānā mēs šķirtos un katrs dotos uz savām mājām un es ar mašīnu vai taksi aizvestu Luisu līdz viņas mitekļa durvīm un tad pēc atvadīšanās vienatnē vēl izmestu kādu loku pa pustukšajām un vienmēr slapjajām ielām, domādams, protams, par viņu un nākotni. Tagad, kad esam apprecējušies, mūsu soļi pēc kino ved vienā un tai pašā virzienā (un skan neritmiski, jo tos sper četras kājas), taču vienā virzienā mēs dodamies nevis tāpēc, ka es būtu nolēmis Luisu pavadīt, un pat ne tāpēc, ka esmu tā paradis un tā man šķiet pareizi un pieklājīgi, bet gan tāpēc, ka mūsu kājas ne mirkli nevilcinās uz slapjās ietves, tās neko neizlemj un nepārdomā, tās nevar izvēlēties vai savu izvēli nožēlot: tagad vairs nav nekādu šaubu, ka mēs kopā dodamies uz vienu un to pašu vietu, vienalga, vai mēs to šovakar vēlamies vai ne, - vai varbūt es to nevēlējos vakar.

Jau kāzu ceļojuma laikā, kad šī stāvokļa maiņa sāka izpausties (lai gan nav īsti precīzi teikt sāka izpausties, jo tās ir krasas pārmaiņas, no kurām aizraujas elpa), es apjēdzu, cik grūti man ir domāt par viņu un absolūti neiespējami domāt par nākotni, kas taču ir viena no lielākajām ikviena cilvēka baudām un dienišķais glābiņš: domāt nekonkrēti, klejot, vēršot domas uz to, kas notiks vai varētu notikt, bez īpašas uzstājības vai intereses minēt, kas ar mums būs rīt vai pēc pieciem gadiem, laiski apcerēt visu, ko paredzēt nevaram. Jau kāzu ceļojuma laikā man šķita, it kā būtu nozaudējusies un vairs nepastāvētu abstraktā nākotne, kas ir vissvarīgākā, jo tagadne to nespēj ne sagrozīt, ne pielāgot sev. Tātad šo pārmaiņu iespaidā nekas vairs nav tā, kā bijis agrāk, jo sevišķi tad, ja - kā jau parasti pieņemts — šī pārmaiņas ir ievadījuši kopēji pūliņi, kuru galvenā un uzskatāmākā izpausme ir kopīga mitekļa mākslīga izveidošana, radot mājas, kuru iepriekš nav bijis ne viena, ne otra dzīvē un kuras apzināti - mākslīgi — ir iecerētas un iekārtotas pāra kopdzīvei. Šis, cik man zināms, plaši izplatītais paradums vai ieraža pierāda, ka patiesībā, noslēdzot laulību, abas puses savstarpēji pieprasa pašiznīcināšanos, atteikšanos no visa, kas katrs no abiem ir bijis iepriekš, un arī no tā, kas otram ir licis iemīlēties vai varbūt saskatīt kādu izdevīgumu, jo ne jau vienmēr iemīlēšanās pastāv jau pirms precībām, reizēm kāds iemīlas tikai pēc tam vai neiemīlas nemaz — ne pirms, ne pēc. Vienkārši nevar iemīlēties. Abi atsakās paši no sevis, atmet visu, kas pazīts, izdzīvots un mīlēts, un līdz ar šo atteikšanos iznīkst arī abu atsevišķie mājokļi, varbūt iznīkst simboliski. Tādējādi divi cilvēki, kas bija paraduši dzīvot atsevišķi, katrs savās mājās, un mosties vienatnē un bieži arī likties gultā vienatnē, piepeši attopas mākslīgi savienoti miegā un nomodā, un kopā viņiem jāiet pa pustukšām ielām tai pašā virzienā un kopā jābrauc ar liftu, un nenotiek vairs tā, ka viens iegriežas ciemos, bet otrs viņu uzņem, vai tā, ka viens dodas augšā pie otra, lai pēc tam vestu to sev līdzi, vai arī tas jau pats steidzas lejā, kamēr pirmais gaida lejā mašīnā vai taksometrā, nē, tagad abiem vairs nav izvēles, toties ir istabas, lifts un ārdurvis, kas agrāk abiem bija svešas, bet nu ir kopīgas, un kopīgs ir spilvens, par kuru viņi miegā cīkstēsies un no kura (līdzīgi kā gultai piesaistīti slimnieki) turpmāk noraudzīsies pasaulē.

Kā jau minēju, pirmā no nelāgajām sajūtām man uzbruka kāzu ceļojuma sākumā Maiami, atbaidošā pilsētā ar brīnišķīgām, jaunlaulātajiem piemērotām pludmalēm, pastiprinājās Ņūorleānā un Mehiko, vēl vairāk pieņēmās spēkā Havanā un kopš tā laika, gandrīz gadu kopš esam atgriezušies no šī ceļojuma un tik mākslīgi iekārtojuši savu kopīgo mājokli, ir turpinājusi augt un vairs nav atkāpusies no manis - vai varbūt no mums. Bet otra nelāgā sajūta spēcīgi un negaidīti uzradās kāzu ceļojuma beigās, kad jau bijām ieradušies Havanā, vietā, kur savā ziņā ir manas saknes, precīzāk, ceturtā daļa manu sakņu, jo tieši tur piedzima un bērnībā pirms pārcelšanās uz Madridi dzīvoja mana vecmāmiņa no mātes puses - Teresas un Huanas Agileru māte. Tas notika viesnīcā, kurā pavadījām trīs naktis (mums nebija daudz naudas, tāpēc katrā pilsētā uzturējāmies neilgi), vakarā, kad pastaigas laikā Luisa sajutās slikti - tik piepeši, ka bijām spiesti pastaigu pārtraukt un atgriezties viesnīcas numurā, lai viņa varētu atgulties. Viņu kratīja drebuļi un mocīja viegls nelabums. Un viņa burtiski nespēja noturēties kājās. Visticamāk, pie vainas bija kaut kas no apēstā, taču droši mēs to nevarējām zināt, un es tūliņ iedomājos, vai tikai viņa Meksikā nav saķērusi kādu no tām slimībām, kas tur tik bieži uzbrūk eiropiešiem, kaut ko patiešām smagu, piemēram, amebiāzi. Drūmas priekšnojautas mani klusi pavadīja jau kopš kāzu ceremonijas, iemantojot visdažādākos apveidus, un viens no tiem (ne tik kluss un mēms kā pārējie) bija bailes, ka varētu saslimt vai pēkšņi nomirt sieviete, ar kuru man taču bija jādzīvo kopīga dzīve - gan konkrētā, gan abstraktā nākotne, lai arī man bija radies iespaids, ka abstraktā nākotne ir izsīkusi un mana dzīve jau ir pusē, vai varbūt pusē ir mūsu abu kopējā dzīve. Nolēmām ārstu uzreiz nesaukt, cerēdami, ka viss pāries tāpat, es viņai palīdzēju apgulties (mūsu viesnīcas gultā, mūsu laulības gultā) un gaidīju, līdz viņa iemigs, it kā miegs būtu vislabākās zāles. Likās, viņa iesnaužas, un es centos būt pavisam kluss, lai netraucētu viņai atpūsties, tāpēc izvēlējos visdrošāko paņēmienu, kā uzvesties klusu un tomēr negarlaikoties, pie reizes paglābjoties no kārdinājuma trokšņot vai ierunāties: izgāju uz balkona un skatījos ārā, vēroju hava-niešus, pētīju viņu gaitu un apģērbu, ieklausījos viņu tālajās balsīs, neskaidrajā murdoņā. Es lūkojos ārā, taču manas domas bija vērstas iekšup, uz istabu man aiz muguras, uz gultu, kur Luisa gulēja krusteniski, šķērsām pa diagonāli, un nekas no ārā notiekošā īsti nespēja piesaistīt manu uzmanību. Lūkojos ārā kā cilvēks, kurš ir ieradies viesībās, taču zina, ka vienīgā persona, kas to patiešām interesē, neieradīsies, jo ir palikusi mājās ar savu vīru. Šī vienīgā persona slima gulēja gultā man aiz muguras, un tās miegu sargāja viņas vīrs.

Tomēr, kad dažas minūtes biju aizvadījis, skatoties, bet neredzot, manas acis piesaistīja kāds stāvs. Piesaistīja, jo atšķirībā no visiem pārējiem šo minūšu laikā īsti neizkustējās no vietas, ne reizi neizgāja no mana redzeslauka un stāvēja gandrīz nekustīgi. Tā bija sieviete, kam pa gabalu varēju dot ap gadiem trīsdesmit, ģērbusies dzeltenā blūzē ar apaļu kakla izgriezumu un baltos svārkos; baltas bija arī augstpapēžu kurpes, bet uz elkoņa viņai bija uzkārta liela melna soma, kādas Madrides sievietes nēsāja manā bērnībā, kad somas parasti nēsāja uz elkoņa, nevis plecā kā tagad. Viņa kādu gaidīja, viņas izturēšanās nepārprotami liecināja par gaidām, jo ik pa laikam viņa spēra divus trīs soļus uz vienu vai otru pusi un pēdējā no soļiem ikreiz viegli un strauji nostrīķēja papēdi pret zemi, ieguldot šai kustībā slāpētu nepacietību. Viņa nebalstījās pret sienu, kā gaidītāji parasti dara, lai netraucētu tos, kas nevienu negaida un iet garām; sieviete stāvēja ietves vidū, vien ik pa brīdim pagājās savus divus trīs nesteidzīgos soļus, atkal un atkal atgriezdamās tai pašā vecajā vietā, tāpēc viņai nebija viegli izvairīties no steidzīgiem gājējiem; kāds viņai nez ko aizrādīja, bet viņa dusmīgi atcirta un piedraudēja ar prāvo somu. Laiku pa laikam viņa atskatījās, ielieca vienu kāju un ar plaukstu pieglauda šauros svārkus, itin kā baidīdamās, ka nejauša grumba varētu samaitāt sēžamvietas aprises, vai varbūt cauri svārku audumam piekārtoja nepaklausīgas biksītes. Rokas-pulkstenī viņa neskatījās, tāda viņai nemaz nebija, varbūt viņa orientējās pēc pulksteņa viesnīcas fasādē man virs galvas, kur es to nevarēju saskatīt, tāpat kā nevarēju iztālēm samanīt, vai viņa ik pa brīdim šim pulkstenim uzmet acis. Bet varbūt viesnīcas fasādi pulkstenis nerotāja un viņai nebija ne jausmas, cik vēls vai agrs ir. Man šķita, ka viņa ir mulate, taču šādā attālumā nevarēju būt par to pārliecināts.

Piepeši satumsa nakts, satumsa gandrīz bez brīdinājuma, kā jau tas tropos notiek, un, lai arī pirmajā mirklī gājēju uz ietves nekļuva mazāk, tagad, kad gaisma bija pazudusi, viņas stāvs man izskatījās daudz vientulīgāks, nošķirts no visiem un notiesāts uz veltīgu gaidīšanu. Cilvēks, kuru viņa gaida, nekad neieradīsies. Viņa stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm, saņēmusi abus elkoņus plaukstās, it kā dilbi ar katru sekundi kļūtu smagāki vai it kā arvien smagāka un smagāka kļūtu soma. Viņai bija spēcīgas, gaidīšanai piemērotas kājas, kas dūrās zemē ar ļoti augstiem un smalkiem papēžiem, asiem kā naglas, bet kājas bija tik spēcīgas un uzkrītošas, ka šie asie papēži saplūda ar tiem vienā veselumā, un likās, tieši kājas duras zemē kā naži izmirkušā koksnē, - ieduras katru reizi, kad viņa atkal apstājas, paspērusi dažus soļus pa labi vai pa kreisi. Asi, durstīgi papēži. Saklausīju klusu čukstu, vai varbūt tas bija kunksts, kas atskanēja no gultas man aiz muguras, un šo čukstu vai kunkstu izdvesa slimā Luisa, mana jaunā un mīļotā sieva, mans mērķis un ieguvums. Taču es neatskatījos, jo tas bija kunksts, kas izdvests pa miegam -cilvēks ātri iegaumē, kā skan blakusgulētāja miegs. Šajā mirklī sieviete lejā uz ielas pacēla skatienu un pievērsa to trešajam stāvam, kur atrados es, un šķita, ka viņa pirmoreiz ierauga mani. Viņa piemiedza un sasprindzināja acis, it kā būtu tuvredzīga vai nēsātu netīras kontaktlēcas, skatījās apjukusi, cieši nopētīja mani un uz brīdi novērsās, atkal samiedza acis un vēlreiz pētīgi pievērsās man un skatienu nodūra. Tad viņa pacēla roku, to, kurā nebija somas, un šī kustība nebija ne sveiciens, ne mēģinājums tuvināties - es domāju, tuvināties svešiniekam; šī rokas kustība apliecināja īpašuma tiesības uz to, kas tikko ieraudzīts un atpazīts, un to papildināja strauja pirkstu ņirbināšana: likās, viņa vēlas mani sagrābt, nevis piesaistīt manu uzmanību, bet sagrābt. Viņa kaut ko nokliedzās, taču attālums bija pārāk liels un es nesaklausīju, bet nešaubījos, ka viņa to izkliedz tieši man. Pēc lūpu kustībām varēju uzminēt tikai pirmo vārdu, un tas bija “Eu!”, izrunāts sašutumā, tāpat kā visa pārējā frāze, ko nevarēju sadzirdēt. Vēl neapklususi, viņa devās uz manu pusi, un viņai vajadzēja šķērsot ielu un diezgan plašu laukumu, kas viesnīcu nošķīra no brauktuves, kaut nedaudz pasargājot no satiksmes trokšņiem. Tagad, kad viņai bija jānoiet vairāk par nemitīgi atkārtotajiem trim četriem gaidīšanas soļiem, redzēju, ka viņas gaita ir neveikla un lēna, it kā viņa nebūtu radusi staigāt uz tik augstiem papēžiem vai arī it kā viņas spēcīgās kājas nebūtu šādiem papēžiem piemērotas, vai it kā smagā soma vilktu viņu uz vieniem sāniem, vai it kā viņai reibtu galva. Viņa gāja līdzīgi, kā pirms neilga brīža, sajutusies nelāgi, bija gājusi Luisa, kad ienāca mūsu istabā, lai varētu atkrist gultā, kur es viņu pa pusei izģērbu un apsedzu ar palagu (apsedzu, lai arī bija karsts). Taču arī šajos neveiklajos soļos bija nojaušama iznesība, kuras sievietei šobrīd trūka: basām kājām šī mulate būtu nākusi stalti un iznesīgi, un viņas svārki ritmiski sistos pret ciskām. Manā istabā bija tumšs, jo neviens nebija ieslēdzis gaismu, kad strauji iestājās nakts, Luisa savārgusi gulēja, bet es nebiju atkāpies no balkona margām, no kurienes vēroju havaniešus un sievieti, kas tuvojās grīļīgā gaitā un turpināja izsaukt vārdus, ko beidzot varēju saklausīt:

- Eu! Bet ko tu tur dari?

To izdzirdis, es nodrebēju, un mani satrauca nevis paši vārdi, bet tonis, kādā tie bija izteikti, - tik familiārs un niknuma pilns, kā grasoties izskaidroties ar vistuvāko cilvēku vai ar mīļoto, kurš atkal un atkal sagādā iemeslu dusmām. Viņa neniknojās tāpēc, ka svešs vīrietis viņu vērojis no ārzemniekiem paredzētās viesnīcas balkona, un netuvojās, lai apsūdzētu mani nekaunībā, ar kādu nesodīti biju pētījis viņas stāvu un bezcerīgo gaidīšanu, nē, viņa, paceļot skatienu, manī uzreiz bija sazīmējusi cilvēku, kuru bija gaidījusi jau nez cik ilgi, pilnīgi noteikti jau krietnu laiku pirms es viņai pievērsu uzmanību. Sieviete vēl bija patālu, ielu viņa bija šķērsojusi, izvairoties no retajām mašīnām un nemeklējot luksoforu, un bija apstājusies nelielā laukuma malā, varbūt gribēdama atpūtināt samocītās pēdas un brīnišķīgās kājas vai varbūt vēlreiz pieglaust svārkus, tagad vēl apņēmīgāk, jo beidzot bija nostājusies tā cilvēka priekšā, kuram pienācās novērtēt, kā šie svārki krīt pār gurniem. Viņa joprojām skatījās uz mani un tad uz mirkli pavērsa skatienu sāņus, it kā mazliet šķielētu un acis pašas ik pa brīdim lūkotos pa kreisi no manis. Varbūt viņa bija apstājusies šādā attālumā, lai nodemonstrētu savas dusmas un pavēstītu, ka vairs nevēlas mani satikt tagad, kad beidzot ir ieraudzījusi, it kā nebūtu tik ilgi kāvusies ar nepacietību un vēl pirms pāris minūtēm jutusies pazemota. Tad viņa izrunāja vēl citus vārdus, un tos visus pavadīja sākotnējā rokas un pirkstu kustība, šis īpašnieciskais, grābjošais žests, kas itin kā teica: “Nāc šurp” vai “Tu esi mans”. Taču balss - kliedzīga, labi nostādīta un nepatīkama kā televīzijas diktoriem vai politiķiem mītiņos, vai skolotājiem klases priekšā (taču viņa pati izskatījās neizglītota) - sacīja:

- Bet ko tu tur dari? Vai tad tu neredzēji, ka es jau tevi te gaidu veselu stundu? Kāpēc tu nepateici man, ka esi jau tur?

Man šķiet, viņa teica tieši tā, liekot vārdus mazliet citādā secībā un lietojot vairāk vietniekvārdu, nekā būtu darījis es vai, manuprāt, jebkurš cits manā zemē. Lai arī biju satrūcies, turklāt sāku bažīties, ka mulates klaigāšana pamodinās Luisu man aiz muguras, tagad vērīgāk ieskatījos viņas sejā, un tā tiešām bija ļoti gaišas mulates seja - droši vien viņai bija ceturtā daļa melno asiņu, kas izteiktāk bija samanāmas biezajās lūpās un mazliet pieplacinātajā degunā, nevis ādas krāsā, kas necik daudz neatšķīrās no Luisas ādas toņa, ko viņa bija ieguvusi, vairākas dienas pavadot jaunlaulāto pludmalēs. Sievietes piemiegtās acis man šķita gaišas, pelēkas vai zaļas, vai vismaz iezaļganas, bet tikpat labi, es nospriedu, kāds viņai varēja būt uzdāvinājis krāsainas kontaktlēcas, kuru dēļ viņa tagad redz sliktāk. Nāsis bija dusmās ieplestas un trīsēja (tāpēc viņa izskatījās trauksmaina), un muti viņa kustināja pārspīlēti (tagad es pavisam viegli būtu varējis nolasīt vārdus no lūpām), vaibstoties tāpat kā manas zemes sievietes, kad tās pauž nebeidzamu nicinājumu. Viņa nāca tuvāk, arvien vairāk sašutusi par manu klusēšanu, atkal un atkal atkārtojot to pašu rokas kustību, it kā nezinātu citu paņēmienu savu jūtu izteikšanai, - garā, kailā roka asi šķēla gaisu, un pirksti dejoja, vispirms mani sagrābjot un tad velkot klāt, plēsonīga ķetna. “Tu esi mans” vai “Es tevi nogalināšu”.

- Tu esi stulbs, vai kas ar tevi notiek? Tu esi zaudējis valodu? Kāpēc tu man neatbildi?

Viņa bija jau diezgan tuvu, nogājusi pa laukumu desmit vai divpadsmit soļus, ar kuriem pietika, lai viņas griezīgā balss ne tikai būtu dzirdama, bet arī atbalsotos mūsu istabā; un tāpat ar šiem soļiem vajadzēja pietikt, lai bez šaubīšanās saredzētu, kas es esmu, pat tad, ja viņa tiešām bija tuvredzīga, taču pēc viņas izturēšanās bija skaidrs, ka taisni es esmu cilvēks, ar kuru viņai bijusi norunāta svarīga tikšanās, cilvēks, kurš kavēdamies sagādājis viņai vilšanos, piedevām aizvainojis, klusi vērojot viņu no balkona, un ar savu klusēšanu turpina aizvainot. Taču es Havanā nevienu nepazinu, turklāt biju te ieradies pirmoreiz mūžā - kāzu ceļojumā ar nesen iemantoto sievu. Beidzot es atskatījos un ieraudzīju, ka Luisa ir piecēlusies gultā sēdus un cieši pievērsusi acis man, taču neatpazīstot ne mani, ne šo vietu, un lūkojas drudžaini kā slimnieks, kas piepeši bailēs uzrāvies no miega, kurā nekas nav brīdinājis, ka tūlīt vajadzēs mosties. Viņa sēdēja gultā, un, guļot vai varbūt strauji ceļoties sēdus, viņai bija nošļukusi krūštura lencīte, atkailinot plecu un lielu daļu krūts; un izskatījās, ka krūšturis viņai spiež, žņaudz savārguma un miega varā pamesto, notirpušo augumu.

- Kas notiek? - viņa satraukti jautāja.

- Nekas, - atbildēju. - Guli tālāk.

Taču neuzdrošinājos pieiet pie Luisas un noglāstīt matus, lai viņa patiešām nomierinātos un atkal iegrimtu miegā, kā es būtu darījis jebkuros citos apstākļos, bet šajā brīdī es nekādi nespēju pamest savu vietu uz balkona vai ilgāk novērst skatienu no sievietes, kura bija pārliecināta, ka viņai ar mani ir sarunāta tikšanās, un neuzdrošinājos arī ilgāk izvairīties no strupā dialoga, ko viņa man uzspieda. Diemžēl mēs ar mulati runājām vienā valodā un es viņas teikto sapratu, un, lai arī šī saruna vēl nebija kļuvusi par īstu dialogu, tajā jautās arvien vairāk agresijas - varbūt tieši tāpēc, ka es neko neatbildēju.

- Es tevi nogalināšu, tu maukasbērns! Es tev zvēru, ka nogalināšu tevi tepat uz līdzenas vietas! - zem logiem kliedza sieviete.

To viņa izkliedza, mani neredzot, jo brīdī, kad biju pagriezies, lai pateiktu Luisai tos pāris vārdus, mulatei no kājas nomuka kurpe un viņa pakrita - nesasitās, taču nosmērēja baltos svārkus. Viņa kliedza: “Es tevi nogalināšu!” un tai pašā brīdī cēlās augšā no zemes pēc neveiklā kritiena, soma joprojām uz elkoņa, to viņa nebija atlaidusi, to viņa neatlaistu, pat ja viņai dzīvai dīrātu ādu, un viņa centās nopurināt svārkus, ar plaukstu nobraucīt netīrumus, un viena kāja viņai bija basa, pacelta gaisā, it kā viņa nekādā gadījumā negribētu likt pie zemes un nosmērēt arī pēdu vai pirkstgalus, un šo kāju taču redzēs vīrietis, kuru viņa beidzot bija atradusi, - vēlāk viesnīcas numurā tas redzēs kāju tuvumā un varēs tai pieskarties. Jutos šīs sievietes priekšā vainīgs par to, ka viņai vajadzējis ilgi gaidīt un gadījies tik neveikli pakrist, un arī par to, ka klusēju un neko neteicu, un tāpat es jutos vainīgs Luisas priekšā, jo manai nesen pielaulātajai sievai pirmo reizi kopš kāzu ceremonijas patiešām bija vajadzīga mana palīdzība, kaut arī tikai uz mirkli - tik vien, cik nepieciešams, lai noslaucītu viņai no pieres un pleciem sviedrus, lai sakārtotu vai noņemtu krūšturi, kas griezās ādā, un, klusiņām runājot, aizvadītu atpakaļ dziedinošajā miegā. Taču šajā brīdī es viņai nevarēju veltīt pat tik īsu laika sprīdi, tas nekādi nebija iespējams, abu sieviešu tuvumu es izjutu kā divus spēkus, kas mani gandrīz paralizēja un laupīja man valodu: viena bija ārpusē, otra - iekšpusē, viena - acu priekšā, otra - aiz muguras, un es neizskaidrojamā kārtā jutos nez ko parādā abām, un tas noteikti bija pārpratums, jo kāpēc lai es justos vainīgs sievas priekšā — bez iemesla, tikai tāpēc, ka īsu brītiņu vilcinos steigties viņu aprūpēt un mierināt, un vēl jo nesaprotamāka bija vainas sajūta aizvainotās svešinieces priekšā, lai arī viņa bija pārliecināta, ka mani pazīst un tieši es esmu tas, kurš viņu aizvainojis. Viņa centās noturēt līdzsvaru un uzaut atpakaļ kurpi, ar baso kāju zemei nepieskaroties. Viņas svārki bija mazliet par šauru un pēdu kauli pārāk gari, lai šo uzdevumu paveiktu bez grūtībām, tāpēc, tā nopūlēdamās, viņa pārstāja klaigāt un tikai kaut ko ņurdēja caur zobiem, jo brīžos, kad cenšamies savest sevi kārtībā, nevaram pievērst īpaši daudz uzmanības citiem. Viņa tomēr bija spiesta pielikt pēdu pie zemes, un tā nenovēršami nosmērējās. Tūdaļ viņa to atrāva, it kā bruģis pēdu būtu aplaidis ar kādu sērgu vai apdedzinājis, un nopurināja putekļus līdzīgi, kā Luisa purināja sausās smiltis, dodamās prom no pludmales, reizēm tikai īsi pirms tumsas iestāšanās; viņa ieslidināja kāju kurpē un tad ar vienas rokas (tās, kura bija brīva no somas) rādītājpirkstu sakārtoja siksniņu, kas bija palikusi zem papēža (Luisas krūštura lencīte droši vien joprojām bija noslīdējusi no pleca, taču to es šai brīdī neredzēju). Viņas spēcīgās kājas atkal spēra apņēmības pilnus soļus, rībinot bruģi kā pakavi. Trīs soļus viņa nogāja, nepaceļot skatienu, bet, kad to pacēla, kad pavēra muti, lai mani izlamātu vai man piedraudētu, un jau atkal pastiepa roku žestā, kas piedienētu lauvas ķetnai, grābjošajā žestā, kas vēstīja: “No manis tu vaļā netiksi” vai “Tu esi mans”, vai “Es tevi aizraušu līdzi ellē”, piepeši aprāva kustību un sastinga ar gaisā paslietu kailu dilbu, kā reizēm gaisā sastingst atlēta roka. Varēju saredzēt nesen skūto padusi - viņa, gaidot tikšanos, bija rūpīgi gatavojusies. Viņa vēlreiz paskatījās pa kreisi no manis, tad atkal uz mani, vēlreiz pa kreisi un atkal uz mani.

- Kas notiek? - no gultas atkal jautāja Luisa.

Viņas balss bija baiļpilna un pauda divkāršas, kopā sajaukušās bailes - iekšējas un ārējas; viņa baidījās no tā, kas notika viņas organismā tik tālu no mājām, un baidījās no nezināmā, kas notika uz balkona un uz ielas, - varbūt notika ar mani, nevis ar viņu, taču laulībā ātri pierod, ka viss notiekošais notiek ar abiem. Bija satumsusi nakts, mūsu istaba joprojām grima tumsā, un Luisa droši vien jutās tik apstulbusi, ka nejaudāja pat ieslēgt lampu uz nakstgaldiņa sev līdzās. Mēs atradāmies uz salas.

Sieviete uz ielas stāvēja pavērtu muti un neko neteica, tad pielika pie vaiga roku, to pašu roku, kas vīlusies, nokaunējusies un padevīga bija nolaidusies lejā. Viņa bija apjēgusi savu pārskatīšanos.

-Ak, piedodiet, - viņa man teica pēc dažām sekundēm. - Es jūs noturēju par kādu citu.

Vienā mirklī bija izkūpējis viss viņas niknums, un viņa bija sapratusi (tieši tas bija visļaunākais), ka gaidīšana turpināsies un varbūt vajadzēs gaidīt turpat, kur sākumā, - nevis stāvēt te, zem balkoniem, bet atgriezties sākumpunktā, tur, aiz laukuma, pāri ielai, un atkal strauji un nikni cirst smailos papēžus pret zemi ik pēc diviem vai trim soļiem - trīs cirvja cirtieni un viens piešu dūriens vai arī vispirms piešu dūriens un tad cirvja cirtieni. Piepeši viņa bija pārvērtusies par gluži nekaitīgu un rāmu būtni, kas zaudējusi visas dusmas un enerģiju, un, manuprāt, viņai bija pilnīgi vienalga, ko par šo kļūdu un viņas nejauko raksturu varētu nodomāt es, kas viņas zaļajās acīs biju tikai svešinieks, - daudz svarīgāka bija apjēga, ka norunātā tikšanās varbūt nemaz nenotiks. Viņa raudzījās manī skumji un negaidīti domīgi, un viņas pelēkajā izteiksmē bija gan mazliet mulsuma, gan mazliet vienaldzības, taču daudz skaidrāk par mulsumu tajā bija redzams sarūgtinājums. Atkal iet atpakaļ un gaidīt - tad, kad gaidīšanai jau reiz pienācis gals.

- Tas nekas, - es teicu.

- Ar ko tu sarunājies? - jautāja Luisa, bez manas palīdzības pamazām atgūdamās no apstulbuma, taču joprojām tumsā (balss vairs neizklausījās tik piesmakuši, un arī jautājums bija konkrētāks; varbūt viņa vēl nebija sapratusi, ka ir pienākusi nakts).

Taču arī tagad es viņai neko neatbildēju, nesteidzos pie gultas viņu mierināt un sakārtot palagus, jo tieši šajā mirklī ar troksni atvērās balkona durvis pa kreisi no manis, un es ieraudzīju vīrieša rokas, kas atspiedās pret dzelzs margām vai drīzāk sagrāba tās kā stieni, kas varētu izšļukt no tvēriena, un tad atskanēja sauciens:

- Mirjam!

Mulate svārstīga un apjukusi atkal palūkojās augšup - šoreiz, bez šaubām, pa kreisi no manis, bez šaubām, uz balkonu, kura durvis tikko bija atvērušās, un uz spēcīgajām rokām, vairāk par kurām man neizdevās saskatīt: garas vīrieša rokas, balts garpie-durkņu krekls, uzrotītas piedurknes, spalvaini dilbi, aptuveni tikpat spalvaini kā manējie vai varbūt vēl spalvaināki. Es tikmēr biju pārstājis eksistēt, biju pagaisis, ari man bija uzrotītas piedurknes, es tās uzrotlju, pirms izgāju uz balkona un atbalstījos pret margām, bet tagad es biju pagaisis, lai atkal būtu es pats -pareizāk, lai nebūtu neviens viņas acis. Uz labās rokas zeltneša vīrietim bija tāds pats laulības gredzens kā man, tikai es to nēsāju uz kreisās rokas, nēsāju divas nedēļas, pavisam neilgi, vēl nebiju pie tā pieradis. Arī pulkstenis, liels un melns, vīrietim bija uz labās rokas, atšķirībā no manis, kam tas bija uz kreisās. Droši vien viņš bija kreilis. Mulatei nebija ne pulksteņa, ne gredzenu. Nodomāju, ka droši vien arī iepriekšējo minūšu laikā vīrieša stāvs viņai bijis neskaidri saredzams, kamēr manējais bija saskatāms skaidri, jo nekustīgi stāvēju, ar elkoņiem atbalstījies pret margām un nedaudz pārliecies tām pāri. Tagad viss bija mainījies: mans stāvs bija piepeši izdzēsts un kļuvis neredzams, toties mulatei redzams bija kļuvis vīrietis, kuru es neredzēju, tāpat kā neredzēju Luisu, pret kuru joprojām stāvēju ar muguru. Varbūt vīrietis visu šo laiku bija staigājis šurpu turpu pa istabu aiz aizvērtām balkona durvīm, pieiedams tām tuvāk un atkal atkāpdamies, kad viņam no lejas pievērsās sievietes zaļganās acis, viņas tuvredzīgais un nekaitīgais skatiens. Viņš bija rotaļājies ar iespēju parādīties vai paslēpties, vai nelikties ne zinis, un mulatei tātad bija taisnība: cilvēks, ar kuru viņai bija norunāta tikšanās, patiešām, viņu nebrīdinājis, bija uzkāpis augšā numurā, lai varētu nolūkoties, kā viņa tur tālumā, otrpus ielai gaida, un lai varētu vērot viņas īsos, sāpīgos soļus uz vienu un uz otru pusi, un pēc tam redzēt grīļīgo gaitu un kritienu, un to, kā viņa uzvelk kurpi, - tieši tāpat, kā to biju vērojis es.

Dīvainā kārtā Mirjama izturējās pavisam citādi nekā tad, kad mani bija noturējusi par šo otru, par vīrieti ar garajiem, spēcīgajiem, spalvainajiem dilbiem un ar gredzenu un pulksteni uz labās rokas. Ieraudzījusi viņu nešaubīgi skaidri, ieraudzījusi to, kuru tik ilgi bija gaidījusi, un izdzirdusi viņa balsi, sieviete roku draudīgi nevicināja un neko nekliedza. Neko viņam nepārmeta un nedraudēja: “Tūlīt es tev rādīšu” vai “Es tevi nogalināšu”, paslējusi kailu roku un mežonīgi kustīgus pirkstus, -varbūt tāpēc, ka atšķirībā no manis (kad, viņasprāt, es vēl biju viņš) vīrietis ar Mirjamu runāja, tas bija nosaucis viņu vārdā. Sievietes izteiksme pārvērtās: uz mirkli sejā pazibēja atvieglojums un jau nākamajā - pateicība, kam nebija konkrēta adresāta. Gaita kļuva iznesīgāka, un viņa - itin kā iedama basām kājām, kas vairs nešķita tik smagnējas, - pieveica atlikušo gabalu līdz durvīm un ienāca viesnīcā ar savu lielo melno somu, kas arī tagad izskatījās vieglāka, ienāca un, man vairs ne vārda neteikusi, nozuda manam skatienam, šo nedaudzo soļu laikā paguvusi izlīgt ar pasauli. Balkona durvis pa kreisi no manis aizvērās, tad vēlreiz pavērās un palika pusvirus, it kā tās vaļā būtu atsitis vējš vai it kā vīrietis būtu pārdomājis (jo nekāda vēja nebija) vai arī nevarētu izlemt, kā labāk tās atstāt - vaļā vai ciet - brīdī, kad ieradīsies viņa (sieviete noteikti jau kāpa augšā pa kāpnēm). Un tad es beidzot (taču patiesībā nekāds ilgais laiks nebija aizritējis, un Luisa droši vien vēl jutās tikko pamodusies) pametu balkonu, iededzu lampu uz naktsgaldiņa un gādīgi piegāju pie mūsu gultas galvgaļa, gādīgi, taču ar kavēšanos.

ŠĪ kavēšanās man ir neizprotama joprojām, un es to nožēloju jau tai pašā brīdī - ne jau tāpēc, ka tā būtu izraisījusi kādas sekas, bet tāpēc, ka, manuprāt, to varēja iztulkot kā nevērību un vienaldzību. Un, lai arī šo novēloto piesteigšanos pie sievas es domās tūlīt saistīju ar pirmo no nelāgajām sajūtām, par kuru pirms brīža stāstīju, un ar faktu, ka kopš apprecēšanās man ar katru brīdi bija arvien grūtāk domāt par Luisu (jo miesiskāka un klātesošāka viņa bija, jo tālāka un svešāka man kļuva), tomēr otro no nelāgajām sajūtām, kuru tāpat jau pieminēju, neizraisīja nedz tas, ka mēmi biju vērojis mulati, nedz mana īsā nevērība, bet gan vēlākais, proti, tas, kas notika pēc tam, kad jau biju aprūpējis Luisu, biju noslaucījis sviedrus viņai no pieres un pleciem un biju atāķējis krūšturi, lai tas vairs nespiestu, ļaujot

viņai pašai izlemt, vai to atstāt vaļīgi uz krūtīm vai noņemt nost pavisam. Tagad, kad bija iedegta gaisma, Luisa puslīdz atguvās un lūdza padzerties, un, mazliet padzērusies, sajutās labāk, un, sajutusies mazliet labāk, gribēja mazliet parunāties, un, nomierinājusies un sajutusi, ka palagi vairs nav tik mitri un lipīgi un kārtīgi saklātā gulta ir visnotaļ ērta, un, galvenais, sapratusi, ka jau ir vēls vakars un ka neatkarīgi no viņas vēlmēm šī diena vismaz viņai jau ir galā, un nav nekādu iespēju šai ziņā ko mainīt, tāpēc neatliek nekas cits kā censties pārlieku nedomāt par savu slimumu, apglabāt to miegā līdz nākamajam rītam, kad gandrīz pilnīgi noteikti viss atkal atgriezīsies normalitātē, diezgan neikdienišķajā mūsu kāzu ceļojuma ikdienā, un viņas ķeme-nis būs atguvies un atkal ķermenisks, tieši tad viņa atcerējās manu īso nevērību, ko droši vien kā tādu nemaz nebija uztvērusi, vai varbūt vienkārši atcerējās, ka biju teicis “Tas nekas” kādam svešiniekam uz ielas un ka no lejas bija skanējušas balsis un izkliedzieni, ko viņa bija sadzirdējusi pa miegam vai pussnaudā un kas viņu bija iztrūcinājuši un varbūt pat izbiedējuši.

- Ar ko tu iepriekš runāji? - viņa atkal jautāja.

Nebija iemesla neteikt patiesību, tomēr, to sakot, man bija sajūta, ka es viņai to noklusēju. Man rokā bija dvielis ar samitrinātu stūri, un ar to es centos atvēsināt viņai seju, kaklu, skaustu (garie, izspūrušie mati bija pielipuši pie ādas, un daži stiepās pāri pierei kā smalkas grumbiņas, kas uzradušās no nākotnes, lai uz mirkli liktu viņas vaibstiem satumst).

- Ne ar vienu, ar sievieti, kas mani noturēja par kādu citu. Sajauca mūsu balkonu ar to, kas ir blakus. Droši vien tuvredzīga. Tikai pienākusi pavisam klāt, saprata, ka es neesmu tas vīrietis, ko viņa bija gaidījusi. Viņi abi ir tur. - Un es norādīju uz sienu, kas tagad mūs šķīra no Mirjamas un vīrieša. Pie šīs sienas stāvēja galds, un virs tā bija spogulis, kurā varējām sevi saredzēt no gultas, ja kustējāmies vai piecēlāmies sēdus.

- Bet kāpēc viņa uz tevi kliedza? Man likās, viņa klaigāja ilgi. Vai varbūt es to nosapņoju. Man ir tik karsti.

Noliku dvieli gultas kājgali un vairākas reizes noglāstīju viņas vaigu un ieapaļo zodu. Viņas lielās, melnās acis joprojām izskatījās aizmiglojušās. Taču drudzis, ja tas vispār viņu bija mocījis, jau bija nokrities.

- To es nezinu, jo patiesībā jau viņa nekliedza uz mani, viņa kliedza uz to vīrieti, par kuru bija mani noturējusi. Ej nu sazini, ko viņi viens otram nodarījuši.

Aprūpējot Luisu, biju sadzirdējis (taču uzmanīgi neieklausoties, jo uzmanību tai pašā laikā es veltīju Luisai, darīju vairākas lietas reizē un staigāju uz vannasistabu un atpakaļ), kā papēžu kliksti tuvojas blakusdurvīm un kā tās atveras, iekams kāds pieklauvējis, un tad dzirdēju klusu (un ātru) čīkstienu un neskanīgu būkšķi, durvīm atkal aizveroties (tās aizvērās lēni, nevis aizcirtās), un pēc tam tikai neizšķiramu murdoņu, itin kā pusčukstus teiktus vārdus, ko nespēju uztvert, lai arī tie tika izrunāti manā dzimtajā valodā un lai arī (spriežot pēc iepriekšējiem trokšņiem) viņu balkona durvis bija palikušas pusvirus, bet mūsējās stāvēja vaļā. Tagad es jutos vainīgs ne tikai par neattaisnojamo kavēšanos, tagad jutos vainīgs arī par savu stei-dzīgumu. Apzinājos, ka esmu tik steidzīgs ne tikai tāpēc, ka vēlos nomierināt Luisu, sakārtot viņai palagus un pēc iespējas mazināt pārejošās slimības iespaidu, bet arī tāpēc, ka vēlos, lai viņa vairs neuzdotu jautājumus un atkal aizmigtu, jo man nebija laika izskaidrot savas ziņkārības iemeslus un galu galā arī viņa pašreizējos apstākļos nespēja just patiesu interesi par kaut ko ārpus sava ķermeņa, un, kamēr mēs pārmijām dažus vārdus un es staigāju uz vannasistabu samitrināt dvieļa stūri un dzirdīju viņu, un glāstīju viņas zodu, kas man tik ļoti patīk, visi sīkie, manis paša radītie trokšņi un mūsu īsās, saraustītās frāzes traucēja man

sakoncentrēties un uzmanīgi ieklausīties kaimiņu murdoņā, ko es tik nepacietīgi kāroju atšifrēt.

Un mana nepacietība izrietēja no apziņas, ka vairs nekad nedzirdēšu to, ko nesaklausīšu tagad; nekāda atkārtojuma nebūs - ne tā, kā klausoties lenti vai skatoties video, ko var patīt atpakaļ, un katrs tagad neuztvertais un nesaprastais čuksts pazudīs uz visiem laikiem. Šī nelaime apdraud visu, kas ar mums notiek, bet netiek ierakstīts ne audio, ne video lentē vai - kas vēl ļaunāk - netiek pat pamanīts, saredzēts, sadzirdēts, un pēc tam vairs nav nekādu iespēju to atgūt. To dienu, kuru nepavadījām kopā, mēs kopā vairs nekad nepavadīsim, un to, ko mums kāds gribēja pateikt pa telefonu, kad mums zvanīja, bet mēs nepacēlām klausuli, mums vairs nekad nepateiks - vai vismaz nepateiks tieši tādiem vārdiem un ar tābrīža jēgu; un viss būs mazliet citāds vai pilnīgi citāds, jo mums pietrūka drosmes uz telefona zvanu atbildēt. Bet, pat ja mēs to dienu pavadījām kopā vai bijām mājās, kad mums zvanīja, vai, pārvarējuši bailes un aizmirsuši risku, uzdrošinājāmies pacelt klausuli, tik un tā nekas vairs nekad neatkārtosies, un tāpēc pienāks brīdis, kurā vairs nebūs nozīmes, vai bijām vai nebijām kopā, atbildējām uz telefona zvanu vai neatbildējām, uzdrošinājāmies runāt vai klusējām. Arī visnezūdošākie pieredzējumi izdziest tieši tāpat kā tie, kuri neatstāj nekādas pēdas vai nemaz nav notikuši, un, ja mēs, būdami apdomīgi, tos pierakstām, ierakstām magnetofonā vai nofilmējam, sagādājam sev neskaitāmas atgādnes un pat cenšamies patiesi notikušo aizstāt ar tā konstatējumu, pierakstu vai iegrāmatojumu arhīvā, tādējādi panākot, ka viss notikušais jau no paša sākuma nav nekas vairāk par mūsu piezīmēm, skaņas vai video ierakstu, nekas vairāk, taču, arī šādi cenzdamies sagādāt sev bezgalīgas un pilnīgas atkārtošanas iespēju, mēs būsim zaudējuši laiku, kurā notikumi patiešām notika (lai arī šis laiks būs tikai īss pieraksta mirklis); savukārt, kamēr mēs pūlēsimies notikušo izdzīvot vēlreiz — reproducēt, atskaņot, saukt atpakaļ un neļaut tam pārvērsties par pagātni, tikmēr aizritēs atkal cits laiks, un šai laikā mēs, bez šaubām, nebūsim kopā, neatbildēsim uz telefona zvaniem un nesaņemsim drosmi, un nevarēsim novērst noziegumu vai nāvi (lai ari paši noziegumu nepastrādāsim un nebūsim nāves cēlonis), jo ļausim šim laikam aizritēt garām, it kā tas mums nemaz nepiederētu, jo būsim pārlieku aizrāvušies ar slimīgajiem centieniem panākt, lai nebeidzas un atgriežas atpakaļ jau pagājušais. Un tā mūsu redzētais un dzirdētais beigu beigās sāk līdzināties vai kļūst identisks tam, ko neesam ne redzējuši, ne dzirdējuši, - tas ir tikai laika jautājums, vai ari viss ir atkarīgs no tā, kad pazūdam mēs paši. Un, par spīti visam, mēs nespējam pārstāt vērst savu dzīvi uz dzirdēšanu un redzēšanu, piedalīšanos un zināšanu, būdami pārliecināti, ka šī dzīve ir atkarīga no tā, vai kādu dienu esam kopā vai atbildam uz telefona zvanu, vai uzdrošināmies, vai pastrādājam noziegumu, vai izraisām nāvi un to apzināmies. Reizēm man ir sajūta, ka nekas no notiekošā nemaz nenotiek, jo nekas nenotiek nepārtraukti un nesaraustīti, nekas nemainīgi neturpinās, neilgst un nebeidzami neglabājas atmiņā, un arī visvienmuļākā un banālākā eksistence pašiznlcinās un sevi noliedz, šķietami atkārtodamās atkal un atkal, līdz nekas un neviens vairs nav tie paši, kas bija agrāk, un vājo pasaules ratu uz priekšu stumj bezatminīgie, kuri dzird, redz un zina nepateikto un nenotiekošo, to, kas nav ne izzināms, ne pierādāms. Notiekošais ir vienāds ar nenotiekošo; tas, ko atraidām vai kam ļaujam paiet garām, sakrīt ar to, ko izvēlamies vai kāri sagrābjam; tas, ko pieredzam, neatšķiras no tā, ko nepieredzam; un tomēr dzīve aizrit, un mēs šo dzīvi pavadām, izvēloties, atraidot, šķirojot, velkot līnijas, kas nodalītu šis būtībā identiskās lietas un padarītu mūsu piedzīvoto par unikālu pieredzējumu, ko atcerēties un izstāstīt. Mēs ieguldām visu savu gudrību un maņas, un visu dedzību, nopūlēdamies saskatīt atšķirības lietās, kas tik un tā tiks novienādotas vai arī tādas jau ir, un tāpēc mums ir tik daudz nožēlas, tik daudz garām palaistu iespēju, tik daudz apliecinājumu un atkārtotu apstiprinājumu un tik daudz izmantotu iespēju, lai gan pilnīgi droši ir vienīgi tas, ka noturēt nevar neko un zaudēts tiks viss. Vai varbūt nekā nemaz nav bijis.

Varbūt Mirjama un vīrietis nepārmija ne vārda tai laika sprīdī, kad man šķita, ka visus šos vārdus zaudēju. Varbūt viņi tikai skatījās viens uz otru, varbūt klusi stāvēja apskāvušies, varbūt devās uz gultu un izģērbās, vai varbūt viņa tikai noāva apavus, rādot vīrietim kājas, ko pirms iziešanas no mājām bija tik rūpīgi nomazgājusi, bet kas tagad bija nogurušas un noberztas (un vienas pēda nosmērēta pret laukuma bruģi). Droši vien pļaukas pa gaisu neskrēja, ne viens, ne otrs rokas nepalaida, un nenotika nekas cits tādā garā (es domāju fizisku kautiņu), jo tad cilvēki ņemas skaļi elst un klaigāt vai arī vismaz dara to īsi pirms vai tūlīt pēc saķeršanās. Varbūt šajā laika sprīdī, tieši tāpat kā es (lai gan es to darīju Luisas dēļ, turklāt staigāju šurpu turpu pa vairākiem lāgiem), Mirjama, neko neteikusi, uzreiz iegāja vannasistabā un ieslēdzās, lai aplūkotu sevi spogulī, sakoptos un pacenstos nodzēst no sejas tur sakrājušās dusmu, noguruma, vilšanās un atvieglojuma izteiksmes, un izlemtu, kāda būtu piemērotākā un izdevīgākā, kad viņa beidzot iznāks ārā un ieskatīsies sejā vīrietim, kreilim ar spalvainajiem dilbiem, kurš klusībā tīksminājās un uzjautrinājās, vērojot, kā viņa mokās gaidās un notur mani par viņu. Varbūt viņa gribēja, lai tagad pārmaiņas pēc aiz slēgtām durvīm pagaida viņš, vai varbūt viņas nodoms bija citāds, varbūt viņa gribēja nobēdzināties un klusi paraudāt, sēžot uz poda vāka vai vannas malas, izņēmusi lēcas (ja viņa tās nēsā), slaukot un slēpjot acis dvieli, tad nomierināties, noskalot seju, uzkrāsoties un atkal būt gatavai iziet pie vīrieša, izliekoties, ka nekas nav noticis. Es nepacietīgi gaidīju brīdi, kad varēšu ieklausīties, tāpēc gribēju, lai Luisa drīzāk iemieg, lai pārstāj būt ķermeniska un klātesoša, lai atkāpjas miegā un kļūst tāla, un man pašam vajadzēja pārstāt rosīties un sēdēt klusu, lai varētu sadzirdēt cauri sienai ar spoguli vai pa vaļējām balkona durvīm, vai arī - ar stereoefektu - gan vienādi, gan otrādi.

Es saprotu, runāju un lasu četrās valodās, ieskaitot dzimto, un droši vien tas ir viens no iemesliem, kāpēc pievērsos tulka un tulkotāja amatam un strādāju kongresos, konferencēs un apspriedēs, galvenokārt politiska rakstura, reizēm arī visaugstākā līmeņa (divreiz mutiski tulkoju valsts vadītāju tikšanās; nu labi, vienreiz tie bija tikai premjerministri). Pieņemu, ka tieši tāpēc man (tāpat kā Luisai, kura arī ir tulks, tikai mūsu valodas pilnībā nesakrīt un viņa ir mazāk orientēta uz karjeru, mazāk spēku un laika velta darbam, un varbūt tāpēc šī īpatnība viņai nav tik izteikta) vienmēr gribas saprast visu, kas tiek runāts un sasniedz manas ausis gan darbā, gan visās citās situācijās - arī tad, ja runāts tiek tālu no manis vai kādā no neskaitāmajām valodām, ko es neprotu, arī tad, ja tā ir neizšķirama murmināšana vai neuztverami čuksti, arī tad, ja man būtu labāk runāto nesaprast vai arī tas netiek teikts tā, lai es varētu saklausīt, vai pat tīšām tiek teikts tā, lai es nevarētu saklausīt. Es varu atslēgties, taču tikai īpaši bezrūpīgā noskaņojumā vai ar milzīgu, apzinātu piepūli, tāpēc reizēm priecājos, ka citu murmināšana patiešām ir neizšķirama un čuksti neuztverami un ka pastāv tik daudz man nezināmu un tātad neatšifrējamu valodu, jo tā es varu atpūsties. Kad zinu un pārliecinos, ka nav nekādu iespēju sacīto uztvert, ka nesapratīšu to, lai arī cik ļoti vēlēšos un centīšos, es beidzot nomierinos, atslābstu un atpūšos. Secinu, ka neko nevaru padarīt, nekas nav atkarīgs no manis, esmu nespējnieks, un manas ausis atpūšas, mana galva atpūšas, mana atmiņa un arī mana mēle atpūšas, jo turpretī tad, kad teikto saprotu, es nekādi nespēju atturēties no automātiskas, iekšējas tulkošanas savā dzimtajā valodā, un visai bieži (par laimi, ne vienmēr, lielākoties neapzināti), kad manas ausis sasniedz vārdi spāniski, es tos domās tulkoju kādā no trim citām man zināmajām un saprotamajām valodām. Bieži es tulkoju arī žestus, skatienus un kustības, tas ir paradums un vārdu tulkošanas surogāts, un man šķiet, ka arī priekšmeti kaut ko saka, nonākuši saskarē ar šiem žestiem, skatieniem un kustībām. Gadās, ka ieklausos skaņās, kurām vajadzētu būt artikulētām un apveltītām ar jēgu, bet kuras tomēr man ir neuztveramas un neatšifrējamas: nespēju tās identificēt un sadalīt jēgpilnās vienībās. Tulka darbā vislielākais lāsts ir šādi brīži, kad tā vai cita iemesla dēļ (briesmīga dikcija, mežonīgs citas valodas akcents, paša pārmērīgā izklaidība) neko nav iespējams ne nošķirt, ne atlasīt, teiktā pavediens pazūd, viss dzirdamais pārvēršas blīvā skaņu masā, bezjēdzīgā juceklī vai straumē, kura tikpat labi varētu arī neplūst, jo nekādas atšķirības nebūtu, jo svarīgāk par visu ir sadzirdēt atsevišķos vārdus, līdzīgi kā saziņa ar cilvēkiem nav iespējama, ja tos neizdala no pūļa. Taču šādi brīži tulkam sniedz arī vislielāko mierinājumu, ja vien atgadās ārpus darba: tikai tad viņš var pilnībā atslābt, pārtraukt sasprindzināties un atmest mūžīgo modrību, un vienkārši izbaudīt balsu skanējumu (nenozīmīgu, bezjēdzīgu balsu murdoņu), apzinoties gan to, ka šie vārdi uz viņu neattiecas, gan to, ka nekādi nespētu tos iztulkot, nodot tālāk, iegaumēt, pierakstīt, saprast. Pat atkārtot ne.

Taču šajā istabā, viesnīcā, kura, man šķiet, savulaik bija Sevilla-Biltmore vai arī atrodas tieši tai pašā vietā, kur pirms daudziem gadiem slējās Sevilla-Biltmore (bet varbūt tomēr ne, droši es nezinu, jo par Kubas vēsturi manas zināšanas ir niecīgas, lai arī par ceturtdaļu esmu havanietis), man nebija nodoma ne atpūsties, ne vienaldzīgi izstumt no apziņas murmināšanu blakusistabā, kā tas, piemēram, notika iepriekš, kad dzirdēju kubiešu balsis skanam uz ielas zem balkona, - taisni otrādi, apjēdzu, ka, pats to nevēlēdamies, esmu ārkārtīgi saspringts un, kā mēdz teikt, spicēju ausis, un sapratu, ka man nepieciešams absolūts klusums, ja vēlos uztvert vismaz kaut ko no kaimiņu teiktā, - absolūts klusums bez glāžu dzinkstoņas, palagu čaukstoņas, bez manu soļu trokšņa, staigājot uz vannasistabu un atpakaļ, bez ūdens šalkšanas no atvērtā krāna. Un, protams, nedrīkstēja skanēt arī Luisas izvārgusī balss, lai arī viņa neko daudz neteica un necentās uzturēt ar mani pilnvērtīgu sarunu. Visgrūtāk sadzirdēt ir tad, kad vienlaikus dzirdi divas dažādas sarunas, divas dažādas balsis; visgrūtāk saprast ir tad, kad vienlaikus runā divi vai vairāki cilvēki, negaidot savu kārtu. Tāpēc es gribēju, lai Luisa aizmieg, - ne tik daudz viņas pašas labad, ne tāpēc, lai miegs viņu izdziedētu, bet gan tāpēc, lai es visas savas tulka spējas un pieredzē gūtās prasmes varētu veltīt, ieklausoties, ko aiz sienas viens otram pusčukstus saka Mirjama un kreilis ar spalvainajiem dilbiem.

Pirmie vārdi, ko beidzot saklausīju skaidri, izskanēja aizkaitinātā tonī, kādā n-to reizi mēdz atkārtot apgalvojumu, kam netic, ko nesaprot vai nevēlas pieņemt tas, kurš šo apgalvojumu n-to reizi dzird atkārtojam. Tas bija mērens, par ierastu lietu kļuvis aizkaitinājums, un tāpēc balss (vīrieša balss) nekliedza un runāja pusčukstus.

- Es taču tev teicu, ka mana sieva mirst.

Mirjama atbildēja uzreiz, tā paša aizkaitinājuma aplipināta, bet tūlīt es savu spriedumu izlaboju, secinot, ka šis aizkaitinājums droši vien valda pār viņiem nemitīgi vai vismaz brīžos, kad abi ir kopā: viņu abu sacītais veidoja vienotu veselumu, teikumu kopu, kuru uztvēru bez pūlēm.

- Tikai nekādi nevar nomirt. Mirst un mirst jau veselu gadu, bet nekādi nevar nomirt. Nogalini viņu beidzot. Tev jādabū mani ārā no šejienes.

Iestājās klusums, un es nezināju, vai tāpēc, ka viņš neko neteica, vai tāpēc, ka bija pieklusinājis balsi vēl vairāk, lai atbildētu uz Mirjamas prasību, kas varbūt nemaz nebija ierasta.

- Vai tu gribi, lai es viņu nosmacēju ar spilvenu? Es nevaru izdarīt vairāk par to, ko jau daru, un arī tas jau ir daudz. Es viņai ļauju mirt. Nedaru neko, lai palīdzētu. Tikai pastumju uz nāves pusi. Nedodu daļu no ārsta izrakstītajām zālēm, izturos vienaldzīgi, kopju bez jebkāda mīļuma, nemitīgi viņu sarūgtinu un sagādāju iemeslus aizdomām, atņemu viņai vēlēšanos dzīvot, kas jau tāpat ir niecīga. Vai ar to tev nepietiek? Tagad nav jēgas spert kādu nepareizu soli un tāpat nav jēgas šķirties, jo tā viss tikai ievilktos vismaz par gadu ilgāk, bet viņa var nomirt kuru katru brīdi. Varbūt šodien pat. Vai tu neapjēdz, ka šis telefons var tūlīt iezvanīties, lai man to pavēstītu? — Vīrietis ieturēja pauzi un tālāko piebilda citā tonī, itin kā neticīgi un neviļus viegli pasmaidīdams: - Varbūt viņa jau ir mirusi. Neesi nu tāda muļķe. Neesi tik nepacietīga.

Sievietei bija Kārību akcents, droši vien kubiešu, lai gan šajā jomā mans galvenais zināšanu avots joprojām ir vecāmāte (kubieši starptautiskos kongresos necik daudz nepiedalās), un mana vecāmāte kopā ar savu ģimeni Kubu pameta 1898. gadā, būdama vēl maza meitene, un, atceroties bērnību, stāstīja, ka dažādās šīs salas vietās izruna esot ļoti atšķirīga: viņa, piemēram, Orjentes provinces runātājus prata atšķirt no havaniešiem vai matansasiešiem. Turpretī vīrietis runāja tieši tāpat kā es, tā bija Spānijas kastīliešu, visticamāk, Madrides izruna - neitrāla, pareiza, tāda, kādā savulaik mēdza dublēt filmas un kādu es esmu saglabājis joprojām. Abu saruna droši vien bija kļuvusi par rutīnu, Mirjama un vīrietis to bija atkārtojuši simtiem reižu, mainot tikai nebūtiskus sīkumus. Taču man tā bija jauna.

- Es neesmu nepacietīga. Es ciešos jau ilgi, bet viņa nemirst. Tu viņu sarūgtinot, taču par mani tu viņai nestāsti, un telefons arī kā nezvana, tā nezvana. Kā lai es zinu, ka viņa ir pie miršanas? Kā lai es zinu, ka viss, ko tu saki, nav meli? Es viņu nekad neesmu redzējusi, es neesmu bijusi Spānijā, es pat nezinu, vai tu tiešām esi precējies, varbūt tu mani tikai māni. Reizēm es domāju, ka tava sieva nemaz neeksistē.

- Ak tā? Un mani dokumenti? Un fotogrāfijas? - atjautāja vīrietis. Viņa izruna bija tāda pati kā manējā, bet balss gan pavisam citāda. Manējā ir zema, bet viņa balss skanēja spalgi, čukstot gandrīz vai spiedzīgi. Šī balss nelikās atbilstoša spalvainam vīrietim, drīzāk tā piestāvētu kādam trauslas miesasbūves dziedātājam, kas runājot savu dabisko vai mākslīgo balss tembru nemaz necenšas mainīt, it kā tas būtu kaitīgi. Viņa balss skanēja kā zāģis.

- Ko es zinu par tām fotogrāfijām?! Tikpat labi tajās var būt tava māsa, jebkura sieviete, tava mīļākā, jo varbūt tev ir vēl kāda. Un par dokumentiem tu man labāk neko nesaki. Es tev vairs neuzticos. Jau veselu gadu tava sieva ir pie miršanas.

Tad lai vina vienreiz nem un nomirst, vai arī liec mani mierā.

Aptuveni tāda bija viņu saruna, cik nu es to atceros un varu atkārtot. Luisa šķita iesnaudusies, es sēdēju gultas kājgalī, pēdas nolicis zemē, ar taisnu, nekur neatbalstītu muguru un uzmanīju viņu mazliet sasprindzis, sargādamies sacelt troksni (atsperes, mana elpa, drēbju čaukstoņa). Redzēju sevi spogulī uz šķērssienas, tas ir, varēju sevi saredzēt, ja vēlējos sevi redzēt, jo, kad cilvēks ļoti uzmanīgi klausās, tas neko neredz, it kā ikviena maksimāli piepūlēta maņa apturētu visu pārējo izmantošanu. Ieskatoties sev aiz muguras redzēju arī saritinājušās Luisas aprises zem palagiem, pareizāk, tikai šo aprišu virspusi, jo diezgan augstu novietotajā spogulī nekas vairāk no gulošā auguma neparādījās. Lai redzētu ko vairāk, lai redzētu viņas galvu, man vajadzētu paslieties stāvāk. Pēc šiem pēdējiem Mirjamas vārdiem man šķita, ka saklausu (vai varbūt es jau spēju iztēloties to, ko neredzēju un nedzirdēju), kā viņa dusmīgi pieceļas un staigā šurpu turpu pa istabu, kas noteikti bija tāda pati kā mūsējā, -staigā, it kā gribētu iet prom, tomēr nespētu aiziet, it kā vēl kaut ko gaidītu - varbūt, līdz izklīdīs pašas dusmas; tā es spriedu, jo dzirdēju, kā zem soļiem klusi čīkst grīdas dēļi, un, ja tiešām bija, kā iztēlojos, viņa droši vien bija noāvusi kurpes, jo tas, ko dzirdēju, noteikti nebija kurpju papēžu kliksti, tie bija kailu papēžu un pirkstu pieskārieni grīdai, un varbūt viņa bija arī izģērbusies, vai varbūt izģērbušies bija viņi abi, kamēr es vēl neko nevarēju sadzirdēt, un varbūt abi jau bija sākuši maigoties, tikai bija šo nodarbi pārtraukuši vai pametuši pusratā, lai pievērstos sarunai ierasti aizkaitinātajā tonī. Pāris, kas ir atkarīgs no šķēršļiem un pārtiek no tiem, es nodomāju, pāris, kas izjuks, tikko šo šķēršļu vairs nebūs, protams, ja vien to agrāk neizārdīs paši šķēršļi, tik nogurdinoši un ieilguši, kurus katrā ziņā viņiem vajadzēs uzturēt un kopt, un gādāt, lai tie pastāvētu mūžīgi, ja viņi jau ir nonākuši līdz punktam, kad viens bez otra vairs nevar iztikt.

- Tu tiešām gribi, lai es tevi lieku mierā?

Atbildes nebija, vai varbūt tā netika gaidīta pietiekami ilgi, jo jau pēc mirkļa noteiktāk, bet joprojām griezīgos pusčukstos turpināja zāģis:

— Saki, vai to tu vēlies? Lai es tev vairs nezvanu, kad atbraucu? Lai tu nemaz neuzzini, kad es ierodos un cik ilgi esmu šeit? Lai paiet divi mēneši un tad trīs, un tad vēl divi, mani nesatiekot un neko par mani nezinot, un neuzzinot ari to, vai mana sieva jau ir mirusi?

Droši vien arī vīrietis bija piecēlies kājās (nezinu, no gultas vai no atpūtas krēsla) un piegājis pie viņas, kas stāvēja kājās -droši vien tomēr neizģērbusies, tikai basām kājām, jo neviens kails nepaliek stāvam istabas vidū ilgāk par dažām sekundēm, ja vien nav uz mirkli apstājies pa ceļam pie ledusskapja vai uz tualeti. Pat ja ir ļoti karsts. Bija ļoti karsts. Vīrieša balss turpināja runāt, tagad mierīgāk, un varbūt tieši tāpēc atmetusi čukstus, un tā joprojām izklausījās nostādīta kā dziedātājam, kas to kontrolē pat strīda laikā; balss neapšaubāmi skanēja spalgi, arī runājot normālā tonī, tā asi vibrēja kā sludinātājam vai dziedošam gondoljēram.

- Es esmu tava cerība, Mirjam. Esmu tāds jau veselu gadu, bet bez savas cerības nevar dzīvot neviens. Vai tu domā, ka viegli atradīsi kādu citu? Katrā ziņā te, Kubā, tu man aizstājēju neatradīsi.

- Tu esi maukasbērns, Gijermo, - teica viņa.

- Domā, ko gribi. Tā ir tava darīšana.

Šīs frāzes abi pārmija ļoti strauji, un Mirjama savus vārdus droši vien papildināja ar kādu izteiksmīgās rokas žestu. Un atkal iestājās klusums, tas klusums vai pauze, kas nepieciešami, lai apvainojumu izteikušais varētu atkāpties un atgūt otra labvēlību, nemaz neņemot savus vārdus atpakaļ un nelūdzot piedošanu, jo tajās reizēs, kad izteicienos nesaudzīgi ir bijuši abi, teiktais mēdz izkust un uzsūkties pats no sevis, līdzīgi kā notiek, kad bērnībā strīdas brāļi un māsas. Vai varbūt viss pateiktais uzkrājas, taču tā atrisināšana tiek atlikta uz vēlāku laiku. Mirjama droši vien bija iegrimusi pārdomās. Apdomāja to, ko zināja pat pārlieku labi un par ko droši vien bija prātojusi jau neskaitāmas reizes, un par to pašu domāju arī es, lai gan būtībā man nekas nebija zināms un uz agrākiem notikumiem nevarēju balstīties. Es domāju, ka Gijermo ir taisnība, un visi trumpji ir viņam rokā. Domāju, ka Mirjamai nav citas izvēles: viņa var vienīgi turpināt gaidīt un kļūt šim vīrietim arvien nepieciešamāka, liekot lietā visus līdzekļus, arī blēdības, un censties būt pēc iespējas mazāk uzstājīga, katrā ziņā nepavēlēt un nepieprasīt, lai vardarbīgā nāvē mirst slimā sieviete, kura palikusi Spānijā un nenojauš, kas notiek Havanā ikreiz, kad viņas vīrs - diplomāts, rūpnieks vai varbūt tirgotājs - dodas uz turieni kārtot darījumus vai valstslietas. Domāju, ka varbūt arī Mirjamas aizdomas un neapmierinātība nav bez pamata un viss patiešām ir tikai krāpšana, nekādas slimās sievas Spānijā nemaz nav, vai arī sieva eksistē, taču dzīvo sveika un vesela, nenojauzdama, ka citā kontinentā kāda mulate viņu uzskata par nāvīgi slimu un nepacietīgi gaida un vēlas viņas nāvi, un lūdzas, kaut nāve viņu paņemtu drīzāk, vai varbūt pat tur, pretējā pasaules malā, ar savām domām un vārdiem šo nāvi tuvina un pasteidzina.

Nezināju, kura pusē nostāties, jo, kļūstot par liecinieku strīdam (pat tad, ja to neredzam un tikai dzirdam: kad kļūstam par lieciniekiem kaut kam un par to uzzinām), mēs gandrīz nekad nespējam saglabāt pilnīgu bezkaislību, nesajust simpātijas vai antipātijas, nepatiku vai žēlumu pret vienu vai otru strīdnieku, vai pret kādu trešo, kurš ir šī strīda objekts un pret kuru vērstos lāstus dzirdam vai redzam. Un apjēdzu, ka to nezinu tāpēc, ka man nav iespējas izdibināt patiesību, lai gan patiesība man nekad nav likusies izšķirošais lielums brīdī, kad jānostājas kāda vai kaut kā pusē. Varbūt vīrietis Mirjamu patiešām bija savaņģojis ar melīgiem solījumiem, kas ar katru reizi kļuva arvien neizpildāmāki, bet tāpat pastāvēja iespēja, ka Gijermo nodomi ir nesavtīgi, bet sieviete gan viņu tikai izmanto, lai izkļūtu no nošķirtības un trūkuma, lai tiktu prom no Kubas, lai tiktu pie labākas dzīves, lai apprecētos vai, pareizāk, panāktu, ka viņš to apprec, lai pamestu savu veco vietu un ieņemtu vietu, kas iepriekš piederējusi citai; lielais vairums ļaužu nereti kustas tikai tāpēc, ka vēlas pamest savu veco vietu un sagrābt svešu -tikai tāpēc, lai aizmirstu sevi un apglabātu visu bijušo, jo mēs visi neizsakāmi nogurstam, būdami tie, kas esam un kas esam bijuši. Klusībā minēju, cik ilgi Gijermo jau ir precējies. Es biju precējies vien divas nedēļas un mazāk par visu vēlējos, kaut Luisa nomirtu, - taisni otrādi, un tieši šāds apdraudējums, ko bija radījusi viņas īslaicīgā nelāgā pašsajūta, mani pirms brīža bija tik ļoti satraucis. Tas, ko dzirdēju no blakusistabas, mani nekādi nenomierināja un neizkliedēja nelāgās izjūtas, kuras, kā jau minēju, dažādos veidolos riņķoja ap mani jau kopš laulību ceremonijas. Šī slepus noklausītā saruna pastiprināja draudīgās priekšnojautas, un pēkšņi es tīšām ieskatījos slikti izgaismotajā spogulī uz sienas (vienīgais gaismas avots atradās patālu) un ieraudzīju sevi sēžam pustumsā ar uzrotītām krekla piedurknēm - vēl diezgan jauns vīrietis, ja raudzījos labvēlīgi vai retrospektīvi, tas ir, ar vēlmi saredzēt šajā stāvā agrāko sevi, vai tomēr jau gandrīz pusmūžā, ja lūkojos ar nākotnē vērstu skatienu vai pesimistiski, apjaušot, kāds būšu jau pavisam drīz. Pretējā pusē, aiz ēnainā spoguļa bija cits vīrietis, par kuru kāda sieviete no ielas bija mani noturējusi un kuram tātad ar mani bija vismaz neliela līdzība, viņš gan varēja būt nedaudz vecāks, un arī tāpēc varēju pieņemt, ka precējies viņš ir ilgāku laiku - katrā ziņā pietiekami ilgi, es nodomāju, lai vēlētos savas sievas nāvi, lai stumtu viņu uz nāves pusi, kā viņš pats izteicās. Kādā brīdī arī viņš droši vien bija devies kāzu ceļojumā un arī viņu bija piemeklējusi tā pati sākuma un beigu sajūta, kas tagad mocīja mani, arī viņš bija iekļuvis savā konkrētajā nākotnē un zaudējis abstrakto, zaudējis tik lielā mērā, ka cerību viņam vajadzēja meklēt Kubas salā, kur viņš bieži ieradās darba darīšanās. Arī Mirjama bija viņa cerība, kāds, par kuru rūpēties, uztraukties un baidīties, un varbūt arī kāds, no kura baidīties (vēl nebiju aizmirsis to grābjošo kustību, plēsīgo ķetnu, kad tā bija pavērsta pret mani, “Tu esi mans”, “Tūlīt es tev rādīšu”, “Nāc šurp”, “Tu esi man parādā”, “Es tevi nogalināšu”). Ieskatījos spogulī un paslējos mazliet stāvāk, lai manu seju vairāk apspīdētu tālā gaisma no naktsgaldiņa un lai mani vaibsti neizskatītos tik drūmi, tik ēnaini, tik lielā mērā atsvabināti no pagātnes, tik mironīgi; un, man paslejoties, spoguļa redzeslaukā iekļuva arī Luisas galva, labāk apgaismota, jo tuvāk lampai, un es ieraudzīju, ka viņas acis ir vaļējas un domīgas, un ar īkšķi viņa aizskāra savas lūpas, glāstīja tās - kā cilvēki mēdz darīt ieklausoties, katrā ziņā viņa, uzmanīgi klausoties, tā darīja bieži. Pamanījusi, ka vēroju viņas atspīdumu, Luisa tai pašā mirklī aizvēra acis un sastindzināja pirkstu, kā vēlēdamās, lai es joprojām uzskatu viņu par aizmigušu, kā nevēlēdamās dot iemeslu mūsu sarunai (ne tagad, ne arī vēlāk) par to, ko mēs abi - kā tagad atklāju - bijām dzirdējuši sakām mūsu tautieti Gijermo un gaišo mulati Mirjamu. Nodomāju, ka mokošo nemieru, kas piemeklējis mani, viņa droši vien izjūt vēl spēcīgāk, divtik stipri (sieviete, kas tiecas kļūt par sievu, sieva, kas tiecas kļūt par mirušo), tik ļoti, ka vēlas, lai mēs klausāmies atsevišķi, vienatnē, nevis kopā un lai abi paturam neizteiktas tās domas un sajūtas, ko izraisījusi saruna blakusistabā, un lai neuzzinām, ko domā un jūt otrs, pat ja jūtam un domājam vienādi. Tas tūliņ modināja manī aizdomas, ka varbūt pretēji šķietamajam (viņa izskatījās tik laimīga kāzu ceremonijas laikā, izrādīja man nevaldāmu prieku, ar tādu patiku izbaudīja šo ceļojumu, tik ļoti bēdājās, ka savārguma dēļ jāzaudē vesela pievakare, ko citādi varētu veltīt tūrismam un pastaigām pa Havanu) arī viņa jūtas apdraudēta un satraukta, jo ir zaudējusi vai sasniegusi savu nākotni. Mēs nemēdzām tukši mētāties vārdiem, tāpēc viss, ko teicām viens otram, un viss, ko pateiksim turpmāk, viss, par ko mēs varētu strīdēties vai viens otram pārmest (un kas varētu aptumšot mūsu attiecības), neizkustu un neuzsāktos pats no sevis vai klusuma aizsegā, viss paliktu, saglabātu savu svaru un ietekmētu visu turpmāko, visu, ko mums vēl vajadzēja piedzīvot (un mums taču kopā vēl bija jāpavada puse dzīves); un tieši tāpat, kā es biju atturējies runāt par to, ko stāstu tagad (par savām izjūtām pēc kāzām un vēlāk), es redzēju Luisu aizveram acis, lai es ar viņu nedalītos iespaidos par Gijermo un Mirjamu, un slimo spānieti un lai arī viņai nevajadzētu dalīties savējos. Tā nebija neuzticēšanās, biedriskuma trūkums vai vēlēšanās kaut ko slēpt. Šādi vienkārši izpaudās pārliecība vai māņticība, ka tas, kas netiek pateikts, nemaz neeksistē. Un nav noliedzams, ka vienīgi to, kas netiek izrunāts un izpausts, mēs nekad netulkojam.

Kamēr gremdējos šajās pārdomās (tās bija ļoti ātras) un vairākas sekundes (bet tās bija garas, varbūt tomēr vairākas minūtes) skatījos uz Luisas galvu spogulī, un redzēju, ka viņa tur ciet acis, kas pirms brīža bijušas vaļējas un domīgas, es zaudēju laika izjūtu un uz mirkli arī uzmanību (es skatījos, tātad nedzirdēju), vai varbūt Gijermo un Mirjama joprojām klusēja un šīs pauzes laikā bez vārdiem salaba, vai varbūt pieklusināja balsis tik ļoti, ka griezīgie pusčuksti pārvērtās čukstos, kas vairs nebija sadzirdami šaipus sienai. Atkal ieklausījos un kādu brīdi nedzirdēju neko, nekas nebija dzirdams, un es jau sāku prātot, vai tikai manas izklaidības mirklī viņi abi, man nemanot, nav izgājuši no istabas, varbūt nolēmuši noslēgt pamieru, lai nokāptu lejā paēst, un varbūt sākotnēji abu plāns bijis tieši tāds un Mirjamai augšā uz numuru nemaz nebija paredzēts nākt. Nevarēju izvairīties no domas, ka viņu bezvārdu izlīgumam, ja tāds vispār noticis, bija jābūt seksuāla rakstura, jo reizēm, kad abas puses ir izturējušās nekrietni, sekss ir vienīgais, kas var nest izlīgumu, un tāpat iedomājos, ka varbūt viņi abi, tā arī neizģērbušies, stāv kājās istabas vidū (un istaba neatšķiras no manējās), stāv tai pašā vietā, kur atradās, iekams Mirjama izrunāja pēdējos vārdus, ko man izdevās saklausīt: “Tu esi maukasbērns, Gijermo,” ko droši vien pateica basām kājām. Viņas neparasti spēcīgās kājas, es nodomāju, nepagurstot var izturēt ilgu stāvēšanu, turēties pretī jebkuram uzbrukumam, nesaļogoties, nekāpjoties atpakaļ, nemeklējot atbalstu, līdzīgi kā bija gaidījušas uz ielas, ieurbušās zemē kā naži, un tagad viņa droši vien vairs neuztraucas par nepaklausīgajām svārku grumbām, ja tie vispār viņai vēl ir mugurā, nevis saņurcīti un nomesti uz krēsla, un arī savu somu viņa tagad noteikti ir aizmirsusi. Nezinu, nekas nebija dzirdams, pat elpa ne, un tāpēc es piesardzīgi (lai gan patiesībā ar piesardzību nepārspīlējot, jo zināju, ka Luisa ir nomodā un jebkurā gadījumā turpinās tēlot aizmigušu) piecēlos kājās un atkal izgāju uz balkona. Tagad patiešām bija vēls vakars arī saskaņā ar pulksteni, havanieši droši vien ieturēja vakariņas, no viesnīcas saredzamās ielas bija gandrīz tukšas, un labi gan, ka Mirjamai vairs nevajadzēja tur gaidīt, visu pamestai. Mēness izskatījās gaļīgs, un gaisā nebija ne vēja pūsmas. Mēs atradāmies uz salas, tālā pasaules nostūrī, no kura par ceturtdaļu biju cēlies arī es; Madride - vieta, kur stingrus apveidus bija ieguvis viss, kas mums kopīgs, un kur dzīvosim kopā savā laulībā, bija palikusi ļoti tālu, un likās, ka šajā ceļojumā mūs vienu no otra mazliet šķir arī šis tālums no vietas, kura mūs savienojusi, vai varbūt mēs viens no otra attālinājāmies tāpēc, ka nevēlējāmies dalīties tajā, kas nevienam nebija noslēpums, tomēr pamazām par tādu kļuva, jo paturējām to katrs pie sevis. Mēness bija gaļīgs un tas pats. Varbūt, tieši esot tālumā, var vēlēties un pasteidzināt tuva cilvēka nāvi, es prātoju, ar elkoņiem atspiedies pret balkona margām. Varbūt, to vēloties un plānojot no liela attāluma, viss pārvēršas par spēli un fantāzijām, bet fantazēt taču ir atļauts jebko. Ar faktiem un darbiem gan ir pavisam citādi, tie vairs nav labojami, par nenotikušiem tos vairs nevar padarīt, tos var vienīgi apslēpt. Bet dzirdētus vārdus nevar pat paslēpt, tos, ja paveicas, var vienīgi aizmirst.

Piepeši no balkona - pa balkona durvīm, nevis cauri sienai - no blakusistabas balkona durvīm, kuras bija palikušas pusvirus, uz mūsējo, kura durvis stāvēja pavisam vaļā un pret kura margām biju atbalstījies, atkal skaidri atplūda Mirjamas balss, un tagad tā klusi dziedāja, nevis runāja, un dziedāja šādi:

- Māmiņ, māmiņ, jen, jen, jen, čūska mani rij, jen, jen, jen.

Viņa aprāva tikko uzsākto dziesmu un bez jebkādas pārejas (un arī bez jebkāda aizkaitinājuma) teica Gijermo:

- Tev viņa jānogalina.

- Labi, labi, es to izdarīšu, tikai neatrauj roku un turpini, -atbildēja viņš. Taču šie vārdi mani neizbiedēja un nesatrauca, un nelika nodrebēt (par Luisu nevaru galvot), jo viņš tos pateica tā, kā nogurdināta māte nedomājot atbild pirmo, kas pagadās uz mēles, pārlieku uzmācīgam bērnam, kas diedelē neiespējamo. Pat vēl vairāk: no šīs atbildes es secināju, ka Gijermo nemūžam nenodarīs neko ļaunu tai sievietei Spānijā (ja viņa vispār eksistē) un ka vienīgais cilvēks, kas šajā situācijā vai notikumos neapšaubāmi cietīs, būs Mirjama. Nospriedu, ka Gijermo noteikti melo (lai arī nezināju, par ko tieši), un pieņēmu, ka Luisa, tieši tāpat kā es būdama pieradusi tulkot un atšķirt, kad balss izvairīgi iedrebas un kad skan atklāti, arī būs to pamanījusi un droši vien jūt atvieglojumu — ja ne Mirjamas, tad vismaz slimās sievas dēl.

Un Mirjama, kas šajos mirkļos droši vien nejuta Gijermo liekulību vai arī bija nolēmusi mazliet atpūsties vai likties mierā, vai atkal ļaut sevi mānīt, vai arī vienkārši kādu brīdi atvilkt elpu no savas kvēlākās vēlmes, atsāka klusi dziedāt, un es zināju, kas sekos. Bija pagājis ilgāks laiks, nekā man bija šķitis, es spriedu, taču tas nebija iespējams, šis laika sprīdis nebija pietiekami ilgs, lai viņi varētu būt paguvuši klusumā nonākt pie seksuāla izlīguma, kas abus salabinājis un nomierinājis. Tomēr droši vien tieši tā bija noticis, jo izklausījās, ka abi guļ pavisam mierīgi un atslābuši, un Mirjama pat šķita aizklīdusi nez kādās domās, jo dziedāja izklaidīgi, ik pa laikam apraujot dungojamo kā cilvēks, kas nemaz īsti neapzinās, ka dzied - mazgājoties vai glāstot kādu sev līdzās (piemēram, bērnu, kam tiek dziedāts). Un dziedāja viņa, lūk, ko:

- Tie ir meli, sievasmāt, jen, jen, jen, viss, ko darām, ir spēle, jen, jen, jen, kas ierasta manā dzimtajā pusē, jen, jen, jen.

Šos vārdus dzirdot, gan es salēcos - vairāk nekā no iepriekš izdziedātas frāzes, kam šī skanēja kā turpinājums un apstiprinājums (reizēm cilvēks dzird, bet netic savām ausīm), un man pārskrēja viegli drebuļi, līdzīgi kā Luisai, kad viņa sajutās slikti. Un Mirjama pavisam neitrālā, pat neizteiksmīgā tonī, jau atkal bez jebkādas pārejas piebilda:

- Vai nu tu viņu nogalināsi, vai es izdarīšu pašnāvību. Viena mirusī tev būs šā vai tā: vai nu vina, vai es.

Gijermo šoreiz neko neatbildēja, taču es biju salēcies un nodrebinājies, pirms Mirjama piedraudēja ar pašnāvību, un manas satrūkšanās un drebuļu iemesls bija dziesma, kas man bija pazīstama no senākiem laikiem, jo bērnībā man to dziedāja vecāmāte, lai gan tas nav īsti precīzi teikts, jo bērniem priekšā dziedamā dziesmiņa tā gluži nebija, patiesībā tā bija daļa no pasakas vai nostāsta, kurš gan arī nebija bērniem domāts, bet kuru viņa man mēdz stāstīt, gribēdama sabiedēt - iedvest aušīgas un līksmas bailes. Bet reizēm gadījās, ka viņa garlaikodamās sēdēja savas mājas vai mūsmāju atpūtas krēslā, apvēdinājās ar vēdekli, vēroja, kā pēcpusdiena aizrit, un gaidīja, kad māte ieradīsies man pakaļ vai arī pārnāks un atbrīvos viņu no aukles pienākumiem, - sēdēja un dungoja, pati to nemanīdama, neapzināti sevi izklaidēdama, dungoja nedomājot, dungoja tikpat apātiski un vienaldzīgi un ar tādu pašu akcentu, kā tikko aiz pavērtajām balkona durvīm bija dungojusi Mirjama. Tā bija neapzināta dziedāšana bez konkrēta klausītāja, un tāpat klusi dziedāja kalpones, mazgājot grīdas vai pažaujot veļu uz auklām, vai apstaigājot istabas ar putekļusūcēju vai slinkajām spalvu slotiņām tais dienās, kad biju slims un negāju uz skolu, un vēroju pasauli no sava spilvena, un dzirdēju, kā viņas trallina, izpaužot rītišķo noskaņojumu, kas tik ļoti atšķīrās no vakara omas; un tieši tāpat bez apzināta nodoma dungoja mana māte, ķemmēdamās vai spoguļa priekšā ar adatām uzsprauzdama matus, vai iekārtodama uz pakauša grezno sprādzi un likdama ausīs garus auskarus pirms iešanas uz svētdienas misi, tā pati sievišķīgā dūkšana caur zobiem (jo lūpās ir sakniebtas matadatas un sprādzes), dūkšana, kurai nav vajadzīgs klausītājs, nedz arī kāds, kas to izskaidrotu vai iztulkotu, bet kuru tomēr kāds - bērns, kas iekārtojies spilvenos vai atspiedies pret durvju stenderi (un tās nav bērnistabas durvis), - dzird, iegaumē un vairs neaizmirst kaut vai tāpēc, ka šī neapzinātā dziesma bez mērķa un adresāta ir skanējusi tik un tā un, arī izdziedāta, nav noklususi, nav izkususi bez pēdām, kad tai pāri klājas pieaugušā dzīves (iespējams, vīrieša dzīves) klusums. Manā bērnībā šī neapzinātā un pašpietiekamā dziedāšana droši vien skanēja visos Madrides namos - katru rītu, gadu gadiem, skanēja kā ziņa bez nozīmes, saaužot kopā visu pilsētu, saradojot un harmonizējot, skanēja kā uzstājīgs lipīgu melodiju plīvurs, kas klājās pāri pilsētai, apsedzot pagalmus un vārtrūmes, palodzes un gaiteņus, virtuves un van-nasistabas, kāpnes un terases, - dziedāšana, kas tērpusies priekšautos, uzsvārčos un rītasvārkos, naktskreklos un dārgās kleitās. Tā dungoja visas sievietes tajos laikos, kas nav nemaz tik tāli, mājkalpotājas, agri no rīta izstaipīdamās, un mazliet vēlāk smalkākas dāmas un ģimenes mātes, gatavodamās doties iepirkties vai iziet no mājas ar kādu neobligātu pienākumu, un viņas visas vienoja un vienlīdzīgas padarīja šī nemitīgā un kopīgā dūkoņa, kam reizēm pievienojās svilpošana - un svilpotāji bija puikas, kuri negāja uz skolu un tāpēc drīkstēja piedalīties un iekļauties šajā sievišķajā pasaulē: veikalu kurjeri uz velosipēdiem ar smagām piegādājamo preču kastēm, slimi bērni gultās, apkrāvušies ar komiksiem, bilžu un pasaku grāmatām, strādājošie bērni un slinkie bērni - tie svilpoja un nemitīgi cits citu apskauda. Šī klusā dziedāšana skanēja katru dienu no agra rīta līdz vēlam vakaram, dziedāja līksmas balsis un sarūgtinātas balsis, griezīgas un neskanīgas, tumsnējas un melodiskas, greizas un blondas, visos noskaņojumos un visos apstākļos, un dziesma nebija atkarīga no tā, kas kurā mājā notiek, vai citu spriedumiem: tāpat dungoja arī tā kalpone, kura vēroja, kā izkūst saldējuma torte manu vecvecāku mājās, kad viņi vēl nebija mani vecvecāki, jo es vēl nebiju piedzimis un man vēl nemaz nebija iespējas piedzimt; tāpat tai pašā dienā un tais pašās mājās svilpoja tas puika, tuvodamies vannasistabai, kurā varbūt nedaudz agrāk kāda jauna sieviete bija dūkusi kādu melodiju, baiļu pārņemta, ūdens un asaru saslapinātu seju. Un pēcpusdienās šo dungošanu trauslākās un maigākās balsīs turpināja vecāsmātes, atraitnes un vecmeitas, sēdēdamas šūpuļkrēslos vai uz dīvāniem, vai atpūtas krēslos, pieskatot un izklaidējot mazbērnus un radu bērnus vai palaikam uzmetot skatienu jau mirušu ļaužu portretiem vai tādiem, kuros redzamos nav pratušas paturēt sev līdzās, nopūšoties un apvēdinoties, visu mūžu nemitīgi apvēdinoties pat tad, ja pienācis rudens vai pienākusi ziema, nopūšoties un dungojot, un vērojot, kā garām rit jau aizritējušais laiks. Un vēlos vakaros un naktīs klusā dziedāšana, nevienmērīgāka un izkliedētāka, turpināja skanēt no laimīgāko sieviešu guļamistabām, no to sieviešu istabām, kuras vēl nebija vecāsmātes vai atraitnes, un nebija vairs arī vecmeitas, tā bija rāmāka un glāsmaināka dungošana, tajā skanēja vairāk samierināšanās, un tā bija miega prelūdija un noguruma izpausme, tā pati, ko Mirjama man bija ļāvusi saklausīt no viesnīcas istabas, kura ne ar ko neatšķīrās no manējās, kad jau bija satumsusi nakts un Havanā bija tik karsts, manā medusmēnesī ar Luisu, kamēr Luisa nedziedāja un neko neteica, tikai iespieda seju dziļāk spilvenā.

Mana vecāmāte galvenokārt dziedāja savas bērnības dziesmas, Kubas dziesmas, tās, ko bija dziedājušas melnādainās aukles, kuras viņu pieskatīja līdz desmit gadu vecumam, kad viņa pameta Havanu, lai pārceltos pāri okeānam uz zemi, kurai viņa pati, viņas māsas un vecāki jutās piederīgi, lai arī pazina tikai pēc nostāstiem. Tās bija dziesmas un pasakas (manā atmiņā tās sajukušas kopā), kurās darbojās dzīvnieki ar absurdiem vārdiem, Govs Verumveruma un Mērkaķītis Čirrinčinčins, drūmas, afri-kāniskas pasakas, un, cik nu es atceros, Govi Verumverumu tās saimnieku ģimene ļoti mīlēja, tā bija lādzīga un dāsna govs, un bija šai ģimenei drīzāk aukles vai vecāsmātes vietā, tomēr kādu dienu, nonākuši bada vai ļaunu domu varā, ģimenes locekļi nolēma govi nokaut, izcept un apēst, un skaidrs, ka nabaga Verumveruma neko tādu saviem vistuvākajiem cilvēkiem piedot nevarēja, un, tikko ikviens no ģimenes ļaudīm bija norijis pa kumosam viņas gabalos sadalītās, vecās un sīkstās gaļas (tādējādi paveicot sava veida metaforisku kanibālisma aktu), tieši turpat uz vietas ēdamtelpā no visu ēdēju vēderiem sāka atbalsoties dobja balss, kas vairs nekad neapklusa un nemitīgi atkārtoja vārdus, kuriem mana vecāmāte tīšuprāt lika izskanēt sevišķi biedīgi, visiem spēkiem turoties pretī smiekliem: “Govs Verumveruma, Govs Verumveruma,” un tā tas dunēja no viņu vēderiem mūžīgi mūžos. Mērkaķīša Čirrinčinčina piedzīvojumus es gan laikam esmu aizmirsis, jo tie bija pārlieku samežģīti, taču man šķiet, ka arī viņa liktenis nebija diez ko jautrāks un beigu beigās viņu uzdūra uz iesma kāds baltādainais, ko lieki sirdsapziņas pārmetumi nemocīja. Dziesma, ko blakusistabā tikko bija dziedājusi Mirjama, Luisai neko nenozīmēja, un šajā ziņā mūsu zināšanās vai sapratnē par notiekošo un visu, kas tika runāts aiz sienas un balkona durvīm, tagad bija parādījusies vismaz viena nenoliedzama atšķirība. Jo vecāmāte bieži mēdza man stāstīt pasaku, kuru bija iegaumējusi no savām melnajām auklēm un kuras nepārprotamo seksuālo simbolismu es nekad iepriekš nebiju uztvēris - līdz brīdim, kad izdzirdu to no Mirjamas, pareizāk, līdz izdzirdu, kā viņa dzied drūmās un mazliet komiskās dziesmas rindiņas, kas bija daļa no pasakas, kuru vecāmāte man stāstīja, lai iedvestu īslaicīgas un jautrības iekrāsotas bailes (viņa man mācīja bailes un pasmiešanos par bailēm): nostāsts vēstīja par jaunu meiteni, kas bija apveltīta ar lielu skaistumu, par kuru lielāka bija tikai viņas nabadzība; un šo meiteni bildināja ārkārtīgi bagāts, izskatīgs svešzemnieks ar spožām nākotnes izredzēm, ārzemnieks, kas bija apmeties Havanā un dzīvoja tur neaprakstāmā greznībā, kaldams ambiciozus plānus. Meitenes māte, atraitne, kuras liktenis pilnībā bija atkarīgs no vienīgās meitas, proti, no tā, cik veiksmīgi viņu izdosies izprecināt, aiz priekiem nezināja, kur likties, un, ne mirkli nevilcinādamās, deva piekrišanu, kad pārsteidzošais svešzemnieks lūdza meitenes roku. Taču kāzu naktī, kad māte piesardzības vai apdomības dēļ modri palika sardzē pie jaunlaulāto istabas durvīm, viņa vairākas reizes dzirdēja, kā meita šīs ilgās nakts laikā izdzied lūgumu pēc palīdzības: “Māmiņ, māmiņ, jen, jen, jen, čūska mani rij, jen, jen, jen.” Taču ikreiz, iekams alkatīgā māte paguva satraukties, viņas bažas izkliedēja znota ekstravagantā atbilde: “Tie ir meli, sievasmāt, jen, jen, jen, viss, ko darām, ir spēle, jen, jen, jen, kas ierasta manā dzimtajā pusē, jen, jen, jen.” Nākamajā rītā, kad māte (un tagad arī sievasmāte) iegāja jaunlaulāto istabā, lai ienestu brokastis un aplūkotu viņu laimes pilnās sejas, viņa ieraudzīja tikai milzīgu čūsku, kas gulēja asiņainā un sajauktā gultā, kur vairs nebija ne vēsts no nelaimīgās meitas, uz kuru viņa bija likusi tik lielas cerības.

Atceros, vecāmāte smējās, izstāstījusi šo drūmo pasaku, kurai varbūt mans pieauguša cilvēka prāts tagad ir pievienojis kādu vēl drūmāku detaļu (nedomāju, ka viņa tiešām būtu pieminējusi asinis vai to, cik gara bijusi nakts); viņa smējās bērnišķīgi un apvēdinājās (varbūt tie bija tie paši smiekli, ko viņa bija smējusi desmit gadu vecumā - vai varbūt vēl mazāka, tie paši vecie Kubas smiekli), nolaupot tikko stāstītajam pārmērīgu nopietnību un gādājot, lai arī es savos desmit vai vēl mazāk gados to neuztvertu pārāk nopietni, vai varbūt šī pasaka spēja iedvest tikai caurcaurēm sievišķīgas bailes, tās bailes, ko izjūt meitas, mātes, līgavas, sievasmātes, vecāsmātes un aukles, bailes, kas nesaraujami saistītas ar to pašu sfēru, no kuras visu dienu kopš agra rīta skan neapzinātā un klusā sieviešu dziedāšana -Madridē, Havanā un jebkur citur, dziedāšana, kurā iesaistījās arī puikas un kuru tie aizmirsa, tikko pārstāja tādi būt. Arī es biju šo dungošanu aizmirsis, tomēr ne pilnībā, jo pa īstam aizmirsis tu esi tikai tad, ja nevari atcerēties pat tad, kad kāds to pieprasa. Uz daudziem gadiem biju to aizmirsis, taču Mirjamas izklaidīgajai vai rezignētajai balsij pat nevajadzēja būt uzstājīgai un īpaši piepūlēties, lai mana atmiņa to atkal atgūtu šajā kāzu ceļojumā, šajā naktī, kad debesīs spīdēja gaļīgs mēness, kamēr mana sieva Luisa gulēja gultā slima, vēroja pasauli no spilvena vai varbūt vispār nevēlējās to redzēt.

Atgriezos pie viņas un noglāstīju matus un skaustu, kas atkal bija sasvīdis, viņas seja bija pavērsta uz skapja pusi, un varbūt mati atkal stiepās pār to kā smalkas, brīdinošas viltus grumbiņas. Apsēdos viņai pie labajiem sāniem un aizdedzu cigareti, oglīte iemirdzējās spogulī, es negribēju uz sevi skatīties. Viņas elpa neizklausījās pēc aizmiguša cilvēka elpas, un es nočukstēju viņai pie auss:

- Rīt tu jutīsies labi, mīļā. Tagad guli.

Kādu brīdi smēķēju, sēdēdams uz gultas malas, no blakusistabas nekas vairs nebija saklausāms: Mirjamas klusā dziedāšana bija izrādījusies miega prelūdija un noguruma izpausme. Bija karsts, es nebiju paēdis vakariņas, miegs man nenāca, un nejutos arī piekusis, es nedungoju, arī lampu neizslēdzu. Luisa bija nomodā, taču nerunāja ar mani, pat neatbildēja uz manu vēlējumu, it kā būtu sadusmojusies uz mani Gijermo dēļ vai varbūt Mirjamas dēļ, taču negribētu to izrādīt, nolēmusi labāk nogaidīt, līdz viss izkusīs miegā, kas nenāca un nenāca. Man šķita, ka saklausu, kā Gijermo aizver balkona durvis, taču es pie savējā margām vairs nestāvēju un necēlos augšā paskatīties. Nokratīju cigaretes pelnus pārāk spēcīgi un neveikli, un uz palaga nokrita ogle, un, iekams es to satvēru pirkstos, lai iemestu pelnutraukā, kur tā izplēnēs un neko nevarēs sadedzināt, ieraudzīju, ka palagā jau sāk veidoties ar gaismu apmalots caurums. Manuprāt, ļāvu tam izplesties lielākam, nekā būtu saprātīgi, jo vēroju to vairākas sekundes, skatījos, kā aplis aug un plešas lielāks, vienlaikus melns un kvēlošs plankums, kas saēd palagu.

Ar Luisu es biju iepazinies aptuveni pirms gada -darbā, apstākļos, kas vienlaikus bija mazliet komiski un mazliet svinīgi. Kā jau minēju, mēs abi galvenokārt nodarbojamies ar tulkošanu gan rakstiski, gan mutiski (lai nopelnītu iztiku); es strādāju vairāk nekā viņa, katrā ziņā regulārāk, taču tas nenozīmē, ka es tā vai citādi būtu kompetentāks darba jomā, taisni otrādi, viņa ir profesionālāka vai vismaz radīja šādu iespaidu mūsu pirmās tikšanās reizē, vai arī vismaz tika vērtēta kā uzticamāka profesionāle.

Par laimi, mēs nestrādājam tikai dažādu starptautisko organizāciju rīkotajās sapulcēs un konferencēs. Lai arī tieši šim darbam ir nepārspējamas priekšrocības, jo patiesībā nav jāstrādā vairāk par sešiem mēnešiem gadā (divi mēneši Londonā vai

Ženēvā, vai Romā, Ņujorkā, Vīnē, vai arī Briselē un pēc tam divi mēneši atpūtas mājās, pēc kuriem atkal divi mēneši aizvadāmi tikko minētajās vietās), tomēr oficiālu runu un ziņojumu tulka vai tulkotāja darbs ir neizsakāmi garlaicīgs, gan tāpēc, ka bez izņēmuma visi parlamentārieši, delegāti, ministri, valdību vadītāji, deputāti, vēstnieki, eksperti un vispār visu daudzo pasaules nāciju pārstāvji runā pilnīgi vienādā, turklāt būtībā nesaprotamā žargonā, gan tāpēc, ka visi viņu uzsaukumi, runas, petīcijas, protesti un ziņojumi jau pēc sava rakstura ir nemainīgi letarģiski. Tie, kuri ar šo amatu nav nodarbojušies, varbūt domā, ka tas ir aizraujošs vai vismaz interesants un daudzveidīgs, un pat vēl vairāk - viņi var noticēt, ka tulks savā ziņā atrodas pasaules lielo lēmumu krustpunktā un no pirmavota saņem sevišķi sīku un svarīgu informāciju, visdažādāko informāciju par visiem dažādu tautu dzīves aspektiem, informāciju par politiku un urbānistiku, par lauksaimniecību un bruņošanos, par lopkopību un baznīcas lietām, informāciju no visdažādākajām jomām - par fiziku un lingvistiku, par militārām stratēģijām un olimpiskajām spēlēm, par policiju un tūrismu, ķīmiju un propagandu, seksu un televīziju, par vīrusiem, sportu un bankām, un tāpat par automobiļiem, hidrauliku, polemoloģiju, ekoloģiju un etnogrāfiju. Skaidrs, ka savas darba dzīves laikā esmu tulkojis visneiedomājamāko personāžu runas un tekstus par visnegaidītākajām tēmām (karjeras pirmsākumos mani izraudzījās par to, kura lūpām jāatkārto arhibīskapa Makarija pēcnāves vārdi, ja vēlamies minēt kaut vienu neparastu piemēru), un esmu spējis pārcelt un atkārtot savā valodā vai arī kādā no pārējām, kuras saprotu un kurās runāju, garum garas un konfidenciālas diskusijas par tik saistošām tēmām kā apūdeņošanas metodes Sumatrā vai etniskās minoritātes Svazilendā un Burkinā (agrākā Burkinafaso, galvaspilsēta Vagadugu), kur tām, tāpat kā visur citur, diez ko spoži neklājas; es atkārtoju sarežģītus pārspriedumus par to, cik pamatota vai, taisni otrādi, nevēlama, būtu bērnu seksuālā izglītošana venēciešu dialektā; par to, vai būtu rentabli turpināt finansēt visnāvējošāko un dārgāko ieroču ražošanu Dienvidāfrikas Armscor fabrikā, ņemot vērā, ka teorētiski tos nevar eksportēt; par iespējām izveidot vēl vienu Kremļa režīmu, šķiet, Burundi un Malāvi (galvaspilsētas Bužumbura un Zomba); par nepieciešamību atāķēt no Pireneju pussalas visu Spānijas austrumu piekrasti (ieskaitot Mursiju), lai pārvērstu to par salu un tādējādi paglābtu no ikgadējām lietavām un plūdiem, kas katru gadu nodara ievērojamu kaitējumu mūsu budžetam; par nierakmeņu izplatību Parmā, par AIDS ekspansiju Tristana da Kunjas salās, par futbola infrastruktūrām Arābu Emirātos, par nomākto noskaņojumu Bulgārijas jūras spēkos un par savādu aizliegumu apglabāt mirušos, kas smakodami krājās klajā laukā Londonderijā, jo tā bija lēmis vietējais mērs, kuram šis lēmums beigu beigās maksāja amatu. Esmu tulkojis to visu un vēl vairāk, esmu to pārraidījis tālāk, svētbijīgā precizitātē esmu atkārtojis citu teikto - visu, ko teikuši eksperti un zinātnieki, visu jomu spīdekļi un pētnieki, gudri ļaudis no vistālākajām zemēm, neparasti ļaudis, eksotiski ļaudis, erudīti un izcilnieki, Nobela prēmiju laureāti un profesori no Oksfordas un Hārvardas, kuri sacerējuši ziņojumus par visnegaidītākajiem jautājumiem, jo šādu uzdevumu tiem devuši viņu valstu vadītāji vai valstu vadītāju pilnvarotie, vai šo vadītāju norīkotie pārstāvji, vai tikpat labi to vietnieki.

Patiesībā tulkojumi ir vienīgais perfekti funkcionējošais elements visās šajās organizācijās, un varētu pat teikt, ka tajās valda īsts tulkošanas drudzis, kaut kas slimīgs un nevesels, jo ikviens vārds, kas tajās (kādā sēdē vai asamblejā) tiek izrunāts, un ikviena aprakstīta papīra lapele, kas tām tiek nosūtīta, - vienalga, par kādu tematu, vienalga, kam adresēta, un, vienalga, ar kādu mērķi (pat ja tas ir slepens), nekavējoties tiek iztulkota vairākās valodās, tāpat vien, drošības pēc. Kad mēs, tulkotāji un tulki, strādājam, mēs tulkojam - rakstiski un mutiski - bez apstājas, gandrīz bez atpūtas, tulkojam visu, kas nāk priekšā, un lielākoties neviens nemaz nezina, kāpēc tas, ko tulkojam, vispār tiek tulkots, kurām acīm un ausīm tas paredzēts, un lielākoties mūsu rakstiskie tulkojumi ir domāti arhīviem, bet mutiskie — saujiņai ļaužu, kas neprot arī to otro valodu, kurā visu pārceļam. It visas stulbības, ko jebkurš stulbenis, daudz nedomādams, atsūta jebkurai no šīm organizācijām, nekavējoties tiek pārtulkotas sešās oficiālajās valodās: angļu, franču, spāņu, krievu, ķīniešu un arābu. Visam ir jābūt izlasāmam franciski un visam ir jābūt izlasāmam arābiski, visam jābūt ķīniski un tāpat krieviski - ikviena nejēgas nejēdzībām, ikvienai spožajai domai, kas uzzibsnījusi kāda idiota prātā. Visticamāk, tālāk nekas netiek darīts, tomēr tulkojumiem ir jābūt. Ne reizi vien man ir lūgts iztulkot faktūrrēķinus, lai gan tos vajadzētu tikai vienkārši apmaksāt. Esmu pārliecināts, ka šie faktūrrēķini kādā arhīvā tiks glabāti mūžīgi mūžos, pārcelti franciski un ķīniski, spāniski un arābiski, angliski un krieviski un varbūt vēl citās valodās. Reiz mani steidzami aicināja uz tulka kabīni, kur būšot jātulko runa (rakstiski to nebiju saņēmis), ko teiks valstsvīrs, kurš, kā es pats pāris dienu iepriekš biju lasījis avīžu pirmajās lappusēs, bija zaudējis dzīvību valsts apvērsumā, kas veiksmīgi sarīkots ar mērķi viņu gāzt.

Šajos starptautiskajos forumos vislielāko saspīlējumu rada nevis niknās diskusijas starp dažādu pušu pārstāvjiem un delegātiem, kad viena valsts grasās pieteikt karu citai, bet gan tie brīži, kad izrādās, ka tam vai citam runātājam nav pieejams tulks vai arī tulks piepeši apklust ziņojuma vidū kādas fiziskas vai psihiskas vainas dēļ (kas, starp citu, gadās salīdzinoši bieži). Šai darbā vajadzīgi norūdīti nervi - ne tik daudz tāpēc, ka ir grūti uztvert un nekavējoties nodot tālāk visu, kas tiek sacīts (un tas patiešām ir grūti), bet galvenokārt tā spiediena dēļ, kādam mūs pakļauj politiķi un eksperti, kas sanervozējas un pat pārskaišas, manot, ka kaut kas no viņu sacītā varētu palikt neiztulkots visās sešās minētajās valodās. Viņi mūs nepārtraukti uzmana, taisni tāpat kā mūsu tiešie vai ne tik tiešie priekšnieki (kas visi ir funkcionāri) uzmana, lai pārliecinātos, ka sēžam savās vietās, gatavi tulkot visu — neizlaižot ne vārda — visās pārējās valodās, ko gandrīz neviens neprot. Vairāk par visu delegāti un pārstāvji vēlas tikt tulkoti - gan mutiski, gan rakstiski, tulkojuma esamība vai neesamība viņiem rūp daudz vairāk nekā tas, vai viņu runas un ziņojumus uztvers atzinīgi un ar aplausiem, vai viņu priekšlikumus ņems vērā vai pat īstenos, kas gan nenotiek gandrīz nekad (proti, nav ne atzinības, ne aplausu, nekas netiek ņemts vērā vai īstenots). Reiz, kad Edinburgā notika Sadraudzības valstu sanāksme, kurā attiecīgi visi dalībnieki bija angļu valodas pratēji, kāds Austrālijas referents, uzvārdā Fleksmens, jutās aizvainots, ieraudzījis, ka tulku kabīnes ir tukšas, bet viņa kolēģi ērti sēž zālē bez austiņām uz ausīm un runu klausās pa taisno no mikrofona, kurā to ierunā viņš pats. Fleksmens pieprasīja, lai viņa vārdi tiktu tulkoti, bet, kad viņam aizrādīja, ka pēc tulkojuma nav nekādas vajadzības, pārskaitās, rupji nolamājās un sāka tik ļoti pārspīlēt savu jau tāpat briesmīgo Austrālijas akcentu, ka pārējo valstu pārstāvjiem (un pat dažiem austrāliešiem) viņa teiktais vairs nebija saprotams, tāpēc tie sāka žēloties un, padevušies pieredzējušu asambleju dalībnieku nosacījuma refleksam, uzlika austiņas, kā parasts darīt, ja dzirdamo citādi saprast nevar. Pārliecinājušies, ka atšķirībā no citām reizēm austiņās valda pilnīgs klusums (ne skaņas, nevienas pašas - ne skaidras, ne neskaidras), ņēmās protestēt vēl skaļāk, līdz Fleksmens piedraudēja, ka dosies uz kādu no tulku kabīnēm un no turienes tulkos sevi pats. Viņš jau bija pusceļā, kad gaitenī viņu tomēr apturēja; steigšus tika sameklēts austrāliešu tulks, kurš iekārtojās kabīnē un perfektā angļu valodā atkārtoja visu, ko viņa tautietis - īstens larrikin, ja vēlamies lietot vārdu, ko noteikti būtu lietojis viņš, - dārdināja no tribīnes savā nesaprotamajā Melburnas, Adelaidas vai Sidnejas piepilsētu un ostmalu izrunā. Beidzot redzēdams, ka tulks sēž kabīnē un uzcītīgi atkārto katru viņa izrunāto jēdzienu, Fleksmens tūlīt nomierinājās un atgriezās pie savas ierastās, neitrālās un puslīdz pareizās dikcijas, taču kolēģi to nemaz nepamanīja, jo bija nolēmuši runu klausīties pastarpināti - caur austiņām, kurās viss izklausās gan stomīgāk, gan svarīgāk. Tādējādi kulminēja tulkošanas drudzis, kas plosās un valda starptautiskajos forumos: tā kulminācija bija tulkojums no angļu valodas uz angļu valodu, turklāt šķiet, ne īpaši precīzs, jo dumpīgais austrāliešu orators bēra vārdus pārāk strauji, lai nepieredzējušais austrāliešu tulks pagūtu visu atkārtot tai pašā ātrumā, neko neizlaižot.

Dīvaini, bet būtībā visu kongresu un asambleju dalībnieki vairāk uzticas tam, ko dzird austiņās, proti, tulku teiktajam, nevis tam, ko dzird nepastarpināti no runātāja (proti, tam pašam, tikai sakarīgāk izpaustam) pat tad, ja paši prot valodu, kurā tas uzstājas. Tas ir dīvaini, jo patiesībā neviens nevar droši zināt, vai no tulka kabīnes skanošais tulkojums ir pareizs un precīzs, un nav vērts pat piebilst, ka ļoti bieži tam nepiemīt ne viena, ne otra nosauktā īpašība, jo tulks var būt dumjš, nezinošs, slinks, izklaidīgs, ļaunprātīgs vai paģiru mocīts. Šādus pārmetumus tulkotāji (proti, tie, kas tulko rakstiski) velta mutiskajiem tulkiem: visi faktūrrēķini un stulbības, ko viņi savos drūmajos kabinetos pārceļ citā valodā, var tikt piekasīgi pārbaudīti, un ikviena viņu pieļautā kļūda var tikt atklāta, par to var ziņot priekšniecībai un pat uzlikt sodu, turpretī no tulku kabīnēm kārtīgi neapdomāti vārdi skrien gaisā un tos neviens nekontrolē. Tulki neieredz tulkotājus, un tulkotāji neieredz tulkus (tieši tāpat sinhronie tulki neieredz tos, kuri nodarbojas ar kon-sekutīvo tulkošanu, un konsekutīvie tulki - sinhronos), un es, kas esmu darījis abus šos darbus (tagad gan esmu tikai tulks, tas ir izdevīgāk, lai arī drausmīgi nogurdina un kaitē psihei), labi pazīstu abu pušu izjūtas. Tulki sevi uzskata par pusdieviem vai puszvaigznēm tikai tāpēc, ka uzturas valstu vadītāju, dažādu augstu amatpersonu, to vietnieku un pārstāvju tuvumā, un tie, kā zināms, bez tulkiem vai, pareizāk, bez viņu klātbūtnes un darbošanās nekādi nevar iztikt. Katrā ziņā nav noliedzams, ka pasaules varenie bieži pievērš viņiem savas acis, un tas mudina tulkus allaž izskatīties nevainojami un ģērbties smalki, un nereti caur kabīnes stikliem gadās redzēt, kā šī amata pārstāvji ķemmē matus, sakārto kaklasaites mezglu, krāso lūpas, ar pinceti izrauj liekos matiņus, notrauc sīkus gruzīšus no drānām vai pielīdzina vaigubārdu (un rokās viņiem mūždien ir spogulītis). Skaidrs, ka tas aizvaino un aizskar rakstisko tekstu tulkotājus, kuri allaž kvernē savos nožēlojamajos kabinetos, kas turklāt ir kopīgi ar kolēģiem, taču, apzinādamies savu atbildības sajūtu, tulkotāji uzskata, ka ir nesalīdzināmi nopietnāki un kompetentāki nekā augstprātīgie tulki, kas sēž savās kabīnēs - individuālās, caurspīdīgās, ar skaņas izolāciju un reizēm pat aromatizētās (favorītisms pastāv arī šajā jomā). Ikviens nicina un ienīst visus pārējos, taču mums visiem kopīgs ir tas, ka neviens no mums itin neko nezina par tiem aizraujošajiem tematiem, ko pirmīt uzskaitīju. Piemēram, es esmu tulkojis runas un tekstus, ko iepriekš pieminēju, taču patiesībā neatceros no tiem gandrīz ne vārda; ne jau tāpēc, ka ir pagājis laiks un atmiņa spēj saglabāt tikai noteiktu informācijas daudzumu, - esmu to visu aizmirsis, jo neko no tā visa vairs neatcerējos arī pašā tulkošanas brīdī, proti, arī tobrīd es īsti neapjēdzu ne oratora teikto, ne to, ko īsu mirkli pēc viņa

vai - kā tas vismaz teorētiski notiek - sinhroni ar vinu atkārtoju es. Viņš vai viņa kaut ko teica, pēc tam to pašu teicu vai atkārtoju es, taču atkārtoju automātiski, un šādai atkārtošanai nav nekā kopīga ar izpratni, pareizāk, tās abas nav savienojamas: tikai tad, ja cilvēks nesaprot un vispār neasimilē to, ko dzird, viņš vairāk vai mazāk precīzi var to atkārtot (jo sevišķi, ja viss tiek uztverts un pārraidīts tālāk bez pauzēm), un tieši tāpat notiek ar šī paveida rakstītajiem tekstiem, kam ar literatūru nav nekāda sakara un ko tulkojot nav iespējas neko labot, pārveidot vai griezties atpakaļ. Tā nu visa šī vērtīgā informācija, kas, dažuprāt, mums - starptautisko organizāciju tulkiem un tulkotājiem - ir zināma, patiesībā paslīd mums garām no pirmā līdz pēdējam vārdam, izvairās no mums pilnībā, un mums nav ne jausmas par to, kas pasaulē tiek perināts, briedināts un plānots. Un, lai arī brīžiem, kad mums pienākusi kārta atpūsties, mēs paliekam turpat un, neko netulkodami, klausāmies, ko saka kāds no ietekmīgajiem ļaudīm, viņu visu lietotā, absolūti identiskā terminoloģija nav saprotama nevienam, kurš vēl nav zaudējis veselo saprātu, un tādējādi, pat ja reizēm mums kāda neizskaidrojama iemesla dēļ atmiņā iestrēgst kāds teikums, mēs apzināti cenšamies tos pēc iespējas ātrāk aizmirst, jo glabāt savā galvā šo necilvēcīgo žargonu ilgāk, nekā nepieciešams, lai pārceltu to citā valodā vai citā žargonā, būtu gluži nevajadzīgas mocības un ārkārtīgi kaitīgi mūsu jau tāpat daudzcietušajam iekšējam līdzsvaram.

Starp citu, es nereti sev bažīgi jautāju, vai kāds vispār saprot jebko no tā, kas tiek runāts šajos forumos, jo sevišķi to caurcaurēm retoriskajās sēdēs. Pat ja mēs pieņemam, ka dalībnieki spēj saprast cits cita mežonīgo žargonu, tik un tā nevar noliegt, ka tulku varā ir pēc patikas mainīt runu saturu, toties nevienam nav nekādas iespējas reāli pārbaudīt viņu darbu, un nav arī laika neko no viņu sacītā apstrīdēt vai labot. Vienīgais paņēmiens, kā mūs, tulkus, patiešām izkontrolēt, būtu nosēdināt mums līdzās otru tulku ar austiņām un mikrofonu un likt tam sinhroni tulkot mūsu teikto atpakaļ uz sākotnējo valodu, lai būtu iespējams pārliecināties, ka sakām to pašu, kas tobrīd skan zālē. Taču tādā gadījumā būtu vajadzīgs arī trešais tulks ar tādu pašu ekipējumu un uzdevumu kontrolēt un tulkot atpakaļ otrā tulka teikto, bet droši vien būtu vajadzīgs arī ceturtais tulks, kurš uzmanītu trešo, un tā, šķiet, diemžēl līdz bezgalībai; tulkotāji kontrolētu tulkus un tulki - tulkotājus, referenti - kongresu delegātus, stenogrāfistes - oratorus, tulkotāji - politiķus un šveicari - tulkus. Visi cits citu tikai kontrolētu, neviens īsti neklausītos un neko nepierakstītu, bet tas ilgākā laika sprīdī nozīmētu, ka sēdēm, kongresiem, asamblejām pienāktu gals un arī visas starptautiskās organizācijas vajadzētu slēgt. Tāpēc tomēr ir jārēķinās ar zināmu risku un jāsamierinās ar incidentiem (reizēm smagiem) un pārpratumiem (reizēm ilgstošiem), ko nenovēršami izraisa tulku neprecizitātes, un, lai arī parasti mēs tīšuprāt nejokojam (tas var maksāt mums darbavietu), reizēm mums tomēr gadās aizšaut greizi. Gan pasaules nāciju pārstāvjiem, gan mūsu priekšniekiem funkcionāriem neatliek nekas cits kā mums uzticēties, un tieši tāpat citas iespējas nav arī dažādu valstu augstākajām amatpersonām, kad mūsu pakalpojumi ir nepieciešami ārpus organizācijām, tajās sapulcēs, ko pieņemts apzīmēt ar vārdkopu galotņu tikšanās, vai oficiālajās vizītēs, kad valstsvīri cits citu apmeklē draudzīgās, naidīgās vai neitrālās teritorijās. Taisnību sakot, šādos sevišķi nozīmīgos un delikātos gadījumos, no kuriem ir atkarīgi svarīgi tirdzniecības līgumi, neuzbrukšanas pakti, sazvērestības pret trešajām pusēm, kara pieteikumi vai pamiera noslēgšana, reizēm tomēr tiek mēģināts tulku kontrolēt, noliekot tam līdzās otru kolēģi, kuram gan nav jātulko tas pats otrreiz (tas radītu pārlieku jucekli), bet vērīgi jāklausās, ko saka pirmais, tas jāuzmana un jāapliecina, vai tiek tulkots pareizi. Tieši tā es iepazinos ar Luisu, kura nezin kāpēc tika uzskatīta par nopietnāku, uzticamāku un lojālāku nekā es un tāpēc bija izraudzīta par kontroltulku (viņus dēvē par drošības tulkiem vai drošības tīkla tulkiem, ko savukārt mēdz saīsināt vienkārši par “tīklu”, kas izklausās ļoti neglīti), lai apstiprinātu vai apstrīdētu manus vārdus augstākā līmeņa personīgās tikšanās laikā, kad pirms nepilniem diviem gadiem mūsu valstī viesojās Lielbritānijas pārstāvji.

Šādai sīkumainībai nav necik daudz jēgas, patiesībā ir tā: jo augstāk stāvošas amatpersonas tiekas, jo mazāk nozīmīgs ir viss, ko tās savā starpā pārrunā, un attiecīgi mazāku ļaunumu var nodarīt mūsu kļūda vai tīša neprecizitāte. Pieņemu, ka šie drošības pasākumi tiek veikti, vienīgi rūpējoties par iespaidu no malas un gādājot, lai fotogrāfijās un televīzijas sižetos vienmēr būtu redzami švītīgi ģērbtie tipi, kas saspringti sēž uz neērtiem krēsliem starp abiem valstsvīriem, kuri (atšķirībā no tulkiem) gan parasti ir iekārtojušies mīkstos atpūtas krēslos vai gigantiskos dīvānos; bet, ja pa vidu uz cietajiem krēsliem sēž veseli divi saspringti tipi ar pierakstu blokiem rokās, televīzijas skatītāju un laikrakstu lasītāju acīs attiecīgā tikšanās vēl lielākā mērā iemanto ledainu kalnu galotņu dvesmu. Skaidrs, ka visaugstākās amatpersonas šādos ceļojumos dodas kopā ar veselu komandu padomnieku, ekspertu, zinātnieku un speciālistu (kas, bez šaubām, ir tie paši, kuri sacer runas, ko augstākās amatpersonas nolasa, bet mēs - tulkojam), un, lai arī presei šī komanda paliek gandrīz nepamanīta, aizkulisēs tā notur tikšanās ar saviem kolēģiem - vietējiem ekspertiem un speciālistiem. Tieši viņi ir tie, kas diskutē un izlemj, zina un saprot, sacer divpusējos līgumus, nosaka sadarbības termiņus, izsaka slēptus vai atklātus draudus, izskata strīdīgos jautājumus, savstarpēji cits citu šantažē un cenšas izsist maksimālu labumu katrs savai valstij (taču viņi parasti prot runāt vairākās valodās, ir ārkārtīgi slīpēti un bieži vien iztiek bez mūsu pakalpojumiem). Turpretī augstākajām amatpersonām vispār nav ne jausmas par to, kas tiek plānots un perināts, vai arī viņi to uzzina tikai tad, kad viss jau ir galā. Viņi vienkārši palienē savu seju fotogrāfijām un televīzijas ziņu sižetiem, piedalās kādās īpaši svinīgās vakariņās vai ballēs un uzskrīpā savu parakstu uz dokumentiem, ko attiecīgā brauciena beigās viņiem priekšā noliek padomnieki. Tāpēc tam, ko šie pasaules verenie pārrunā savā starpā, gandrīz nekad nav nekādas nozīmes, bet vēl mulsinošāk ir tas, ka bieži vien viņiem vispār nav, ko pārrunāt. Mēs, tulki un tulkotāji, visi to lieliski zinām, tomēr mums vienmēr jābūt klāt šo privāto tikšanos laikā galvenokārt trīs iemeslu dēļ: augstākās amatpersonas gandrīz nekad neprot svešvalodas; bez mūsu klātbūtnes rastos iespaids, ka viņu pļāpāšanai netiek piešķirta vajadzīgā nozīme; ja izceļas kāda nesaprašanās, vienmēr var vainot mūs.

Toreiz augstā spāņu amatpersona bija vīriešu dzimuma, bet augstā britu amatpersona - sieviešu dzimuma, tāpēc droši vien tika nospriests, ka būs pareizi, ja pirmais tulks būs vīrietis, bet otrais, tā sauktais “tīkls” būs sieviete, lai radītu atbrīvotu un seksuāli līdzsvarotu atmosfēru. Es sēdēju uz moku krēsla starp abiem valsts vadītājiem, bet Luisa — uz tikpat neērtas mēbeles mazliet pa kreisi aiz manis, tas ir, starp sieviešu dzimuma amatpersonu un mani, taču mazliet iepakaļus - kā modrs un draudīgs stāvs, kurš ar acīm dzeļas man pakausī, bet kuru es varēju (puslīdz) samanīt tikai ar kreisās acs kaktiņu (toties labi redzēju viņas garās, sakrustotās kājas, kas apautas jaunās Prada kurpēs, un vistuvāk man atradās tieši zlmola vārds). Nedomāju noliegt, ka es viņu jau kārtīgi nopētīju (neapzināti), tikko ienācām atsevišķajā zālītē (neiedomājami bezgaumīgi iekārtotā), kad viņu man stādīja priekšā un iekams mēs abi apsēdāmies savās vietās, tas ir, kamēr fotogrāfi bildēja abus valstu vadītājus un tie abi izlikās, ka sarunājas telekameru priekšā: viņi tikai tēloja, jo mūsu vadonis neprata ne vārda angliski (jāatzīst gan, ka atvadoties viņš tomēr riskēja un teica Good luck), un tieši tāpat britu pārstāve neprata ne vārda kastīliski (lai gan, dzelžaini paspiežot man roku, sveicināja ar Buen dia). Un tā, kamēr viens spāniski murmināja nesakarīgas blēņas, kas fotogrāfiem un operatoriem nebija saklausāmas, ne brīdi nenovērsdams acis no savas viešņas un veltīdams tai platus smaidus, kam vajadzēja apliecināt, ka tikpat patīkami un glaimojoši ir arī viņa teiktie vārdi (taču, ja pareizi atceros, viņš atkārtoja: “Viens, divi, trīs un četri, priekšā daudzi kilometri”), godātā viešņa bēra visādas nejēdzības savā valodā, pārspēdama sarunbiedru smaida platumā (“Cheese, cheese,” viņa teica, kā jau angliski runājošie ļaudis, sastopoties ar fotogrāfiem, ir paraduši, un tad papildināja to ar dažādiem netulkojamiem onomatopoētisku vārdu virknējumiem, piemēram: “ Ttveedle twee die, biddle diddle, twit and fiddle, tweedle twang”).

Es, protams, atzīstu, ka daudz un plati, lai arī neapzināti, smaidīju Luisai šo prolegomenu laikā, kamēr mūsu iesaistīšanās vēl nebija nepieciešama (viņa man atbildēja tikai ar pus-smaidiem, galu galā viņa tur atradās, lai inspicētu mani), bet, kad pienāca mūsu kārta un mēs apsēdāmies, es vairs nevarēju ne uz viņu blenzt, ne uzsmaidīt viņai, un pie vainas bija jau iepriekš aprakstītais krimināli neērto krēslu izvietojums. Patiesībā mūsu iesaistīšanās nebija vajadzīga vēl kādu brīdi, jo, tikko žurnālisti bija izvadīti no sarunu telpas (“Pietiks,” viņiem teica mūsu augstā amatpersona, paceļot roku, ko rotāja laulību gredzens), kāds ceremonijmeistars vai kambarkungs aizvēra durvis no ārpuses un mēs palikām četratā, gatavi beidzot pievērsties cildenajai galotņu sarunai, - es ar savu piezīmju bloku rokā un Luisa ar savējo klēpī -, iestājās pēkšņs klusums, pilnīgi negaidīts un ārkārtīgi mulsinošs. Man bija uzticēts delikāts pienākums, sēdēju saspicējis ausis un gaidīju pirmos jēgpilnos vārdus, kas ļaus noprast sarunas toni un ko man nevilcinoties vajadzēs iztulkot. Uzlūkoju mūsu valsts vadītāju, uzlūkoju otras valsts vadītāju un atkal pievērsu skatienu mūsējam. Augstā viešņa ar apjukuma pilnu izteiksmi vēroja savus krēmīgos, bālos pirkstus un pa gabalu pētīja nagus. Namatēvs čamdīja žaketes un bikšu kabatas - ne tā kā cilvēks, kurš patiešām nespēj atrast meklēto, bet kā tāds, kurš tikai izliekas, ka kaut ko meklē, lai novilcinātu laiku (piemēram, taustoties pēc neesošas vilciena biļetes, ko tikko pieprasījis konduktors). Sajūta bija gluži kā zobārsta uzgaidāmajā telpā, un uz mirkli mani pārņēma bažas, ka mūsu valsts pārstāvis izvilks un visiem izdalīs žurnālus. Vaicājoši saraucis uzacis, uzdrošinājos pagriezt galvu uz Luisas pusi, un viņa pacēla roku (žests nebija skarbs), mudinot paciesties. Beidzot spāņu valstsvīrs no vismaz desmitreiz izčamdītās kabatas izvilka metāla cigarešu etviju (diezgan vulgāru) un jautāja savai kolēģei:

- Paklau, jūs neiebildīsiet, ja es smēķēšu?

Un es steidzos to iztulkot.

- Do you mind ifl smoke, Madam? - es teicu.

- Nē, ja pūtīsiet dūmus augšup, kungs, - atbildēja britu līdere, pārstājusi pētīt nagus un pieglauzdama svārkus, un es viņas teikto steigšus iztulkoju.

Spāņu valstsvīrs aizdedza cigarillu (pēc lieluma un formas tā izskatījās pēc cigaretes, taču bija tumši brūna, tāpēc domāju, ka tā bija cigarilla), pāris reižu dziļi ievilka dūmu un apzinīgi izpūta to pret griestiem, kas, kā ievēroju, bija pleķaini. Atkal iestājās klusums, un pēc mirkļa spānis piecēlās no sava ērtā atpūtas krēsla, piegāja pie galdiņa, uz kura stāvēja pat pārāk daudz pudeļu, ielēja sev viskiju ar ledu (nobrīnījos, ka viņam jau iepriekš to nav pasniedzis kāds viesmīlis vai ceremonijmeistars) un jautāja:

- Jūs taču nedzersiet, vai ne?

Un iztulkoju gan šo, gan atbildi, tikai jautājumam beigās atkal pievienoju pieklājīgu “kundze”.

- Šajā dienas stundā ne, un ceru, ka neiebildīsiet, ja es jums nepievienošos, kungs. - Un angļu dāma atkal saraustīja uz leju svārkus, kas jau tāpat bija kārtīgi nostiepti.

Ilgās pauzes un nožēlojamā saruna, pareizāk, atsevišķie, bezjēdzīgi pārmītie teikumi mani sāka garlaikot. Iepriekšējā reizē, kad biju tulkojis augsti stāvošu personu sarunu, man vismaz bija šķitis, ka savu izcilo valodas zināšanu dēļ esmu gandrīz vai neaizstājams. Nevaru teikt, ka viņi (spānis un itālis) nez ko dižu būtu apsprieduši, tomēr vajadzēja atveidot sintaktiski un leksiski diezgan sarežģītus izteikumus, ar ko netiktu galā kurš katrs viduvējs valodu pratējs. Turpretī visu, kas pagaidām bija izskanējis šoreiz, spētu iztulkot pat mazs bērns.

Mūsu priekšstāvis atkal apsēdās ar viskija glāzi vienā un ciga-rillu otrā rokā, iedzēra malciņu, smagi nopūtās, nolika glāzi, ieskatījās pulkstenī, nogludināja saburzītos žaketes stūrus, vēlreiz izčamdīja kabatas, ieelpoja un izpūta dūmus, negribīgi pasmaidīja (britu priekšstāve pasmaidīja pretī vēl negribīgāk un pakasīja pieri ar garajiem nagiem, ko vēl nesen bija pārsteigti vērojusi, un gaiss uz brīdi iesmaržojās pēc pūdera), un tad es sapratu, ka viņi visas trīsdesmit vai četrdesmit piecas sarunai atvēlētās minūtes var pavadīt šādi - kā nodokļu konsultanta vai notāra priekštelpā, vienkārši gaidot, līdz laiks aizritēs un kāds šveicars vai sulainis atvērs durvis līdzīgi kā universitātes dežurants, kas apātiski paziņo: “Laiks!”, vai kā medmāsa, kas griezīgā balsī izsauc: “Nākamais, lūdzu!” Vēlreiz pagriezos pret Luisu, šoreiz gribēdams slepus izteikt kādu komentāru (droši vien es caur zobiem būtu noņurdējis: “Cik stulbi!”), taču ieraudzīju, ka viņa smaidot, taču noteikti pieliek rādītājpirkstu pie lūpām un vairākas reizes pa tām viegli uzsit, tā piekodinot, lai klusēju. Zinu, ka nekad neaizmirsīšu šīs smaidošās lūpas, ko šķērso rādītājpirksts, kurš tomēr nespēj nodzēst no tām smaidu. Manuprāt, tieši šajā brīdī (vai šajā brīdī sevišķi skaidri) es nodomāju, ka būtu lieliski iepazīties ar šo meiteni, kas ir jaunāka par mani un nēsā tik labus apavus. Tāpat man šķiet, ka tieši viņas lūpu un rādītājpirksta salikums (pavērtas lūpas un rādītājpirksts, kas tās aizzīmogo, izliektas lūpas un taisns rādītājpirksts, kas tās pārdala uz pusēm) mani iedrošināja nebūt gluži precīzam, tulkojot nākamo jautājumu, kuru, izvilcis no kabatas prāvu atslēgu saišķi un sācis ar to nepieklājīgi spēlēties, beidzot uzdeva mūsu valsts vadītājs:

- Vai gribat, lai jums pasūtu tēju? - viņš jautāja.

Un es to neiztulkoju, tas ir, gribu teikt, ka vārdi, ko liku viņam mutē angliski, nebūt nebija tas pats pieklājīgais jautājums (no labas uzvedības rokasgrāmatas nācis, taču neapstrīdami ar novēlošanos), bet gan pavisam cits:

- Sakiet, vai jūsu zemē jūs mīl?

Sajutu Luisas izbrīnu sev aiz muguras un ne tikai — redzēju, kā viņa nekavējoties maina pozu un kā izbijusies nolaiž zemē kāju, kas visu šo laiku bija pārmesta pār otru (manā redzeslaukā visu laiku bija šīs patiešām garās kājas, kā arī jaunās un dārgās Prada kurpes, - viņa prata tērēt naudu, vai varbūt kāds viņai tās bija uzdāvinājis), un dažas sekundes, kas nebūt nebija īsas (jutu, kā man skaustā duras viņas izbīlis), es gaidīju, ka viņa iejauksies, mani nosūdzēs, izlabos un aprās, vai ari nekavējoties pārņems tulkošanu savā ziņā, jo tieši tāds taču bija “tīkla” uzdevums. Taču sekundes ritēja (viena, divas, trīs un četras), un viņa neko neteica, varbūt tāpēc (es nodomāju), ka britu priekšstāve neizskatījās aizvainota un atbildēja nevilcinoties, pat ar tādu kā apvaldītu dedzību:

- Bieži arī es pati sev to jautāju, - viņa teica un pirmo reizi sakrustoja kājas, vairs nelikdamās ne zinis par saviem apdomīgajiem svārkiem un atklājot skatieniem bālganus, asi stūrainus ceļgalus. - Protams, par mums balso un ne reizi vien. Mūs ievēlē, arī ne reizi vien. Un tomēr, dīvaini, tas nerada iespaidu, ka mūs mīlētu.

Iztulkoju precīzi, tikai no pirmā teikuma savā tulkojumā izmetu pāris lieko vārdu, lai spāņu valstsvīram viss izklausītos pēc spontānām britietes pārdomām, ko viņš, starp citu, šķiet, atzina par gluži labu sarunas tēmu, jo uzlūkoja angļu dāmu ar simpātijām, bez jebkāda pārsteiguma un, līksmi dzinkstinādams savas daudzās atslēgas, viņai atbildēja:

— Taisnība. Vēlētāju balsis, lai arī cik ļoti tās mums ir nepieciešamas, šajā ziņā nerada nekādu drošības sajūtu. Zināt, ko es jums teikšu? Es domāju, ka diktatorus, kas valda tajās valstīs, kur nekādu demokrātisku vēlēšanu nav, viņu zemēs mīl visvairāk. Protams, viņus arī vairāk ienīst, taču viņi saņem daudz spēcīgāku mīlestību, turklāt to cilvēku skaits, kas viņus mīl, nemitīgi pieaug.

Nospriedu, ka pēdējais izteikums “to cilvēku skaits, kas viņus mīl, nemitīgi pieaug” ir mazliet pārspīlēts vai pat melīgs, tāpēc precīzi iztulkoju visu, izņemot šos vārdus (tos es vienkārši izlaidu, cenzēju), un atkal gaidīju Luisas reakciju. Viņa atkal strauji pārmeta kāju pār kāju (zeltaini ceļgali, apaļi), un tas bija vienīgais signāls, ar kuru viņa man ziņoja, ka manu vaļību ir pamanījusi. Varbūt, es spriedu, viņai nekas nav iebilstams, lai gan man joprojām šķita, ka jūtu pakausī dzeļamies viņas izbrīnīto vai tikpat labi sašutuma pilno skatienu. Žēl gan, ka nedrīkstēju uz viņu atskatīties.

Britu politiķe manāmi atdzīvojās:

- Oo, domāju gan, - viņa teica. - Cilvēki lielā mērā kādu mīl tāpēc, ka viņus piespiež mīlēt. Tāpat taču notiek arī personīgajās attiecībās, vai tad ne? Cik daudz ir pāru, kas turas kopā vienīgi tāpēc, ka viens no diviem, tikai viens, ir darījis visu, lai abi par pāri kļūtu, un ir piespiedis otru sevi mīlēt?

- Piespiedis vai pārliecinājis? - jautāja mūsu valstsvīrs, un es redzēju, ka viņš jūtas apmierināts, ka ir norādījis uz šo niansi, tāpēc es tikai precīzi iztulkoju viņa formulējumu. Viņš joprojām pārāk skaļi džinkstināja savas neskaitāmās atslēgas, nervozs cilvēks, man bija grūti saklausīt teikto, bet tulks savu uzdevumu labi var veikt tikai klusumā.

Britu dāma atkal uzlūkoja savus garos, koptos nagus - tagad drīzāk neapzinātā koķetērijā, nevis bažīgi un raizīgi kā iepriekš, kad viņa tos pētīja tēlotā izbrīnā. Viņa gluži lieki saraustīja svārkus, jo kājas joprojām bija sakrustotas.

- Tas taču ir viens un tas pats, vai jūs tā nedomājat? Pastāv tikai atšķirības hronoloģiskajā secībā, ar ko tiek sākts, kas notiek mazliet agrāk, jo piespiešana un pierunāšana neizbēgami saplūst un pārvēršas viena otrā. Un tad jau, kā saka franči, ir faits accomplis. Ja kādā valstī pavēl mīlēt tās valdniekus, pavalstnieki beigu beigās šo uzskatu pieņem un sāk tos mīlēt, katrā ziņā iemīl tos daudz vieglāk nekā tur, kur tiem nekas netiek pavēlēts. Mēs savējiem to pavēlēt nevaram, tieši tā ir problēma.

Mani pārņēma šaubas, vai tikai viņas pēdējie vārdi nešķitīs pārāk ekstremāli mūsu līdera demokrātiskajām ausīm, un pēc īsa šaubu mirkļa, uzmetis skatienu otrām, daudz skaistākajām kājām, kas mani modri uzmanīja, es nolēmu noklusēt “tieši tā ir problēma”. Kājas nesakustējās, un jau nākamajā mirklī es pārliecinājos, ka mana demokrātiskā sīkumainība ir bijusi pilnīgi lieka, jo spānis atbildēja, apstiprinoši uzsizdams ar atslēgu saišķi pa zemo galdiņu:

- Tieši tā ir problēma, tieši tā ir mūsu problēma: mēs nekad nevarēsim viņus piespiest. Redziet, es nevaru rīkoties tā, kā darīja mūsu diktators Franko, kurš mēdza sapulcināt ļaudis kopīgi apliecināt atbalstu Orjentes laukumā, - un to es uzskatīju par nepieciešamu tulkot kā “lielā laukumā”, jo man šķita, ka Orjentes vārds lieki mulsinās anglieti, - es nevaru viņus sasaukt un pieprasīt, lai viņi mums uzgavilē, tas ir, lai uzgavilē ministru kabinetam, jo mēs jau neesam nekas vairāk, tikai daļa no valdības, vai ne? Bet Franko tā rīkojās vienā laidā, izmantojot jebkuru ieganstu. Runā, ka cilvēki esot bijuši spiesti tur iet un veltīt viņam ovācijas. Tā bija, taču nevar noliegt, ka laukums bija pārpildīts, ir saglabājušās fotogrāfijas un dokumentālās filmas, kam var ticēt, un nav iespējams, ka pilnīgi visi tur bija ieradušies piespiedu kārtā, sevišķi jau pēdējos gados, kad represijas vairs nebija tik skarbas un smagāk klājās varbūt vienīgi valsts ierēdņiem, kam varēja uzlikt visādus sodus vai atlaist no darba. Daudzi tolaik jau bija pārliecināti, ka tiešām mīl Franko, un kāpēc? Tāpēc, ka iepriekš gadu desmitiem no vietas viņus spieda Franko mīlēt. Mīlestība ir ieraduma lieta.

— Ak, dārgais draugs, — iesaucās britu valstssieva, — ja jūs zinātu, cik labi es jūs saprotu! Ja jūs zinātu, cik daudz es būtu gatava atdot par šāda veida atbalsta apliecinājumu. Diemžēl manā valstī tādus skatus, kad visa nācija sapulcējas kopā kā svētkos, var redzēt vienīgi tad, kad viņi protestē. Un ir diezgan nomācoši dzirdēt, kā viņi mūs apvaino, atteikdamies uzklausīt, pat neizlasījuši mūsu likumus, aizvainodami visu ministru kabinetu, kā jūs to tik precīzi pateicāt, ar saviem aizskarošajiem transparentiem, jā, tas ir drausmīgi nomācoši.

- Un tie saukļi. Viņi izkliedz saukļus, - iestarpināja mūsu valsts galva. Taču to es neiztulkoju, jo man tas nelikās pietiekami svarīgi, turklāt nemaz nebija laika, jo angļu dāma turpināja žēloties, viņā nemaz neklausīdamās:

- Vai tiešām viņi nekad nevar mums uzgavilēt? Es jautāju: vai tiešām mēs nekad neko neizdarām pareizi un viņiem pa prātam? Es ovācijas dzirdu tikai no savas partijas biedriem, un skaidrs, ka nevaru ticēt, ka šis atbalsts ir pilnīgi neviltots. Tikai karā mūs atbalsta, nezinu, vai esat to ievērojis, vienīgi tad, kad mūsu valsts iesaistās karā, tad gan...

Britu vadone domīgi apklusa pusvārdā, kā apcerēdama pagātnes urravas, kas no jauna nekad vairs neskanēs. Kautri un piesardzīgi viņa nocēla kāju no otras ceļgala un atkal enerģiski parāva lejup svārkus, brīnumainā kārtā panākot, ka tie pastiepjas par divu pirkstu tiesu zemāk. Man vairs nemaz nepatika pavērsiens, kādu manas vainas dēļ bija uzņēmusi šī saruna. Augstā debess, es nodomāju (taču man būtu gribējies pateikt to Luisai), šie demokrātiskie politiķi nostalģiski sapņo par diktatūrām, un, lai arī kādus panākumus viņi gūtu un lai arī cik lielu atbalstu baudītu, tas viss viņiem šķitīs vien slepeno totalitāro sapņu bāls atspīdums, jo klusībā viņi sapņo par pilnīgu vienprātību, par iekārtu, kur viņiem piekrīt ikviens, un, jo tuvāk šī neiespējamā visaptverošā kopuma daļējam piepildījumam viņi nonāk, jo lielāka ir viņu eiforija, tomēr gana viņiem nav un nekad nebūs; un, lai arī vārdos viņi slavina viedokļu dažādību, patiesībā viņi to uzskata par īstu lāstu un neciešamu traucēkli. Es godīgi iztulkoju visu dāmas teikto, izņemot beigu piezīmi par karu (negribēju, lai mūsu valsts vadītājam prātā ieperinātos nevajadzīgas idejas), un tās vietā liku viņai lūpās šādu lūgumu:

- Atvainojiet, vai jūs, lūdzu, varētu nolikt malā tās atslēgas? Pēdējā laikā man ļoti traucē visi trokšņi, es jums būtu ļoti pateicīga.

Luisas kājas nemainīja novietojumu, tāpēc, kad mūsu priekš-stāvis, viegli pietvīcis, atvainojās un nekavējoties ielika prāvo atslēgu saišķi atpakaļ žaketes kabatā (no tāda smaguma tā noteikti ātri tiks pie cauruma), es uzdrošinājos nodot viņu vēlreiz, jo viņš teica:

- Protams, kad mēs izdarām kaut ko pareizi, neviens nekad nesasauc demonstrāciju, lai izrādītu mums prieku un atbalstu.

Turpretī es nolēmu viņu aizvadīt uz personiskāku teritoriju, kas man šķita mazāk bīstama un arī daudz interesantāka, tāpēc manā perfektajā angļu valodā viņš teica:

- Ja drīkstu jautāt un ja neuzskatīsiet to par netaktiskumu, vai jūs savā mīlestības dzīvē kādu esat piespiedusi jūs mīlēt?

Tai pašā mirklī sapratu, ka jautājums ir pārdrošs - jo sevišķi, ja uzdots anglietei, un biju pārliecināts, ka tagad gan Luisa ilgāk vairs neklusēs un beidzot iedarbinās drošības tīklu, nosūdzēs mani, padzīs no sarunu telpas ar kliedzieniem: kā gan kas tāds ir iespējams, cik tālu vispār var nolaisties, meli un farss, šī nav nekāda spēle! Mana karjera būs pagalam. Uzmanīgi un ar sirds drebēšanu uzlūkoju brīnišķīgās kājas, pār kurām nevienas rokas necentās pavilkt zemāk svārkus, turklāt tām šoreiz bija laiks apdomāties un reaģēt, jo arī britu dāma nesteidzās atbildēt un apdomājās ne vienu vien sekundi. Viņa apbrīnas pilna skatījās uz mūsu priekšstāvi ar pavērtu muti (pārāk biezi uzklātā lūpukrāsa bija iespiedusies viņai zobu spraugās), un viņš, sadūries ar kārtējo pauzi, kuru nebija izraisījis un kuru droši vien nemācēja izskaidrot, izvilka no etvijas vēl vienu cigarillu un aizdedzināja ar iepriekšējās izsmēķi, radot (manuprāt) ārkārtīgi sliktu iespaidu. Taču Luisas debešķīgās kājas nekustējās, tās joprojām palika sakrustotas, varbūt vienīgi mazliet nošūpojās: ievēroju tikai, ka viņa izslējās taisnāk savā slepkavīgi neērtajā krēslā, itin kā aizturot elpu, - varbūt iespējamā atbilde viņu biedēja vairāk nekā netaktiskais izlēciens, kuru jau bija par vēlu labot; vai varbūt, es nodomāju, arī viņai vienkārši gribas uzzināt atbildi, ja jautājums tik un tā jau ir uzdots. Viņa mani nenodeva, neko neiebilda, neiejaucās, cieta klusu, un es nodomāju: ja viņa man atļauj šo, tad atļaus man jebko visu manu mūžu, pareizāk, visu mana mūža vēl nenodzīvoto pusi.

- Hmm. Hmm. Ne vienu reizi vien, ne vienu reizi vien, -beidzot teica augstā angļu amatpersona, un viņas asajā balsī varēja saklausīt iedrebamies tālas emocijas, tik tālas, ka droši vien tās bija atgūstamas vairs tikai šādā veidolā - kā tikko manāma un negaidīta valdonīgas balss iedrebēšanās. - Patiesībā es mēdzu sev jautāt, vai mani vispār kāds ir mīlējis, pirms es uz šo mīlestību esmu piespiedusi, un tas attiecas arī uz maniem bērniem, uz bērniem pat vairāk nekā uz visiem citiem. Ar mani tā ir noticis vienmēr, bet es nezinu, vai pasaulē ir kāds, ar kuru tā nenotiek. Redziet, es neticu tām pasakām, ko rāda televīzijā, tam, ka cilvēki satiekas un iemīlas bez jebkādiem sarežģījumiem, un abi ir brīvi, gatavi iesaistīties attiecībās, ne viens, ne otrs nešaubās un nesāk visu nožēlot jau iepriekš. Neticu, ka kaut kas tāds vispār ir iespējams, pat agrā jaunībā ne. Ikvienas cilvēku attiecības vienmēr nozīmē neskaitāmus sarežģījumus un varmācību, un arī aizvainojumus un pazemojumus. Visi vienmēr visus piespiež -ne tik daudz darīt to, ko tie nevēlas, bet drīzāk darīt to, par ko tie īsti nezina, vai vēlas, jo gandrīz neviens nekad nezina, ko nevēlas, un vēl jo mazāk zina, ko vēlas, un nav nekādas iespējas to izdibināt. Ja nevienu nekad nepiespiestu kaut ko darīt, pasaule apstātos, viss sastingtu visaptverošās un nepārtrauktās šaubās, sastingtu uz visiem laikiem. Cilvēki grib tikai gulēt, neko citu. Priekšlaicīga nožēla mūs paralizētu; vienmēr ir drausmīgi iztēloties sekas darbībām, ko vēl neesam veikuši. Tieši tāpēc mēs, valdošie politiķi, esam tik nepieciešami, mēs atrodamies šeit, lai pieņemtu lēmumus, ko pārējie nemūžam nepieņems, jo viņus stindzina šaubas un gribasspēka trūkums. Mēs ieklausāmies viņu bailēs. “Aizmigušie un mirušie nav nekas vairāk par bildēm,” rakstīja mūsu Šekspīrs, un es reizēm domāju, ka tieši tā arī ir - visi cilvēki ir tikai bildes: šodienas aizmigušie un rītdienas mirušie. Tāpēc viņi par mums balso un mums maksā, viņi to dara, lai mēs viņus atmodinātu, lai viņiem atgādinātu, ka vēl nav pienākusi viņu stunda, kas agrāk vai vēlāk pienāks, un lai tostarp mēs pieņemtu lēmumus viņu vietā. Taču skaidrs, ka mums tas ir jādara tā, lai viņi nezaudētu pārliecību, ka izvēles joprojām izdara paši, līdzīgi kā pāri, kas saiet kopā, ticēdami, ka šādi ir izlēmuši abi, apzināti un būdami nomodā. Nav tā, ka viens no diviem būtu piespiedis otru — vai pārliecinājis, ja dodam priekšroku šādam apzīmējumam; īstenībā gan viens, gan otrs tika piespiests vai pārliecināts ilgajā procesā, kas abus saveda kopā - vai jums tā nešķiet? - un pēc tam pamudināja palikt kopā kādu laiku vai līdz pat nāvei. Gadās, ka abus piespiež kāds ārējs faktors vai kāds cilvēks, kurš nemaz vairs nav piedalīgs viņu dzīvē, vai arī viņus piespiež pagātne, pašu neapmierinātība, iepriekš piedzīvotais, neveiksmju pilnā biogrāfija. Vai arī tikpat labi viņus var piespiest kaut kas, ko viņi neapzinās un nemaz nevar apzināties, tā cilvēciskā mantojuma daļa, kas tikusi mums visiem un ko mēs nepazīstam, un neviens nezina, kad tas viss aizsācies...

Kamēr tulkoju angļu dāmas ilgās pārdomas (es gan atturējos tulkot “Hmm. Hmm...” un sāku ar “... es mēdzu sev jautāt,

vai mani vispār kāds...”, lai saruna izklausītos loģiskāk), viņa runājot ik pa laikam pieklusa, skatīdamās grīdā un bikli, domīgi smaidīdama, varbūt pat mazliet sakautrējusies, rokas noguldījusi uz augšstilbiem, kā nereti dara pusmūža sievietes, kad sēž bezdarbīgi un vēro, kā aizrit pēcpusdiena, lai gan šī sieviete nebūt nesēdēja bez darba un joprojām bija priekšpusdiena. Un, kamēr es gandrīz sinhroni tulkoju viņas pārdomas un klusībā minēju, no kurienes varētu būt nācis šis Šekspīra citāts (“The sleeping, and the dead, are but as pieturēs,” viņa teica, un brīdī, kad dzirdēju šos vārdus atskanam no viņas krāsotajām lūpām, es šaubījos, vai teikt “aizmigušie” un “bildes”), un kamēr prātoju, vai tikai visi šie pārspriedumi nebūs par daudzvārdīgu, lai tos pilnībā spētu saprast arī mūsu valsts priekšstāvis, un vai tikai viņš neapjuks, vai maz spēs atrast pienācīgu atbildi, es vienlaikus jutu, ka Luisas galva tagad atrodas tuvāk man, tuvāk manam skaustam, it kā viņa būtu pastiepusies vai mazliet pieliekusies, lai labāk dzirdētu abas versijas, aizmirsusi, ka jāievēro distance, tā īsā distance, kas šķīra viņu no manis un tagad, kad viņa bija pastiepusies uz priekšu (pievirzījusi man tuvāk seju: degunu, acis, muti; zodu, pieri un vaigus), bija sarukusi vēl īsāka, tik īsa, ka varēju sajust, kā viņas elpa viegli pieskaras man aiz kreisās auss; viņas viegli satrauktā, mazliet paātrinātā elpa tagad slīdēja gar manu ausi, aizskāra auss ļipiņu kā čuksts, kas ir tik kluss, ka tam nav nekāda vēstījuma vai nozīmes, it kā nododamā vēsts būtu tikai pati elpa un pats čukstēšanas akts, un varbūt arī vieglā krūšu cilāšanās, kura mani neskāra, taču kuru es jutu pavisam tuvu, tik cieši klāt un tik nepazīstamu. Tieši otra cilvēka krūtis mūs balsta, un patiesu atbalstu mēs jūtam tikai tad, ja kāds mums ir aiz muguras (piemēram, angļu valodā to apliecina arī pats darbības vārds to back) - kāds, kuru mēs varbūt pat neredzam, ir mums aiz muguras un piesedz ar savām krūtīm, kas teju teju mums pieskarsies un beigu beigās pieskaras, un reizēm šis kāds mums uzliek roku uz pleca, lai mūs mierinātu un arī lai pakļautu. Tieši tā guļ vai domā guļam lielākā daļa precēto un mīlētāju pāru, pirms laišanās miegā abi pagriežas uz vieniem sāniem tā, lai viens būtu ar muguru pret otru un justu, ka otrs - viņš vai viņa - sargā un balsta ar savām krūtīm, un, ja naktī gulētājs uzraujas no miega murga dēļ un nespēj no jauna iemigt, mokās ar drudzi vai jūtas vientuļš un pamests tumsā, viņam nevajag darīt neko citu kā pagriezties un ieraudzīt savā priekšā tā cilvēka seju, kurš viņu sargā, tā cilvēka seju, kurš ļaus savā sejā skūpstīt visu, kas skūpstāms (degunu, acis un muti; zodu, pieri un vaigus, visu seju), vai varbūt pusmiegā uzliks tam roku uz pleca, lai nomierinātu vai pakļautu, vai varbūt lai pieturētos un atbalstītos pats.

Tagad es zinu, ka Šekspīra citāts bija ņemts no Makbeta un šos vārdus izrunā Lēdija Makbeta, kad viņas virs atgriežas, tikko nogalinājis aizmigušo karali Dankanu. Tas ir viens no atsevišķajiem argumentiem vai drīzāk nesaistītajām frāzēm, ko Lēdija Makbeta iestarpina, cenzdamās mīkstināt to, ko viņas vīrs ir izdarījis, pareizāk, tikko ir pastrādājis un kas jau ir nelabojams, un cita starpā viņa saka arī, lai viņš nedomā “so brainsickly of things”, ko ir grūti iztulkot, jo brain nozīmē smadzenes-, bet sickly nozīmē slimīgs vai vārgs, lai gan šeit tas ir lietots kā apstākļa vārds; un tātad, burtiski tulkojot, viņa saka, lai vīrs par notikušo nedomā ar tik vārgām smadzenēm vai arī lai nepiepūlē savas smadzenes tik slimīgi; es nemaz nezinu, kā to pateikt manā valodā, un tā ir tīrā laime, ka angliete toreiz necitēja tieši šos

vārdus. Tagad, kad es zinu, ka šis citāts bija ņemts no Makbeta, es nevaru neapzināties (vai varbūt tā ir atcerēšanās), ka mums aiz muguras stāv arī tas, kurš mūs kūda, varbūt mēs viņu nemaz neredzam, bet viņš čukst mums ausī, mēle ir viņa ierocis un darbarīks, mēle ir kā lietus lāse, kas pēc negaisa krīt no dzegas vienmēr vienā un tai pašā vietā, kur zeme kļūst mīksta, līdz padodas un paveras, kļūst par caurumu vai varbūt eju, jo šī lāse nav tāda kā tā, kura nopil no krāna un pazūd izlietnes atverē, neatstājot uz emaljas nekādu pēdu, un nav arī kā asins lāse, kura tūlīt tiek noslaucīta ar pirmo, kas pagadās pa rokai, ar kabatlakatu, ar pārsēju vai dvieli, vai reizēm to aizskalo ar ūdeni, vai varbūt pa rokai ir tikai pati roka - tā cilvēka roka, kurš zaudē asinis, ja viņš vēl ir pie pilnas apziņas un nav savainojies pats, roka, kas pastiepjas pie vēdera vai pie krūtīm, lai aizspiestu ciet caurumu miesā. Mēle ausī ir arī skūpsts, kas vislabāk pārliecina izvairīgo, kurš neļaujas skūpstāms, un reizēm pretestību uzveic nevis acis, pirksti vai lūpas, bet tikai mēle, kas izpēta un atbruņo, čukst un skūpsta, mēle, kas sevi gandrīz vai uzspiež. Nav nekā bīstamāka par klausīšanos, klausīties nozīmē uzzināt, nozīmē zināt un būt dzirdējušam; ausīm jau nav plakstiņu, ko instinktīvi aizmiegt, lai nedzirdētu izrunāto; ausis nevar paglābties no tā, ko tūlīt (kā nojausma brīdina) izdzirdēs, un vienmēr ir par vēlu. Lēdija Makbeta musina Makbetu, bet vēl svarīgāks ir fakts, ka viņa par slepkavību uzzina jau nākamajā mirklī pēc tās pastrādāšanas, viņa no sava vīra lūpām dzird vārdus “/ have done the deed", tikko viņš ir atgriezies, “Esmu padarījis darbu”, “Esmu nodarījis to, kas bija darāms”, lai gan mūsdienās vārdu deed vairāk saprot kā varoņdarbs. Lēdija Makbeta dzird atzīšanos šajā darbā, rīcībā vai varonībā, un par īstu līdzzinātāju un sazvērnieci viņu padara nevis tas, ka viņa uz šo slepkavību ir musinājusi, nevis tas, ka viņa noziegumu ir izplānojusi un pēcāk palīdzējusi paveikt, un pat ne tas, ka viņa ir aplūkojusi vēl gluži silto līķi un nozieguma vietu, lai vainu uzveltu kalpiem, nē, par līdzzinātāju viņu padara zināšanas par noziegumu un to, kad un kā tas ir paveikts. Tieši tāpēc viņa grib mazināt notikušā nozīmību, varbūt ne tik daudz, lai nomierinātu šausmu pārņemto Makbetu, kam rokas ir notraipītas ar asinīm, bet drīzāk lai laupītu nozīmību pati savām zināšanām, lai aizgaiņātu savas domas: “Aizmigušie un mirušie nav nekas vairāk par bildēm”, “Tu laupi sev cildenos spēkus, domādams par notikušo tik slimi”, “Tā par šiem notikumiem nevajag domāt, jo tā mēs zaudēsim prātu”, “Nepadodies tik nomākts šīm domām”. Šos pēdējos vārdus viņa saka, kad apņēmīgi ir izgājusi no istabas un pēc brīža atgriezusies, notraipījusi kalpu sejas ar mirušā asinīm (“Ar viņa asinīm es pati...”), lai uzveltu vainu viņiem: “Man rokas ir tavā krāsā,” viņa paziņo Makbetam, “kauns, ka ir tik balta sirds,” itin kā gribēdama iedvest vīram savu vienaldzību pret nodarījumu, pati savukārt aptraipīdamās ar izlietajām Dankana asinīm, -ja vien balts šajā gadījumā nenozīmē bāls un bailīgs vai gļēvs. Viņa zina, viņa apzinās, kas ir noticis, un tieši tā ir viņas vaina, taču pati viņa noziegumu nav pastrādājusi, lai arī cik skaļi to nožēlotu vai tēlotu, ka nožēlo; roku aptraipīšana ar nogalinātā asinīm ir tikai spēle, izlikšanās, viltus savienība ar to, kurš tiešām ir nogalinājis, - jo vienu cilvēku divreiz nogalināt nevar, bet darāmais jau ir nodarīts: “/ have done the deed” - un te nav nekādu šaubu, kurš ir šis “es”, un, pat ja Lēdija Makbeta būtu vēlreiz ietriekusi dunčus noslepkavotā Dankana krūtīs, tas nepadarītu viņu par slepkavu - viņa tik un tā nebūtu piedalījusies nogalināšanā, jo Dankans jau ir nogalināts. “Kāda druska ūdens mūs attīra no šī darba” (vai varbūt pareizāk būtu: “attīrīs”), viņa saka Makbetam, zinādama, ka attiecībā uz viņu pašu šie vārdi ir patiesi, burtiski patiesi. Viņa pielīdzinās vīram un cenšas panākt, lai tas pielīdzinātos viņai, viņas tik baltajai sirdij: šajā brīdī viņa nebūt neuzņemas daļu vīra vainas, viņa tikai grib, lai tas pārņemtu viņas nelabojamo nevainību vai viņas gļēvulību. Kūdīšana nav nekas vairāk par vārdiem, tie ir pārtulkojami bezsaimnieka vārdi, kas ceļo no valodas uz valodu, no balss uz balsi, no gadsimta gadsimtā, - mūždien vieni un tie paši vārdi, kas musina uz vieniem un tiem pašiem nodarījumiem, kopš pasaulē ir cilvēki, valodas un ausis, kas klausās un dzird. Šie darbi, par kuriem neviens nezina, vai maz grib redzēt tos paveiktus, šie negribētie un neapzinātie nodarījumi, tikko tapuši pastrādāti, vairs nav atkarīgi no musinošajiem vārdiem, -tie tūdaļ šos vārdus izdzēš un paliek nošķirti no visa agrākā un vēlākā, paliek neatgriezeniski un nelabojami, bet vārdus gan var atkārtot un labot, vārdus var atsaukt un var noliegt, ka tie tikuši izrunāti, tos var sagrozīt un var aizmirst. Vienīgā vaina ir tā, ka šie vārdi ir dzirdēti, un tas ir nenovēršami, un, lai arī likums neatbrīvo no vainas to, kurš ir runājis (to, kurš runā), runātājs tik un tā zina, ka patiesībā neko nav nodarījis, pat ja ir musinājis ar savu mēli ausī, ar savām krūtīm pie muguras, ar savu satraukto elpu, ar savu roku uz pleca un nesaprotamo čukstu, kas mūs pārliecina.

uisa pirmā uzlika roku man uz pleca, taču domāju, kas es pirmais sāku viņu piespiest (piespiest mani mīlēt), lai gan šī nodarbe nekad nav viennozīmīga, tajā nav iespējama nepārtrauktība un tās efektivitāte lielā mērā ir atkarīga no tā, vai abas iesaistītās personas laiku pa laikam samainās lomām un piespiestais kļūst par piespiedēju. Tomēr domāju, ka sāku tieši es un vēl pirms gada, vismaz līdz mūsu kāzām un medusmēneša ceļojumam, tieši es biju tas, kurš ierosināja visu, kas tika nolemts: regulāri tikties, kopā iet vakariņās, kopā iet uz kino, pavadīt viņu līdz mājas durvīm, skūpstīties, ar kolēģiem samainīties tā, lai mūsu darba grafiki sakristu un mēs varētu dažas nedēļas kopā pavadīt ārzemēs, kādu nakti palikt pārnakšņot pie viņas (to es ierosināju, taču vienmēr gāju prom pēc nomoda skūpstiem un nomoda apskāvieniem), vēlāk arī sameklēt mums kopīgu mājokli, kad nospriedām apprecēties. Domāju, ka es biju arī tas, kurš ierosināja apprecēties, varbūt tāpēc, ka esmu vecāks, varbūt tāpēc, ka nekad agrāk to nebiju darījis — proti, nebiju ne precējies, ne ierosinājis to darīt, lai gan tomēr nē -bildinājumu es reiz biju izteicis, taču sakostiem zobiem un tikai tāpēc, ka biju iedzīts stūrī. Luisa visam piekrita, droši vien nemaz nezinādama, vai to vēlas, vai arī (ja viņa ir tāda veiksminiece) zinādama bez liekas domāšanas, tas ir, vienkārši darīdama. Kopš apprecējāmies, mēs kopā pavadām mazāk laika, un runā, ka tā notiekot bieži, taču mūsu gadījumā tas nebija izskaidrojams ar vispārēju atslābumu, kas papildina sasniegtā mērķa, ieguvuma vai beigu apziņu, bet gan no ārējiem un pārejošiem faktoriem, no nesakritībām mūsu darba grafikos: Luisa vairs nebija ar mieru tik daudz braukāt apkārt un pavadīt pa astoņām nedēļām ārzemēs, turpretī man vajadzēja turpināt to darīt un pat pastiept darba sesijas garākas, braukāt apkārt vēl vairāk, lai varētu tikt galā ar tēriņiem, ko prasīja mūsu jaunais, tik mākslīgi iekārtotais mājoklis. Savukārt iepriekš gandrīz gadu no vietas — tajā gadā pirms mūsu kāzām - mēs centāmies cik vien iespējams saskaņot darbus: Madridē viņa strādāja, kad Madridē strādāju arī es, un brauca uz Londonu, kamēr es biju Ženēvā, un pāris reižu mēs pat abi bijām Briselē vienā laikā. Bet pēc tam gandrīz gadu -mūsu pirmo laulības gadu - es biju projām ārzemēs daudz vairāk, nekā pats vēlētos, tā arī īsti nevarēdams aprast ne ar precēta cilvēka dzīvi, ne ar kopīgo spilvenu, ne ar mūsu jauno mitekli, kas agrāk nebija mājas ne vienam, ne otram no mums, turpretī Luisa gandrīz visu šo laiku uzturējās Madridē, šo dzīvokli iekārtojot un iepazīstot manu ģimeni, galvenokārt Ransu, manu tēvu. Šajā laika posmā, katru reizi atgriezies no kārtējā brauciena, atklāju, ka uzradušās jaunas mēbeles vai aizkari, vai pat kāda jauna glezna, tāpēc jutos kā svešinieks un visus mājas maršrutus, ko biju apguvis iepriekšējā reizē, man vajadzēja mācīties no jauna (piemēram, tur, kur iepriekš nebija nekā, tagad stāvēja turku dīvāniņš). Tāpat ievēroju šādas tādas pārmaiņas Luisā, tik tikko samanāmas pārmaiņas, kas skāra izteikti otršķirīgas lietas, kurām es tomēr pievērsu lielu uzmanību: nebijis matu garums, jauni cimdi, citādi žaketes polsteri, cita lūpukrāsa un pat mazliet mainījusies gaita, lai gan viņa joprojām valkāja tādus pašus apavus kā agrāk. Nekā īpaši uzkrītoša, tomēr tas viss bija pamanāms pēc astoņu - un pēc tam atkal nākamo astoņu - nedēļu prombūtnes. Savā ziņā mani kaitināja tas, ka šīs pārmaiņas, lai arī cik sīkas tās būtu, jau ir notikušas un es neesmu varējis vērot tās notiekam, it kā fakts, ka neesmu bijis to liecinieks (neesmu redzējis Luisu uzreiz pēc friziera, neesmu izteicis viedokli par jaunajiem cimdiem), neizbēgami izslēgtu manu iespējamo ietekmi gan uz šīm pārmaiņām, gan uz mūsu laulību, bet laulība, kā zināms, cilvēkus stipri iespaido un pārveido, un tieši tāpēc ir nepieciešama īpaša uzmanība tās sākumposmā. Luisu tā pārveidoja palēnām, kā jau tam jānotiek, sākumā sīkumos, kā gandrīz vienmēr notiek ar sievietēm, kad tās ir pakļautas dziļu pārveidojumu procesam, taču es sāku šaubīties, kas patiesībā šīs transformācijas vada vai ietekmē - vai tas vispār ir mans un mūsu laulības iespaids. Tāpat es nebūt nepriecājos, ievērojis, ka mūsu jaunajā dzīvoklī, kuru taču varēja iekārtot bezgalīgi dažādos veidos, te šur, te tur pazib gaume, kura nebūt nebija raksturīga Luisai un nebija arī manējā, lai gan man tā bija pat ļoti pazīstama un daļēji biju to mantojis. Mūsu jaunās mājas pamazām sāka atgādināt tās, kurās biju pavadījis bērnību, proti, Ransa, mana tēva, dzīvokli, it kā viņš, te viesodamies, dotu norādījumus, ko un kā labāk iekārtot, vai arī vienkārši ar savu klātbūtni vien radītu vajadzību pēc tā vai cita uzlabojuma, kas nekavējoties tika īstenots, jo manis paša lielākoties mājās nebija, bet Luisai trūka skaidra priekšstata par savām vēlmēm. Mans rakstāmgalds, par kuru biju izteicis tikai dažus nekonkrētus norādījumus, izskatījās gandrīz kā precīza kopija tam, kuru pirms divdesmit pieciem gadiem mans tēvs ar ārkārtīgi precīzām instrukcijām bija pasūtījis pie kāda Segovijas galdnieka, slavenā Fonfriasa, ar kuru pavisam nejauši kādā vasarā bija iepazinies: milzīgs galds, pārāk liels manām pieticīgajām vajadzībām, taisnstūraina U burta formā, ar neskaitāmām atvilktnēm, ko es nemūžam nemācēšu aizpildīt. Plaukti, ko es būtu vēlējies balti krāsotus (lai arī aizmirsu to Luisai pateikt), bija uzradušies, kamēr biju kārtējā darba braucienā, un bija sarkankoka tonī (protams, tikai sarkankoka tonī, ne jau no sarkankoka), un tas vēl nebija viss: mans tēvs, Ranss, bija pacenties arī izsaiņot manas mantu kastes un sakārtot manas grāmatas plauktos tā, kā viņš mēdza izvietot savējās — sašķirotas pēc valodām, nevis pēc jomām, turklāt autorus izkārtojot hronoloģiski pēc dzimšanas datuma. Kā kāzu dāvanu viņš mums pasniedza naudu (diezgan prāvu summu, viņš bija dāsns), taču drīz pēc tam, kamēr es biju prom, uzdāvināja mums divas vērtīgas gleznas, kas vienmēr bija karājušās viņa mājās (mazu Martinu Riko un vēl mazāku Budēnu), un tā nu pie mums pārceļoja skats uz Venēciju un skats uz Truvilu, abi ļoti skaisti, tomēr man labāk būtu paticis, ja tie aizvien vēl karātos turpat, kur bija karājušies gadu gadiem, nevis manas mājas viesistabā, jo šī Venēcija un Truvila, lai arī miniatūras (Santrovāzo doks un pludmale), man nesaraujami saistījās ar senām atmiņām par viesistabu viņa dzīvoklī. Tāpat bez manas ziņas pie mums atceļoja šūpuļkrēsls, mēbele, kuru ļoti augstu bija vērtējusi mana kubiešu vecmāmiņa, Ransa sievasmāte, kad manā bērnībā nāca pie mums ciemos, un kuru pēc vecmāmiņas nāves tēvs bija pievācis, ne tik daudz lai vienatnē šūpotos, bet gan lai izmantotu par papildinājumu oriģinālām pozām, izrādoties viesiem - draugiem un precētiem pāriem, kas pie viņa ciemojās bieži.

Ne tik daudz lai šūpotos. Ne tik daudz lai šūpotos vienatnē, protams, ja vispār ir iespējams uzzināt, ko cilvēki dara, palikuši vienatnē. Taču mans tēvs nemūžam tai krēslā nešūpotos, gluži otrādi - viņš tādu šūpošanos uzlūkotu kā privātu kapitulāciju, kā apstiprinājumu tam, no kā viņš vienmēr ir centies un lielākoties ari spējis izvairīties, proti, vecumam. Ranss, mans tēvs, ir trīsdesmit piecus gadus vecāks par mani, taču nekad nav bijis vecs, pat tagad ne. Visu mūžu viņš šo stāvokli atliek uz vēlāku laiku, atceļ uz citu dienu vai pavisam aizmirst, un, lai arī cilvēks neko daudz nevar iesākt pret to, kā pārveidojas āriene un skatiens (uz pirmo tas varbūt attiecas mazākā mērā), Ransa manierēs un garā es nekad neesmu redzējis apstiprinājumu tam, kā paiet gadi, - nekad vispār nekādu pārmaiņu, nekad nekādu noguruma vai smaguma zīmju, ko augot redzēju parādāmies pie savas mātes, un tāpat viņa acīs nekad neizdzisa mirdzums, ko reizumis uzliktās lasāmās brilles nekavējoties nodzēsa mātes sagurušajā skatienā, un tāpat likās, viņu nekādi neskar nelaimes un sarežģījumi, kas taču iezīmē ikviena cilvēka eksistenci, un tāpat viņš ne dienas nav pārstājis rūpēties par savu ārieni, vienmēr būdams perfekti uzcirties jau no agra rīta, itin kā gatavs piedalīties kādā ceremonijā pat tad, ja no mājas nemaz nav paredzēts iziet un ciemiņi nav gaidāmi. Viņš vienmēr smaržoja pēc odekolona un tabakas, un piparmētrām, reizēm mazliet arī pēc kāda stiprāka dzēriena un ādas, kā cilvēks no kolonijām. Pirms nepilna gada, kad mēs ar Luisu apprecējāmies, viņš izskatījās pēc pašpārliecināta, allaž smaidīga padzīvojuša vīrieša, kurš tīksminās par savu labi saglabāto jauneklīgumu un līksmi demonstrē tēlotu vieglprātību. Kopš es Ransu vispār atceros, mēteli viņš vienmēr ir nēsājis tikai uzmestu plecos, nemaukdams rokas piedurknēs, itin kā vienlaikus izrādot vienaldzību pret aukstumu un ciešu pārliecību, ka noteikts sīku ārēju detaļu kopums cilvēkam ļauj izskatīties elegantam vai vismaz brīvam. Pirms gada viņa mati vēl nebija kļuvuši plānāki, tie bija sirmi un biezi, un neiedomājami labi sasukāti, ar celiņu labajā pusē (ar ļoti precīzu celiņu kā bērnam), un tajos nebija manāmas nekādas dzeltenīgās nokrāsas - galva balta kā kokvilnas pogaļa, polāra galva, kas stalti slējās virs ideāli izgludinātiem krekliem un kaklasaitēm košās, patīkami saskaņotās krāsās. Viss viņā vienmēr ir bijis patīkams, sākot ar virspusīgi kaislīgo raksturu un beidzot ar atturīgi bezrūpīgajām manierēm, možo skatienu (it kā viss viņu uzjautrinātu vai it kā visā viņš prastu saskatīt uzjautrinošo pusi) un nebeidzamajiem, laipnajiem jokiem: vīrietis, kam netrūkst ne dedzības, ne asprātības. Viņa sejas vaibsti nav ideāli pareizi, tomēr viņš vienmēr ir uzskatīts par ļoti skaistu vīrieti; viņam patika patikt sievietēm, taču pilnīgi pietika ar simpātiju izrādīšanu pa gabalu. Tie, kas ar viņu iepazinās vēl pirms gada (un Luisa viņu pirmoreiz sastapa mazliet agrāk), noteikti saskatīja viņā pavecu un novītušu donžuānu, kurš dumpojas pret laika nesto sabrukumu, vai arī taisni otrādi - brunču medību teorētiķi, kura talanti nebūt nav izdzisuši, cilvēku, kurš allaž varējis dzīvot piesātinātu galanta kavaliera dzīvi, bet kurš tomēr -varbūt pūlēdamies glabāt uzticību vai tāpēc, ka pietrūcis īstās izdevības vai varbūt drosmes, - tā arī nav pārbaudījis savas īpašās spējas praksē; cilvēku, kurš vienmēr, tāpat kā novecošanu, ir atlicis arī praktisko pavedināšanu, varbūt negribēdams nevienam nodarīt pāri. (Taču mēs, bērni, par saviem vecākiem nekad neko nezinām vai arī sākam par tiem interesēties stipri vēlu.) Spilgtākā viņa sejas iezīme bija neticami možās acis, kas reizēm burtiski žilbināja ar atdevīgo vai ciešo skatienu, tās raudzījās tik vērīgi, it kā katrā brīdī redzamais būtu ārkārtīgi svarīgs, pelnījis ne tikai būt pamanīts, bet arī kārtīgi nopētīts, aplūkots ar vislielāko uzmanību, tikt iegaumēts un noglabāts atmiņā ar katru uztverto ainu, — acis kā fotokamera, kas nevar paļauties tikai uz saviem mehāniskajiem piefiksēšanas procesiem un būtu spiesta piepūlēties papildus, ieguldīt visus spēkus. Šīs acis glaimoja visam, ko uzlūkoja. Pēc krāsas tās bija ļoti gaišas, taču tajās nebija ne pilītes ziluma, tās bija tik gaiši brūnas, ka to bālums iemantoja dzidrumu un mirdzumu, spilgtākā gaismā tās šķita esam ilgi turēta baltvīna krāsā, bet ēnā vai naktī - piesātinātākā etiķa tonī, šķidras acis, drīzāk plēsīga putna, nevis kaķa acis, jo tieši šiem dzīvniekiem acis ir šādā krāsu gammā. Taču viņa acīm nepiemita nekas no putna acs stinguma vai apjukuma, tās allaž bija kustīgas un dzirkstošas, un tās ieskāva garas, tumšas skropstas, kas mīkstināja skatiena nemitīgās pārvietošanās ātrumu un spriedzi; šīs acis skatījās lepni un cieši, bet vienlaikus neļāva paslīdēt garām nekam, kas notika istabā vai uz ielas, līdzīgi kā pieredzējuša gleznu vērotāja acīm nevajag uzmest otru skatienu, lai zinātu, kas ir iegleznots gleznas fonā, jo šīs visaptverošās acis, ja vien prastu arī zīmēt, uzreiz varētu no jauna atkārtot visu kompozīciju, otrreiz to nemaz neaplūkojot. Otra iezīmīgākā Ransa sejas īpatnība un vienīgā, ko esmu no viņa mantojis, ir viņa mute, gaļīga un pārāk izteikti iezīmēta, it kā būtu pievienota vēlāk, pēdējā brīdī un piederētu kādam citam cilvēkam; tā ir viegli nesaderīga ar pārējiem vaibstiem, nošķirta no tiem, sievietes mute vīrieša sejā (kā daudzreiz esmu dzirdējis raksturojam manējo), sievišķīga, sarkana mute, kas nākusi no nez kuras vecvecmāmiņas vai sencenes, no kādas augstprātīgas sievietes, kura nav vēlējusies, lai tā iznīkst no pasaules reizē ar viņu, un nodevusi to mantojumā mums, lieki neuztraukdamās par mūsu dzimumu. Un vēl bija uzacis, trešā zīmīgā īpatnība, biezas un mūždien sarauktas - viena, otra vai abas reizē; šādi raukt uzacis viņš droši vien bija iemācījies jaunībā, no primitīvajiem trīsdesmito gadu aktieriem, pārņemot izteiksmi, kas pēc šīs senās desmitgades saglabājās vienīgi kā neapzināta un savāda ekstravagance, detaļa, kas aizmirsta sistemātiskajā iznīcībā, kam mūs pakļauj laiks, iznīcinādams visu, kas pagaidām esam un ko darām. Mans tēvs rauca biezās uzacis - sākumā salmu dzeltenas, pēcāk baltas -, rauca tās jebkura iemesla dēļ un arī bez iemesla, kā vēlēdamies, lai šāda uzacu kustība histrioniski papildina viņa aso, precīzo skatienu.

Tieši tā viņš vienmēr ir skatījies uz mani, kopš tiem laikiem, kad biju mazs bērns un man vajadzēja pacelt skatienu augšup pret viņa lielo augumu, ja vien viņš nepieliecās, nesēdēja vai negulēja. Tagad mēs esam vienāda auguma, taču viņa acis joprojām noraugās manī ar vieglu ironiju, - biezās, sarauktās uzacis kā atvērti saulsegi, dzēlīgās zīlītes kā melni punkti saulainajās varavīksnenēs, kā divi melnie centri vienā un tai pašā mērķī. Katrā ziņā tā viņš skatījās vēl nesen. Tā viņš skatījās uz mani todien, kad precējos ar Luisu, uz kuru viņš skatījās citādi, jo bija viņu iepazinis jau pieaugušu, pareizāk, kā saderinātu līgavu vīrietim, kurš vairs nebija bērns, taču kuru viņš, Ranss, bija iepazinis kā mazu bērnu un pārāk ilgi bija pret to izturējies kā pret bērnu, lai tagad pēkšņi savu attieksmi un skatienu varētu mainīt. Atceros, kādā svinību brīdī skaistajā un senajā Madrides Casino Alkalā ielā, kur bijām noīrējuši zāli, viņš mani aizkavēja nelielā blakustelpā pēc tam, kad liecinieki jau bija parakstījušies (viltus liecinieki, liecinoši draugi, tīri dekoratīvi parakstu licēji). Aizkavēja mani, uzliekot roku uz pleca (roku uz pleca), kad pārējie jau gāja ārā un atgriezās zālē, un tā mēs tur palikām divi vien. Tad viņš aizvēra durvis un apsēdās atpūtas krēslā, bet es atspiedos pret galdu un sakrustoju rokas uz krūtīm, mēs abi -viņš vairāk, es mazāk - bijām saposušies kā jau kāzās, lai ari tās bija laicīgas kāzās, parasta sarakstīšanās, nekas vairāk. Ranss aizkūpināja vienu no tievajām cigaretēm, ko parasti smēķēja sabiedrībā, nekad nevilkdams to dūmus uz iekšu. Saraucis uzacis īpaši augstu, tā, ka tās pārvērtās divos pīķos, viņš uzjautrināti pasmaidīja un notēmēja kvēlošu skatienu tieši pret manu seju, kas šajā brīdī gan atradās augstāk par viņējo. Un teica man:

- Labi, tu apprecējies. Un ko tālāk?

Viņš bija pirmais, kas uzdeva šo jautājumu, vai, pareizāk sakot, pirmais, kas izrunāja skaļi jautājumu, kuru es pats sev biju uzdevis jau visu priekšpusdienu pirms ceremonijas un arī iepriekš, jau kopš iepriekšējā vakara. Biju aizvadījis nakti, svaidīdamies seklā un saraustītā miegā, droši vien gulēju un tikai sapnī redzēju, ka visu laiku esmu nomodā, lai gan patiesībā atmodos tikai brīdi pa brīdim. Ap pieciem no rīta nevarēju izlemt, vai ieslēgt gaismu, jo bija pavasaris un pa puspavērtajām žalūzijām jau bija nojaušama rītausma, kas pārņēma ielu, un varēju izšķirt savas guļamistabas mēbeļu un priekšmetu aprises. “Es vairs nekad negulēšu viens, ja nu vienīgi paretam vai darba braucienu laikā,” es domāju, prātodams, vai iedegt gaismu vai skatīties, kā pāri jumtiem un koku galotnēm nāk rītausma. “Sākot no rītdienas un droši vien daudzus nākamos gadus es nevarēšu vēlēties ieraudzīt Luisu, jo viņu es redzēšu, tikko būšu atvēris acis. Nevarēšu minēt, kā viņa šodien izskatīsies vai kā būs ģērbusies, jo redzēšu viņas seju jau pašā dienas sākumā un droši vien redzēšu arī to, kā viņa ģērbsies, un varbūt pat viņa vilks to, ko es vēlēšos, ja pateikšu, kas man patīk labāk. Sākot no rītdienas, vairs nebūs visu to mazo nezināmo lielumu, kas gandrīz gadu ir aizpildījuši manas dienas un ir gādājuši, lai es šīs dienas izdzīvotu, cik labi vien iespējams — proti, vieglu gaidu un vieglas neziņas stāvoklī. Es zināšu pārāk daudz, zināšu vairāk, nekā es par Luisu vēlos zināt, man acu priekšā būs viss, kas mani viņā interesē, un ari tas, kas mani viņā neinteresē, vairs nebūs ne izvēles, ne atlases, nebūs pat tās maigās un niecīgās dienišķās izvēles, kas nozīmēja piezvanīt, sarunāt randiņu, satikties, ar skatienu pārmeklēt kino durvju priekšu vai raudzīties starp restorāna galdiņiem, vai arī ģērbties, taisīties un iet ārā no mājas, lai dotos ciemos vienam pie otra. Es neredzēšu rezultātu, es redzēšu tikai procesu, kas varbūt man nemaz neliksies saistošs. Nezinu, vai gribu redzēt, kā viņa velk zeķbikes, kā sakārto tās viduklī un virs cirkšņiem, nezinu, vai gribu zināt, cik daudz laika viņa no rītiem pavada vannasistabā, vai ieziežas ar krēmu pirms gulētiešanas un kādā noskaņojumā būs, kad pamodīsies un ieraudzīs mani sev blakus. Nedomāju, ka gribēšu viņu vēlos vakaros atrast jau zem segas ar naktskreklu vai pidžamu mugurā, man labāk patiktu izlobīt viņu no ielas drēbēm, laupīt viņai to ārieni, kuru viņa visu dienu rādījusi pasaulei, nevis to, kuru tikko ieguvusi manu acu priekšā, mūsu guļamistabas vientulībā, varbūt pagriezusi man muguru. Domāju, ka nevēlos šo starpstadiju, tāpat kā droši vien nemaz nevēlos pārāk labi iepazīt viņas esošos trūkumus un negribu būt spiests ievērot arī tos, kuri parādīsies mēnešu un gadu gaitā, trūkumus, par kuriem citi - kas redzēs viņu, redzēs mūs — neko nenojautīs. Un man liekas, es arī negribu runāt par mums, teikt mēs bijām tur aizbraukusi vai mēs pirksim klavieres, vai mums būs bērns, vai mums ir kakis. Varbūt mums būs bērni, un es nezinu, vai to gribu, lai gan nekas iebilstams man arī nebūtu. Toties zinu, ka gribu redzēt viņu aizmigušu, gribu redzēt viņas seju bez apziņas un miegainu, gribu iepazīt tās izteiksmes - maigas vai skarbas, izmocītas vai rāmas, bērnišķīgas vai piepeši novecojušas - brīžos, kad viņa nedomā ne par ko vai arī pati nezina, par ko domā, brīžos, kad viņa ir bezdarbīga, brīžos, kad neapdomā katru savu kustību un rīcību, kā zināmā mērā darām mēs visi, kad līdzās ir kāds liecinieks, pat tad, ja šis liecinieks mums ir nenozīmīgs, pat tad, ja tas ir tikai mūsu tēvs vai sieva, vai vīrs. Ir bijušas dažas naktis, kad jau esmu redzējis viņu aizmigušu, taču ar to nepietiek, lai pazītu viņu miegā, tai stāvoklī, kurā reizēm pārstājam būt līdzīgi sev pašiem. Tas, bez šaubām, ir iemesls, kāpēc es rīt precos, - es precos, lai dzīvotu ar viņu no dienas dienā, bet tāpat es precos, jo tā rīkoties ir loģiski un tāpēc, ka nekad agrāk neesmu to darījis, un svarīgākās lietas dzīvē mēs darām loģikas apsvērumu dēļ vai gribēdami tās izmēģināt, vai arī - kas būtībā ir tas pats - tāpēc, ka tās ir nenovēršamas. Soļi, kas no nejaušas nakts, kurai taču nebija paredzamas nekādas sekas, var aizvest līdz nenovēršamai situācijai, ja vien ir aizritējis gana daudz laika vai gana daudz abstraktās nākotnes, un, kad šāda situācija pienāk, mēs reizēm neticīgā satraukumā sev jautājam: “Bet ja es nebūtu iegājis tai bārā? Ko tad, ja es nebūtu aizbraucis uz to ballīti? Ja es to otrdien nebūtu pacēlis telefonu? Un ja tajā pirmdienā es nebūtu piekritis strādāt?” Tā mēs sev naivi jautājam, uz brīdi noticēdami (bet tikai uz brīdi), ka tādā gadījumā mēs nebūtu iepazinušies ar Luisu un tagad nebūtu nonākuši pie šīs nenovēršamās un loģiskās situācijas, kura ir tieši tik nenovēršama un loģiska, ka mēs nemaz vairs nevaram pateikt, vai to vēlamies vai tā mums iedveš šausmas, nevaram pateikt, vai tiešām gribam to, ko šķitāmies gribam līdz pat šai dienai. Taču mēs tik un tā vienmēr iepazīstamies ar Luisu, ir naivi uzdot šādus jautājumus, jo viss ir tā, kā ir, dzimšana izriet no nejaušas kustības, no frāzes, ko citā pasaules malā izrunājis kāds svešinieks, no tā vai citādi iztulkota žesta, no rokas nolaišanās uz pleca un čuksta, kas varēja arī netikt izčukstēts. Jebkura cilvēka jebkuros apstākļos (šaubās vai ar pārliecību, atklāti vai ar viltu) ikviens spertais solis un ikviens pateiktais vārds atbalsojas neiedomājamos veidos un iespaido tos, kuri mūs nepazīst un nemaz nevēlas pazīt, un arī tos, kuri vēl nav piedzimuši vai nezina, ka vajadzēs mūs paciest, un visi šie soļi un vārdi burtiski kļūst par dzīvības un nāves jautājumiem, daudzas dzīvības un nāves noslēpumaini aizsākas tur, kur neviens to sākotni nenojauš un neatceras, un jebkam par aizsākumu var kļūt alus, ko nolēmām tomēr iedzert, brīdi šaubījušies, vai mums pietiks tam laika, labais noskaņojums, kas mūs pamudināja izturēties jauki pret cilvēku, ar kuru mūs tikko iepazīstināja, atstājot neziņā par to, ka šis pats cilvēks pirms brīža ir kliedzis vai nodarījis kādam pāri, torte, ko piestājām nopirkt pa ceļam uz pusdienām vecāku mājās un beigu beigās tomēr nenopirkām, vēlēšanās klausīties kādā balsī, lai gan mums ir vienalga, ko tā saka, pārdroša telefona saruna, kurai tomēr sadūšojāmies, mūsu vēlme palikt mājās, kurai tomēr nepaklausījām. Iziet no mājām, runāt, darboties, kustēties, skatīties un dzirdēt, un tikt sadzirdētiem - tas viss mūs nemitīgi pakļauj riskam, taču, arī ieslēdzoties mājās, klusējot un sēžot pavisam rāmi, mēs nepaglābjamies no darbību sekām, no loģiskām un nenovēršamām situācijām, no tā, kas šodien neizbēgami notiks, bet bija tik neiedomājams pirms nepilna gada, un tāpat pirms četriem, desmit vai simt gadiem un arī vakar. Es domāju par to, ka rīt precos ar Luisu, taču pulkstenis jau ir pieci, tātad es precos šodien. Nakts mūsu izjūtās pieder iepriekšējai dienai, taču tā tas nav pulksteņos, manējais uz naktsgaldiņa rāda jau ceturksni pāri pieciem, modinātājs gan tikai četrpadsmit pāri pieciem, un abi nepiekrīt manai iekšējai sajūtai - vakardienas sajūtai, tai, ka joprojām ir vakardiena un šodiena vēl nav pienākusi. Pēc septiņām stundām. Varbūt arī Luisa nav aizmigusi, varbūt viņa guļ nomodā savā istabā tagad, ceturksni pāri pieciem, neieslēgusi gaismu, viena pati, es varētu viņai piezvanīt, tikpat vientuļai kā es pats, bet es varētu viņu izbiedēt, pēdējo reizi vienatnē, izņemot īpašus gadījumus un darba braucienus, mēs abi daudz braukājam apkārt, to vajadzēs mainīt, bet tikpat labi viņa varētu nodomāt, ka es nakts vidū zvanu, lai visu atceltu, lai atteiktos no visa, lai nostātos pret to, kas ir loģiski, un censtos novērst nenovēršamo. Neviens par nevienu nevar būt pilnīgi drošs nevienā brīdī, nevienam nedrīkst uzticēties, un varbūt viņa domā “Un ko tālāk? Ko tālāk?”, vai varbūt viņa domā par to, ka nemaz nezina, vai grib redzēt, kā es katru dienu dzenu bārdu, un klausīties, kā rūc bārdasmašīna, daži bārdas sariņi man jau ir sirmi, es izskatos daudz vecāks, ja nenoskujos, tāpēc es skujos katru dienu, skujos ar troksni, to es darīšu uzreiz pēc piecelšanās; ir vēls, un es neguļu, un rīt man labi jāizskatās, pēc septiņām stundām es liecinieku priekšā, sava tēva priekšā, arī viņas vecāku priekšā teikšu, ka palikšu līdzās Luisai, teikšu, ka tāds ir mans nodoms, pateikšu to likumīgi un skaļā balsī, un tā tas tiks pierakstīts, un tā arī paliks.”

— To pašu sev prasu arī es, — atbildēju tēvam. - Un ko tālāk.

Ranss pasmaidīja vēl platāk un atstāja gaisā dejojam krāšņu dūmu mākoni, kas viņa plaušās nemaz nebija pabijis. Viņš vienmēr smēķēja tikai dekoratīvi.

- Šī meitene man ļoti patīk, - viņš teica. - Viņa man patīk labāk par visām citām, ko esi man atrādījis šajos garajos gados, kad lidinājies no vienas puķes pie nākamās, nē, nemaz neiebilsti, tu lidinājies. Kopā ar viņu man ir jautri, un tā nemaz bieži nenotiek ar cilvēkiem, kam ir tik liela vecuma starpība, lai gan, protams, es nezinu, vai pagaidām viņa tik daudz uzmanības man neizrādīja tikai tāpēc, ka taisījās ar tevi precēties, vai tāpēc, ka skaidri nezināja, vai ar tevi precēsies, tāpat kā tu droši vien biji sevišķi laipns pret tiem idiotiem, viņas vecākiem, un pārstāsi tāds būt jau pēc dažiem mēnešiem, vismaz tā es domāju. Laulība maina visu, līdz pat vissīkākajām detaļām, pat mūsdienās, kad jūs domājat, ka tā vairs nenotiek. Visam, kas starp jums bijis līdz šai dienai, būs stipri maz līdzības ar nākamajiem gadiem, un par to tu pamazām varēsi pārliecināties jau sākot no rītdienas. No agrākajiem laikiem jums labākajā gadījumā atliks tikai daži veci, novazāti jociņi, ēnas, un arī tās jums ne vienmēr būs viegli atrast. Un dziļās jūtas, protams, tās arī paliks. Jums pietrūks šo mēnešu, ko pavadījāt, slēgdami savienības pret visu pasauli, pret visiem pārējiem, tas ir, es domāju, pietrūks kopīgās smīkņāšanas par citiem, bet pēc dažiem gadiem savienības jūs slēgsiet tikai viens pret otru. Tas nebūs nekas briesmīgs, neuztraucies, un, ja ilgi tiek dzīvots kopā, aizvainojums ir neizbēgams, kaitinoši, tomēr paciešami, katrā ziņā ne tik neciešami, lai atteiktos no kopīgās dzīves.

Viņš runāja lēnām, kā jau parasti, rūpīgi piemeklēdams atsevišķus vārdus (lidināties, savienības, ēnas), ne tik daudz precizitātes labad, bet drīzāk gribēdams atstāt iespaidu un panākt, lai es klausos uzmanīgi. Viņš piespieda klausītāju būt modram pat tad, ja tas šos vārdus bija dzirdējis jau tūkstošiem reižu. Taču šo gan viņš nekad nebija sacījis, vismaz es neko tādu neatcerējos dzirdējis, un mani pārsteidza neizprotamais tonis, kādā viņš to visu teica, - kā allaž ironisks, taču mazāk sirsnīgs nekā parasti: izklausījās, ka šos spriedumus izsaka cilvēks, kas svētkos vēlas nokaut katru prieku, un nebija nozīmes tam, ka es pats dažos brīžos biju domājis līdzīgi vai vēl ļaunāk, kopš mēs ar Luisu bijām vienojušies par kāzu datumu, kas šodien beidzot bija pienācis. Es gan biju domājis arī labāk. Katrā ziņā klausīties, kā to visu pasaka kāds cits, tomēr ir citādi.

- Kādi jauki un iedvesmojoši vārdi, - es viņam atbildēju. - Ko tādu es no tevis nebiju gaidījis. Vēl pirms brīža tu izskatījies visnotaļ apmierināts.

- Es ari esmu, tiešām esmu, kā nu ne, es pat ļoti priecājos, prasi, kam gribi. Es svinu jau visu dienu, sāku pirms oficiālās ceremonijas. Pirms izgāju no mājām, es spoguļa priekšā pacēlu par jums glāzi Reinas vīna, rīslingu, speciāli attaisīju pudeli, viss pārējais būs jāizlej. Redzi, kā es priecājos, esmu gatavs zaudēt pudeli laba vīna, lai tikai no rīta vientulībā varētu uzsaukt jums tostu.

Un, to teicis, viņš sarauca uzacis nevainīgā izteiksmē, un šoreiz viņa nevainībai bija piejaukta arī krietna daļa augstprātības un tēlota izbrīna.

- Ko tad tu mēģini man pateikt?

- Neko īpašu, neko īpašu. Es tikai gribēju dažas minūtes pabūt ar tevi divatā, neviens nemaz neievēros, ka mēs esam pazuduši, pēc ceremonijas mums vairs nav nekādas nozīmes, kāzas ir paredzētas viesiem, ne jau tiem, kas precas vai tās rīko. Un mēs esam izvēlējušies pareizo vietu, vai ne? Es tikai gribēju tev pajautāt to, ko pajautāju. Un ko tālāk? Bet tu man neatbildēji.

- Tālāk? Neko, - es teicu. Viņa izturēšanās mani bija mazliet aizkaitinājusi, turklāt man gribējās atgriezties pie Luisas un saviem draugiem. Varbūt man tiešām vajadzēja kādu stiprinājumu, bet Ransa sabiedrība nu nekādi nebija stiprinoša. No vienas puses, tas bija īsti raksturīgi manam tēvam - pavilkt mani malā visnepiemērotākajā brīdī, bet, no otras puses, tas nemaz nebija viņam tipiski. Savādi, ka viņš nevis vienkārši uzsita man pa plecu un novēlēja veiksmi, bet runāja te vairākas minūtes no vietas, turklāt tik retoriski. Cauri bikšu starām viņš saraustīja zeķes un tad apdomīgi sakrustoja garās kājas.

- Neko? Tas ir, kā - neko? Beidz, tā jau nevar sākt, kaut kas tev noteikti ir prātā. Tu tik ilgi neprecējies un tagad tomēr to izdarīji, vai varbūt pats vēl neesi to apjēdzis. Ja tu baidies padarīt mani par vectēvu, neuztraucies, manuprāt, man jau ir īstais vecums šim uzdevumam.

- Vai tieši to tu domāji, kad prasīji “ko tālāk”?

Ranss mazliet klīrīgi pieskārās saviem polāro sniegu matiem, kā reizēm neapzināti darīja. Viņš tos piekārtoja vai, pareizāk, ļāva rokai gar tiem noslīdēt, itin kā piekārtojot, lai gan matiem tik tikko pieskārās vien paši pirkstu gali, - it kā viņa neapzinātā vēlme būtu tos pieglaust, taču tiešs kontakts biedētu un liktu apzināties savas darbības. Viņam vienmēr un visur līdzi bija ķemme, taču to viņš nekad nelietoja liecinieku klātbūtnē, pat ja šis liecinieks bija paša dēls, puika, kurš vairs nebija puika, tomēr tāds joprojām bija palicis viņa acīs, lai arī nodzīvojis jau pusi mūža.

- Nē, nē, nekādā gadījumā, man nav nekādas steigas, un arī jums nevajag steigties, un es negribu jaukties iekšā, tikai izteicu viedokli. Es tikai gribēju zināt, kā tu domā stāties pretī šai jaunajai situācijai, tieši tagad, kad viss ir mainījies. Tas arī viss, parasta ziņkārība.

Un viņš pacēla un papleta rokas, itin kā rādīdams, ka nav apbruņots.

- Nezinu, es nekā nedomāju stāties tai pretī. Vēlāk es tev pastāstīšu, kā man iet. Bet, manuprāt, vismaz šodien tu no tādiem jautājumiem būtu varējis atturēties. Tā es būtu gribējis cerēt.

Es stāvēju atspiedies pret galdu, uz kura bija palikuši pēdējā brīdī piemeklēto liecinieku veltīgie paraksti. Paslējos mazliet stāvāk, tā raidot pirmo signālu, ka uzskatu šo sarunu par pabeigtu un vēlos atgriezties svinību zālē; taču viņš man nepievienojās un neveica atbilstošās kustības - nenodzēsa cigareti un nenocēla kāju no kājas. Viņa poza liecināja, ka šai sarunai vēl kādu brīdi jāturpinās. Nospriedu, ka viņš vēlas man pateikt kaut ko konkrētu, taču nezina, kā, vai ari nav pārliecināts, vai vispār man to teikt. Šāda izturēšanās bija caur un cauri Ransa stilā, viņš bieži piespieda citus atbildēt uz jautājumiem, kurus skaļi nemaz nebija izteicis, vai ari pievērsties kādai tēmai, kuru nebija pieminējis, bet kura riņķoja pa viņa uzkrītoši balto - talka balto - galvu. Es viņu pazinu pārāk labi, lai izdabātu un iesaistītos šai spēlītē.

- Cerēt, - viņš teica. - Nedomāju, ka kāds vispār uz kaut ko var cerēt. Es, piemēram, vairs necerēju, ka tu apprecēsies. Vēl pirms gada es būtu bijis gatavs saderēt, ka tu neprecēsies nekad, un patiesībā saderēju arī - ar Kustardoju un Rilandsu, piedevām rakstiski, un, kā redzi, zaudēju kādu drusku naudas. Pasaule ir pārsteigumu pilna un arī noslēpumu pilna. Mēs ticam, ka arvien labāk iepazīstam cilvēkus, kas ir mums līdzās, taču laiks atnes sev līdzi daudz vairāk nezināmā nekā zināmā, un varētu pat teikt, ka mēs ar katru brīdi zinām arvien mazāk un ēnas zona nemitīgi paplašinās. Jo spilgtāka būs gaisma, jo izteiktākas būs arī ēnas. Pieņemu, ka jums ar Luisu abiem ir savi noslēpumi. - Viņš uz dažām sekundēm pieklusa un, redzot, ka neko neatbildu, turpināja: - Protams, tu jau zini tikai savējos, jo citādi viņas noslēpumi vairs nebūtu nekādi noslēpumi.

Smaids joprojām vīdēja Ransa lūpās, kas bija tik īpatnējas un tik līdzīgas manējām, lai gan jau zaudējušas krāsu un iemantojušas daudz sīku, vertikālu grumbiņu, kas stiepās no zoda un padegunes, kur kādreiz jaunībā bija greznojušās ūsas, kā liecināja tālaika fotogrāfijas, bet dzīvē viņu ūsainu gan nekad nebiju redzējis. Likās, viņa vārdos slēpjas kas ļauns un viltīgs (pirmajā mirklī nodomāju, ka viņam ir zināms kaut kas par Luisu, un viņš ir gaidījis kāzu dienu, lai man to atklātu), taču tonī nekāda ļauna viltība šobrīd nebija saklausāma, un arī divdomīgs tas neizklausījās. Ja es nebaidītos no pārspīlējumiem, es teiktu, ka tas bija bezpalīdzīgs tonis. It kā viņš neilgi pēc sarunas sākuma būtu nozaudējis tās pavedienu un vairs nezinātu, kā tikt atpakaļ pie iecerētās tēmas. Es viņam varēju palīdzēt vai varbūt tomēr ne. Viņš draudzīgi smaidīja ar tievo cigareti rokā, tā jau bija izdegusi, pelnu stabiņš garāks par filtru, viņš jau labu brīdi nebija tos nokratījis un droši vien nedzēsa cigareti nost, lai nekļūtu vēl bezpalīdzīgāks. Paņēmu pelnutrauku un pastiepu uz viņa pusi, viņš nospieda izsmēķi un paberzēja pirkstu galus, nosmirdēja pēc svilstoša filtra. Viņš saņēma kopā rokas, lielas tāpat kā viss viņa augums un miltu baltā galva, tās par viņa vecumu liecināja mazliet vairāk, bet tikai mazliet - grumbainas, bet vēl brīvas no plankumiem. Tagad viņš mīļi smaidīja, kā jau parasti, smaidīja gandrīz līdzjūtīgi, bez izsmiekla, viņa acis raudzījās dzidri, acis kā lieli liķiera vai balzametiķa pilieni, mēs stāvējām drīzāk ēnā nekā gaismā. Viņš nebija vecs, nekad tāds nav bijis, kā jau iepriekš teicu, taču šajos mirkļos viņš man šķita novecojis, tā gan, un nobijies. Ir tāds rakstnieks Klerks jeb Lūiss, kurš pēc sievas nāves rakstīja pats par sevi, un sāka viņš tā: “Neviens man nekad nebija teicis, ka sāpes tik ļoti līdzinās bailēm.” Varbūt tās bija sāpes, kas vīdēja cauri Ransa, mana tēva, smaidam. Visiem zināms, ka mātes raud un jūt ko līdzīgu sāpēm un skumjām, kad precas kāda no viņu atvasēm, un varbūt mans tēvs juta ne tikai paša prieku, bet arī tās sāpes, ko būtu jutusi mana mirusī māte. Sāpes cita vietā, bailes cita vietā, sāpes un bailes, kas nākušas no cita cilvēka, kura seju gandrīz aizmirsuši bijām mēs abi, tas ir dīvaini, cik ātri izgaro to cilvēku vaibsti, kuri mūs vairs neredz un kurus vairs neredzam mēs - dusmu, prombūtnes vai pārguruma dēļ, un dīvaini ir arī tas, kā šos vaibstus vienas dienas laikā aizstāj to sastingušās fotogrāfijas, un tā mana māte ir zaudējusi brilles, savas brilles, ko pēdējos gados uz sagurušajām acīm nēsāja gandrīz nepārtraukti, viņa ir palikusi sastindzināta divdesmit astoņu gadu vecumā - tai portretā, ko es pats izvēlējos, sieviete, kas ir jaunāka nekā es šobrīd, viņai ir rāma izteiksme un acīs jaušas viegla samierināšanās, kāda, manuprāt, parasti tajās nebija redzama, jo šīs acis lielākoties smējās tāpat kā manas Havanas vecmāmiņas, mātesmātes, acis, un viņas abas smējās daudz, bieži smējās kopā, taču tāpat ir taisnība, ka viņu acīs reizēm parādījās ilgs sāpju vai baiļu skatiens, mana vecāmāte reizēm pārstāja šūpoties savā šūpuļkrēslā un palika sēžam, raudzīdamās nekurienē, sausām acīm, nemirkšķinot, kā cilvēks, kas tikko pamodies un vēl nav attapies no miega, un reizēm viņa tā palika skatāmies uz savas meitas fotogrāfijām - tās meitas, kura pameta šo pasauli vēl pirms manas dzimšanas, -skatījās minūti vai pat ilgāk, pilnīgi noteikti neko nedomājot, varbūt pat neko neatceroties, taču jūtot sāpes vai retrospektīvas bailes. Un arī mana māte tā reizēm skatījās uz savu tālo māsu, pārtrauca lasīt, noņēma brilles un, vienas rokas pirkstu ielikusi grāmatā, lai nenozaudētu īsto vietu, un otrā turēdama brilles, reizēm tā palika skatāmies nekurienē un reizēm uz mirušajiem, uz sejām, ko bija redzējusi pieaugam, bet nebija redzējusi novecojam, uz plakanām sejām, kam reiz bijis apjoms, uz sejām, kas reiz bijušas kustīgas un ko ātri vien pieradām redzēt sastingušas mierā, — ne uz pašām sejām, uz to atveidiem, un manas mātes dzīvā seja apstājās un skatījās melanholiskām acīm, kurās skum-jums varbūt bija uzradies no leijerkastes skaņām, kas manā bērnībā no Madrides ielām varēja ieskanēties visdažādākajās dienas stundās, un, kad leijerkaste sāka spēlēt, uz mirkli apstājās un ieklausījās visi, kas bija mājās, - mātes, slinkie vai slimie bērni, kalpones - visi pacēla skatienu un nereti pat piegāja pie loga vai izgāja uz balkona, lai atkal ieraudzītu to pašu, ko vienmēr, tumši iedegušu vīru ar platmali un leijerkasti, mehānisko vīru, kurš pārtrauca sieviešu kluso trallināšanu vai arī ievirzīja to citās melodijās, un visu tuvējo namu iemītnieku skatieniem uz mirkli lika kļūt melanholiskiem, bet manas mātes skatienam ilgāk nekā mirkli, jo sāpes un bailes nav ātri gaistošas. Mātes un bērni, un kalpones vienmēr atsaucās šim skaņām, paceļot skatienu, pastiepjot kaklu kā dzīvnieki, un tieši tāpat reaģēja, izdzirdot nažu trinēja slīpi piķējošo svilpienu, un tad sievietes mirkli apdomājās, vai visi naži mājās ir gana asi vai tomēr vajadzēs tos skriešiem nonest lejā uz ielas, pārtrauca visus citus darbus vai savu laiskumu, lai atcerētos asmeņus, lai domātu par asmeņiem vai varbūt lai mirklīgi domās pievērstos noslēpumiem, sargātajiem un nojaustajiem, proti, zināmajiem un nezināmajiem. Un tad reizēm, paceļot galvu, lai ieklausītos mehāniskajā mūzikā vai atkārtotajos svilpienos, kas lēnām virzījās uz priekšu pa ielu, viņu skatieni nolaidās uz aizgājēju portretiem, — puse mūža aizvadīta, palaikam uzlūkojot fotogrāfijas vai gleznotus portretus, kas vienmēr ir tik noslēpumaini, ar nekustīgām acīm un dumjiem smaidiem, un tāpat vesels mūžs vai puse mūža (tā otra, dzīvajos palikušā cilvēka - dēla, māsas vai atraitņa — mūža) paiet, saņemot šos skatienus dumji smaidošajā fotogrāfijā, par kuru pat vienmēr nav zināms, kur un kad tā tikusi uzņemta: mana vecāmāte, kas uzmet ātru skatienu savai mirušajai meitai, un mana māte - savai mirušajai māsai, kam kļuvusi par aizstājēju; mēs abi ar tēvu, kas skatāmies uz māti, un es, kas gatavojos skatīties uz viņu, uz Ransu, uz savu tēvu; un mana mīļā Luisa, kas, pirms brīža apprecējusies, ir tepat blakuszālē, nenojauzdama, ka mūsu šodien uzņemtās fotogrāfijas kādu dienu kļūs par mērķi viņas straujajiem skatieniem, kad viņai priekšā vairs nebūs puse dzīves, bet manējā jau būs beigusies. Taču neviens nezina, kādā secībā rindosies nāves un kādā paliks stāvam dzīvie, nezina, kuram pirmajam nāksies just sāpes vai bailes. Varbūt Ranss tagad iemiesoja sāpes un bailes, varbūt tās bija iemiesojušas visur - smaidīgajā, līdzjūtīgajā un rāmajā izteiksmē, rokās, kas tagad ir laiskas, saņemtas kopā un bez cigaretes, zeķēs, ko viņš saraustīja tā, lai neatklātos ne pleķītis kailas kājas, ne gabaliņš miesas, kas ir veca kā Govs Verumve-rumas gaļa, miesa no fotogrāfijas, un tāpat viņa raibajā, perfekti saskaņoto krāsu kaklasaitē, kas šodienas modei ir mazliet par platu, un skaisti sasietajā mezglā, kas ir mazliet par lielu. Izskatījās, viņš, te tā sēdēdams, jūtas pavisam brīvi un labi, it kā būtu Madrides Casino saimnieks, lai gan bija to tikai noīrējis, bet vienlaikus bija samanāms, ka pilnīgi brīvi viņš nejūtas, un es viņam nekādi nepalīdzēju pateikt to, kas malās viņam pa prātu, to, ko viņš bija nolēmis man pateikt - un joprojām nebija pateicis - manā kāzu dienā, kad aizkavēja mani šajā telpā līdzās svinību zālei, uzliekot roku man uz pleca. Pēkšņi es sapratu: pie vainas nebija tas, ka viņš nezinātu, kā sakāmo pateikt, - viņu paralizēja māņticība, neziņa, kas šoreiz nestu veiksmi un kas nelaimi - runāšana vai klusēšana, nerunāšana vai neklusēšana, nespēja izlemt, vai labāk ļaut, lai viss rit savu gaitu, neko lieki nepiesaukt un neizaicināt vai tomēr verbāli iejaukties, lai šo gaitu ietekmētu, visu ietērpt vārdos vai tomēr neko neteikt, brīdināt par draudošām briesmām vai tomēr necensties neko iedvest, un reizēm tie, kuri mūs brīdina piesargāties no tām vai citām domām, paši šīs domas mums iedveš, iemitina šīs domas mūsu prātā, gribēdami mūs no tām pasargāt, un panāk, ka domājam par to, ko citādi nemūžam nebūtu iedomājušies.

- Noslēpumi? Par ko tu tagad runā? - es noprasīju.

Ranss viegli piesarka, vai vismaz tā man izskatījās, un šis pietvīkums bija kā mirklīga viņa vājuma kulminācija un vienlaikus nobeigums; taču jau nākamajā mirklī viņš notrauca no vaigiem sārtumu, kāds vecākiem ļaudīm sejā iesitas reti, un reizē ar to aizslaucīja prom arī smaidīgo un mazliet pamuļķīgo sāpju vai baiļu (vai to abu) izteiksmi. Viņš piecēlās, tagad mēs abi esam viena auguma, un atkal uzlika man uz pleca savu lielo plaukstu, bet šoreiz darīja to, stāvēdams tieši pretī, nevis aiz muguras, un skatījās manī no niecīga attāluma, skatījās cieši, tomēr bez īpašas uzstājības, viņa plauksta uz mana pleca bija nolaidusies gandrīz kā plakanisks sitiens ar zobenu, ieceļot kādu bruņinieka kārtā: viņš bija izlēmis par labu aplinku vārdiem vai mājieniem, neko nebija izlēmis vai varbūt grasījas visu atlikt uz vēlāku laiku. Viņš runāja nopietni un mierīgi, tagad jau bez smaida, viņa īsais sakāmais izskanēja bez smaida, kas gandrīz vienmēr bija redzams viņa gaļīgajās lūpās (tādās pašās kā manējās), un, tikko šie vārdi bija pateikti, smaids tajās uzreiz atgriezās. Tad viņš paņēma nākamo tievo cigareti no sava vecmodīgā portsigāra un atvēra durvis. Telpā ieplūda svinību trokšņi, un es iztālēm ieraudzīju Luisu sarunājamies ar divām draudzenēm un savu bijušo puisi, kuru es nevaru ciest, taču viņa raudzījās uz mūsu pusi, uz durvīm, kas visu šo laiku bija stāvējušas aizvērtas. Ranss man pamāja ar roku kā atvadoties vai brīdinot, vai iedrošinot (itin kā teikdams “Gan tiksimies” vai “Turies”, vai “Esi uzmanīgs”) un izgāja no telpas, izgāja pirms manis. Redzēju, ka viņš tai pašā mirklī iejūtas ierastajā lomā, sāk jokoties un skaļi smieties, runājot ar kādu kundzīti, kas man nebija pazīstama, pilnīgi noteikti kāda no Luisas puses viešņām, no tās manu kāzu viesu puses, ko es nekad agrāk nebiju redzējis un, visticamāk, nekad vairs neredzēšu. Bet tikpat labi šo sievieti varēja būt ielūdzis mans tēvs: viņam vienmēr bijuši savādi draugi un tādi, kurus es nekad labi neesmu pazinis.

Tāds bija Ransa dotais padoms, viņa čuksts:

- Es tev teikšu tikai vienu lietu, - viņš sacīja. - Ja tev būs noslēpumi vai ja tev kāds noslēpums jau ir, nekad nestāsti tos viņai. — Un tad, atkal smaidot, piebilda: - Lai veicas.

Liecinieku paraksti palika šai telpā, un es nemaz nezinu, vai tos kāds savāca un kur tie atrodas tagad, varbūt tie nonāca atkritumos kopā ar tukšajām paplātēm un citām viesību atliekām. Katrā ziņā es tos nepaņēmu no galda, pret kuru kādu brīdi biju balstījies, ģērbies kā līgavainis, tai dienā, kad man pienācās tā ģērbties.

Vakar dīvainā kārtā no ielas sadzirdēju atskanam leijerkasti, mūsdienās tās gandrīz vairs nav saglabājušās, kļuvušas par retām pagātnes paliekām. Tūlīt pacēlu skatienu gluži kā bērnībā, spēlēšana bija pārāk skaļa un traucēja man strādāt, šīs skaņas pārlieku rosināja vecas atmiņas, lai es spētu sakoncentrēties jebkam citam. Piecēlos un piegāju pie loga, lai redzētu, kas spēlē, taču ne leijerkastnieks, ne viņa instruments neietilpa manā redzeslaukā, vini atradās mazliet tālāk aiz stūra, viņus aiz-sedza pretējā māja, zems nams, kas nenolaupa maniem logiem gaismu. Tas, bez šaubām, aizsedza viņus pavisam nedaudz, jo uz tā paša stūra es redzēju pusmūža sievieti ar tādu bizi kā čigānietei, taču ģērbušos bez folkloristiskām ārišķībām (tas ir, parastās ielas drēbēs), viņa stāvēja pret mani profilā un turēja rokā

pavisam mazu plastmasas šķīvīti, varbūt puķu poda paliktni, daudz monētu tādā nevarēja ietilpt, un ik pa brīdim droši vien to vajadzēja iztukšot, pārliekot saturu kabatā vai kādā somā, lai atkal būtu brīva vieta, tomēr neiztukšojot šķīvi pavisam un dažas monētas atstājot, jo nauda piesauc naudu. Klausījos labu brīdi, vispirms čotisu, tad kādu neatpazīstamu andalūziešu gabalu, pēc tam pasodobli un visbeidzot izgāju uz terases, lai paskatītos, vai neieraudzīšu leijerkastnieku cauri lapotnēm, izgāju, jau iepriekš zinādams, ka neko neieraudzīšu, jo, lai arī terase -izvirzīta kā jau visas terases - mani mazliet tuvināja ielai, tā atradās pa labi no mana loga un tātad piedāvāja vēl šaurāku skatu uz to, kas bija aiz stūra, aizslēpts, jo es skatījos pa kreisi. Uz ielas nebija daudz gājēju, sieviete ar bizi ik pa brīdim veltīgi sakratīja plastmasas šķīvīti, nodzinkstinot nedaudzās monētas, ko varbūt tajā bija iemetusi pati, jo, kā zināms, nauda piesauc naudu. Atgriezos pie rakstāmgalda un centos par muzikantiem nedomāt, taču nespēju, tā nu uzvilku žaketi un kāpu lejā, apņēmies šai muzicēšanai darīt galu. Pārgāju pāri ielai un beidzot ieraudzīju tumši iedegušu vīrieti ar vecu cepuri galvā un rūpīgi koptām, sirmām Ūsiņām, vīrieti ar nosauļotu, vēja aprautu ādu un laipnu izteiksmi, grumbiņu ieskautām, smaidīgām acīm, kas bija arī mazliet sapņainas vai aizklīdušas domās, kamēr viņš ar labo roku grieza kloķi, bet ar pretējo kāju, ar kreiso, sita ritmu pret ietvi, un abās kājās viņam bija pītas tīkliņkurpes ar baltām zolēm un tumši brūnu virsu, kam pāri gūlās platas, pārāk garas bikses. Viņš spēlēja pasodobli uz mana ielas stūra. Izvilku no kabatas banknoti un, turēdams to rokā, teicu viņam:

- Es jums iedošu šo naudu, ja pārvāksieties spēlēt uz nākamā stūra. Es te dzīvoju un šobrīd strādāju mājās. Bet ar mūziku pastrādāt nevaru. Sarunāts?

Vīrieša smaids pastiepās vēl platāks, viņš piekrītoši palocīja galvu un tūliņ arī pameta zīmi bižainajai sievietei, lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības: viņa ar pustukšo šķīvīti bija pienākusi tuvāk, tikko samanīja man rokā banknoti. Viņa pastiepa šķīvi uz manu pusi, un es tajā ieliku zaļo papīrīti, kur tas nepalika ilgāk par sekundi, trauks atkal bija gandrīz tukšs, bet banknote noglabāta kabatā. Madridē nauda nekad neceļo no rokas rokā.

— Paldies, - es teicu. - Bet tagad ejiet uz nākamo stūri, labi?

Tumši iedegušais vīrietis atkal palocīja galvu, bet es gāju atpakaļ mājās. Atgriezies savā piektā stāva dzīvoklī, neuzticīgi paskatījos ārā pa logu. Lai arī mūzika vēl bija saklausāma, tā skanēja klusāk un vairs nevarētu man traucēt koncentrēties, bet es tik un tā izliecos ārā pa logu, gribēdams pats savām acīm pārliecināties, ka mans stūris ir brīvs. “Jā, kungs, tūlīt,” pakalpīgi bija teikusi čigāniete, un viņi savu vārdu bija turējuši.

Šodien es apzinos divas lietas: pirmā un mazāk svarīgā ir tā, ka man nevajadzēja papildus uzstāt pēc tam, kad viņi jau bija pieņēmuši naudu un vienošanos, man nevajadzēja atkārtot: “Bet tagad ejiet uz nākamo stūri, labi?”, jau iepriekš apšaubot, vai mūsu līgums tiks ievērots (ļaunāks par visu bija aizvainojošais “labi?” beigās). Otra lieta ir daudz nopietnāka: tikai tāpēc, ka man bija nauda, es vakar no rīta izlēmu, ko darīt vai nedarīt diviem cilvēkiem. Es nevēlējos, lai viņi paliek uz kāda ielas stūra (uz mana stūra), un aizsūtīju viņus tālāk uz nākamo, ko viņi paši nebija izvēlējušies; viņi bija izvēlējušies manējo, varbūt nejauši, varbūt kādu noteiktu apsvērumu vadīti, varbūt bija kāds iemesls, kāpēc viņi stāvēja tieši uz manējā, nevis nākamā stūra, tomēr man par to nebija nekādas daļas, es nemaz necentos to noskaidrot, es vienkārši aizsūtīju viņus vienu kvartālu tālāk, uz vietu, ko viņi paši no brīvas gribas nebija izvēlējušies. Ar varu es viņus nespiedu, protams, tas bija darījums vai pakts, man bija izdevīgi iztērēt kādu drusku naudas, lai varētu strādāt mierā un klusumā (strādājot es nopelnītu vairāk), savukārt viņiem nebija vitāli svarīgi stāvēt tieši uz mana stūra, skaidrs, ka viņiem vairāk pa prātam bija paieties mazliet tālāk kopā ar manu naudu nekā palikt uz mana stūra bez naudas, tā viņiem bija izdevīgāk un viņi piekrita. Jāņem arī vērā, ka tā bija viegli nākusi nauda, viņiem būtu bijis jāspēlē stundām ilgi, lai to pašu summu savāktu sīkās monētās no nedaudzajiem un skopulīgajiem garāmgājējiem. Tas nebija nekas ļauns, pavisam sīks, nenozīmīgs starpgadījums, kas nevienam nekādi nav kaitējis, drīzāk var teikt, ka abas puses bija ieguvējas. Un tomēr man liekas briesmīgi, ka es varēju izlemt -jo man bija nauda un es varēju to brīvi tērēt -, kur saules nobrūninātajam vīrietim spēlēt leijerkasti un kur sievietei ar bizi pastiept savu šķīvīti pret garāmgājējiem. Es nopirku viņu soļus, nopirku viņu vakarrīta uzstāšanās vietu, uz mirkli nopirku arī viņu gribu. Es būtu varējis laipni palūgt, būtu varējis izskaidrot situāciju un ļaut, lai leijerkastnieks izlemj pats, jo galu galā arī viņi abi strādāja. Man šķita drošāk piedāvāt naudu un uzstādīt noteikumus tās saņemšanai. “Es jums iedošu šo naudu, ja pārvāksieties spēlēt uz nākamā stūra,” es viņam teicu. Pēc tam gan es pievienoju paskaidrojumus, taču patiesībā tie bija lieki, pēc naudas piedāvāšanas es varēju neko vairs neskaidrot, viņam tā bija liela nauda, bet man nenozīmēja neko, biju pārliecināts, ka viņš to paņems, un rezultāts būtu bijis tāds pats, ja es būtu nevis piesaucis savu darbu, bet vienkārši pateicis: “Jo es gribu, lai jūs ejat prom.” Vispār tieši tā notika, tieši tā es izdarīju, lai arī skaļi nebiju to pateicis, es viņu aizsūtīju kvartālu tālāk, jo man tā gribējās. Viņš bija ļoti jauks leijerkastnieks, no tiem, kādu mūsdienās tikpat kā vairs nav, reta pagātnes un manas bērnības palieka, man būtu vajadzējis izturēties pret viņu ar lielāku cieņu. Ļaunākais ir tas, ka varbūt arī viņam labāk patika tieši tāds risinājums, kāds tas patiesībā bija, nevis tāds, kādu es tagad iztēlojos kā vēlamo, proti, varbūt viņš labprātāk izvēlētos manu naudu, nevis manu cieņu. Es būtu varējis vispirms izskaidrot situāciju un laipni palūgt, lai viņš pārceļas kvartālu tālāk, un tad, ja viņš izrādītu pretimnākšanu un sapratni, iedot arī to banknoti, tad tā būtu dzeramnauda, nevis uzpirkšana, tad tiktu maksāts ar “atvainojiet, ka es jūs tā apgrūtinu”, nevis ar “vācieties no šejienes”; bet būtībā starp abiem variantiem nav lielas atšķirības, abās ir ietverts^, un nav nozīmes, vai šis nosacījums tiek izteikts tiešiem vārdiem vai paliek noklusēts, izskan pirms naudas došanas vai pēc tās. Savā ziņā es rīkojos skaidrāk un tīrāk, bez liekulīgas izlikšanās vai tēlotām jūtām, un risinājums bija izdevīgs mums abiem, tas arī viss. Bet tik un tā es viņu nopirku un lēmu pār viņa soļiem, un uz tā otra ielas stūra, kurp es viņu aizsūtīju, varbūt viņu notrieca smagā mašīna, kas veikalam pieveda preces un tieši tur uzskrēja uz ietves, un tā nebūtu viņu sabraukusi, ja vīrietis būtu palicis uz pirmā stūra, kuru bija izraudzījies pats. Vairs nekādu čotisu; platmale ir noripojusi zemē, un Ūsiņas notraipītas asinīm. Bet varētu būt arī otrādi, tikpat labi var pieņemt, ka es viņam izglābu dzīvību, aizsūtīdams kvartālu tālāk.

Taču tie ir tikai pieņēmumi un hipotēzes, bet gadās reizes, kad citu cilvēku dzīve, cita cilvēka dzīve (dzīves apveidi, tās turpinājums, nevis tikai daži soļi), ir atkarīga no mūsu lēmumiem un vilcināšanās, no mūsu gļēvulības vai drosmes, no mūsu vārdiem un mūsu rokām, reizēm arī no tā, ka mums nauda ir, bet tiem citiem ne. Netālu no Ransa mājām, proti, netālu no mājām, kur dzīvoju bērnībā un pusaudža gados, ir rakstāmlietu veikals. Un tur ļoti agri, jau trīspadsmit vai četrpadsmit gadu vecumā, sāka strādāt kāda meitene, gandrīz mana vienaudze, tikai mazliet jaunāka, veikala saimnieka meita. Tas ir veclaicīgs un pieticīgs veikaliņš, viena no tām vietām, ko progress aizmirst un atstāj nomaļus, lai uz šāda fona vēl vairāk izceltos tā totalitārie sasniegumi; daudzu gadu laikā tas gandrīz nav pieredzējis pārveidojumus, varbūt vienīgi pašos pēdējos gados, pēc tēva, vecā saimnieka, nāves, iekārtojums ir mazliet uzlabojies, viss ir drusku modernizēts un droši vien viņi arī nopelna mazliet vairāk. Tolaik, kad man bija četrpadsmit piecpadsmit, viņi, bez šaubām, pelnīja ļoti maz, un tieši tāpēc meitenei vajadzēja strādāt, vismaz pēcpusdienās noteikti. Šī meitene bija skaista, man viņa ļoti patika, es gandrīz katru dienu gāju uz rakstāmlietu veikaliņu, lai uz viņu paskatītos, un nevis pirku visu vajadzīgo vienā piegājienā, bet vienu dienu nopirku zīmuli, nākamajā -burtnīcu, vienu pēcpusdienu iegādājos dzēšgumiju, bet tintnīcu ne - lai būtu iemesls atgriezties atkal nākamajā pēcpusdienā. Izgudroju, kas vēl man varētu būt nepieciešams, un liela daļa manas kabatas naudas palika tur. Tāpat arī centos veikalā uzkavēties pēc iespējas ilgāk, negāju prom un svilpoju, gaidīdams, kamēr viņa mani apkalpos, svilpoju, jo tā tolaik mana vecuma puikas bija paraduši, un centos izmanīties tā, lai mani apkalpotu tieši viņa (vaktēju, līdz viņa būs brīva, un tikai tad vēru vaļā muti), nevis viņas tēvs vai māte, un vilcinājos arī ar promiešanu, un jutos laimīgs visu vakaru un visu nakti, ja biju saņēmis viņas smaidu, laipnu vai vismaz laipni iztulkojamu skatienu, bet visvairāk prieka man sagādāja domas par abstrakto nākotni, vēl bija gana daudz laika visam, tāpēc visu varēja atlikt, viņa bija turpat pēcpusdienu pēc pēcpusdienas, vienmēr atrodama, un manai nākotnei nebija iemesla kļūt konkrētai un pārstāt būt nākotnīgai. Mans vecums mainījās, un arī meitene kļuva vecāka, viņa pieauga un bija tikpat skaista vēl daudzus gadus, arī tad, kad jau strādāja veikalā arī no rītiem, sākot no sešpadsmit gadu vecuma, un augas dienas viņa pavadīja veikalā, nemitīgi apkalpoja pircējus, kamēr es mācījos universitātē, bet viņa vairs nemācījās. Es ar viņu nesarunājos tolaik, kad abi gājām skolā, un turpināju nesarunāties arī vēlāk, sākumā neuzdrošinājos runāt, bet pēc tam jau bija pagājis laiks, tā ir abstraktās nākotnes sliktākā īpašība, kas izpaužas, ja tā vienmēr paliek tikai abstrakta: lai arī uz meiteni joprojām skatījos, aizvien vairāk biju aizņemts ar citām lietām un mainīgo tagadni, un rakstāmlietu veikaliņā arī tik bieži vairs neiegriezos. Nekad neteicu viņai ne vārda, ja vien tas nebija kāds lūgums, pērkot papīrus, zīmuļus, mapes un dzēšgumijas, un paldies pēc tam. Tāpēc es nezinu, kāda viņa ir, nezinu, kāds ir viņas raksturs un kas viņai patīk, nezinu, vai viņa ir patīkama sarunbiedre un vai viņai ir laba humora izjūta, nezinu, ko viņa domā par to vai citu jautājumu, nezinu, kā viņa smejas un kā skūpstās. Zinu tikai to, ka es viņu mīlēju piecpadsmit gadu vecumā - tā, kā tai vecumā mīl, vai tā, kā cilvēks mīl to, kas vēl nav sācies, būdams pārliecināts, ka tā būs vienmēr. Tomēr uzdrošinos teikt, ka viņas skatieni un smaidi (tālaika skatieni un smaidi) bija pelnījuši būt mīlēti vienmēr, un tas vairs nav atkarīgs no maniem piecpadsmit gadiem, to es apgalvoju tagad. Viņu sauca un joprojām sauc Njevesa. Tagad ir pagājuši piecpadsmit gadi vai pat vairāk, kopš nedzīvoju Ransa mājās, taču reizēm, kad ierodos (ne tikai tagad, visus šos gadus) pie viņa ciemos vai viņam pakaļ, lai tad kopā ar viņu dotos pusdienās uz La Trainera vai citu tālāku restorānu, pirms kāpju augšā pie Ransa, joprojām mēdzu vispirms iegriezties rakstāmlietu veikalā, jo pilnībā neesmu zaudējis veco paradumu tur kaut ko nopirkt, un visus šos gadus es tur katru reizi sastopu meiteni, kura nu jau vairs nav nekāda meitene: redzēju viņu divdesmit trīs, divdesmit sešu un tad divdesmit deviņu gadu vecumā, redzēju trīsdesmit un trīsdesmit trīs, un tāpat trīsdesmit četros gados, cik viņai varētu būt tagad. Redzēju viņu arī kādu dienu, neilgi pirms apprecējos ar Luisu. Viņa vēl ir jauna sieviete, pilnīgi noteikti ir, jo es taču vienmēr esmu zinājis viņas vecumu - aptuveni mana vienaudze, tikai mazliet jaunāka. Viņa noteikti vēl ir jauna, taču tāda neizskatās, viņa vairs nav skaista, un es nezinu, kāpēc vairs ne, jo vecums viņai to noteikti vēl atļautu. Droši vien viņa pārāk daudzus gadus ir pavadījusi tajā rakstāmlietu veikalā gan priekšpusdienas, gan pēcpusdienas (naktis ne un arī svētdienas ne, un tāpat sestdienu pēcpusdienas ne, taču ar to nepietiek), pārdodot savas preces puikām, kas viņu vairs neuzlūko kā līdzinieci un neuzlūko kā iemīļoto, bet jau ilgāku laiku tikai kā pieaugušu sievieti. Neviens no šiem puikām, bez šaubām, viņu vairs neapbrīno, droši vien viņu vairs neapbrīno neviens, pat es, kas vairs neesmu puika, viņu vairs neapbrīnoju, vai varbūt viņu apbrīno vīrs, kas droši vien arī ir no šī kvartāla un pārāk daudzus gadus - gan priekšpusdienas, gan pēcpusdienas - ir pavadījis kādā citā iestādījumā, pārdodams zāles vai mainīdams riepas. Es nezinu, varbūt viņai vispār nav vīra. Zinu vienīgi to, ka šī vēl jaunā sieviete, kas vairs neizskatās jauna, jau pārāk ilgi ģērbjas vienmēr vienādi, valkā vienus un tos pašus džemperus un blūzes ar apaļu kakla izgriezumu, plisētus svārkus un bālas zeķes, pārāk ilgi ir kāpaļājusi pa trepītēm, lai no augstāka plaukta ar aplūzušiem, tintes notraipītiem nagiem paņemtu rakstāmmašīnas lenti, un viņas smalkais stāvs ir kļuvis smagnējs, krūtis, ko es vēroju briestam, ar katru reizi ir noļukušas arvien vairāk, skatiens garlaikots un arvien lielāki tumšie loki ap acīm, kas reiz bija skaistas, un plakstiņi smagi pietūkuši no miega trūkuma; vai varbūt tie ir pietūkuši tikai tāpēc, ka acu priekšā kopš bērnības vienmēr ir viens un tas pats. Toreiz, kad es tur iegriezos un viņu redzēju neilgi pirms savām ieplānotajām kāzām, - kā parasti iegriezos, pirms kāpu augšā pakaļ tēvam, lai mēs abi divi smiedamies dotos pusdienās, man prātā iešāvās nejēdzīga doma, par kuru es mazliet kaunos, taču kuru tā ari neesmu spējis pilnībā izdzīt no prāta, vai, pareizāk sakot, šī doma man laiku pa laikam iešaujas prātā kā kaut kas tūkstošreiz piemirsts un tūkstošreiz atkal atmiņā atausis, un, tā kā, par spīti visām tūkstoš reizēm, esam par slinku, lai kaut ko darītu lietas labā, izvēlamies to vienlīdz bieži aizmirst un atkal atcerēties, lai nenozaudētu aizmirstībā pavisam. Es iedomājos, ka šī meitene, Njevesa, būtu citāda un labāka, ja es viņu būtu mīlējis ne tikai pa gabalu, ja tad, kad pusaudžu gadi bija cauri, es būtu ar viņu runājis un būtu bijis kopā ar viņu, un viņa būtu gribējusi mani skūpstīt - lai gan es nekad neuzzināšu, vai viņa to būtu gribējusi. Es zinu, ka neko par viņu nezinu, lai arī nešaubos, ka viņai trūkst nemiera, ambīciju un ziņkārības, bet vismaz par divām lietām esmu pārliecināts: viņa neģērbtos tā, kā ģērbjas tagad, un būtu tikusi ārā no tās kancelejas preču bodes, vismaz par to es būtu parūpējies. Varbūt viņa joprojām būtu skaista un izskatītos jauna, kas to lai zina, taču pietiek arī ar vienkāršu pieņēmumu, ka tā būtu varējis būt, lai es iesveltos sašutumā - ne jau pret sevi par to, ka vienmēr runāju ar viņu tikai par zīmuļiem, bet sašutumā par vienkāršo faktu vai varbūt iespējamību, ka pārējiem saredzamais vecums un cilvēka āriene var būt atkarīgi no citiem un no naudas esamības vai neesamības. Nauda nozīmētu, ka rakstāmlietu veikaliņu bez vilcināšanās varētu pārdot, un tad naudas būtu vēl vairāk, nauda samazina bailes, un par naudu var nopirkt jaunas drēbes katrā sezonā, nauda nodrošina to, lai smaidu un skatienu mīl pēc nopelniem, un gādā, lai tie pastāv ilgāk, nekā tiem būtu iespējams bez naudas. Varbūt citi cilvēki Njevesas vietā nebūtu tur palikuši, varbūt citiem būtu izdevies izkļūt no ērtās abstraktās nākotnes un atvērtās telpas, kas pār to pamazām sarūk arvien šaurāka; taču es nerunāju par hipotētiskiem cilvēkiem, es runāju par šo meiteni, kuras tēls, nekad tā ari nekļuvis konkrēts, sargāja manas naktis, kad man bija piecpadsmit. Tāpēc mana nejēdzīgā doma nebija tikai augstprātīga un smieklīga variācija par nodrāztu pasaku tēmu - princis un ganīte, profesors un puķu pārdevēja, smalks kungs un kordebaleta dejotāja, lai arī tajā bija kāda druska augstprātības, ko varbūt izraisīja manas drīzumā gaidāmās kāzas un arī tas, ka uz mirkli sajutos nodevējs, sajutos pārāks un glābts - pārāks un nodevējs attiecībā pret Njevesu, glābts no līdzināšanās viņai. Es nedomāju par sevi, domāju par viņas pārvērsto dzīvi, par tās turpinājumu, uz sekundi noticēdams, ka esmu bijis apveltīts ar spējām to mainīt, noticēdams, ka joprojām varu to pagūt - tieši tāpat vai līdzīgi, kā vakar mainīju jaukā manas pagātnes leijerkastnieka un bižainās sievietes muzicēšanas vietu un soļus. Zinu, ka kancelejas preču veikaliņa meitene būtu redzējusi citas lietas un citas zemes - redzējusi ne tikai augusta atvaļinājuma laikā, zinu, ka viņa būtu iepazinusies ar citādiem cilvēkiem, ne tādiem, ar kādies satiekas un kādus pazīst tagad, zinu, ka viņas rīcībā būtu vairāk naudas un viņai nebūtu bijis sevi jāapglabā starp zīmuļu skaidām un dzēšgumiju drupatām. Taču es nezinu, kā vispār uzdrošinājos ko tādu domāt un kā to uzdrošinos arī šodien - joprojām neizskaudis šo nejēdzīgo domu pavisam un ļaudams tai atgriezties atkal un atkal, un nezinu, kā uzdrošinos pieņemt par pašsaprotamu, ka dzīve ar mani viņai būtu bijusi labāka, labāka vispār - visā kopumā. Tāda kopuma, manuprāt, nemaz nav, un es taču domāju tikai par to, cik ļoti citāda būtu viņa, neatzīdams, ka arī es pats tad būtu citāds un varbūt vadītu savas dienas rakstāmlietu bodē kopā ar viņu.

- Vai tev ir serdeņi šai pildspalvai?

To es viņai jautāju, izvilkdams no kabatas vācu pildspalvu, ko biju nopircis Briselē un kas man ļoti patīk, jo spalva ir melna un matēta.

- Paskatīsimies, - teica viņa, atskrūvēja pildspalvu un aplūkoja gandrīz tukšo serdeni. - Man šķiet, ka nav, bet pagaidi, es paskatīšos augšējos plauktos.

Es zināju, ka tādu serdeņu viņai nebūs, un nodomāju, ka arī viņa droši vien zina, ka tādu viņai nav. Tomēr viņa pievilka vecās trepes, nolika tās savā letes pusē pa kreisi no manis un smagi, it kā būtu gadus divdesmit vecāka, nekā bija patiesībā (taču viņa jau divdesmit gadus kāpaļāja pa šīm trepēm augšā lejā), uzkāpa līdz piektajam pakāpienam un, tur stāvēdama, pārrak-ņāja vairākas kartona kastes, kas mums nekādi nevarēja līdzēt. Redzēju viņu no aizmugures: zempapēžu kurpes un rūtaini svārki kā vecmodīgai skolniecei, smagnēji gurni un blūzei cauri saredzama mazliet izstaipījusies krūštura lence; un viņas skaistais skausts, vienīgais, kas palicis nemainīgs. Viņa skatījās kastēs un rokā turēja manu atskrūvēto pildspalvu, lai redzētu serdeni un varētu to salīdzināt ar tiem, kas glabājās kastēs, pildspalvu viņa turēja ļoti rūpīgi. Ja es šajā brīdī būtu stāvējis vienā augstumā ar viņu, es būtu uzlicis roku viņai uz pleca vai mīļi noglāstījis skaustu.

Ir grūti iztēloties, ka es būtu varējis pavadīt savas dienas tur, man vienmēr ir bijis pietiekami daudz naudas un ziņkārības, ziņkārības un naudas, kaut arī, protams, nekādu milzīgo summu man nav un es strādāju, lai šo naudu nopelnītu, strādāju gan tagad, gan agrāk, kopš pametu Ransa mājas jau pirms tik daudziem gadiem, lai arī nevar noliegt, ka tagad strādāju tikai sešus mēnešus gadā. Ikviens, kurš zina, ka nauda viņam būs, savā ziņā pie tās jau ir ticis, jo pārējie ir gatavi aizdot, es zinu, ka man būs daudz naudas, kad mans tēvs nomirs, un tad es varēšu nestrādāt, ja to nevēlēšos, un arī bērnībā man bija gana daudz naudas, lai pirktu zīmuļus, un visai prāvu daļu es mantoju, kad nomira mana māte, un mazāku es mantoju iepriekš, kad nomira vecāmāte, lai gan viņas pašas šo naudu nemaz nebija nopelnījušas, nāves padara bagātus tos, kuri nav varējuši un nekad nevarētu būt bagāti paši saviem spēkiem vien, nāves padara bagātas atraitnes un meitas, bet reizēm mantojumā paliek tikai rakstāmlietu bodīte, kas savažo meitu kā ķēdēs un neko neatrisina.

Ranss vienmēr ir dzīvojis pārticīgi (un tāpēc pārticīgi vienmēr ir dzīvojis arī viņa dēls), bez lielām pārmērībām vai tikai ar tām, kuras atļāva vai pat veicināja viņa nodarbošanās. Mana tēva pārmērības un vienlaikus bagātības ir gleznas un dažas skulptūras, taču galvenokārt gleznas un neskaitāmi zīmējumi. Tagad viņš jau ir pensijā, taču daudzus gadus (Franko valdīšanas laikā un arī pēc tam) bija viens no štata ekspertiem Prado muzejā, nekad nekļuva par direktoru vai direktora vietnieku, nekad neieņēma īpaši pamanāmu amatu un šķietami bija viens no ierēdņiem, no tiem darbiniekiem, kas augas priekšpusdienas sēž kabinetā, un, piemēram, man bērnībā nekad nebija skaidrs, kā īsti viņš aizvada savas darba stundas. Vēlāk es to uzzināju: mans tēvs patiešām augas dienas pavadīja aiz kabineta slēgtajām durvīm, līdzās glezniecības šedevriem un ne gluži šedevriem, kas bija viņa lielā kaislība. Dienu pēc dienas apbrīnojamu gleznu tuvumā, taču akli, tos neredzot, bez iespējas palūkoties uz tiem laukā no kabineta vai vismaz bez iespējas skatīties uz tiem tā, kā to dara muzeja apmeklētāji. Viņš pētīja, iekļāva katalogos, aprakstīja, meta ārā no katalogiem, izmeklēja, izteica spriedumus, sastādīja inventārus, zvanīja pa telefonu, pārdeva un pirka. Taču ne vienmēr viņš uzturējās savā kabinetā, viņš arī daudz ceļoja gan uz dažādu institūciju rēķina, gan ļaujot, lai braucienus apmaksā privātpersonas, kas pamazām vien saskatīja Ransa talantus un algoja viņu, lai viņš izteiktu viedokļus un rakstītu eksperta slēdzienus (tas neapšaubāmi ir neglīts apzīmējums, taču to lieto tie, kas tos raksta). Ar laiku viņš kļuva par konsultantu daudziem ASV muzejiem, starp tiem bija gan Getty Museum Malibu, gan Walters Art Gallery Baltimorā, gan Gardner Museum Bostonā, un tāpat viņš bija konsultants arī dažām noziedzīgām Dienvidamerikas bankām un fondiem, un privātiem kolekcionāriem, cilvēkiem, kas bija pārāk bagāti, lai brauktu uz Madridi vai pie viņa uz mājām, un tāpēc viņš brauca pie tiem - uz Londonu vai Cīrihi, Čikāgu vai Montevideo, un uz Hāgu, izteica viedokli, ieteica pirkt vai pārdot vai - tieši otrādi — atrunāja to darīt, saņēma noteiktu procentu par savu darbu vai honorāru un brauca mājās. Gadu gaitā viņš pelnīja arvien vairāk un vairāk naudas, saņēma to ne tikai kā procentus par konsultanta darbu vai kā eksperta algu Prado (kas nebija nekāda dižā), naudu ienesa arī viņa pakāpeniskā, lēnā un neuzkrītošā korumpēšanās: patiesībā vismaz no manis viņš nekad nav slēpis savus pusblē-dīgos darījumus, viņš ar tiem pat lepojās, jo katra reize, kad izdodas piekrāpt piesardzīgos un varenos, ir pelnījusi uzslavu un aplausus, ja vien paliek nesodīta un neatmaskota, proti, ja nav zināms ne tikai, kurš bijis krāpnieks, bet nav pamanīts arī pats krāpšanās fakts. Krāpšanās šajā jomā parasti nav nekas briesmīgs, tā nozīmē vienkārši to, ka konsultants, nevienam nemanot un nezinot, pāriet pretējā pusē un sāk aizstāvēt pārdevēja, ne vairs pircēja intereses, lai gan tieši pircējs lielākoties algo ekspertu (turklāt pats kādu dienu var kļūt par pārdevēju). Getty Museum vai Walters Art Gallery, apsverot iespējas un izdevīgumu pirkt vai nepirkt kādu gleznu, maksāja manam tēvam, lai saņemtu no viņa informāciju par tās autorību, stāvokli un to, cik labi tā ir saglabājusies. Mans tēvs visas sākotnējās ziņas sniedza pilnīgi godīgi, tikai noklusēja dažus faktus, kuri - ja tiktu ņemti vērā -varētu ievērojami samazināt gleznas vērtību un attiecīgi arī cenu, piemēram, noklusēja to, ka attiecīgajam audeklam trūkst vairāku centimetru malas, ko gadsimtu gaitā kāds ir nogriezis, pielāgojot īpašnieka vēlmēm un kabineta izmēriem, vai arī to, ka fonā kādi otršķirīgie tēli ir tikuši pārveidoti, lai neteiktu, ka pārgleznoti no jauna. Reizēm ar gleznas pārdevēju var vienoties, ka šīs detaļas pircējam netiek atklātas, un tas ekspertam var nozīmēt divtik lielus procentus no augstākās pārdošanas cenas, proti, šāda mērķtiecīga klusēšana nozīmē lielu naudu klusējošajam ekspertam un vēl lielāku - pārdevējam; bet, ja vēlāk eksperta kļūda atklātos, viņš vienmēr var apgalvot, ka tā patiešām ir bijusi kļūda, visparastākā neuzmanība un kļūdīšanās, neviens eksperts nav nekļūdīgs, gluži otrādi, ikviens eksperts savu reizi kļūdās, galvenais, lai lielās līnijās tam tomēr izdotos nosargāt prestižu, un tad jau uz šādām kļūdām var skatīties caur pirkstiem. Nešaubos, ka manam tēvam ir laba acs un vēl labāka roka (lai gleznu iepazītu, tā ir arī jāaptausta, bez tā nevar iztikt, un reizēm pat nepieciešams to mazliet palaizīt, cenšoties nesabojāt), un tādās zemēs kā Spānija šādi talanti ir bijuši sevišķi augstā vērtē daudzus gadus, kad par ķīmiskajām analīzēm neviens neko vēl nezināja vai arī nevarēja tās atļauties (jāpiebilst, ka arī ķīmiskās analīzes nav nekļūdīgas), un ekspertu reputācija bija atkarīga tikai un vienīgi no viņu daiļrunīguma un pārliecināšanas spēka, ar kādu viņi izteica savus spriedumus. Spāņu privātkolekcijās (arī valstij piederošajās, bet mazākā mērā) ir papilnam viltojumu, un to īpašnieki piedzīvo ārkārtīgi rūgtus brīžus, kad beidzot nolemj tos pārdot un aizgādā uz kādu nopietnu izsoļu namu. Ir gadījies, ka kundzītes zaudē samaņu turpat uz līdzenas vietas, uzzinājušas, ka viņu mazais, dievīgais un paaudžu paaudzēs mīlētais E1 Grēko ir tikai mazs un dievīgs E1 Grēko viltojums. Ir gadījies, ka sirmi kungi piedraud pāršķelt sev vēnas, saņēmuši neapstrīdamu spriedumu, ka viņu ģimenē paaudžu paaudzēs mīlētais flāmu gleznojums uz koka ir mīlēts, taču viltots flāmu gleznojums uz koka. Izsoļu namu kabinetos pa grīdu ir ripojušas īstas pērles un ir ticis salauzts ne viens vien cēlkoka spieķis, bet asus priekšmetus tur tagad glabā vitrīnās aiz stikla, kopš kāds no darbiniekiem tika savainots, un neviens vairs nebrīnās, ja izsoļu namā uzrodas trakokrekli un durvju priekšā apstājas ātrās palīdzības mašīnas. Sanitāru ierašanas ir gaidīta.

Gadu desmitiem ekspertīzes Spānijā veica ikviens, kam pietika iedomības, bezkaunības vai drosmes: antikvāri, grāmatnieki, mākslas kritiķi, Prado gidi (tie, kas staigā ar plāksnīti pie krūtīm), muzeju un skolu dežuranti, pastkartīšu pārdevēji un mājkalpotājas - ikviens vērtēja un izteica spriedumu, un visi šie spriedumi vienlīdz tika ņemti par pilnu, visiem tiem bija vienāds svars. Tie, kuriem patiešām bija zināšanas šajā jomā, par saviem pakalpojumiem prasīja nesamaksājamas naudas summas, tieši tāpat kā mūsdienās joprojām notiek visur pasaulē, taču vēl izteiktāk tas bija tālaika Spānijā. Un mans tēvs bija viens no kompetentajiem zinātājiem, viņš vēl joprojām zina vairāk par vairākumu. Lai būtu kā būdams, man vienmēr ir bijušas aizdomas, ka starp viņa sīkajām blēdībām ir gadījusies arī kāda nopietnāka, bet ar tām viņš nekad nelielās. Ekspertam līdztekus dažiem jau pieminētajiem peļņas gūšanas veidiem ir vēl divi trīs paņēmieni, kā tikt pie naudas. Pirmais no tiem ir likumīgs un izpaužas tā, ka eksperts pērk mākslas darbus pats priekš sevis no cilvēkiem, kuri nezina savas preces īsto vērtību vai arī ir nonākuši spiedīgā situācijā (piemēram, kara laikā vai pēc kara, tādos apstākļos šedevrus iemaina pret pasi vai gabalu speķa). Gadu gadiem Ranss ir iepircis mākslu ne tikai priekš saviem klientiem, bet arī pats priekš sevis: viņš to pirka no antikvāriem, grāmatniekiem, mākslas kritiķiem, Prado gidiem (tiem, kas staigā ar plāksnīti pie krūtīm), muzeju un skolu dežurantiem, pastkartīšu pārdevējiem un pat mājkalpotājām, un par smiekla naudu no visdažādākajiem ļaudīm viņš ir iegādājies visvisādus brīnumus. Naudu, ko viņam maksāja Malibu, Bostonā un Baltimorā, viņš ieguldīja mākslā sev pašam vai, pareizāk sakot, neieguldīja un, ja tomēr ieguldīja, tad šis ieguldījums ir paredzēts viņa pēctečiem, jo viņš nekad nav gribējis pārdot nevienu no mākslas darbiem, kas viņam pieder, un tātad es būšu tas, kas tos pārdos. Manam tēvam pieder dārgumi, kas viņam ir izmaksājuši tīro nieku, un par dažiem no tiem nav zināms nekas. No Brēmenes Kunsthalle Vācijā 1945. gadā pazuda viena Dīrera glezna un sešpadsmit viņa zīmējumi, vēstures avoti apgalvo, ka tie sadega bombardēšanu laikā vai arī tos projām aizveda krievi (vairāk piekritēju ir šai pēdējai versijai). Starp šiem pazudušajiem zīmējumiem bija arī viens, ko sauca Sievietes galva ar aizvērtām acīm, otrs ar nosaukumu Katerinas Kornāro portrets, bet trešais bija pazīstams ar nosaukumu Trīs liepas. Es neko neapgalvoju un neko arī nenoliedzu, taču Ransa zīmējumu kolekcijā ir trīs, par kuriem esmu gatavs apzvērēt, ka tie ir Dīrera darbs (taču es neesmu nekas, lai to apgalvotu, bet Ranss vienmēr tikai smejas, kad es viņam to prasu, un man neatbild), un vienā no tiem ir redzama sievietes galva ar aizvērtām acīm, par otru mana nojausma saka, ka tas ir Katerinas Kornāro portrets, bet trešajā, manuprāt, ir aplūkojamas trīs liepas, lai gan es neko daudz par kokiem nezinu. Un šis ir tikai viens piemērs. Ņemot vērā, cik mainīgas ir cenas mākslas tirgū, es nezinu, cik kopumā varētu būt vērta visa šī mākslas kolekcija (arī par šo jautājumu mans tēvs smejas un man atbild: “To tu uzzināsi tad, kad tev vairs nebūs citu iespēju kā vienīgi to noskaidrot. Bet cena katru dienu mainās tāpat kā zeltam”), bet varbūt pēc tēva nāves man nevajadzēs pārdot vairāk par vienu vai diviem darbiem, un tikai manā ziņā būs izlemt, vai kaut ko vispār pārdot, lai es varētu pārstāt tulkot un braukāt apkārt pa pasauli, ja man to vairs negribēsies darīt.

Par labākajām no tām gleznām, kas Ransa mājās vienmēr ir karājušās visiem redzamā vietā (un tādu nebija daudz), viņš draugiem un ciemiņiem nemainīgi teica, ka tās ir kopijas (ar dažiem saprātīgiem izņēmumiem: viņš nenoliedza, ka oriģināli ir Budēna, Martina Riko un citu līdzīgo darbi), izcilas kopijas, ko izgatvojis Kustardojs Vecākais vai vēlākos laikos Kustardojs Jaunākais. Otrs paņēmiens, kā eksperts var tikt pie naudas, ir tāds, ka viņš savas zināšanas iegulda nevis izpētē un izskaidrošanā, bet gan praktiskā darbībā, tas ir, kļūst par padomdevēju un palīgu kādam gleznu viltotājam, gādājot, lai tā darbi būtu maksimāli tuvu pilnībai. Var pieņemt, ka eksperts, kurš dod padomus viltotājam, atturēsies izteikt profesionālus slēdzienus par šiem konkrētajiem viltojumiem, kas tapuši viņa uzraudzībā un balstoties uz viņa ieteikumiem. Toties ir pat ļoti iespējams, ka viltotājs viņam atvēlēs noteiktu procentu no peļņas, ko būs guvis, pārdodot kādu no šīm gleznām privātpersonai vai muzejam, vai bankai, kas, protams, apstiprinājumu, ka glezna ir īsta, būs saņēmušas no kāda cita eksperta, un tāpat ir ļoti iespējams, ka pirmais eksperts laikus būs pasteidzies informēt otro ekspertu par viņam uzticēto viltojumu. Agrāk viens no Ransa labākajiem draugiem bija Kustardojs Vecākais, bet tagad tā vietu ir ieņēmis Kustardojs Jaunākais, - divi izcili meistari, kam vienmēr bijis pa spēkam izgatavot precīzu kopiju ikviena laikmeta gandrīz ikvienai gleznai, lai gan par viņu vislabākajiem atdarinājumiem -tādiem, kur kopijas pavisam viegli varētu sajaukt ar oriģināliem -ir uzskatāmi franču 18. gs. gleznotāji, kurus ilgu laiku vērtēja pārāk zemu (un kurus tāpēc neviens pat necentās viltot) un kuri tagad toties tiek vērtēti nesamērīgi augstu, un pie vainas lielā mērā ir tie paši eksperti, kas pēdējās desmitgadēs mainījuši viedokli. Ransa dzīvoklī ir divas satriecošas kopijas - mazs Vato un mazītiņš Šardēns, pirmo gleznojis Kustardojs Vecākais un otru Kustardojs Jaunākais, un šis pēdējais esot tapis tikai pirms trim gadiem, vismaz tā apgalvo Ranss. Kustardojs Vecākais neilgi pirms nāves (viņš nomira pirms vairāk nekā desmit gadiem) pieredzēja diezgan daudz problēmu un nepatikšanu, viņu pat apcietināja, taču pēc neilga laika bez tiesas atbrīvoja: nav šaubu, ka mans tēvs no sava Prado kabineta piezvanīja vajadzīgajiem cilvēkiem, kuri arī pēc Franko nāves vēl pilnībā nebija zaudējuši ietekmi.

Bet, lai arī cik lielas naudas summas Ranss būtu nopelnījis un pavairojis, strādājot Malibu, Bostonā un Baltimorā, Cīrihē, Montevideo un Hāgā, izrādot personisku labvēlību un sniedzot vēl personiskākus pakalpojumus pārdevējiem, un varbūt tiešām konsultējot Kustardoju Vecāko un, kas zina, varbūt savu reizi arī Jaunāko, viņa bagātību un pārmērību pamatu pamats, kā jau teicu, ir viņa privātā zīmējumu, gleznu un dažu skulptūru kolekcija, lai gan es nezinu un pagaidām arī nevaru uzzināt, kādi ir šo bagātību un pārmērību patiesie apmēri (ceru, ka mirdams viņš atstās ļoti precīzu, īsta eksperta cienīgu novērtējumu). Viņš nekad nav gribējis nevienu no savas kolekcijas darbiem pārdot - nevienu no šķietamajām kopijām, nevienu no pilnīgi drošajiem oriģināliem, un tieši te, par spīti sīkajām blēdībām, ir saskatāms, cik patiess ir viņa aicinājums un cik neviltota viņa aizraušanās ar glezniecību. Ja labi padomā, viņam noteikti nebija viegli uzdāvināt mums kāzās tos mazītiņos Budēna un Martina Riko darbus - tas bija kā atraut gabalu no paša miesas, lai arī viņš tagad var tos aplūkot, kad atnāk ciemos. Atceros, cik ļoti viņš, kad vēl strādāja Prado, uztraucās par iespējamiem negadījumiem vai zaudējumiem, par katru niecīgāko mākslas darbu sabojāšanu vai vissīkāko trūkumu darbā un tāpat par muzeja sargiem un uzraugiem, kam, kā viņš teica, vajadzētu maksāt milzīgas algas un gādāt, lai tie vienmēr būtu apmierināti ar dzīvi, jo tieši no viņiem ir atkarīga ne tikai gleznu drošība un pieskatīšana, bet arī vispār to pastāvēšana. Las Meninas, viņš mēdza teikt, joprojām eksistē tikai tāpēc, ka tām katru dienu žēlastību un labvēlību izrāda zāļu uzraugi, bet viņi, ja vien to vēlētos, varētu šo gleznu iznīcināt jebkurā brīdī, tāpēc jārūpējas, lai sargi būtu lepni par savu darbu, labā noskaņojumā un apmierinošā psihiskās veselības stāvoklī. Likdams lietā neskaitāmus aizbildinājumus (tas nebija viņa darba pienākums, nevienam nebija šāda pienākuma), viņš centās noskaidrot, kā šiem sargiem klājas, vai viņi ir mierīgi vai sanervozējušies, vai viņus nenomāc parādi, vai viņi spēj savilkt galus, vai vīri un sievas (personāls bija abu dzimumu) pret viņiem izturas labi vai varbūt viņus sit, vai viņi var lepoties ar saviem bērniem, vai arī tie ir sīki psihopāti, kas viņus padara trakus, - Ranss sargus mūždien izjautāja un uzmanīja, sargādams meistaru darbus no iespējamajām dusmu un trakuma lēkmēm vai vēlmes izgāzt sakrājušos aizvainojumu. Mans tēvs lieliski apzinājās, ka vīrietis vai sieviete, kas vada savas dienas ieslēgts vienā un tai pašā telpā, nemitīgi redzot vienas un tās pašas gleznas, stundu stundām katru rītu un reizēm arī pēcpusdienās, sēžot uz ķeblīša un nedarot neko citu - tikai uzmanot apmeklētājus un vērojot gleznas (pat risināt krustvārdu mīklas ir aizliegts), var sajukt prātā un kļūt par nopietnu draudu, vai pat izaudzēt sevī nāvīgu naidu pret diendienā vērotajām gleznām. Tāpēc tajos gados, kad tēvs strādāja Prado, viņš personiski bija uzņēmies pienākumu reizi mēnesī mainīt sargu izvietojumu, lai viņi vienas un tās pašas gleznas nepārtraukti neredzētu ilgāk par trīsdesmit dienām no vietas un viņu naids noplaktu, vai vismaz šī naida objekts mainītos, iekams būtu par vēlu. Un viņš skaidri apzinājās vēl kādu apstākli: ja sargs kādu rītu nolemtu iznīcināt Las Meninas, šī glezna ietu bojā tieši tāpat, kā Brēmenes Dīrera darbi gāja bojā bombardēšanā (ja tie gāja bojā bombardēšanā), un tuvumā nebūtu neviena sarga, kas nepieļautu gleznas iznicināšanu, jo pats sargs būtu tās iznīcinātājs, viņa rīcībā būtu gana daudz laika, lai paveiktu iecerēto līdz galam, un nebūtu neviena, kas varētu viņu apturēt - tikai viņš pats, bet pēc tam vairs neko nelīdzētu ne sods, ne vainīgā ieslodzīšana cietumā. Zaudējums būtu nelabojams, neatgriezenisks, un gleznu atgūt vairs nebūtu iespējams.

Reiz viņš izgāja no sava kabineta neilgi pirms muzeja slēgšanas, kad lielākā daļa apmeklētāju jau bija izgājusi, un ieraudzīja vienu no vecajiem sargiem, vārdā Mateu (tas muzejā strādāja jau divdesmit piecus gadus), spēlējamies ar vienreizlietojamām šķiltavām un Rembranta gleznas stūri, precīzāk, ar tās ietvara kreiso apakšējo stūri, bet konkrētā glezna bija 1643. gadā tapusī Artemisija, vienīgais Prado Rembrants, par kura autorību nebija nekādu šaubu, glezna, kurā atveidotā Artemisija, kas izskatās ļoti līdzīga Saskijai, ģeniālā gleznotāja sievai un iecienītajai modelei, greizi lūkojas uz noslēpumainu kausu, kuru viņai pasniedz jauna kalpone, nometusies ceļos, gandrīz ar muguru pret gleznas skatītājiem. Šī aina ir tikusi skaidrota divējādi: saskaņā ar vienu versiju tā ir Artemisija, Halikarnasas ķēniņiene, brīdī, kad grasās izdzert kausu ar sava mirušā vīra Mausola pelniem, - vīram par godu viņa lika arī uzcelt kapenes, kas kļuva par vienu no septiņiem antīkās pasaules brīnumiem (no tām cēlies mauzoleja vārds); bet saskaņā ar otru versiju tā ir So-fonisba, kartāgieša Hasdrubala meita, kura, nevēlēdamās dzīva nonākt pie Scīpiona un viņa vīriem, kas to oficiāli bija pieprasījuši par gūstekni, palūdza savam jaunajam vīram Masinisam kausu ar indi kā kāzu dāvanu, un, kā stāsta leģenda, šis kauss viņai arī ticis pasniegts, lai viņa varētu nosargāt apdraudēto uzticību, un tas ir dīvaini, jo vispār Sofonisba jau iepriekš bija precējusies ar citu, ar numīdiešu valdnieku Sifaksu, kuram viņu nolaupīja šis otrais vīrs (iepriekš minētais pilsētu izlaupītājs Masinisa), kad juceklīgi tika ieņemta Kirtas pilsēta (mūsdienās saukta par Konstantīnu) Alžīrijā. Tā nu, stāvot gleznas priekšā, nav iespējams zināt, vai tā ir Artemisija, kura par godu Mauso-lam izdzers laulības pelnus, vai arī tā ir Sofonisba, kas Masinisas dēļ izdzers laulības indi; lai gan, spriežot pēc abu sieviešu divdomīgajām izteiksmēm, drīzāk gribētos teikt, ka gan viena, gan otra (lai arī brīdi šaubījušās) tūlīt malkos kādu sānsoļu dziru. Lai būtu kā būdams, fonā ir saskatāma arī vecenes galva, un šī veča daudz vairāk intereses velta kausam, nevis kalponei vai Artemisijai (ja tā tomēr ir Sofonisba, tad indi kausā neapšaubāmi ir iejaukusi šī vecene), viņa nav necik labi saredzama, fonu aizsedz pārāk noslēpumaina krēsla vai arī pārāk bieza netīrumu kārta, un Sofonisbas tēls ir tik gaišs un apjomīgs, ka vecenes stāvu padara vēl grūtāk izšķiramu.

Tajos laikos Prado nebija automātiskās ugunsgrēka trauksmes, toties bija ugunsdzēšamie aparāti. Mans tēvs, lai arī neprazdams tos lietot, ar zināmām pūlēm noāķēja no sienas vienu, kas atradās vistuvāk, neveikli paslēpa aiz muguras (drausmīgs smagums žilbinoši košā krāsā) un lēnām tuvojās Mateu, kas tikmēr jau bija apsvilinājis ietvara stūri un tagad slidināja liesmu pavisam tuvu audeklam, augšup lejup, no viena stūra līdz otram, kā gribēdams izgaismot visu - kalponi un veceni, un Artemisiju, un kausu, un arī galdiņu, uz kura noliktas dažas aprakstītas lapas (varbūt Scīpiona oficiālā prasība) un pret kuru Sofonisba atbalstījusi diezgan apaļīgo kreiso roku.

- Ko jūs darāt, Mateu? - mans tēvs mierīgi jautāja. - Vai vēlaties labāk aplūkot gleznu?

Mateu neatskatījās, viņš labi pazina Ransa balsi un zināja, ka tas katru vakaru pēc darba uz labu laimi apstaigā dažas zāles, lai pārliecinātos, ka tur viss ir kārtībā.

- Nē, - viņš atbildēja gluži dabiskā un bezkaislīgā tonī. - Es domāju viņu sadedzināt.

Mans tēvs stāstīja, ka viņš, protams, būtu varējis iesist Mateu pa roku, lai šķiltavas nokrīt zemē, un tad, šādi padarītas nekaitīgas, veikli aizspert tās projām. Taču abas rokas viņam bija aizņemtas, turot aiz muguras smago ugunsdzēšamo aparātu, un iespējamā neveiksme varētu vēl vairāk uzkurināt sarga dusmas, tāpēc viņš nolēma likteni neizaicināt. Viņš nosprieda, ka varbūt labāk būtu novērst Mateu uzmanību ar sarunām, atturot no uguns pielaišanas pašam audeklam (strauji degoši bituminozi savienojumi), līdz vienreiz lietojamās šķiltavas būs izlādējušās, taču arī tas varētu prasīt pārāk ilgu laiku, ja nelaimīgā kārtā izrādītos, ka šķiltavas ir pirktas nesen. Ranss apsvēra arī iespēju skaļi saukt pēc palīdzības, kāds noteikti atsteigtos, Mateu savaldītu, un uguns nepaspētu pārmesties uz citām gleznām, taču šādā gadījumā vajadzētu teikt ardievas vienīgajam Prado Rembrantam, kas pilnīgi droši ir Rembranta rokas radīts, ardievu, Sofonisba, ardievu, Artemisija, un ardievu, Mausol un Masinisa, Saskija un Sifaks. Un Ranss uzdeva nākamo jautājumu:

- Jums viņa tiešām tik ļoti nepatīk?

- Man apriebusies tā resnā, - atbildēja Mateu. Ar to viņš domāja Sofonisbu. - Man nepatīk tā resnā ar pērlēm, - viņš piebilda (un nav noliedzams, ka Artemisija ir resna un Rembranta gleznā viņai ir pērles ap kaklu un arī virs pieres). — Daudz smukāka liekas kalpone, kas viņai pasniedz kausu, bet es nekādi nevaru saskatīt viņas seju.

Mans tēvs nespēja atturēties no izsmējīgas atbildes, kas vienlaikus bija pārsteiguma pilna un loģiska:

- Nūja, - viņš teica, - skaidrs, ka ir uzgleznots tieši tā: resnā pretskatā, bet kalponīte tikai no aizmugures.

Piromāns Mateu ik pa brīdim uz dažām sekundēm šķiltavu nodzēsa, taču no audekla neattālināja un, tikko kārtējās

sekundes bija cauri, atkal to uzšķīla un turpināja karsēt Rembrantu. Uz Ransu viņš neskatījās.

- Tur jau ir tas sliktums, - viņš teica, - tā tas ir uzgleznots uz visiem laikiem, un mēs nevaram uzzināt, kas tur notiek, redzat, Ransa kungs, nav nekādas iespējas ieraudzīt tās meitenes seju, ne arī saprast, ko dara tā vecene fonā, mēs varam redzēt tikai resno bābu ar krellēm ap kaklu un ap galvu, un viņa nekādi neņem un neņem to kausu. Es gribētu, lai viņa to vienreiz paņem un izdzer, un tad meitene varbūt pagrieztos un es viņu dabūtu redzēt.

Mateu, kuram glezniecība nebija nekas svešs, sešdesmit gadus vecs vīrs, kurš divdesmit piecus no tiem bija aizvadījis Prado zālēs, piepeši gribēja, lai turpinās viņam nesaprotamā Rembranta aina (bet šo ainu jau nesaprot neviens, un ir taču milzīga atšķirība starp Artemisiju un Sofonisbu, starp dzēriena kausu ar mirušu un dzēriena kausu ar nāvi, starp malku, kas slavina dzīvi vai to pārtrauc, starp kāda dzīves paildzināšanu un pašnāvību). Tas bija absurds, taču Ranss vēl pūlējās vest viņu pie prāta:

- Bet saprotiet taču, ka tas nav iespējams, Mateu, - viņš tam teica. - Viņas visas trīs ir uzgleznotas, vai tad jūs neredzat? Uzgleznotas! Jūs esat redzējis daudz filmu, bet šis nav kino. Saprotiet, ka nav nekādas iespējas redzēt viņas citādi, šī ir glezna. Glezna.

- Tāpēc es to likvidēšu, - atbildēja Mateu, jau atkal ar aizdegtām šķiltavām glāstīdams audeklu.

- Turklāt, - piebilda mans tēvs, mēģinādams novērst viņa uzmanību ar sīkumainu piekasīšanos (mans tēvs ir pedants), -uz galvas viņai ir nevis krelles, bet diadēma, lai arī tāpat taisīta no pērlēm.

Taču Mateu nelikās ne zinis. Tikai automātiski nopūta sīkus gruzīšus no sava formastērpa.

Aiz muguras paslēptais, neizturami smagais ugunsdzēšamais aparāts jau gandrīz bija izmežģījis Ransa delnu locītavas, tāpēc viņš nolēma to ilgāk neslēpt, satvēra citādi un nu turēja pie krūtīm kā zīdaini, koši sarkanu un uzkrītošu. Sargs Mateu to pamanīja.

- Eu, ko jūs darāt ar to aparātu? - viņš pārmetoši noprasīja manam tēvam. - Vai tad jūs nezināt, ka tos ir aizliegts ņemt nost no sienas?

Mateu beidzot bija pagriezies pret tēvu, viņa uzmanību bija piesaistījusi neveiklā un trokšņainā ņemšanās ar balonu, kas, pārceļojot no slēptuves aiz muguras uz redzamāku vietu pie krūtīm, pa ceļam bija nobūkšķējis pret grīdu, uzsitot gaisā sīkas šķembas, tomēr mans tēvs neuzdrošinājās šo apjukuma brīdi izmantot, lai sargam uzbruktu. Bet arī šāda doma viņam prātā iešāvās.

- Neuztraucieties, Mateu, - tēvs atbildēja, — es to paņēmu, jo tas ir bojāts, vajag aiznest salabot. - Un izmantoja iespēju ar lielu atvieglojumu nolikt aparātu zemē. Tad paņēma ķirškrāsas kabatlakatiņu, ko nēsāja žaketes krūšu kabatā kā rotājumu, un noslaucīja no pieres sviedrus. Lakatiņš pēc krāsas un taustes bija patīkams, vairāk ar dekoratīvām funkcijām, nevis praktiskai lietošanai domāts, un tā krāsa labi saderēja ar sarkano ugunsdzēšamo aparātu.

- Es jums saku, ka es viņu iznīcināšu, - atkārtoja Mateu un atkal piedraudēja Saskijai ar šķiltavām.

- Glezna ir ļoti vērtīga, Mateu. Tā maksā miljonus, - teica Ranss, nospriedis, ka varbūt naudas piesaukšana palīdzēs sargam attapties.

Taču sargs turpināja spēlēties ar šķiltavām, uzšķildams liesmu un atkal nodzēsdams, un nu viņš bija nolēmis vēl drusku pasvi-lināt ietvaru, ļoti skaistu, senu ietvaru.

- It kā tāpat jau nebūtu gana ļauni, - viņš teica, - piedevām šī resnā govs maksā miljonus, velns ar’ ārā.

Skaistais ietvars samelnēja. Mans tēvs iedomājās pieminēt cietumu, taču tūliņ atmeta šo ideju. Bridi viņš visu apsvēra tā un citādi un nolēma mainīt taktiku. Piepeši viņš pacēla ugunsdzēšamo aparātu no grīdas un teica:

- Jums ir taisnība, Mateu, es jums pilnīgi piekrītu. Taču nededziniet viņu, jo uguns var pārmesties uz citām gleznām. Ļaujiet man. Es viņu sašķaidīšu ar ugunsdzēšamo aparātu. Ja iebliezīšu tai resnajai govij ar šito smagumu, nekas daudz no viņas pāri nepaliks.

Un Ranss pacēla balonu abās rokās un turēja gaisā kā svarcēlājs, gatavs no visa spēka triekt pret Sofonisbu un pret Arte-misiju.

Un tad Mateu kļuva pavisam nopietns.

- Paga, paga, - viņš teica, - ko jūs tagad taisāties darīt? Jūs taču sabojāsiet gleznu.

- Es viņu sašķaidīšu, - teica Ranss.

īsu mirkli abas puses vilcinājās, mans tēvs stāvēja paceltām rokām, paslējis gaisā koši sarkano balonu, Mateu - ar joprojām degošām šķiltavām rokā, liesmiņai lēni plandoties. Sargs paskatījās uz manu tēvu, paskatījās uz gleznu. Ilgi Ranss šo smagumu vairs nespēja noturēt. Tad Mateu nodzēsa šķiltavas, noglabāja tās kabatā, papleta rokas kā cīkstonis un draudīgi teica:

- Tagad mierīgi, ja? Pavisam mierīgi! Nelieciet man nodarīt jums sāpes.

Mateu no darba netika atlaists, jo mans tēvs par šo epizodi neziņoja, un arī sargs nenosūdzēja, ka Ranss gribējis ar bojātu ugunsdzēšamo aparātu sadragāt Rembrantu. Neviens (ja neskaita piekukuļoto Mateu aizvietotāju un varbūt arī kādu pārlieku acīgu apmeklētāju, kam palūdza neuzdot liekus jautājumus) neievēroja svilumu uz ietvara, kurš pēc neilga laika tika aizstāts ar citu, ļoti līdzīgu, taču nesen izgatavotu. Ranss bija pārliecināts: ja Mateu ir bijis priekšzīmīgs zāles uzraugs divdesmit piecus gadus, nav iemesla uzskatīt, ka viņš tāds nebūs arī turpmāk pēc īslaicīgās dusmu lēkmes. Pat vēl vairāk - tēvs sarga agresiju un uzbrukumu gleznai izskaidroja ar to, ka muzejā ilgi nav bijis agresijas un uzbrukumu gleznām, tāpat šajā epizodē viņš saskatīja arī apliecinājumu sarga uzticamībai: tikko Mateu redzēja, ka paša ienīsto gleznu apdraud cits cilvēks (turklāt viņa priekšnieks), profesionālā pienākuma apziņa ņēma virsroku pār vēlmi Artemisiju sadedzināt. Viņu nekavējoties pārcēla uz citu zāli, pie primitīvajiem, senajiem gleznotājiem, kuru tēliem nav raksturīgi tādi apaļumi un kuriem ir mazāk iespēju kādu aizkaitināt (un daži no šiem darbiem ir palinshematiski, kas nozīmē, ka to sarežģītie sižeti tiek izstāstīti vienā virsmā vai telpā). Un turpmāk mans tēvs izrādīja vēl vairāk intereses par Mateu privāto dzīvi, iedrošināja viņu nebaidīties no vecumdienām, kas uzglūnēja jau turpat aiz stūra, un neizlaida viņu no acīm ballītēs, kas divreiz gadā, dienās, kad muzejs bija slēgts, tika rīkotas visam muzeja personālam, visbiežāk lielajā Velaskesa zālē. Visi darbinieki ar savām ģimenēm, sākot ar direktoru (kurš parasti parādījās tikai uz dažām minūtēm un ļengani paspieda roku padotajiem) un beidzot ar apkopējām (kuras taisīja vieslielāko troksni un līksmoja vairāk par citiem, jo tik un tā viņām bija jāpaliek pēdējām un viss jāsakopj), pulcējās kopā, lai ēstu un dzertu, papļāpātu un padejotu (pļāpāšana gan ir visai neprecīzs apzīmējums) tādos kā tautas svētkos, kurus mans tēvs bija iecerējis un noorganizējis pēc līdzības ar karnevālu un ar tādiem pašiem apsvērumiem: lai uzraugi būtu apmierināti ar dzīvi, lai viņiem būtu iespēja nolaist tvaiku un lai savaldību viņi nezaudētu visās pārējās gada dienās. Ranss pats gādāja, lai šajās ballītēs pasniegtie ēdieni un dzērieni būtu tādi, ka to radītie traipi nevarētu sabojāt vai sapostīt gleznas, un tieši tāpēc šajos pasākumos bija atļautas daudzas trakulības un pārmērības: bērnībā esmu redzējis, kā burbuļūdens šļācas uz Las Meninas un bezē cepumi triecas pret Bredas atdošanu.

Ilgus gadus - bērnībā un arī vēlāk, kad biju pusaudzis un ļoti jauns, kad vēl ar šaubu pilnām acīm skatījos uz rakstāmlietu veikala meiteni, es zināju vienīgi to, ka mans tēvs pirms apprecēšanās ar manu māti ir bijis precējies arī ar viņas vecāko māsu, vispirms ar Teresu Agileru un tikai tad ar tās māsu Huanu, ar abām meitenēm, kā viņas mēdza dēvēt vecāmāte, kad stāstīja dažādus pagātnes atgadījumus, kaut gan biežāk viņa teica vienkārši meitenes, lai atšķirtu no brāļiem, ko savukārt dēvēja par puikām. Iemesls šādai nezināšanai nav tikai tas, ka bērni ļoti vēlu sāk interesēties, kas un kādi ir bijuši viņu vecāki tajos senajos laikos, kad viņi tos vēl nepazina (lielākoties šī interese rodas, kad bērni paši tuvojas vecumam, kāds bijis vecākiem, kad tie viņus laida pasaulē, vai arī kad šiem bērniem

pašiem piedzimst bērni, un tad viņi ar to starpniecību atceras bērnību un apjukuši prāto par gādīgajiem pagātnes tēliem, kam tagad līdzinās), drīzāk vecāki cenšas neraisīt lieku ziņkārību un noklusēt savām atvasēm pagātni, nestāstīt, kādi viņi reiz bijuši, bet varbūt jaunību aizmirst. Gandrīz visi kaunas no savas jaunības, nav taisnība, ka to atceras ar ilgošanos un skumjām, daudz biežāk to izstumj no apziņas, no tās izvairās un ar lielāku vai mazāku piepūli padzen uz to sfēru, kurā mājo ļauni sapņi, romāni un īstenībā nenotikušais. Jaunība tiek slēpta, jaunība ir aizslepenota visiem, kas nav pazīti jau jaunībā.

Ranss un mana māte nekad neslēpa, ka Ranss ir bijis precējies ar sievieti, kura, ja vien būtu dzīva, būtu bijusi mana tante Teresa (vai tomēr nebūtu), - tā bija pavisam īsa laulība, par kuras iziršanu zināju vienīgi to, ka to izraisījusi pāragra nāve, toties nezināju (un arī nejautāju), kas bijis šīs nāves cēlonis, un ilgus gadus es domāju, ka lielās līnijās man tas ir zināms, taču maldījos, un, kad beidzot uzdevu jautājumus, saņēmu melīgas atbildes, un arī tas ir viens no tipiskajiem vecāku paradumiem: viņi melo bērniem par savu aizmirsto jaunību. Man teica, ka pie vainas bijusi kāda slimība, un tas arī viss, daudzus gadus man stāstīja tikai par šo slimību, un ir grūti apšaubīt to, kas iestāstīts jau bērnībā, nav viegli pārstāt tam ticēt. Tāpēc par šo īso laulību man vienmēr bija priekšstats kā par kļūdu, un tas ir saprotami un attaisnojami, jo bērns un pusaudzis labprāt uzskata, ka viņa vecāku savienība ir bijusi nenovēršama, jo šādi var pamatot savu eksistenci un attiecīgi ticēt paša nenovēršamī-bai un pamatotībai (es te domāju parastus, slinkus bērnus, tos, kuri neiet uz skolu, tikko viņiem mazliet sakāpj temperatūra, un nav spiesti no rītiem strādāt, ar velosipēdu izvadājot preces). Šis priekšstats jebkurā gadījumā bija neskaidrs, un kļūdu es skaidroju tā, ka Ranss sākumā bija noticējis, ka mīl vienu māsu, vecāko, lai gan patiesībā mīlēja otru, jaunāko, kura varbūt vēl bija pārāk jauna, kad viņš ar abām iepazinās, un tāpēc viņš to sākumā neuztvēra nopietni. Varbūt tā šos senos notikumus man izstāstīja māte vai, ticamāk, vecāmāte, es neatceros, varbūt tā bija īsa atbilde uz bērnišķīgu jautājumu, ātrumā sadomāta pasaciņa, katrā ziņā Ranss par to visu man nekad neko nav stāstījis. Tāpat ir iespējams, ka bērna iztēlē parādās vēl kāds faktors, proti, žēlums: jaunākā māsa mierina atraitni, kļūst par vecākās māsas aizvietotāju, remdē vīra izmisumu un sāpes, stājas mirušās vietā. Mana māte varēja būt apprecējusies ar manu tēvu aiz žēluma, apprecējās, lai viņš nepaliktu viens; vai arī nē, tikpat labi viņa varēja būt to mīlējusi kopš sākta gala un slepus vēlējusies, kaut pazustu šķērslis - māsa Teresa. Un, kad šķērslis patiešām pazuda, varbūt nopriecājās, ka šķēršļa vairs nav. Ranss man nekad neko nav stāstījis. Pirms dažiem gadiem, kad jau biju pieaudzis, mēģināju viņu izprašņāt, taču viņš izturējās tā, it kā es joprojām būtu bērns. “Kas tev par to daļas,” viņš atteica un pagrieza sarunu uz citu pusi. Kad es tomēr uzstāju (mēs vakariņojām restorānā La Dorada), viņš piecēlās, lai ietu uz tualeti, un, veltīdams man labāko no saviem smaidiem, puspajokam teica: “Paklau, man negribas runāt par tik senu pagātni, tas ir bezgaumīgi un liek cilvēkam atcerēties viņa patieso vecumu. Ja tu gribi turpināt šādā garā, būs labāk, ja tad, kad es atgriezīšos, tu pie šī galda vairs nesēdēsi. Es gribu mierīgi paēst un gribu to darīt šodienā, nevis kādā dienā pirms četrdesmit gadiem.” It kā mēs būtu mājās un es būtu mazs bērns, kuru var aizsūtīt uz savu istabu, viņš teica, lai eju prom, un pat neapsvēra iespēju sadusmoties un pašam pamest restorānu.

Patiesība ir tāda, ka gandrīz neviens nekad nerunāja par Teresu Agileru, un arī šo gandrīz var atmest, kopš mirusi ir mana kubiešu vecmāmiņa, vienīgā, kura reizēm viņu pieminēja, itin kā netīšām vai nespēdama citādi, lai gan viņas mājās Teresa bija klātesoša eļļas portreta veidolā - tas bija gleznots pēc fotogrāfijas jau pēc Teresas nāves. Un manās mājās, pareizāk, tēva mājās bija un joprojām ir tā melnbaltā fotogrāfija, kura šim portretam izmantota par modeli un kurai Ranss un Huana laiku pa laikam uzmeta ātru skatienu. Teresas seja šajā fotogrāfijā ir paļāvīga un nopietna; skaista sieviete ar smalkām, uzacīm, kas šķiet uzzīmētas ar vienu vienīgu perfektu vilcienu; zodā sekla bedrīte - tāds kā viegls iespiedums vai ēna, tumšie mati saņemti kopā uz pakauša, tieši pa vidu - celiņš, kas izceļ to, ko savulaik bija pieņemts saukt par “atraitnes ragu”, garš kakls, liela, sievišķīga mute (taču pavisam citāda nekā tēvam un man), acis arī ir tumšas, plaši atvērtas un bez bailēm skatās objektīvā, ausīs neuzkrītoši auskari, iespējams, no perlamutra, lūpas - krāsotas par spīti nelielajam vecumam, taču tā bija pieņemts tolaik, kad viņa bija jauna un dzīva. Viņas āda ir ļoti bāla, rokas saņemtas kopā, dilbi balstās uz galda, kas vairāk izskatās pēc ēdamistabas galda, nevis rakstīšanai un lasīšanai paredzētas mēbeles, taču fonā nav redzams pietiekami daudz, lai būtu iespējams to saprast, dibenplāns ir izpludināts, varbūt tas ir fotostudijas uzņēmums. Mugurā viņai ir blūzīte ar īsām piedurknēm, iespējams, ir pavasaris vai vasara, viņai varētu būt ap gadiem divdesmit, varbūt viņa vēl nepazīst Ransu vai abi tikko ir iepazinušies. Bildē viņa vēl nav precējusies. Šajā portretā ir kas tāds, kas tagad man atgādina Luisu, lai gan esmu fotogrāfiju redzējis daudzus gadus pirms Luisas parādīšanās, un tādi bija visi mana mūža gadi, izņemot pēdējos divus. Varbūt tas izskaidrojams tā, ka mēs visur saredzam cilvēku, kuru mīlam un ar kuru dzīvojam kopā. Katrā ziņā viņām abām ir paļāvības pilna izteiksme, Teresai - portretā un Luisai - dzīvē, nemitīgi, it kā viņa ne no kā nebaidītos un nekas viņu nemūžam nespētu apdraudēt, vismaz nomodā Luisa tā izskatās, bet aizmigušai viņas seja ir vieglāk ievainojama un augums šķiet vairāk pakļauts briesmām. Luisa ir tik paļāvīga, ka pirmajā naktī, ko pavadījām kopā, viņa sapnī redzēja, kā pati man teica, zelta gabalus. Nakts vidū manas klātbūtnes pamodināta, mazliet apjukusi viņa mani uzlūkoja, tad noglaudīja man vaigu ar nagiem un teica: “Es sapnī redzēju zelta gabalus. Tie pēc formas bija kā nagi un spoži mirdzēja.” Tikai ļoti nevainīgs cilvēks var sapnī redzēt ko tādu un, galvenais, par to izstāstīt otram. Pēc tam kad biju iepazinis Luisu un gulējis ar viņu, es, Ransa mājās skatīdamies uz Teresas Agileras portretu, nodomāju, ka varbūt arī viņa savā kāzu naktī redzēja šos neticami mirdzošos zelta gabalus. Nezinu, kad ir uzņemta šī Teresas fotogrāfija, un varbūt neviens to nekad nav droši zinājis: tā ir pavisam neliela, iestiprināta koka rāmītī, nolikta uz plaukta, un, kopš viņa ir mirusi, neviens uz to īsti nav skatījies, tikai laiku pa laikam uzmetis acis tā, kā mēdz uzlūkot dekoratīvus trauciņus un citus niekus, un pat gleznas mājās pie sienām, jo tiem visiem pārstāj veltīt uzmanību un pārstāj par tiem tīksmināties, tikko tie ir kļuvuši par dienišķās ainavas daļu. Kopš mana māte ir mirusi, arī viņas fotogrāfija, lielāka, stāv Ransa mājās, un tur karājas arī viņas portrets, ko Kustardojs Vecākais uzgleznoja, kad viņa vēl bija dzīva un es biju mazs. Mana māte, Huana, izskatās līksmākas dabas, lai arī abas māsas ir ļoti līdzīgas, un kakls, sejas forma un zods tām būtībā ir vienādi. Mana māte smaida fotogrāfijā un smaida gleznā, tajās abās viņa jau ir vecāka par savu vecāko māsu mazajā foto, patiesībā jau pārsniegusi vecumu, ko Teresai nemaz nebija lemts piedzīvot, jo nāve parūpējās, lai vecākā māsa kļūtu par jaunāko, un arī es esmu par viņu vecāks, priekšlaicīga nāve padara jaunāku. Mana māte bildēs smaida gandrīz tāpat, kā smējās - viegli, viņa tāpat kā vecāmāte, bija viegli sasmīdināma; un, kā jau es teicu, viņas abas kopā smējās bieži un skaļi.

Taču tikai pirms dažiem mēnešiem es uzzināju, ka mana neiespējamā tante Teresa izdarīja pašnāvību neilgi pēc tam, kad bija atgriezusies no kāzu ceļojuma kopā ar manu tēvu, un to man atklāja Kustardojs Jaunākais. Viņš ir trīs gadus vecāks par mani, un es viņu pazīstu kopš bērnības, kad trīs gadi ir liela vecuma starpība, taču tajos laikos es no viņa sabiedrības, cik vien iespējams, vairījos un puslīdz paciešu tikai tagad, kad esmu pieaudzis. Mūsu tēvu draudzības vai darījumu dēļ mums reizēm iznāca satikties, taču viņš vienmēr centās turēties kopā ar lielajiem, vairāk interesēdamies par viņu pasauli, itin kā nepacietīgi gribēdams tajā iekļauties un rīkoties brīvi; es viņu atceros kā novecojušu bērnu vai kā frustrētu pieaugušo, kurš pārāk ilgi ir palicis ieslodzīts neatbilstošā bērna ķermenī, notiesāts uz neauglīgu gaidīšanu, kas viņu saēd. Pieaugušo sarunās viņš gan neiesaistījās, tikai klausījās, taču pār viņu valdīja drūms sasprindzinājums, kāds bērniem nepiemīt un kura dēļ viņš vienmēr izskatījās trauksmaini saspringts un raudzījās ārā pa logu kā cilvēks, kas vēro pasauli ātri paskrienam garām, kamēr pašam nav ļauts tajā iesaistīties, vēro kā gūsteknis, kurš zina, ka viņu neviens negaida un viņa prombūtnes dēļ ne no kā neatsakās, un zina, ka līdz ar skrienošo pasauli aizskrien arī viņa laiks; ko līdzīgu pieredzot arī mirstošie. Viņš vienmēr radīja iespaidu, it kā būtu ko pazaudējis un to līdz sāpēm skaidri apzinātos, viens no tiem tipiem, kuri vēlētos vienlaikus dzīvot vairākas dzīves, daudzkāršoties un neaprobežot sevi ar būšanu tikai pašiem sev: viens no cilvēkiem, kurus vienums biedē. Ieradies pie mums ciemos, viņš bija spiests manā sabiedrībā gaidīt, līdz būs galā viņa tēva viesošanās pie manējā, un viņš parasti nostājās pie balkona margām, pagriezis man muguru, un tā palika stāvam piecpadsmit vai divdesmit minūtes, vai pusstundu, nelikdamies ne zinis par visdažādākajām spēlēm, ko es naivi piedāvāju. Taču, par spīti nekustīgumam, viņa stāvā nebija jaušams ne miers, ne kontemplācija, un tāpat to nebija kaulainajās rokās, kas atbīdīja sāņus aizkarus un tad ieķērās tajos kā nesen ieslodzītais restēs, vēl nekādi nespēdams tām noticēt. Es viņam aiz muguras spēlējos, cenzdamies īpaši nepiesaistīt viņa uzmanību, iebiedēts pats savā istabā, tikai paretam uzmezdams skatienu viņa skūtajam pakausim un vēl retāk tām pieauguša vīrieša acīm, kas nepacietīgi alkst pēc plašas telpas, pēc iespējas redzēt tālu un rīkoties brīvi. Neatkarību Kustardojam izdevās sasniegt, vismaz tādā ziņā, ka tēvs viņam kopš mazotnes mācīja kopētāja amatu, kas, iespējams, nozīmēja arī gleznu viltotāja amatu, un maksāja viņam par darbiem, ko uzticēja savā studijā. Tāpēc Kustardojam Jaunākajam bija vairāk naudas nekā vairumam viņa vecuma zēnu un viņš varēja baudīt netipisku neatkarību, pamazām sācis pats pelnīt sev iztiku; iela viņu interesēja vairāk nekā skola, trīspadsmit gadu vecumā viņš jau gāja pie maukām, un es viemēr no viņa mazliet baidījos — gan tās trīs gadu vecuma starpības dēļ, kas viņam nemainīgi ļāva uzvarēt visos mūsu kautiņos, kuri reizēm izcēlās, kad viņa iekšējais spriegums noveda līdz nelielai eksplozijai, gan tikpat ļoti viņa rakstura dēļ: viņš bija piedauzīgs un rupjš, taču pat kautiņu laikā palika ledaini salts. Kad plūcāmies, lai arī cik nikni es pretojos, pirms padevos, vienmēr ievēroju, ka viņš saglabā pilnīgi vēsu un bezkaislīgu attieksmi, redzama bija tikai auksta vardarbība un vēlēšanās otru pakļaut. Man ir gadījies dažas reizes iegriezties viņa tēva darbnīcā, kas tagad pieder viņam, taču es nekad neesmu viņu redzējis gleznojam - ne paša gleznas, kas negūst panākumus, ne perfektās kopijas, kas ienes viņam naudu, tāpat kā pasūtījuma portreti, kas izpildīti izcilā tehnikā, taču tradicionālā manierē: varbūt neskaitāmās stundas, ko viņš pavada, sēdēdams nekustīgs, ieslēdzies vienatnē, ar otām rokā, sakoncentrējies uz sīkām detaļām un vērodams audeklu, ir izskaidrojums viņa nemitīgajam saspringumam un vēlmei daudzkāršoties. Kopš sākta gala viņš nekad nav vairījies stāstīt par saviem piedzīvojumiem, sevišķi par seksuālajiem (gandrīz visas zināšanas šajā jomā pusaudža gados un arī vēlāk es saņēmu no viņa), un reizēm es sev jautāju, vai tikai pieķeršanās, ko viņam pēdējā laikā, kopš Kustardoja Vecākā nāves, izrāda mans tēvs, nav izskaidrojama ar šiem stāstiem. Trauksmaini cilvēki, jo vecāki kļūst, jo dedzīgāk vēlas turpināt dzīvot, taču sarukušās spējas liedz to darīt ar agrāko vērienu, tāpēc viņi meklē sev par sabiedrību tos, kuri spētu izstāstīt vairs nesasniedzamo eksistences daļu un tā pastarpināti pagarināt viņu dzīvi. Droši vien manam tēvam patīk viņā klausīties. Zinu prostitūtas, kas, pavadījušas nakti ar Kustardoju Jaunāko, ir bijušas pilnīgās šausmās un pat nav gribējušas stāstīt, kas gan tik briesmīgs noticis, lai arī viņš taču uz savu gultu tās parasti aicināja pa divām un tātad viņas varēja viena otru iedrošināt un mierināt, jo Kustardoja senā vēlme būt vienlaikus vairākiem nozīmēja arī to, ka ar vienu partneri viņam nepietika un viņš jau kopš agrīnas jaunības labprātāk ņēma sievietes pa divām. Līdz ar vecumu Kustardojs ir kļuvis atturīgāks un, cik man zināms, arī pats nestāsta, kas tieši tik ļoti biedē prostitūtas, bet - kas to lai zina - varbūt privāti manam tēvam viņš izstāsta gan, jo tas viņam ir tāds kā krusttēvs. Droši vien manam tēvam patīk viņā klausīties. Katrā ziņā jau gadiem ilgi viņi satiekas regulāri, reizi nedēļā Kustardojs ierodas ciemos pie Ransa vai arī viņi kopā iet vakariņās un varbūt pēc tam arī uz kādu no vecmodīgajiem krogiem, un kopā viņi arī brauc iepirkties un apciemo citus, piemēram, mani un, kad manis nav mājās, arī Luisu, Ransa jauno vedeklu. Droši vien manam tēvam kopā ar Kustardoju ir jautri. Tagad, kad Kustardojam ir gandrīz četrdesmit, pie viņa kādreiz gludi skūtā pakauša rēgojas īsa astīte kā pirātam vai torero, un viņa vaigubārda šiem laikiem ir visai gara un uzkrītoša, katrā ziņā tā piesaista uzmanību, jo ir sprogaina un daudz tumšāka nekā taisnie, gandrīz blondie mati, varbūt viņš to zirgasti un baķenes nēsā, lai nebūtu pārlieku neiederīgs savā arhaiski bohēmiskajā glezniecības naktsputnu vidē, lai gan vispār viņš ģērbjas klasiski, pat uzkrītoši korekti - vienmēr ar kaklasaiti - un tiecas būt elegants tērpu ziņā. Dažus mēnešus viņš nesā ūsas un tad atkal uz kādu laiku tās noskuj: kārtējās neatrisināmās šaubas vai varbūt paņēmiens, kā izskatīties vairāk nekā vienam cilvēkam. Līdz ar vecumu viņa seja pilnībā ir iemantojusi īpatnības, kas tajā bija saredzamas jau bērnībā un vēl jo vairāk pusaudža gados: viņa seja ir tāda pati kā viņa raksturs — piedauzīga, rupja un salta, ar augstu pieri un atkāpušos matu līniju, deguns ir mazliet kumps, un garie zobi izgaismo vaibstus, kad viņš smaida — laipni, taču ne silti, un viņa acis ir ļoti melnas un milzīgas, tālu stāvošas un gandrīz bez skropstām, un šis skropstu trūkums un lielā sprauga starp tām padara neciešamu nekaunīgo skatienu, ko viņš pievērš sievietēm, kuras iekaro vai nopērk, un vīriešiem, kurus padara par sāncenšiem, un visai pasaulei, kura tagad traucas uz priekšu, kārtīgi uzņēmusi viņu sevī, padarījusi par savu nevaldāmāko daļu.

Tieši viņš pirms dažiem mēnešiem, pareizāk, gandrīz pirms gada, neilgi pēc manas atgriešanās no Havanas un Mehiko, Ņūorleānas un Maiami, pēc mana kāzu ceļojuma, izstāstīja, kas patiesībā atgadījās ar manu tanti Teresu pirms gandrīz četrdesmit gadiem. Es gāju apciemot tēvu, apsveicināties pēc atgriešanās un pastāstīt par ceļojumu, kad pie ārdurvīm uzdūros Kustardojam Jaunākajam, viņa kalsnajam stāvam, kas nekustīgs rēgojās vakara krēslā.

- Nav mājās, - Kustardojs man teica. - Viņam vajadzēja iziet. - Un ar acīm pameta augšup, tā norādīdams uz Ransu.

- Viņš lūdza, lai es tevi dažas minūtes pagaidu un to pasaku. Viņam piezvanīja kaut kāds amerikānis, nezinu, kas un no kura muzeja, un viņš izšāvās no mājas kā raķete. Viņš tev piezvanīs šovakar vai rīt. Bet tagad ejam kaut ko iedzert.

Kustardojs Jaunākais saņēma mani aiz elkoņa, un mēs gājām. Jutu viņa auksto, dzelžaino roku, kuras tvēriens man bija labi pazīstams kopš bērnības, viņš savulaik bija neparasti spēcīgs puika un tagad neparasti spēcīgs vīrietis, tas bija saspringtu dzīslu un koncentrēšanās spēks. Iepriekšējo reizi es viņu biju redzējis pirms vairākām nedēļām, savā kāzu dienā, kas nu jau šķita tik tāla, un viņu bija ielūdzis Ranss, nevis es - Ranss ielūdza vairākus cilvēkus, un man nebija iemesla ko iebilst ne pret Kustardoju, ne pret pārējiem. Toreiz man nebija laika ar viņu aprunāties, viņš, ieradies Casino, tikai apsveica mani ar savu laipno, viegli izsmējīgo smaidu, un pēc tam viesību laikā iztālēm redzēju, kā viņš badīgi skatās apkārt, un uztvēru viņu kā ģimenisku, pazīstamu stāvu. Viņš vienmēr skatījās badīgi - uz sievietēm un dažiem vīriešiem (uz biklajiem vīriešiem), visur un vienmēr, viņa acis grāba ciet tikpat stingri kā viņa rokas. Todien ūsu viņam nebija, bet tagad, dažas nedēļas vēlāk, tās bija gandrīz izaugušas, lai arī vēl ne pilnīgi, viņš tās atkal bija sācis audzēt mūsu ceļojuma laikā. El Balmoral viņš pasūtīja alu, viņš nekad neko citu nedzēra, un tāpēc viņa kalsnums vismaz uz vēdera sāka nozust (lai gan briestošo alus vēderiņu pagaidām vienmēr aizslēpa kaklasaite). Kādu brīdi Kustardojs runāja par naudu, tad par manu tēvu, kas, viņaprāt, bija labā formā, tad atkal par to, cik daudz naudas viņš pats nopelna, it kā mazāk par visu viņu interesētu mans jaunais ģimenes stāvoklis, viņš man neko nejautāja ne par ceļojumu, ne par darbu, ne arī par to, kā turpmāk domāju braukāt uz Ženēvu, Londonu vai Briseli, viņš neko no tā nevarēja zināt, viņam pienācās jautāt, taču viņš to nedarīja.

Tā kā tēvs bija izgājis, es gribēju atgriezties mājās pie Luisas un tad varbūt kopā ar viņu aiziet uz kino, man nekad nav bijis daudz, par ko runāt ar Kustardoju. Tēvs bija izgājis, jo viņam bija piezvanījis kāds no Malibu vai Bostonas, vai Baltimoras, tagad jau viņam zvana pavisam reti, lai arī viņa acis un zināšanas joprojām ir tikpat labas kā agrāk un vēl labākas, bet vecajiem konsultācijas prasa reti, ja nu vienīgi īpaši svarīgos gadījumos, varbūt kāds bija iegriezies Madridē caurbraucot un nezināja, ar ko kopā paēst vakariņas, bet tēvs droši vien nodomāja, ka viņu vēlas noalgot kādai ekspertīzei, kādas negaidīti atrastas gleznas novērtēšanai, kādam darījumam mūsu pilsētā. Cēlos, lai ietu, taču Kustardojs atkal uzlika roku man uz dilba — viņa plauksta bija smaga kā atsvars, un es paliku sēžam.

- Paliec vēl drusku, - viņš teica. - Tu man vēl neko neesi pastāstījis par savu smuko sievu.

- Tev jau visas liekas smukas. Tur nav daudz, ko stāstīt.

Kustardojs spēlējās ar šķiltavu, uzšķīla un atkal nodzēsa. Viņš

smaidīja, demonstrēdams garos zobus, un vēroja, kā liesmiņa uzrodas un pazūd. Uz mani viņš šobrīd neskatījās vai tikai palūrēja ar acs kaktiņu, kad viņa plati novietotās acis noklīda no ceļa, kontrolējot telpu.

- Kaut kas sevišķs taču viņā ir, es saku, ja jau tu pēc tik daudziem gadiem tomēr apprecējies, nekāds jaunais jau tu vairs neesi. Droši vien viņa tevi ir pataisījusi traku. Cilvēki precas tikai tad, kad nav cita glābiņa, precas aiz bailēm vai izmisuma, vai arī, lai nezaudētu kādu, kuru zaudēt nedrīkst. Visparastākajās lietās vienmēr slēpjas daudz ārprāta. Tāpēc pūt vaļā, pastāsti, uz ko tieši esi nojūdzies tu. Pastāsti, ko tā meiča tādu ar tevi dara.

Kustardojs bija vulgārs un mazliet bērnišķīgs, it kā nebeidzamā brieduma gadu gaidīšana bērnībā būtu panākusi, ka kaut kas no šīs bērnības uz visiem laikiem ir pielipis briedumam.

Viņš runāja pārāk brīvi un vaļīgi, lai gan, būdams kopā ar mani, tas ir, palicis ar mani divatā, centās drusku pievaldīties, tas ir, piebremzēja ar jēlībām un retāk lietoja ierasti vulgāro leksiku. Jebkuram citam no saviem draugiem viņš tiešā tekstā būtu pieprasījis, lai tas apraksta savas sievas pāksti vai pat pežu un lai pastāsta, cik labi šī māk pisties, tie ir grūti tulkojami vārdi, ko starptautiskajās organizācijās, par laimi, nekad nelieto; bet es biju pelnījis mazāk tiešus jautājumus.

- Tev vajadzēs man samaksāt, lai es to atklātu, - teicu, mēģinādams visu pārvērst jokā.

- Labi, samaksāšu. Cik tu gribi? Iesākumam uzsaukšu tev vēl vienu viskiju.

- Es negribu vēl vienu viskiju, es pat šo pašu negribu. Liecies mierā.

Kustardojs jau bija iebāzis roku kabatā, viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kas banknotes bez maka nēsā bikšu kabatā, un, taisnību sakot, tā daru arī es.

- Tu par to negribi runāt? Cienījama izvēle, labi, nerunāsim. Uz tavu un tava skuķīša veselību! - Un viņš izdzēra malku alus. Aplaizīdams lūpas, viņš aplaida skatienu visapkārt: pie bāra letes sarunājās divas sievietes, gadus trīsdesmit vecas, viena no viņām, tā, kas sēdēja mums tieši pretī (bet varbūt abas), tīšām vai neapzināti demonstrēja ciskas. Pavasarim pārāk tumši nosauļotas ciskas, viltoti mulatīgas, labākajā gadījumā baseina malā un ar krēmu palīdzību iegūts brūnums. Tad Kustardojs pievērsa savas skropstu neizrotātās vai neaizsargātās acis man. Un piebilda: - Katrā ziņā es ceru, ka tev veiksies labāk nekā tavam tēvam, negribu piesaukt nelaimi, piesitu pie koka. Viņam jau nu gan negāja nekādā jēgā, trakāk nekā Zilbārdim. Labi vēl, ka viņš laikus apstājās, bet nu jau arī vecums vairs nav tas.

- Tikai nevajag pārspīlēt, - es atteicu. Tūlīt iedomājos par tanti Teresu un savu māti Huanu, kas abas bija mirušas, Kustardojs noteikti bija domājis viņas, abu nāvi sasaistot kopā ar pārspīlējumiem un varbūt ļaunu viltību. “Trakāk nekā Zilbārdim,” viņš bija teicis. “Piesaukt nelaimi,” viņš bija teicis. Trakāk nekā Zilbārdim. Kurš tādu Zilbārdi vispār vairs atceras.

- Ak nē? - viņš atjautāja. - Labi, tava māte tam visam pielika punktu, bet, ja būtu turpinājies tādā pašā garā, tevis nemaz nebūtu. Un nevar noliegt, ka arī viņu Ranss ir pārdzīvojis. Viņš ir nepārspējams. Bet nabaga Huana lai dus mierā, vai ne? — viņš izsmējīgā godbijībā piebilda. Par Ransu viņš runāja ar cieņu, varbūt pat ar apbrīnu.

Es paskatījos uz sievietēm, kas par mums nelikās ne zinis, aizrāvušās ar sarunu (tā noteikti bija kārtējā sērija kādu attiecību atstāstā), no kuras mūs ik pa brīdim sasniedza atsevišķas, skaļākā balsī izrunātas frāzes (“Nē, tas taču ir drausmīgi,” dzirdēju patiesā izbrīnā sakām to, kura pret mums sēdēja ar muguru, otra vienā mierā demonstrēja ciskas, un, mazliet citā leņķī skatoties, es varētu saskatīt viņas biksītes, nodomāju, un viņas spēcīgās, brūnās ciskas lika man iedomāties par Mirjamu, par sievieti Havanā pirms dažām dienām. Vai, pareizāk, lika atcerēties viņas tēlu un iedomāties, ka citā brīdī man vajadzētu par viņu padomāt. Varbūt arī Gijermo jau bija atgriezies, tāpat kā mēs.)

- Tā jau ir tikai nejaušība, neviens nezina, kādā secībā būs jāmirst, tikpat labi varēja nomirt viņš, un varbūt viņš vēl nobērēs mūs abus. Mana māte nodzīvoja pietiekami ilgi.

Kustardojs Jaunākais beidzot aizdedzināja cigareti un nolika šķiltavas uz galda, atteicās no liesmas un ieelpoja no kvēlošās ogles. Ik pa brīdim viņš uzmeta īsu mirkli pie bāra sēdošajām trīsdesmitgadniecēm un pūta dūmus uz viņu pusi, un es klusībā cerēju, kaut nu viņš neiedomātos celties kājās un viņas uzrunāt, kā mēdza darīt bieži un pilnīgi nepiespiesti, reizēm pat ar nolūkoto būtni iepriekš nepārmijis ne skatiena, tas ir, nesaņēmis nevienu atbildes skatienu no sievietes, kuru tik piepeši uzrunāja. Krogos, ballītēs un pat uz ielas viņš jau pirmajā acu uzmetienā itin kā zināja, kura vēlas, lai viņai piecērt un tieši kādā nolūkā, bet varbūt viņš pats izraisīja gan šo vēlēšanos, gan arī nolūku. Todien Casino, viņu ieraudzījis, es tūlīt sāku minēt, kuru viņš mēģinās nocopēt. Tagad viņš atkal pievērsās man un dzēlās ar savām nepatīkamajām acīm, pie kurām es sen esmu pieradis.

- Ja tu tā vēlies, lai būtu: nejaušība. Bet trīs reizes nejaušībai tomēr ir par daudz.

- Trīs reizes?

Tā bija pirmā reize manā mūžā, kad dzirdēju pieminam to svešo sievieti, ar kuru mani nesaista nekāda radniecība un par kuru arī tagad es neko daudz nezinu, nekad nezināšu pietiekami daudz, jo ir cilvēki, kas pasaulē nodzīvo daudz gadu, bet par tiem neviens pēc tam neko neatceras, it kā viņu nemaz nebūtu bijis, un šajā pirmajā reizē es nemaz nezināju, ka Kustardojs šo sievieti piemin, vispār nesapratu, ka viņš to piemin, es pat nenojautu par viņas esamību (“trīs reizes nejaušībai tomēr ir par daudz”). Sākumā domāju, ka viņš ir kļūdījies vai pārteicies, un Kustardojs pats sākumā to arī uzdeva par kļūdīšanos, varbūt viņš bija ieplānojis runāt ar mani tikai par tanti Teresu vai varbūt nebija ieplānojis neko, varbūt tikai nejauši izstāstīja man to, par ko šajās draudīgu priekšnojautu un pirmo laulības soļu dienās es labprāt būtu palicis neziņā arī turpmāk, lai gan pēc kaut kā uzzināšanas ir grūti saprast, vai to ir gribēts zināt vai nezināt.

- Es gribēju teikt: divas, - steidzīgi izlaboja Kustardojs, varbūt iepriekšējie vārdi bija pasprukuši netīšām un bez ļauna nodoma, lai gan bija grūti pieņemt, ka nekāda nodoma - ne laba, ne ļauna - nav bijis, jo Kustardojs nav pārdomu cilvēks, taču nodomu cilvēks gan. Viņš tikpat steidzīgi pasmaidīja (garie zobi piešķīra šai asajai sejai ko līdzīgu sirsnībai) un atkal izpūta dūmus uz sieviešu pusi: tā, kura sēdēja ar muguru pret mums, neatskatījusies ar aizkaitinātu rokas kustību pagaiņāja tos nost kā knišļus. Neieturējis pauzi, Kustardojs piebilda: - Paklau, tikai nedomā, ka man ir kaut kas pret tavu tēvu, taisni otrādi, tu pats labi zini. Tomēr tas, ka viena no viņām izdara pašnāvību uzreiz pēc kāzām, man neizskatās pēc nejaušības. Tāda nāve nekādi neiekļaujas tajā loģiskajā miršanas secībā, kuru tu pieminēji.

- Pašnāvību?

Kustardojs piekoda lūpu pārāk izteiksmīgi, lai varētu uzskatīt, ka šī grimase nav iepriekš iestudēta. Tad ar pirkstu kustību piesauca klāt oficiantu un izmantoja šo mirkli, lai kārīgi nopētītu sievietes, kuras joprojām nelikās par mums ne zinis (lai gan viena no viņām bija aizgaiņājusi mūsu dūmus kā knišļus. Tā, kura sēdēja mums pretī, ļoti skaļā un smejošā balsī teica: “Jā, jel jā, bet man vienkārši riebjas!” Pateica tik jūsmīgi, ka likās, tūlīt sāks plaukšķināt pa savām mulatīgajām ciskām). Toties Kustardojs viņām veltīja tikpat daudz uzmanības, cik sarunai ar mani, kā vienmēr divkāršodamies, kā vienmēr vēlēdamies būt vairāk nekā viens un būt vienlaikus arī tur, kur viņa nav. Domāju, ka viņš tūlīt celsies kājās, tāpēc uzstāju, lai viņu aizkavētu: - Kā to saprast: pašnāvību? — Taču viņš tikai palūdza oficiantam vēl vienu alu.

- Vēl vienu alu. Tikai nesaki man, ka tu to nezini.

- Par ko tu runā?

Kustardojs noglaudīja vēl paplānās Ūsiņas un ar nenovēršami sievišķīgu kustību sakārtoja īso astīti. Nezinu, kāpēc viņš nēsāja to smieklīgo, taukaino, nemazgāto asti kā tāds astoņpadsmitā

gadsimta zemnieks vai amatnieks. Viņš uzpūta alum. Arī teju četrdesmit gadu vecumā viņš joprojām dzinās pakaļ modei, viņam pietika spara to darīt. Vai varbūt tā vienkārši bija glezniecības ietekme.

- Pārāk daudz putu, - viņš noteica. - Sasodīta būšana, ka tu neko nezini, - viņš piebilda. - Trakums, kā ģimenēs pašu bērniem visu noklusē. Droši vien par manējo tu zini visu ko tādu, par ko ne velna nezinu es.

- Nezinu, — es steidzīgi atbildēju.

Viņš atsāka spēlēties ar liesmiņu, cigareti viņš bija nodzēsis pavirši, tā smirdēja.

- Liekas, esmu iejaucies, kur nevajadzēja. Ranss sapsiho-sies. Es nezināju, ka tev nav zināms, kā nomira tavas mātes māsa.

- No slimības, tā man vienmēr teica. Neko vairāk es nekad neesmu prašņājis. Nu, un ko tad zini tu?

- Varbūt tā nemaz nav taisnība. Man pirms daudziem gadiem to izstāstīja mans tēvs.

- Ko viņš tev izstāstīja?

Kustardojs divreiz nošņaukājās. Pa visu šo laiku viņš ne reizi nebija gājis uz tualeti iešņaukt kādu svītru iecienītā baltā pulvera, taču tagad šņaukājās tā, it kā tikko būtu no turienes atgriezies. Viņš atkal uzšķīla un nodzēsa uguni.

- Nesaki Ransam, ka es tev pateicu, labi? Man negribētos, lai viņam tagad būtu uz mani zobs. Un varbūt es atceros nepareizi vai kaut ko pārpratu.

Es neko neatbildēju, zināju, ka viņš man izstāstīs tik un tā -arī tad, ja šādu solījumu nedošu.

- Ko tu atceries? Ko tu varbūt pārprati?

Kustardojs aizdedza nākamo cigareti. Viņa manierīgās izdarības bija tukša izrādīšanās: viņš pāris reižu ievilka dūmu un tad izpūta ārā veselu mākoni, kas plaušās nemaz nebija pabijis (izpūsto dūmu ir daudz vairāk un tie kustas lēnāk, ja tos neie-elpo līdz galam) un tagad aizvēlās trisdesmitgadnieču virzienā. Tā, kura sēdēja ar muguru pret mums, uz mirkli neapzināti pagrieza galvu un papūta dūmus sāņus. Arī viņa demonstrēja ciskas, bet baseina malā sauļojusies vēl nebija. Viņas skatiens trāpīja Kustardojam, kaut arī tikai uz dažām sekundēm, kamēr viņas biedrene ievilka elpu, lai drošā un sašutuma pilnā tonī turpinātu izteikties par abu apspriesto cilvēku: “Viņš manī ir pamatīgi ieķēries. Pēc izskata man viņš nepatīk, bet naudas viņam ir čupām. Ko tu darītu manā vietā?”

- Ka tava tante nošāvās neilgi pēc tam, kad bija atgriezusies no kāzu ceļojuma ar Ransu. Vismaz to, ka viņi bija precējušies, tu zināji?

- Jā, to es zinu.

- Viņa iegāja vannasistabā, nostājās pie spoguļa, atpogāja blūzi, noņēma krūšturi un ar pistoles stobru sameklēja sirdi, tā pistole piederēja viņas tēvam, kurš tobrīd kopā ar ģimeni un dažiem viesiem sēdēja ēdamistabā. Tas ir tas, ko es atceros no tā, ko tēvs stāstīja.

- Tas notika manu vecvecāku mājās?

- Tā es sapratu.

- Mans tēvs bija tur?

- Tajā brīdī ne, viņš laikam ieradās mazliet vēlāk.

- Kāpēc viņa nošāvās?

Kustardojs nošņaukājās, droši vien viegla pavasara saaukstēšanās, katrā ziņā ne jau siena drudzis, jo, lai gan modei viņš sekoja, šī konkrētā viņam bija par prastu un banālu. Viņš papurināja galvu.

- Nav ne jausmas, un domāju, ka arī mans tēvs to nezināja, vismaz man viņš to nav teicis. Ja kāds vispār zina, tad tas ir tavējais, bet droši vien nezina arī viņš, nekad jau nav viegli saprast, kāpēc kāds izdara pašnāvību, pat tad, ja tas ir kāds no tuvākajiem cilvēkiem, visiem aizbrauc jumts, visi psiho, reizēm bez iemesla un gandrīz vienmēr slepenībā, bet vispār cilvēki vienkārši iespiež seju spilvenā un gaida nākamo dienu. Bet reizēm daži pēkšņi pārstāj to gaidīt. Es ar Ransu par to nekad neesmu runājis. Kā tad draugam var kaut ko prasīt par sievu, kas nošāvusies neilgi pēc kāzām? Pat ja tas ir noticis pirms veselas mūžības. Es nezinu, varbūt tev es varētu paprasīt, ja tā notiktu ar tevi, negribu piesaukt nelaimi, piesitu pie koka. Bet ne jau draugam, kurš ir par mani tik daudzus gadus vecāks un kuru es ļoti cienu. Cieņa daudzas sarunas padara neiespējamas, un tās nekad nenotiek.

- Jā, cieņa daudz ko padara neiespējamu.

Viņš atkal bija teicis “piesaukt nelaimi”, un es klusībā pusap-zināti prātoju, kā to iztulkot angliski, franciski un itāliski, savās valodās, bet precīzu tulkojumu nevarēju izdomāt nevienā no tām, ar ļauno aci būtu vieglāk, to varētu tulkot kā evil eye un jettatura, bet tas tomēr nav tas pats. Katru reizi, kad viņš paziņoja, ka piesit pie koka, viņa roka mierīgi palika uz stikla alus kausa. Es gan piesitu pie sava krēsla.

- Man ļoti žēl, es domāju, ka tu zini.

- Bērniem tiek iebarotas cukurotas notiekošā vai notikušā versijas, un pēc tam ir ļoti grūti no šiem saldajiem meliem atbrīvoties. Varbūt neizdodas atrast īsto brīdi, kad cilvēks pārstāj būt bērns, vai arī ir grūti novilkt līniju, kad pienācis laiks atzīt senus melus un atklāt ilgi slēptu patiesību. Laiks iet, un tas, kurš savulaik samelojies, pats saviem meliem notic vai arī tos aizmirst, līdz uzrodas kāds, līdzīgs tev, iejaucas un sagrauj iestudēto klusumu, kurš pastāvējis veselu mūžību.

Franciski es nezināju pat to, kā ir ļauna acs. Kādreiz zināju, taču aizmirsu. Guignon piepeši atcerējos. “Paskatīsimies, vai tik tu man tā nepiesauksi nelaimi,” dzirdēju sakām blondo sievieti ar nosauļoto ādu, viņa bija izteiksmīga, ar mazliet piesmakušu, zemu balsi, viena no tām spāņu sievietēm, kas neiegrožo ne balss skaļumu, ne vārdu vērienu, ne žestu skarbumu, ne svārku īsumu; pārāk bieži spānietes aumaļām pauž nicinājumu -ar izteikumiem un skatieniem, ar despotiskajiem žestiem un sakrustotajām ciskām, un Kubā spāņu mantojumu apliecināja Mirjamas rokas kustības, un tāpat viņas izsaucieni un augstie papēži, un kājas, kas dūrās zemē kā naži (“Tu esi mans”, “Es tevi nogalināšu”). Luisa nav tāda, arī jaunās paaudzes tāpat jūt nicinājumu, taču izpauž to apvaldītāk, Luisa ir maigāka, lai arī viņai piemīt izteikta taisnīguma izjūta, kas reizēm viņai liek kļūt ļoti nopietnai, reizēm ir redzams, ka viņa tiešām nejoko, šobrīd viņa domā, ka esmu kopā ar savu tēvu, bet manam tēvam uzradās negaidītas darīšanas, tāpēc es tagad klausos, kādus brīnumus man atklāj Kustardojs, ej nu sazini, vai tā ir taisnība, bet tai ir jābūt taisnībai, jo Kustardojs nekad nav bijis apveltīts ar labu izdomu, savos stāstos viņš vienmēr iztiek ar to, kas pa īstam ir atgadījies kādam citam vai viņam pašam, varbūt tieši tāpēc viņam nemitīgi viss kaut kas ir jāpiedzīvo un jāeksperimentē ar dubultām dzīvēm, jo tikai tā viņam pietiek stāstāmā, tikai tā viņš var apjēgt neapjēdzamo; ir cilvēki, kas pazīst vienīgi tās fantāzijas, ko paši jau pieredzējuši, ir tādi, kas neko nespēj iztēloties un tāpēc nav necik tālredzīgi, iztēlošanās pasargā no daudzām nelaimēm, ir maz ticams, ka pašnāvību izdarīs tas, kurš paredz savu nāvi, ir maz ticams, ka par slepkavu kļūs tas, kurš paredz citu nāvi, daudz labāk ir nogalināt sevi un citus tikai domās, šādām pašnāvībām un slepkavībām nav seku, un tās neatstāj pēdas, līdzīgi kā paslieta roka, kas plēsīgi cenšas sagrābt kaut ko tālu, visu izšķir attālums un laiks, un, ja attālums ir par lielu, nazis pāršķeļ gaisu un netrāpa krūtīs, neieduras tumsnējā vai bālā miesā, tikai izskrien cauri tukšai telpai un nekas nenotiek, asmeņa ceļu neviens nepiefiksē un neiegrāmato, tas paliek nezināms, par nodomiem nesoda, neveiksmīgie uzbrukumi bieži vien tiek noklusēti, tos noliedz pat iecerētie upuri, jo viss taču arī pēc tam ir palicis tāpat kā iepriekš, gaiss ir tas pats, āda nav pāršķelta un miesa nav pārvērtusies, nav ne pušuma, ne skrambas, un nekaitīgs ir smacējot lejup spiests spilvens, ja zem tā nav sejas, un pēc tam viss ir tāpat kā agrāk, jo šādi nodarījumi neuzkrājas, un, lai kaut ko mainītu, nepietiek ar sitienu, kas nevienam netrāpa, vai žņaugšanu, nenolaupot nevienam elpu, tā nevar mainīt ne faktus, ne attiecības, un nav vērts šādas darbības atkārtot, šāda uzstājība, atkārtošanās, neizdevušies uzbrukumi un draudi visu tikai pasliktina, bet neko nemaina, realitāti tā nevar sagrābt, šādas iedomu rīcības ir tikai kā Mirjamas grābjošais žests un viņas vārdi (“Tu esi mans”, “Tu esi man parādā”, “Tūlīt es tev rādīšu”, “Es tevi aizraušu līdzi ellē”), kas nekādi netraucēja drīzajiem skūpstiem un klusajai dziedāšanai blakusistabā, guļot līdzās kreilim, vārdā Gijermo, kuram viņa mirkli iepriekš bija teikusi: “Viena mirusī tev būs šā vai tā: vai nu viņa, vai es.”

- Varbūt es jaucos, kur nevajag, - teica Kustardojs Jaunākais, - taču es uzskatu, ka labāk ir zināt nekā nezināt. Labāk uzzināt vēlu nekā nekad. Tas notika tik sen, būtībā kāda vairs nozīme ir tam, kā tieši galu dabūja tava tante.

Manam tēvam viena mirusī bija bijusi, viņš bija sastapis nāvi, īstu nāvi, vienu no tām, kuras neiekļaujas loģiskajā miršanas secībā, kā pirms brīža bija teicis Kustardojs. Daudz lielākā mērā nomirst tas, kurš dzīvību sev atņem pats, bet vēl lielākā mērā nomirst tas, kurš mirst no manas rokas. Kustardojs bija teicis arī: “Trīs reizes nejaušībai tomēr ir par daudz,” un pēc tam sevi steigšus izlabojis. Šaubījos, vai atgriezties pie šī viņa izteikuma, katrā ziņā, ja es uzstātu, viņš beigu beigās man izstāstītu, kas noticis vai vismaz kas viņam par to zināms, un tas būtu kaut kas neobjektīvs vai kļūdains, taču, kamēr nekas vēl nav zināms, vēl ir iespējams neko negribēt uzzināt, pēc tam gan vairs ne, viņam, protams, bija taisnība, sakot, ka labāk ir zināt nekā nezināt, tomēr tikai tad, kad jau ir uzzināts (taču es vēl neko nezināju). Un tieši tad man prātā iešāvās kāda nozaudēta atmiņu aina, nozaudēta jau bērnībā, tik niecīga un trausla, ka pa šo laiku nemaz nevarēja nenozaudēties, viena no tām nenozīmīgajām ainām, kas paretam un pazagšus uzplaiksnās atmiņā līdzīgi kā vecas meldijas vai iztēles bildes, vai kā mirklīgs un tagadnīgs pagātnes uztvērums, un tad atcerēšanās brīdī tiek apšaubīta arī pati atmiņa. Es savā nodabā spēlējos ar zaldātiņiem savas kubiešu vecmāmiņas mājās, viņa turpat tuvumā sēdēja un apvēdinā-jās ar vēdekli, kā jau bieži sestdienu pēcpusdienās, kad māte mani atstāja pie viņas. Taču šoreiz mana māte bija slima, un neilgi pirms vakariņām man pakaļ ieradās Ranss. Man reti bija gadījies redzēt tēvu un vecomāti divatā, parasti tuvumā kā starpniece vai samierinātāja atradās arī mana māte, taču šoreiz tā nebija. Jau bija sācis krēslot, kad atskanēja durvju zvans, un es dzirdēju, kā pa bezgalīgi garo gaiteni, sekojot kalpones soļiem, tuvojas Ransa soļi, viņš nāca uz istabu, kur bijām mēs ar vecomāti: es - aizņemts ar spēlēšanos, bet viņa ar apvēdinā-šanos, nez ko klusi purpinot, dungojot un palaikam iesmejoties par manām izdarībām, kā jau vecmāmiņas mēdz priecāties par katru nieku, ko dara mazbērni. Ranss tolaik vēl bija jauns, lai arī man tā nelikās, viņš bija tēvs. Viņš ienāca istabā ar plecos uzmestu lietusmēteli un tikko novilktajiem cimdiem rokās, bija vēss, bija agrs pavasaris, vecāmāte vienmēr sāka apvēdināties pirms laika, varbūt tas bija viņas īpašais paņēmiens vasaras pievilināšanai, lai gan patiesībā viņa apvēdinājās visu cauru gadu.

Iekams Ranss bija paguvis ko pateikt, vecāmāte tūliņ jautāja: “Kā jūtas Huana?” - “Domāju, ka labāk,” atbildēja tēvs, “bet es tagad nenāku no mājām.” - “Vai ārsts jau bija?” - “Kad es izgāju, vēl nebija atnācis, bet viņš brīdināja, ka būs vēlu. Varbūt viņš šobrīd ir pie viņas. Ja gribi, varam piezvanīt.” Bez šaubām, viņi teica vēl kaut ko, varbūt arī piezvanīja uz mūsu mājām, taču mana atmiņa (sēžot pie galda pretī Kustardojam) cieši pievērsās tam, ko brīdi vēlāk vecāmāte teica tēvam: “Nesaprotu, kā tu vari staigāt apkārt un kārtot savas darīšanas, kad Huana ir slima. Pēc manas saprašanas tev būtu jāskaita lūgšanas un jāsakrusto pirksti katru reizi, kad tava sieva kaut vai tikai saaukstējas. Divas tu jau esi zaudējis, dēls.” Atcerējos vai domājos atceramies, ka jau nākamajā mirklī vecāmāte piešāva roku priekšā mutei, nākamajā mirklī viņa aizspieda sev muti, kā gribēdama aizkavēt vārdus, kas no tās jau bija izskrējuši un ko es biju dzirdējis, vārdus, kam tobrīd nepievērsu nekādu uzmanību vai varbūt pievērsu - kā ir izrādījies tagad -, bet tikai tāpēc, ka viņa aizspieda sev muti, lai tos aizkavētu. Mans tēvs neatbildēja, un tikai tagad, divdesmit piecus gadus vēlāk, šī vecāsmātes rokas kustība iegūst jēgu vai, pareizāk, ieguva to aptuveni pirms gada, kad sēdēju iepretī Kustardojam un apdomāju viņa vārdus. “Trīs reizes nejaušībai tomēr ir par daudz,” tā viņš bija teicis un teikto tūliņ izlabojis, un tad es atcerējos, kā savukārt vecāmāte bija teikusi. “Divas tu jau esi zaudējis, dēls,” un teikto tūliņ nožēlojusi. Viņa Ransu - savu divkāršo znotu, savu znotu dubultā — bija nosaukusi par dēlu.

Es neuzstāju un Kustardoju neizprašņāju, tajā brīdī neko vairāk es negribēju zināt, turklāt viņš jau bija pievērsies citai tēmai.

- Kā tev patīk tās divas? - viņš man noprasīja. Gandrīz ar visu augumu viņš bija pavērsies pret trīsdesmitgadniecēm un blenza neslēpdamies, un viņas ievēroja Kustardoja tiešo, skropstu nepiesegto, tālu stāvošo acu skatienu un tūlīt pieklusināja balsis, juzdamas, ka tiek vērotas un novērtētas, vai varbūt pat seksuāli apbrīnotas. Pēdējo frāzi, iekams abu saruna pārtrūka vai vismaz pieklusa, izrunāja tā, kura sēdēja ar muguru pret mums, un šie vārdi izskanēja gandrīz vienlaikus ar Kustardoja jautājumu, kuru viņas varbūt saklausīja tik un tā un kuru Kustardojs pilnīgi noteikti uzdeva, lai viņas to sadzirdētu, lai zinātu, lai tiktu brīdinātas par nenovēršamo. “Man čaļi ir piegriezušies,” teica tā ar baltajām ciskām. “Kā tev patīk tās divas?” noprasīja Kustardojs (nav grūti panākt, lai tevi sadzird, vajag tikai mazliet pacelt balsi). Tad viņas aizturēja elpu un paskatījās uz mums: pauze, kas nepieciešama, lai tiktu skaidrībā, kas īsti ir iekārotājs.

— Atceries, ka es esmu precējies. Vari ņemt abas.

Kustardojs iedzēra vēl malciņu alus un piecēlās ar cigaretēm un šķiltavu rokās (uz alus putu vairs nebija). Viņa nedaudzie soļi līdz bāram rībēja metāliski, it kā viņam pie kurpju pazolēm būtu metāla apkalumi vai stepa dejotāju plāksnītes, vai varbūt tie bija augstie papēži, jo piepeši viņš, attālinādamies no manis, izskatījās garāks nekā parasti.

Abas sievietes jau smējās kopā ar viņu, kad es izvilku no bikšu kabatas naudu, noliku uz galda un gāju mājās pie Luisas. Aizgāju neatvadījies no Kustardoja (vai varbūt atvadījos, pamezdams ar roku sveicienu) un no abām trīsdesmitgadniecēm, kuras kļūs par viņa nepazīstamajām un izbiedētajām gultasbiedrenēm pēc neilga laiciņa, ko aizpildīs alus un košļenes, un džintoniki, un ledus, un cigarešu dūmi, un zemesrieksti, un smiekli, un kokaīna svītriņas, un mēle ausī, un tāpat vārdi, kurus es vairs nedzirdēšu, nesaprotamie čuksti, kas mūs pārliecina. Mute vienmēr ir pilna, tā ir pārpilnība.

Tonakt, vērojot pasauli no spilvena ar Luisu līdzās, kā jau pieņemts cilvēkiem, kas nesen apprecējušies, neskatoties uz televizoru, kas darbojās turpat iepretī, turot rokās un nelasot grāmatu, es izstāstīju Luisai visu, ko man bija izstāstījis Kustardojs Jaunākais un ko es labprātāk nebūtu dzirdējis izstāstītu. Gan precētiem, gan mīlētāju pāriem patiesu savienību nodrošina vārdi, un daudz lielākā mērā par pateiktajiem vārdiem - apzināti pateiktajiem — tie, kas netiek noklusēti vai vismaz netiek noklusēti bez gribas iejaukšanās. Ne tik daudz no svara ir tas, ka diviem cilvēkiem ar kopīgu spilvenu vienam no otra nav noslēpumu, jo abi tā nolēmuši (un kā lai saprot, kas ir pietiekami nopietns, lai būtu uzskatāms par noslēpumu, un kas ir tik nenozīmīgs, ka noklusēts par tādu nekļūst?), daudz svarīgāka ir abu nespēja pārstāt stāstīt, ziņot, izklāstīt un komentēt, it kā tieši šīs būtu ikviena pāra pirmatnīgās darbības, vai vismaz pamatu pamats tajos pāros, kas ir izveidojušies nesen un vēl nav apslin-kuši runāt. Iemesls nav tikai tas, ka, nolikuši galvu uz spilvena, mēs atceramies pagātni un arī bērnību, un mums atmiņā uzrodas un uz mēles kāpj seni un nenozīmīgi notikumi, kas visi iemanto nozīmību un šķiet pelnījuši tikt piesaukti balsī, un iemesls nav arī tas, ka cilvēkam, kurš nogulda galvu uz mūsu spilvena, mēs esam gatavi izstāstīt visu savu dzīvi, kā vēlēdamies panākt, lai šis cilvēks varētu saskatīt mūs no paša sākuma - galvenais, no paša sākuma, tas ir, kopš bērnu dienām, - un caur mūsu stāstījumu varētu piedalīties visos dzīves gados, kad vēl nebijām pazīstami un kurus, kā mums tagad šķiet, pavadījām, šo satikšanos gaidot. Un tāpat iemesls nav tikai dedzīgā dziņa salīdzināt un meklēt paralēles, lūkoties pēc sakritībām un censties izdibināt, kur kurā eksistences brīdī bijis otrs, un fantazēt par mazticamajām iespējām satikties agrāk, jo mīlētājiem vienmēr liekas, ka viņu satikšanās notikusi pārāk vēlu, it kā viņu kaislības laiks nekad nebūtu vispiemērotākais vai nebūtu pietiekami ilgs, raugoties retrospektīvi (tagadnei neviens neuzticas), vai arī neciešama šķiet doma, ka starp abiem nav pastāvējusi kaislība, pat nojausmas līmenī ne, kad abi jau bija pasaulē, jau iekļāvušies tās straujajā ritējumā un tomēr pagriezuši viens otram muguru, nebūdami pazīstami un pat nevēlēdamies iepazīties. Un iemesls nav arī tas, ka izveidojas dienišķās pratināšanas sistēma, kurai, noguruma vai rutīnas uzveikti, pakļaujas visi laulātie, un beigu beigās uz jautājumiem atbild visi. Drīzāk iemesls ir tas, ka dzīvošana ar kādu kopā lielā mērā nozīmē domāšanu skaļā balsī, proti, visa apdomāšanu divas, nevis vienu reizi - vienreiz domās un otrreiz stāstījumā, jo laulība ir naratīvs veidojums. Vai arī iemesls ir tas, ka, pavadot tik daudz laika viens otra sabiedrībā (lai arī cik niecīgs šis laiks būtu mūsdienu laulībās, tas tomēr ir ilgs), abi laulātie (taču galvenokārt vīrietis, kurš jūtas vainīgs, ja klusē), gribēdami izklaidēt savu partneri, ir spiesti likt lietā visu, ko domā, un visu, kas ar viņiem notiek un atgadās, un tā beigu beigās indivīda dzīvē neatliek gandrīz nekādu faktu vai domu, kas nebūtu atklāti otram vai, pareizāk sakot, matrimoniāli iztulkoti. Šādi otram atklājam arī citu domas un citu piedzīvoto, ko šie citi, pārējie, mums ir privāti uzticējuši, un, lūk, no kurienes izriet izplatītais apgalvojums: “Gultā izstāsta visu”, jo nav noslēpumu starp tiem, kam tā ir kopīga, jo gulta ir kā biktskrēsls. Mīlestības vai tās būtības dēļ (un šī būtība nozīmē stāstīt, ziņot, komentēt, izteikt viedokļus, vērtēt, izklaidēt, klausīties un smieties, un kalt veltīgus plānus) tiek nodoti visi pārējie - draugi, vecāki, brāļi un māsas, asinsradinieki un tie, kas tādi nav, agrākie mīļākie un agrākie uzskati, agrākās mīļākās un pašu pagātne, un pašu bērnība, un sava valoda, kurā vairs netiek runāts, un, bez šaubām, arī dzimtene, viss, kas ikvienā cilvēkā ir bijis slepens vai vienkārši pieder pagātnei. Lai izpatiktu tam, kuru mīlam, mēs nomelnojam visu pārējo esamību, noliedzam un nosodām visu, lai iepriecinātu un nomierinātu vienu vienīgu cilvēku, kurš tikpat labi mūs var pamest; spilvena iezīmētās teritorijas spēks ir tik liels, ka atgrūsts tiek ikviens, kurš tajā neatrodas, un šī teritorija jau pēc savas dabas nepieļauj, ka tajā varētu atrasties vēl kāds, izņemot laulātos vai mīlētājus, kuri tur savā ziņā paliek vieni un tāpēc sarunājas un neko nenoklusē - neapzināti. Spilvens ir ieapaļš un mīksts, un lielākoties balts, un pēc kāda laika šis apaļums un baltums kļūst par aizstājēju visai pasaulei un tās vājajam ratam.

Luisai es gultā izstāstīju par savu sarunu un savām aizdomām, par tantes Teresas vardarbīgo nāvi (saskaņā ar Kustardoja apgalvojumiem) un iespējamību, ka mans tēvs ir bijis precējies vēlvienreiz, trešoreiz, un šī trešā reize ir bijusi pirms abām pārējām, pirms viņa savienības ar abām meitenēm, bet man par šo trešo nav zināms nekas, pieņemot, ka tāda vispār ir bijusi. Luisa nesaprata, kāpēc es nebiju gribējis turpināt izjautāt Kustardoju, sieviešu izjustā ziņkārība ir tīra un bez piejaukumiem, viņu prāts ir pētīgs, pļāpīgs un arī svārstīgs, viņas iepriekš neiztēlojas un necenšas uzminēt, kāds pēc dabas būs tas, ko viņas pagaidām nezina, tas, kas var atklāties un var notikt, viņas nezina, ka notikumi var notikt paši no sevis un tos var iekustināt viens vienīgs vārds, viņām allaž vajag pārbaudīt, izmēģināt, viņas neparedz uz priekšu, varbūt viņas gan teju vienmēr ir gatavas uzzināt un pirms uzzināšanas nejūt bailes vai neuzticību pret to, kas varētu tikt izstāstīts, viņas neatceras, ka pēc uzzināšanas reizēm viss mainās, pat āda pāršķeļas, miesa atveras, paliek pušumi un skrambas.

- Kāpēc tu viņu neizprašņāji vairāk? - Luisa man jautāja.

Viņa atkal bija gultā, tāpat kā tai pievakarē Havanā, tikai

pirms dažām dienām, taču tagad šī bija mūsu ikdiena vai mūsu paredzamā ikdiena, kādai tai turpmāk būs jābūt katru vakaru, katru nakti, un arī es biju iekārtojies palagos, kas joprojām bija pavisam jauni (daļa no pūra, es nodomāju, sens un dīvains vārds, nezinu, kā to iztulkot), Luisa vairs nebija slima, viņai ādā negriezās krūštura lences un mugurā bija naktskrekls, ko biju redzējis uzvelkam pirms dažām minūtēm tepat guļamistabā, un, to velkot, viņa pagrieza man muguru, joprojām nepieradusi, ka līdzās kāds ir, bet pēc dažiem gadiem vai varbūt mēnešiem viņa nemaz nemanīs manu klātbūtni vai, drīzāk, neuztvers to kā klātbūtni.

- Es nezinu, vai gribu uzzināt ko vairāk, - atbildēju.

- Kā tas ir iespējams? Pat mani jau ir pārņēmusi liela ziņkārība.

- Kāpēc?

Televizors bija ieslēgts, taču bez skaņas. Redzēju, ka uz ekrāna parādās komiķis Džerijs Lūiss, veca filma, varbūt no manas bērnības, nebija dzirdams nekas, izņemot mūsu balsis.

- Kā - kāpēc? Ja par kādu man pazīstamu cilvēku ir kaut kas uzzināšanas vērts, es gribu to zināt. Turklāt tas ir tavs tēvs. Tātad mans vīratēvs. Kā es varētu negribēt zināt, kas īsti ar viņu ir noticis? Jo sevišķi, ja viņš to ir slēpis. Vai tu viņam paprasīsi?

Mirkli vilcinājos. Nodomāju, ka es gribu zināt, jā, bet ne tik daudz gribu izdibināt notikušo, cik noskaidrot, vai Kustardoja vārdi bija patiesība vai tikai izdomājumi vai baumas. Taču, ja izrādītos, ka tā bijusi patiesība, man būtu jāturpina uzdot jautājumus.

- Nedomāju vis. Ja viņš par to nekad vispār nav gribējis ar mani runāt, tagad es viņu nepiespiedīšu. Reiz, pirms dažiem gadiem, es viņam uzdevu jautājumu par savu tanti, un viņš atbildēja, ka negrib kāpties atpakaļ četrdesmit gadus senā pagātnē. Viņš mani gandrīz iztrieca no restorāna, kur mēs ēdām vakariņas.

Luisa smējās. Viņu uzjautrina gandrīz viss, parasti viņa redz tikai visu lietu smieklīgo pusi, smieklīgumu saskata pat traģiskajā un šausmīgajā. Dzīvot kopā ar viņu nozīmē dzīvot komēdijā, tas gan, mūžīgajā jaunībā, — līdzīgi kā dzīvot kopā ar Ransu, un varbūt tieši tāpēc kopā ar viņu dzīvot bija vēlējušās divas sievietes, vai varbūt trīs. Lai gan Luisa vēl patiešām ir jauna un ar laiku var mainīties. Viņai arī patika mans tēvs, kopā ar to viņai bija jautri. Luisa vienmēr gribēja viņā klausīties.

- Tad viņam paprasīšu es, - viņa teica.

- Nemaz nemēģini.

- Man viņš izstāstīs. Ko tu zini, varbūt viņš visus šos gadus ir gaidījis, kad tavā dzīvē parādīsies tāds cilvēks kā es, ko viņš varētu padarīt par starpnieku attiecībās ar tevi, jo tēvi un dēli savstarpējā saskarsmē reizēm ir šausmīgi neveikli. Varbūt viņš tev par šiem notikumiem nekad nav stāstījis, jo nezina, kā to izdarīt, vai arī tu neesi mācējis viņam pareizi pajautāt. Es mācētu pajautāt tā, ka viņš man izstāstītu.

Televīzijā Džerijs Lūiss darbojās ar putekļu sūcēju. Putekļu sūcējs uzvedās līdzīgi nepaklausīgam kucēnam.

- Un ja tas ir kas tāds, ko izstāstīt nemaz nevar?

- Ko tu gribi teikt? Izstāstīt var visu. Vajag tik sākt, un tad jau vārdi nāk cits pēc cita.

- Kaut kas tāds, ko labāk vairs nevajag stāstīt. Kaut kas tāds, kā laiks jau ir pagājis. Katram laikam ir savi stāsti, un, ja īsto brīdi palaiž garām, tad reizēm labāk ir klusēt mūžīgi. Visam ir derīguma termiņš, un pēc tā daudz kas kļūst nelietojams.

- Es nedomāju, ka ar laiku kaut kas izbeidzas, viss joprojām paliek turpat un gaida, kad tam atkal ļaus atgriezties. Turklāt visiem patīk izklāstīt savu dzīvesstāstu, pat tiem, kuriem tāda īsti nemaz nav. Un, lai arī stāsti atšķiras, stāstīšanas nozīme vienmēr ir tā pati.

Es mazliet pagriezos, lai labāk redzētu viņas seju. Viņa vienmēr būs tepat, man blakus, vismaz tā tas ir iecerēts, būs blakus un daļa no mana dzīvesstāsta, būs manā gultā, kas nemaz nav manējā, jo ir mūsējā vai varbūt viņas gulta, un, ja kādu dienu viņa iedomāsies doties prom, es būšu gatavs pacietīgi gaidīt viņas atgriešanos. Sakustēdamies ar dilbu nejauši pieskāros viņas krūtīm, kas zem plānā auduma bija kailas, pat mazliet saskatāmas tam cauri. Man roka palika turpat, lai šis pieskāriens turpinātos, un, lai to pārtrauktu, tagad būtu jāsakustas viņai.

- Redzi, - es viņai teicu, - ne jau vienmēr cilvēki ilgi glabā noslēpumus tāpēc, ka kaunētos vai gribētu sevi pasargāt, reizēm viņi to dara, lai pasargātu kādu citu vai lai saglabātu draudzību, mīlestību, laulību, lai padarītu dzīvi paciešamāku saviem bērniem vai lai aiztaupītu viņiem vismaz kādas bailes, jo to parasti tāpat netrūkst. Varbūt viņi vienkārši negrib ielaist pasaulē stāstu par notikumu, kuram labāk nemaz nebūtu vajadzējis notikt. To neizstāstīt nozīmē vismaz daļēji to izdzēst, vismaz daļēji aizmirst, noliegt, tāpēc nestāstīšana var būt neliela labvēlība, ko viņi izrāda pasaulei. Un šāda izvēle ir jāciena. Varbūt tu nemaz negribētu zināt visu par mani, varbūt tu to negribēsi vēlāk, ar laiku, un negribēsi, lai es zinu visu par tevi. Negribēsi, lai par mums visu zina mūsu bērns. Piemēram, par mūsu atsevišķo dzīvi, par to laiku, pirms mēs iepazināmies. Un mēs arī paši visu par sevi nezinām - ne par agrāko atsevišķo, ne tagadējo kopīgo laiku.

Luisa parāvās mazliet nostāk ar dabisku kustību, tas ir, viņa attālināja krūtis no mana dilba, pieskāriens pārtrūka. No naktsgaldiņa viņa paņēma cigareti, aizdedzināja, divas reizes strauji ievilka dūmu un mēģināja nokratīt pelnus, kuru vēl nebija, piepeši viņa bija drusku sanervozējusies un kļuvusi mazliet nopietnāka, tas viņai nebija raksturīgi. Šī bija pirmā reize, kad tika pieminēts bērns, neviens no mums abiem par šādiem plāniem iepriekš nebija runājis, vēl bija par agru, un arī tagad šis pirmais pieminējums nebija nekāds plāns, tas bija tikai tāds hipotētisks pieņēmums, izmantots kā ilustrācija pavisam citā sakarā. Neskatīdamās uz mani, viņa teica:

- Skaidrs, ka es gribētu zināt, ja tu kādu dienu nolemtu mani nogalināt kā tas vīrietis Havanas viesnīcā, tas Gijermo. - Viņa to pateica, uz mani neskatoties, pateica strauji.

- Tu dzirdēji?

- Skaidrs, ka dzirdēju, es taču biju tur, tāpat kā tu, kā tad es būtu varējusi nedzirdēt?

- Es nezināju, tev bija drudzis, tu biji iesnaudusies, tāpēc es to pat nepieminēju.

- Tu to nepieminēji arī nākamajā dienā. Ja jau tu domāji, ka es neko nedzirdēju, kāpēc neizstāstīji? Tu taču būtu varējis izstāstīt, tāpat kā stāsti visu. Vai varbūt tomēr visu tu man nemaz nestāsti.

Pēkšņi Luisa bija noskaitusies, bet es nezināju, vai viņa dusmojas par to, ka nebiju izstāstījis dzirdēto, vai arī viņas dusmas bija vērstas pret Gijermo, vai varbūt viņa dusmojās uz Mirjamu vai uz visiem vīriešiem, jo sievietēm piemīt izteiktāka grupas apziņa un viņas bieži mēdz sadusmoties uz visiem vīriešiem vienlaikus. Tikpat labi viņa varēja būt sadusmojusies par to, kā pirmoreiz biju pieminējis bērnu — garāmejot, kā nejaušu hipotēzi, nevis kā nodomu vai vēlmi.

Viņa paņēma televīzijas pulti, ātri pārskrēja citiem kanāliem un atgriezās pie tā paša iepriekšējā. Džerijs Lūiss mēģināja ēst spageti: viņš bija sācis tīt makaronus ap dakšiņu, tina un tina, un tagad viņa roka visā garumā bija aptīta ar pastu. Viņš pārsteigts uz to skatījās un centās makaronos iekosties. Iesmējos kā bērns, šo filmu es biju skatījies bērnībā.

- Ko tu domā par to Gijermo? - es jautāju. — Ko viņš, tavuprāt, darīs? - Tagad mēs varējām pārrunāt to, ko iepriekš nebijām gribējuši, ne es, ne drudža mocītā Luisa. Varbūt tiešām viss gaida, kad atkal varēs atgriezties, taču nekas neatgriežas tieši tā, kā būtu noticis iepriekš, ja vien būtu noticis. Tagad tam vairs nebija nozīmes, viņa jau brutāli un vieglprātīgi bija to izteikusi, viņa man bija pateikusi: “Es gribētu zināt, ja tu kādu dienu nolemtu mani nogalināt.” Uz to es vēl neko nebiju atbildējis, cilvēkiem, kuri sarunājas par visu un runā bez apstājas, ir tik viegli otram neatbildēt uz to, ko atbildēt negribas, vārdi spiežas cits citam virsū un pārklājas, domas nenoturas ilgi un pagaist, lai gan reizēm arī atgriežas, ja vien tiek uzstāts.

- Ļaunākais ir tas, ka viņš nedarīs neko, - teica Luisa. - Viss turpināsies tāpat kā līdz šim, tā Mirjama gaidīs, un sieva mocīsies lēnā agonijā, pieņemot, ka viņa patiešām ir slima un vispār eksistē, ko Mirjama pamatoti apšaubīja.

- Nezinu, vai viņa ir slima, taču esmu pārliecināts, ka viņa eksistē, - teicu es. - Tas vīrietis ir precējies, — paziņoju.

Luisa uz mani joprojām neskatījās, viņa runāja, pavērsusies pret Džeriju Lūisu, un vēl nebija atguvusi labo omu. Viņa ir jaunāka par mani un varbūt šo filmu bērnībā nav redzējusi. Man uzmācās kārdinājums ieslēgt skaņu, taču es to nedarīju, jo tas pieliktu punktu mūsu sarunai. Turklāt televizora pults bija viņai rokā, otrā viņa turēja jau pusizsmēķēto cigareti. Bija diezgan karsts, taču ne pārāk: ievēroju, ka viņas krūšu izgriezums ir kļuvis mitrs, tas mazliet spīdēja.

-Tam nav nozīmes, pat ja sieva nomirtu, viņš neko nedarītu, viņš nevestu to otru sievieti projām no Havanas.

- Kāpēc? Tu viņu neredzēji, es gan. Viņa bija skaista.

- Protams, es to neapšaubu, bet viņa ir arī sieviete, kas rada nemitīgas galvassāpes, viņš to zina vai vismaz nojauš. Un mierā viņa neliksies, tāda viņa būs vienmēr, gan tur, gan te, gan kā mīļākā, gan kā sieva. Tai sievietei nav citu interešu kā vienīgi tās, kas nākušas no ārpuses, viņa visā un vienmēr ir atkarīga no otra cilvēka, tādu sieviešu joprojām ir daudz, viņām par sevi ir iemācīts domāt vienīgi attiecībā pret citiem. - Luisa uz mirkli pieklusa, taču tūlīt turpināja, it kā būtu nožēlojusi, ka lietojusi vārdu “iemācīts”. — Varbūt viņām tas īpaši netiek mācīts, viņas to vienkārši pārmanto, jau piedzimst nogarlaikojušās, pašas sev apnikušas, es tādas esmu pazinusi daudzas. Pusi dzīves viņas pavada gaidot, taču nekas nenotiek, bet to, kas tomēr notiek, viņas izdzīvo tā, it kā tas būtu bezvērtīgs, un pēc tam otru pusi dzīves pavada, atceroties un pārdomājot to, kas šķita tik niecīgs vai arī tiešām nebija nekas. Tādas bija mūsu vecāsmātes, un tādas joprojām ir mūsu mātes. Ar šo Mirjamu nākotnē viņam nekāds ieguvums nav gaidāms, nebūs nekā vairāk par to, kas jau ir, un tas pats esošais ies tikai mazumā. Tad kāda jēga kaut ko mainīt? Būs tikai mazāk skaistuma, mazāk iekāres, toties vairāk atkārtošanās. Šī sieviete ir izspēlējusi visas savas kārtis, un jau no paša sākuma viņai nekādu trumpju nebija. Viņā nav nekādu pārsteigumu, viņa nevar sniegt vairāk par to, ko jau sniedz. Precas tikai tad, ja gaida kādu pārsteigumu vai ieguvumu, vai uzlabošanos. Labi, varbūt tā nav vienmēr. - Viņa atkal pieklusa un tad piebilda: - Man ir ļoti žēl tās sievietes.

- Varbūt neko vairāk viņa nevar dot, toties viņa var pārstāt būt par apgrūtinājumu, un tieši tas ir nākotnes ieguvums, ko viņa var piedāvāt. Viņa vairs nebūs par apgrūtinājumu, ja Gijermo kādu dienu viņu apprecēs. Ir jau arī tādi vīrieši.

- Kādi vīrieši?

- Vīrieši, kuri paši sevi garlaiko un kurus nodarbina tikai pašu attiecības ar kādu citu cilvēku. Šiem vīriešiem ir izdevīgi, ja viņus nemitīgi apgrūtina un zāģē, nemitīga zāģēšana viņiem palīdz nodzīvot kārtējo dienu, tā viņus izklaidē, attaisno viņu esamību, tāpat kā sievietēm, kas viņus zāģē.

- Šis Gijermo tāds nav, — Luisa izteica spriedumu (mēs abi neskopojāmies ar spriedumiem).

Tagad gan viņa uz mani paskatījās, lai arī šķībi, uzmeta neuzticības pilnu skatienu - un tā bija mantojumā saņemta neuzticēšanās — vismaz man tā likās. Gaisā lidinājās kāds iespējams jautājums vai, pareizāk, ļoti ticams vai pat obligāts jautājums, to varēja uzdot viņa, un to varēju uzdot es: “Kāpēc tu ar mani apprecējies?” Vai tikpat labi: “Kāpēc, tavuprāt, es ar tevi apprecejos?

- Šovakar Kustardojs man prasīja, kāpēc es ar tevi apprecējos. - Šādi es jautājumu vienlaikus uzdevu un neuzdevu.

Luisa aptvēra, ka es gaidu, ka viņa atvaicās: “Un ko tu atbildēji?” Un viņa varēja arī klusēt un neteikt neko, vārdus viņa uztver tikpat jūtīgi kā es, mums ir kopīga profesija, lai arī tagad viņa strādā mazāk. Viņa brīdi klusēja, ar pulti vēlreiz ātri izskrēja cauri visiem kanāliem un pēc dažām sekundēm atkal apstājās pie Džerija Lūisa, kurš tagad dejoja ar kādu ļoti labi ģērbtu vīrieti milzīgā, tukšā zālē. Šis vīrietis - es uzreiz pazinu un atcerējos — bija aktieris Džordžs Rafts, gadu gadiem specializējies gangsteru lomās, piedevām izcils bolero un rumbas dejotājs, viņš tēloja slavenajā Scarface. Džerijs Lūiss bija sācis apšaubīt, vai tas tiešām ir viņš (“Nu, beidziet, jūs neesat Džordžs Rafts, izskatāties viņam līdzīgs, taču neesat viņš, lai gan man patiktu, ja jūs būtu viņš”), un lika viņam dejot bolero - pierādīt, ka to viņš dejo tikpat labi kā Džordžs Rafts un tātad ir Rafts. Abi vīrieši satvērienā dejoja lielā, tukšā un tumšā zālē, un viņu stāvus izgaismoja prožektors. Tā bija smieklīga un dīvaina aina. Kopā ar kādu neticīgo dejot tāpat kā kādam, lai šim neticīgajam pierādītu, ka tiešām esi šis kāds. Šī aina atšķirībā no iepriekšējām melnbaltajām bija krāsaina, varbūt šī tomēr nebija filma, bet tāda kā fragmentu izlase no komiķa darbiem. Kad abi bija beiguši dejot un kautrīgi pakāpušies nost viens no otra, atceros, Lūiss, itin kā izrādīdams milzu laipnību, teica Raftam: “Lai jau būtu, es ticu, ka jūs esat īstais Rafts” (taču mēs turpinājām skatīties bez skaņas, un tagad es to nedzirdēju, šie vārdi bija tikai neprecīzas manas bērnības atmiņas, angliski viņš droši vien sacīja “the real Rafi” vai “Raft himself). Bet Luisa teica nevis “Un ko tu atbildēji?”, bet gan:

- Un vai tu viņam atbildēji?

- Nē. Viņu interesē tikai tas, kas notiek gultā, un patiesībā arī šis jautājums bija tieši par to.

- Un tu viņam neatbildēji.

- Nē.

Luisa sāka smieties, piepeši viņa bija atguvusi labo omu.

- Tāda puiku saruna, - viņa smejoties teica.

Šķiet, es mazliet nosarku, patiesībā es sarku Kustardoja dēļ; Luisa un Kustardojs gandrīz nemaz nebija pazīstami, tāpēc viņas priekšā es jutos par Kustardoju atbildīgs, jo viņš taču bija mans draugs, sens draugs, labi, varbūt ne gluži sens draugs, bet katrā ziņā cilvēks jūtas atbildīgs par to, kas var viņu samulsināt, un pilnīgi viss var viņu samulsināt iemīļotā priekšā (vismaz mīlestības pirmsākumos), un arī tāpēc mīlot mēs nododam ikvienu, taču vairāk par visu nododam paši savu pagātni, kura mums pēkšņi riebjas un no kuras atsakāmies (jo šajā pagātnē taču vēl nebija viņas, kas mūs izglābj un dara mūs labākus, krietnākus un cildenākus, vai vismaz tā mēs domājam, viņu mīlēdami).

- Tāpēc jau es negribēju ielaisties, — teicu.

- Žēl gan, - atbildēja viņa. - Tā tu man tagad varētu izstāstīt, ko viņam teici.

Tagad smiekli nenāca man, bieži vien saskaņa pazūd tikai dažu nieka sekunžu dēļ. Bet smiekli jau parasti pagaida.

Jutos neērti. Man bija kauns. Klusēju. Kāpēc viņai to teikt? Tad atkal ierunājos:

- Tātad tu domā, ka Gijermo nekad nenogalinās savu slimo sievu. - Es atgriezos Havanā, atgriezos pie tā, kas viņai bija licis kļūt nopietnai. Gribēju, lai viņa atkal kļūst nopietna.

- Skaidrs, ka nenogalinās, skaidrs, ka ne, - viņa ļoti pārliecināti atbildēja. - Neviens nevienu nenogalina tikai tāpēc, ka to palūdzis kāds cits, kurš pēc tam mierīgi var aiziet prom pavisam. Citādi viņš sievu jau būtu nogalinājis. Grūtās lietas šķiet iespējamas, ja tās mazliet apdomā, taču kļūst neiespējamas, ja par tām domā pārāk ilgi. Zini, kas notiks? Tas vīrietis kādu dienu pārstās braukāt uz Kubu, viņi viens otru aizmirsīs, viņš visu mūžu paliks precējies ar savu sievu, vienalga, vai viņa ir slima vai nav, bet, ja viņa ir slima, tad darīs visu, lai viņu izārstētu. Sieva viņam ir kā garantija. Viņam arī turpmāk būs mīļākās, viņš piemeklēs tādas, kas viņu nezāģēs. Piemēram, tādas, kas pašas ir precējušās.

- Vai tāds turpinājums tev patiktu?

- Nē, bet tieši tā notiks.

- Un ko darīs vina?

- Viņa nav tik iepriekšparedzama. Varbūt viņa pavisam drīz atradīs citu vīrieti, un viss, ko viņa ar to kopā piedzīvos, viņai liksies niecīgs vai bezvērtīgs. Tāpat viņa, redzot, ka Gijermo vairs neatgriežas, var izdarīt pašnāvību, kā jau solīja. Var gadīties, ka viņa gaidīs un pēc tam pievērsīsies atmiņām. Katrā ziņā viņa ir zaudējusi. Nekas nekad nenotiks tā, kā vēlas viņa.

- Runā, ka tie, kas ar pašnāvību draud, to nekad neizdara.

- Kādas muļķības. Mēdz būt visādi.

Izņēmu viņai no rokām televizora pulti. Noliku uz naktsgaldiņa grāmatu, ko visu šo laiku biju turējis savējās, tā arī neizlasījis ne rindiņas. Nabokova Pņins. Joprojām neesmu to grāmatu izlasījis līdz galam, bet tā man ļoti patika.

- Un kā diez bija ar manu tēvu un tanti? Tagad, ja var ticēt Kustardojam, sanāk, ka viņa izdarīja pašnāvību.

- Ja tu gribi zināt, vai viņa iepriekš ar pašnāvību piedraudēja, tev tas jāpajautā tēvam. Tu taču negribi, lai to prasu es, vai ne?

Brīdi vilcinājos atbildēt.

- Nē. - Vēl mazliet apdomājos un piebildu: — Domāju, ka nē. Bet man vēl jāpadomā.

Uzgriezu skaņu Džerija Lūisa kinematogrāfiskajai antoloģijai. Luisa izslēdza gaismu savā pusē un pagriezās kā uz gulēšanu.

- Es tūlīt slēgšu ārā, - teicu.

- Gaisma man netraucē, bet vai tu, lūdzu, varētu nogriezt skaņu?

Tagad Džerijs Lūiss sēdēja kinoteātri un rokās viņam bija popkorna turza, filma vēl nebija sākusies. Aplaudējot viss viņa popkorns izbira uz galvas cienīgai, sirmai dāmai, kas sēdēja viņam priekšā. “Ak, kundze,” viņš teica, “jums matos ir iebiris popkorns, ļaujiet, es izņemšu,” un piecpadsmit sekunžu laikā pilnībā sapostīja dāmas rūpīgo frizūru. “Ak, palieciet taču brītiņu mierā,” viņš tai teica, jaukdams un mudžinādams matus un pārvērzdams viņu par īstu bakhanti. “Kas par matiem,” viņš pārmetoši noteica. Es skaļi iesmējos, šo pavisam īso ainu bērnībā nebiju redzējis, biju pārliecināts, ka tagad to redzu un dzirdu pirmoreiz.

Atkal nogriezu skaņu, kā Luisa bija lūgusi. Man nenāca miegs, taču, kad divi cilvēki guļ kopā, nepieciešams kaut minimāli vienoties, kad iet gulēt un kad celties, cikos ēst pusdienas un cikos vakariņas, brokastis gan ir cita lieta, un es atcerējos, ka nenopirku pienu, lai gan biju apsolījis, ka to izdarīšu. Luisa no rīta īgņosies. Vispār viņai ir saticīgs raksturs.

- Zini, es aizmirsu nopirkt pienu, - teicu.

- Nekas, es no rīta aizskriešu pakaļ, - viņa atbildēja.

Izslēdzu televizoru, un istaba iegrima tumsā, manā pusē

gaisma nedega, jo es tā arī nebiju sācis lasīt. Dažas sekundes neredzēju neko, tad manas acis pamazām aprada ar tumsu, lai arī ne pilnībā, Luisai patīk gulēt ar aizvērtām žalūzijām, man ne. Pagriezu viņai muguru, mēs nebijām viens otram pateikuši arlabu-nakti, taču varbūt to nemaz nevajadzēja novēlēt vienmēr — katru vakaru visus nākamos gadus. Tomēr šajā vakarā vēl vajadzēja.

- Arlabunakti, - teicu.

- Arlabunakti, - viņa atbildēja.

Novēlot labunakti, mēs nekādi nenosaucām viens otru, neizrunājām nevienu no ierastajiem vārdiņiem, kādi ir visiem pāriem, bez tiem nemaz nevar iztikt, lielākoties tie ir vairāki, katrā ziņā pa vienam ir vienmēr, tie ir vajadzīgi, lai abi varētu noticēt, ka ir citi, nevis vienmēr tie paši, un īstajos vārdos abi vairās viens otru uzrunāt, īstie vārdi tiek taupīti brīžiem, kad viens otru apvaino vai lamā, dusmojas vai vismaz vēlas paziņot kādus nepatīkamus jaunumus, piemēram, pavēstīt, ka otru tūlīt pametīs. Mans tēvs šādus mīļvārdiņus ir dzirdējis vismaz no trim sievietēm, varbūt viss viņam izklausījās vienādi, neatšķirami, kā atkārtošanās, varbūt viņam tās trīs juka, bet varbūt ne, varbūt ar katru sievu viss bija citādi, un tad, kad vajadzēja viņām pavēstīt kādus nepatīkamus jaunumus, viņš tās sauca par Huanu un Teresu, un vēl tai trešajā vārdā, kurš man nav zināms, bet kuru viņš droši vien nav aizmirsis. Ar manu māti viņa rīcībā bija ilgi gadi, ar manu tanti Teresu laiks bija pavisam īss, varbūt tik vien, cik kopā kā precēti cilvēki tagad esam nodzīvojuši mēs ar Luisu, viņiem abiem nebija nekādu nākotnes gadu, un nebija pat mēnešu, viņa izdarīja pašnāvību, kā apgalvo Kustardojs. Un kas zina, cik ilgi viss turpinājās ar trešo, kas patiesībā bija pirmā, un kā diez viņi viens otru uzrunāja, atvadoties un pagriežot viens otram muguru, vai varbūt muguru pagrieza tikai viņš vai tikai viņa un katrs atsevišķi apskāva kopīgo spilvenu (bet tas jau tikai tāds tēlains teiciens, jo spilveni vienmēr ir divi)?

- Es negribētu to zināt, ja tu kādu dienu sadomātu mani nogalināt, — tumsā teicu Luisai.

Varbūt tas izklausījās nopietni, jo viņa pagriezās, un es uzreiz sajutu pirms brīža zudušu pieskārienu, viņas krūtis piekļāvās man pie muguras, un tai pašā mirklī es sajutos sargāts, pasargāts. Pagriezos un tad sajutu viņas plaukstas sev uz deniņiem, tās mani glāstīja vai man ko pārmeta, un sajutu viņas skūpstus uz deguna, uz acīm un mutes, uz zoda, pieres un vaigiem (uz visas sejas). Mana seja ļāva, lai tajā skūpsta visu, kas skūpstāms, jo šajā brīdī, pēc tiem vārdiem - pavērsis pret viņu seju - es biju tas, kas viņu sargāja un balstīja.

KA jau teicu, visai drīz, kad kāzu ceļojums un vasara bija galā, es atsāku braukāt pa pasauli, lai kā tulks un tulkotājs (tagad galvenokārt kā tulks) strādātu dažādām starptautiskām organizācijām. Ar Luisu bijām vienojušies, ka viņa kādu laiku strādās mazāk un pievērsīsies mūsu jaunā un (mākslīgi) kopīgā mājokļa iekārtošanai, līdz iemanīsimies pēc iespējas saskaņot periodus, kad esam un kad neesam mājās, vai arī, ja tas neizdosies, mainīsim nodarbošanos. Rudenī, septembra vidū, Ņujorkā sākas Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālasamb-lejas sesijas, kas ilgst trīs mēnešus, un turp man bija jādodas kā ārštata tulkam (asamblejas laikā tādi ir vajadzīgi ne viens vien), tāpat kā biju darījis iepriekšējos gados, kad vēl nepazinu Luisu, - astoņas nedēļas darba, lai pēc tam atgrieztos Madridē un nākamās astoņas nedēļas nekustētu ārā no mājām un mutiski netulkotu ne vārda.

Uzturēšanās šajās lielajās pilsētās, pat Ņujorkā, nav nekāda jautrā, jo tu piecas dienas nedēļā strādā kā zirgs, bet atlikušās divas šķiet tik nereālas (kā komatos ielikts iespraudums) un no darba tu esi tik ļoti pārguris, ka spēj vienīgi sakopot spēkus nākamajai nedēļai, mazliet pastaigāties, pa gabalu vērot narkomānus un nākamos noziedzniekus, iepirkties (par laimi, gandrīz viss ir vaļā arī svētdienās), visu dienu lasīt milzonīgo New York Times, dzert īpaši enerģētiskās vai multiaugļu sulas un skatīties televīziju ar deviņdesmit kanāliem (pastāv liela iespēja, ka kādā no tiem parādīsies Džerijs Lūiss). Cilvēks grib atpūtināt ausis un mēli, taču tas nav iespējams, jo viņš tik un tā turpina nemitīgi klausīties un runāt, pat būdams vienatnē. Es gan vienatnē nepalieku. Lielākā daļa tā saukto ārštata tulku, uzturēdamies Ņujorkā, īrē kādu nožēlojamu dzīvokli, kas jebkurā gadījumā sanāk lētāk nekā viesnīca, mēbelētu dzīvoklīti ar iebūvētu virtuves stūri, un visi mūždien šaubās, vai gatavot ēdienu turpat uz vietas un paciest gatavošanas smakas vai tomēr vienmēr iet pusdienot un vakariņot ārpus mājām, kas, protams, ir gan nogurdinoši, gan ļoti dārgi šajā pilsētā, kur nekas nemaksā tik, cik tev sākumā mēģina iestāstīt, - viss maksā par piecpadsmit procentiem vairāk, jo restorānos vienmēr pienākas maksāt šādu obligāto dzeramnaudu, kam vēl jāpieskaita papildu astoņi procenti no jebkura tēriņa, ko iekasē kā vietējo Ņujorkas nodevu (pārspīlēta alkatība, Bostonā tie ir tikai pieci procenti). Man ir paveicies, man šajā pilsētā ir draudzene, spāniete, kas mani laipni izmitina pie sevis manās astoņās ģenerālasamblejas nedēļās. Viņa Ņujorkā dzīvo pastāvīgi un ir mana kolēģe - strādā par štata tulku Apvienoto Nāciju Organizācijā. Uz Ņujorku viņa pārcēlās jau pirms divpadsmit gadiem, viņas dzīvoklis ir jauks, nevis nožēlojams, un tur mierīgi var gatavot ēdienu, nepiegānot ar smakām viesistabu un guļamistabas (atšķirībā no rahītiska-jiem dzīvoklīšiem, kur viss ir apvienots vienā telpā). Es viņu pazīstu kopš tiem laikiem, kad viņa vēl nebija pametusi Spāniju, pazīstu kopš universitātes, kur mēs reizē mācījāmies, lai arī viņa ir četrus gadus vecāka par mani, un tas nozīmē, ka tagad viņai ir trīsdesmit deviņi un bija par vienu mazāk, kad es mitinājos pie viņas neilgi pēc apprecēšanās, tajās nedēļās, par kurām tagad stāstu vai taisos stāstīt. Tolaik, kad bijām studenti, tas ir, pirms piecpadsmit gadiem Madridē, mēs divreiz pārgulējām - tās bija divas atsevišķas reizes, varbūt trīs vai četras (vairāk gan ne), esmu pārliecināts, ka mēs abi necik skaidri tās neatceramies, tomēr neesam tās aizmirsuši, apzināmies tās kā faktu, un šī fakta apzināšanās (daudz lielākā mērā tieši apzināšanās, nevis pats fakts) mums liek vienam pret otru izturēties smalkjūtīgi un vienlaikus ar lielu uzticēšanos, proti, mēs viens otram stāstām visu un viens otru ar vārdiem mierinām, izklaidējam vai iedrošinām, kad jūtam, ka tieši šādi vārdi otram ir nepieciešami. Mēs arī ilgojamies (mazliet) viens pēc otra, kad neesam kopā, viņa ir viens no tiem cilvēkiem (ikviena dzīvē tādi ir četri vai pieci, kurus zaudēt patiešām ir sāpīgi), kam esmu paradis stāstīt visu, kas ar mani notiek, proti, viena no tiem, par ko iedomājos, kad ar mani atgadās kaut kas smieklīgs vai dramatisks, viens no cilvēkiem, kam uzkrāju atstāstāmās epizodes un notikumus. Jo mēs esam ar mieru paciest neveiksmes, ja vien pēcāk varam tās izstāstīt šiem pieciem cilvēkiem. “To nu gan es izstāstīšu Bertai,” mēs domājam (proti, tā bieži domāju es.)

Pirms sešiem gadiem Berta cieta satiksmes negadījumā. Viena kāja tika sadragāta, bija vairāki vaļēji lūzumi, pēc tam sākās osteomielīts, un ārsti pat plānoja kāju amputēt, beigu beigās to izdevās saglābt, tomēr daļu augšstilba kaula viņa zaudēja, to nācās saīsināt, tāpēc kopš tā laika viņa mazliet klibo. Ne tik stipri, lai nevarētu nesāt augstpapēžu kurpes (tās viņa nēsā pat ļoti eleganti), taču vienas papēdim vienmēr ir jābūt mazliet garākam un resnākam, tāpēc apavus viņa pasūta pēc mēra. Nezinātājs šos atšķirīgos papēžus nemaz nevar ievērot, bet to, ka Berta drusku klibo, to gan var redzēt - sevišķi, kad viņa ir nogurusi vai mājās, kur vairs nepūlas gaitu izlīdzināt: aizvērusi aiz sevis dzīvokļa durvis un noglabājusi atslēgu somiņā, viņa atslābinās, vairs netēlo un klibo divtik stipri. Tāpat viņai ir palikusi rēta uz sejas, pavisam neuzkrītoša, tik neuzkrītoša, ka viņa nekad nav gribējusi to aizvākt ar plastiskās operācijas palīdzību, rēta ir kā pusmēness uz labā vaiga un reizēm, kad Berta ir pārāk maz gulējusi, sarūgtināta vai ļoti nogurusi, satumst un kļūst labāk saskatāma. Tad man īsu brīdi šķiet, ka viņa ir nosmērējusi vaigu, ka tas ir netīrs, un es viņai to pasaku. “Tā ir rēta,” viņa man atgādina, un tā ir kļuvusi iezilgana vai violeta.

Berta apprecējās, būdama pavisam jauna, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa aizbrauca uz Ameriku un sameklēja darbu tur. Pēc trim gadiem viņa izšķīrās, tad vēl pēc diviem apprecējās otrreiz un vēl pēc gada atkal izšķīrās. Kopš tā laika nevienas attiecības viņai nav turpinājušās ilgi. Pēdējos sešus gadus, kopš avārijas, viņa vienmēr ir jutusies nepamatoti veca un ir zaudējusi ticību savām spējām kādu savaldzināt (ilgtermiņa attiecībām, protams). Viņa ir skaista sieviete un nekad nav izskatījusies īpaši meitenīgi, tāpēc kopš universitātes laikiem gandrīz nemaz nav mainījusies. Viņa arī vecumdienās izskatīsies labi un nepieredzēs tās pārmaiņas, kas reizēm padara neatpazīstamas sejas no mūsu pagātnes (vai varbūt mūsu pašu sejas, ko mēs nekad pienācīgi neaplūkojam). Lai arī cik nepamatotas man liktos viņas izjūtas, ar tām viņa dzīvo diendienā, un, kaut gan joprojām nav padevusies vai sevi norakstījusi pavisam, šī apsēstībai līdzīgā un pašas negribētā pārliecība pēdējos gados ir ietekmējusi viņas attiecības ar vīriešiem - samocītas attiecības, kurās vienaldzība pagaidām nav ņēmusi virsroku, kā tas droši vien notiks jau pavisam drīz. Šajos gados katru reizi, kad kā ārštatnieks uzturējos Ņujorkā pie Bertas, viņas dzīvoklī esmu redzējis nākam un ejam daudzus vīriešus (lielākoties amerikāņus, dažus spāņus un arī vienu argentīnieti; lielākā daļa ieradās kopā ar Bertu, citi viņai zvanīja un sarunāja randiņu kaut kur pilsētā, daži iegriezās viņai pakaļ, un gadījās arī kāds, kam bija izsniegtas dzīvokļa atslēgas), un neviens no viņiem neizrādīja vēlēšanos iepazīties ar mani, kas liecina, ka viņiem nebija arī nekādas patiesas intereses par Bertu (es domāju ilgtermiņa intereses, jo parasti tas, kurš domā ilgāku laiku pavadīt kopā ar otru cilvēku, vēlas iepazīt arī viņa draugus un pat tiem iepatikties). Ikviens no šiem vīriešiem sagādāja Bertai vilšanos vai viņu pameta, nereti tikai pēc vienas kopā pavadītas nakts. Uz ikvienu no šiem vīriešiem viņa bija likusi cerības, ar ikvienu no viņiem bija iztēlojusies kopīgu nākotni - pat pirmajā naktī, kas reizēm nepārprotami izskatījās pēdējā un par tādu arī kļuva. Ar katru reizi viņai ir arvien grūtāk kādu noturēt, un ar katru reizi viņa cenšas arvien neatlaidīgāk (kā jau teicu, vienaldzības laiks viņai vēl nav pienācis un arī cinisma vēl ne).

Kad es tur uzturējos neilgi pēc savām kāzām, no septembra vidus līdz novembra vidum, Berta jau divus gadus izmēģināja laimi ar randiņiem, kas noorganizēti ar iepazīšanās biroja starpniecību, un pirms gada bija pasākusi arī likt sludinājumus žurnālos un avīzēs {personāls, kā tur pieņemts saukt šo sludinājumu sadaļu). Iepazīšanās biroja vajadzībām viņa bija uzņēmusi video, kuru tad birojs - par iepriekšēju samaksu - nosūtīja tiem, kas izrādīja interesi par viņas tipa sievietēm. Absurds izteiciens, taču tā mēdz teikt un arī Berta pati to lieto, “vīrieši, kas izrāda interesi par mana tipa sievietēm”, kas nozīmē, ka Berta pielīdzinās kādam iepriekš pieņemtam, taču neeksistējošam modelim, nevis rada pati savējo. Šajā videofilmiņā viņa sēdēja uz dīvāna savā dzīvoklī (viņa man to parādīja, oriģinālu viņa bija saglabājusi, bet birojs pats izgatavo un sūta interesentiem kopijas), viņa izskatījās ļoti skaista, ļoti kopta, harmoniska un jaunāka nekā īstenībā, kameras priekšā runāja angliski un beigās piebilda arī dažas pieklājības frāzes spāniski, lai piesaistītu citus vientuļos spāņus, kuri dzīvo Ņujorkā vai īslaicīgi te iegriezušies, tāpat arī tos, kurus vilina kāda druska eksotikas, un tos, kurus Amerikā dēvē par hispanos. Viņa stāstīja par to, kas viņai patīk un nepatīk, stāstīja par savām interesēm un uzskatiem (ar uzskatiem lieki nepārspīlējot), par darbu neteica ne vārda, pieminēja avāriju un pieminēja vieglo klibumu (ar smaidu itin kā lūdzot piedošanu par šo trūkumu), jo visus fiziskos defektus obligāti vajadzēja uzskaitīt, lai vēlāk neviens nevarētu pārmest krāpšanos; tālāk bija redzams, kā viņa staigā pa dzīvokli, aplej puķes, šķirsta grāmatu (Kundera, kļūda), klausās fonā skanošo mūziku (čells, kaut kas no Baha, banāli), apsējusi priekšautu, rosās pa virtuvi, sēž pie galda un lampas gaismā raksta vēstuli. Šīs filmiņas bija ļoti īsas, katra tikai trīs līdz piecu minūšu garumā, visas uzsvērti piedienīgas. Daudzskaitli es lietoju tāpēc, ka arī viņa par nelielu iepriekšēju samaksu saņēma šādus video ar vīriešiem, kas bija vai nebija redzējuši viņas ierakstu un gribēja iepazīties tieši ar viņu vai ar jebkuru citu nepazīstamu sievieti. Katru nedēļu Bertai pienāca vismaz pāris šādu filmu, un, ja es biju Ņujorkā, mēs tās skatījāmies kopā un smējāmies, es devu viņai padomus, lai arī nespēju neko ieteikt visā nopietnībā, jo man tas viss šķita tikai spēle un bija grūti noticēt, ka viņa var likt cerības uz kādu no šiem subjektiem. Manuprāt, viņi visi bija nenormāli, dīvaiņi, kuriem nevajadzētu uzticēties, jo citādi taču viņi šādās izdarībās nebūtu ielaidušies. Brīžos, kad tā spriedu, vienmēr aizmirsu, ka šajās izdarībās ir ielaidušies arī Berta, kura ir mana draudzene un kurai uzticēties pilnīgi noteikti var. Iepazīšanās birojs bija diezgan nopietns vai vismaz par tādu uzdevās, un līdz pat pirmajai satikšanās reizei viss tika kontrolēts, nebija nekādu bezgaumību vai rupjību, un videofilmas vispirms izgāja biroja cenzūru. Pavisam citādi viss notika, dibinot sakarus ar preses sludinājumu palīdzību, tur nekādas cenzūras un nekādu starpnieku nebija, tāpēc visi tūlīt bez aplinkiem pievērsās miesas jautājumiem, un Bertas korespondenti nevilcinājās pieprasīt vispirms viegli divdomīgus un drīz vien arī atklāti piedauzīgus video, neskopojās ar pārdrošiem vārdiem un mētāja derdzīgus jociņus, kas Bertai nemaz tik derdzīgi vairs nelikās, jo tas, pie kā mēs pierodam, tas, par kā daļu kļūstam, pārstāj izraisīt mums pretīgumu. Drīz vien viņa gandrīz pilnībā zaudēja interesi par ierakstiem, ko saņēma no biroja, lai gan turpināja tos pasūtīt, lai pati sev radītu pārliecību, ka joprojām ir piederīga tai piedienības pasaulei, bet tai pašā laikā aktīvi sarakstījās un pārmija videokasetes ar dīvainiem vai pat nenormāliem vīriešiem, ar cilvēkiem, kuriem bija seja un ķermenis, taču vārda vietā bija tikai iniciāļi vai iesaukas, - es vēl atceros dažus segvārdus, ko Berta man minēja: Taurus, VMF, De Kova, The Graduate, Weapons, MC, Humbert, Sperm Whale vai Gaucho, tā viņi sevi dēvēja. Viņi visi nepiespiesti smaidīja kamerai, bez šaubām, pašu uzņemti mājas ieraksti, filmēti vienatnē, uzrunājot nevienu vai kādu nepazīstamo, vai kādu, ar kuru varbūt iepazīsies, vai varbūt visu pasauli, kura par viņiem nelikās ne zinis. Daži runāja no spilvena, runāja atlaidušies gultā, ģērbušies tikai apakšbiksēs vai niecīgās peldbiksēs, ievilkuši vēderu, iezieduši rumpi ar eļļu kā atlēti. Taču nekādi atlēti viņi nebija. Drosmīgākie (jo lielāks vecums, jo vairāk drosmes) kameras priekšā stājās kaili, demonstrējot erektētu locekli, bet runājot vienā mierā, lieki nepieminot to, kas tāpat bija vairāk nekā labi redzams. Berta skatījās uz viņiem un smējās, un ari es smējos, taču man smiekli ķērās kaklā, jo es zināju, ka Berta izsmējusies kādam no viņiem atbildēs un aizsūtīs savu video, un sarunās tikšanos, un varbūt pat aicinās uz savu dzīvokli. Un šajos gadījumos, aizvērusi dzīvokļa durvis un noglabājusi atslēgu somiņā, viņa turpinās uzmanīt savu gaitu, centīsies to izlīdzināt un arī pašas dzīvoklī neatslābs un turpinās slēpt klibumu vismaz līdz brīdim, kad nonāks guļamistabā, jo pa gultu jau neviens nestaigā.

Divas nedēļas pēc manas ierašanās Ņujorkā togad, kad apprecējos, Berta (bija nedēļas nogale, otrā nedēļas nogale kopš manas ierašanās, tāpēc jau biju paguvis uzkrāt diezgan daudz noguruma) parādīja man vēstuli, kas bija pienākusi uz abonenta kastīti, kuru viņa īrēja īpaši personāls korespondencei. Viņa bija paradusi dot man šīs vēstules lasīt, lai dalītos jautrībā (sāpes un vilšanās, kas sekoja vēlāk, viņa labprātāk paturēja pie sevis), taču šoreiz viņa vēlējās pārliecināties, vai arī es saskatīšu to, ko vēstulē bija saredzējusi viņa.

- Interesanti, ko tu par to teiksi, - viņa noteica, man to pasniedzot.

Vēstule bija rakstīta angliski, ar rakstāmmašīnu, un nekas dižs tajā nebija pateikts, tonis bija bezrūpīgs, taču pieklājīgs, pat diezgan atturīgs šāda veida sarakstei. Vīrietis bija ievērojis Bertas sludinājumu kādā ikmēneša žurnālā un pauda vēlēšanos iepazīt viņu tuvāk. Viņš rakstīja, ka uzturēšoties pilsētā pāris mēnešu (un šis apstāklis, kā viņš apzinoties, varot būt gan pluss, gan mīnuss), un piebilda, ka jebkurā gadījumā viņš Manhe-tenā ierodoties diezgan regulāri, vairākas reizes gadā (un šāds apmeklējumu biežums esot gan daudzsološs, gan ērts, viņš rakstīja, jo garantējot to, ka viņš nekļūs par apgrūtinājumu). It kā nebūdams radis rakstīt šāda tipa vēstules un nezinādams, ka sākumā ir pieņemts izmantot segvārdu, iesauku vai iniciāļus, viņš atvainojās, ka parakstās tikai kā Nick (tas apakšā bija rakstīts ar roku), un šādu atturību pamatoja ar to, ka strādā “ļoti pamanāmā arēnā” vai “ļoti publiskā jomā” (precīzi viņa vārdi bija “as I work in a very visible arena"), tāpēc viņam pagaidām jābūt apdomīgam, lai neteiktu piesardzīgam vai noslēpumainam. Tieši tā viņš rakstīja: “lai neteiktu piesardzīgam vai noslēpumainam”.

Izlasījis vēstuli, es pateicu Bertai to, ko viņa bija cerējusi:

- Šo vēstuli ir rakstījis spānis.

Angļu valoda bija diezgan pareiza, tomēr vietumis bija manāma neizlēmība, bija ielaista viena acīmredzama kļūda un vairāki izteicieni ne tikai skanēja neangliski, bet izklausījās pēc burtiskiem pārcēlumiem no spāņu valodas: mēs ar Bertu un Luisu esam ietrenējušies ievērot šādus nodevīgus sīkumus, kad mūsu tautieši runā vai raksta svešvalodās. Taču, ja vīrietis bija spānis, tad tas, ka viņš Bertai uzrakstījis vēstuli angliski, izskatījās pēc dīvaina untuma vai pilnīga absurda, jo sludinājums, ko Berta ik mēnesi apmaksāja un publicēja attiecīgajā žurnālā, skaidri un gaiši atklāja viņas izcelsmi: “ Young woman from Spain...", tā tas sākās, lai gan, kad viss nonāca līdz kārtējam randiņam, Berta kaunējās, ka joprojām ir aprakstījusi sevi kā young, pirms iziešanas no mājām viņa vienmēr bija pārliecināta, ka izskatās drausmīgi, un pat pēc kolagēna procedūrām redzēja visas savas grumbas, arī tās, kuras vēl nebija parādījušās. “Nika” vēstulē viņu sevišķi ieintriģēja tā “ļoti pamanāmā arēna”. Patiesībā, kopš viņa bija uzsākusi visus šos sakarus vai priekšsakarus ar nepazīstamiem vīriešiem, es vēl nekad viņu nebiju redzējis tik satrauktu pēc pirmās sazināšanās.

- Ļoti pamanāma arēna! - viņa izsaucās un, klusi smiedamās, atkārtoja to vēlreiz, un smieklu cēlonis vienlīdz bija gan frāzes vīzdegunīgais komiskums, gan viņas pašas cerību pilnais entuziasms. - Par ko viņš diez strādā? Ļoti pamanāna arēna, tas izklausās pēc kino vai televīzijas. Varbūt diktors? Man vairāki tīri labi patīk, bet, protams, ja viņš ir spānis, tad es viņu nevaru zināt, spāņu diktorus es atšķirībā no tevis nepazīstu. - Viņa domīgi pieklusa un pēc brīža piebilda: - Varbūt viņš ir sportists vai politiķis, lai gan es nedomāju, ka politiķis tā riskētu. Kaut arī Spānijā visiem ir vairāk nekaunības. Apgalvot, ka viņš strādā ļoti pamanāmā arēnā, ir tas pats, kas pateikt, ka viņš ir slavens. Droši vien tāpēc viņš grib uzdoties par amerikāni. Kas viņš varētu būt?

— Par to arēnu varbūt nemaz nav taisnība, varbūt tas ir tikai triks, kā uzsist sev cenu un izraisīt interesi. Ar tevi viņam tas ir izdevies.

— Var jau būt, taču izteiciens ir burvīgs. Arēna. Ļoti amerikānisks izteiciens. Un, ja viņš ir spānis, no kurienes viņš tādu rāvis?

— No televīzijas. No tās var iemācīties visu ko. Un tāpat ir iespējams, ka viņš nemaz nav slavens, tikai uzskata sevi par tādu. Varbūt viņš ir biržas brokeris, ārsts vai biznesmenis, kas pats domā, ka ir ļoti svarīga persona un nedrīkst sevi pakļaut publiskam riskam, lai gan īstenībā šādus cilvēkus neviens nezina, sevišķi jau nu te, Amerikā.

Es iedrošināju viņas minējumus un cerības, tas bija mazākais, ko viņas labā varēju darīt. Tas ir, man pienācās viņu vismaz uzklausīt, interesēties par viņas    pasauli, uzmundrināt    viņu, atzīt

par svarīgām tās lietas, ko par    svarīgām atzina    viņa,    un    izrādīt

optimismu - tieši tādas, manuprāt, ir drauga galvenās funkcijas.

— Varbūt viņš ir dziedātājs,    - teica viņa.

— Varbūt viņš ir rakstnieks,    — atbildēju es.

Berta nosūtīja atbildi uz “Nika” norādīto abonenta kastīti, P.O. Box, kā to sauc angliski, tās izmanto visi, un visā valstī šādu kastīšu ir miljoniem. Un, lai gan Berta, kad uzturējos Ņujorkā, man atrādīja ikvienu saņemto vēstuli un videofilmu, viņa nebūt tā nerīkojās ar tām vēstulēm, ko rakstīja pati un nosūtīja, nesaglabājot kopijas, tās viņa man nerādīja, un to es saprotu, jo mēs spējam samierināties ar cita cilvēka paviršo spriedumu par mūsu darbībām, kas nekad nav pilnībā saskatāmas un agrāk vai vēlāk izbeidzas, taču nevaram pieņemt spriedumu (pat ja tas ir caurcaurēm labvēlīgs, formulēts netīšām un paliek neizteikts) par mūsu vārdiem, kas ir skaidri salasāmi un neizdzēšami paliek uz papīra.

Pēc dažām dienām pienāca atbilde uz Bertas atbildi, ko viņa nevilcinājās man parādīt. Arī tā bija rakstīta tai pašā pieklājīgajā un neizlēmīgajā angļu valodā, tai pašā valodā, kādā bija atbildējusi arī Berta, lai - kā viņa man teica - lai viņu neaizskartu un neaizvainotu viņa lingvistiskās zināšanas, bet šoreiz vēstule bija īsāka un piedauzīgāka, it kā mana draudzene būtu viņu pamudinājusi uz šādām pārmaiņām, vai varbūt nē - varbūt, sperot otro soli, jau drīkstēja atmest minimālo piedienību, kas, pirmo sperot, vēl bija obligāta. Tagad viņš parakstījās nevis kā Nick, bet kā Jack, jo šis vārds viņam “šonedēļ” patīkot labāk, tā viņš apgalvoja, paraksts atkal bija vilkts ar roku, un abos “c” un “k” bija pilnīgi vienādi. Viņš lūdza, lai Berta atsūta video, lai viņš varētu iepazīt tās seju un balsi, un atvainojās, ka joprojām nav nosūtījis savu ierakstu (tātad Berta viņam to bija palūgusi pirmā): viņš vēl neesot pabeidzis iekārtošanos šajā pilsētā un neesot paguvis nopirkt videokameru vai uzzināt, kur šādu video viņam varētu uzņemt, bet katrā zinā nākamreiz viņš to atsūtīšot.

Šoreiz viņš savu pamanāmo arēnu nepiesauca un vispār neko par sevi nestāstīja, toties pievērsās Bertai un īsi (trīs rindiņu garumā) iztēlojās viņu intīmos apstākļos. Viņš joprojām atturējās no rupjībām un lietoja diezgan banālas klišejas, kas izklausījās kā frāzes no dziesmiņām par mīlestību: “Es jau iztēlojos mirkli, kad varēšu Tevi izģērbt un glāstīt Tavu maigo ādu,” un tādā garā. Tikai pašās beigās, pirms paša paraksta, “Džeks” atvadījās ar brutālu izlēcienu, it kā nebūtu spējis savaldīties. “Es gribu tevi izdrāzt,” viņš angliski pavēstīja. Taču man šķita, ka šie vārdi ir rakstīti ar vēsu prātu, rakstīti kā nepielūdzams atgādinājums, lai Berta neiedomātos, ka tas varētu neietilpt plānos, ko viņi abi pamazām kaļ. Vai arī tas bija paņēmiens, kā neitralizēt iepriekšējās romantiskās banalitātes vai varbūt pārbaudīt korespondentes iecietību un vārdu krājumu (leksikālo toleranci). Bertai iecietības un humora izjūtas netrūka: viņa joprojām smējās, viņai mirdzēja acis, viņa kliboja mazāk un jutās glaimota, uz mirkli aizmirsusi, ka šim vīrietim, kurš viņu iekāro vai grib izdrāzt, viņa pagaidām nav nekas vairāk par dažiem burtiem, iniciāļiem, “BSA”, nekas vairāk par solījumu, nekas vairāk par dažiem vārdiem valodā, kas nav dzimtā ne viņai, ne viņam; un ka pēc tam, kad viņš būs ieraudzījis viņu pašu vai viņas video un viņa būs kļuvusi par kaut ko vairāk, viņš varētu to vairs neiekārot vai pat negribēt izdrāzt, kā jau gadījies arī citās reizēs; un ka, piepildījis savu vēlēšanos — ja tā tiks piepildīta —, viņš varētu to atstumt, kā jau iepriekš bija noticis gandrīz vienmēr, lai gan viņa nezināja vai negribēja zināt šo atraidījumu iemeslus.

To visu viņa apzinājās (kad tas mirklis bija garām), tomēr atbildēja “Džekam”, tāpat kā bija atbildējusi “Nikam”, un aizsūtīja viņam iepazīšanās biroja videofilmiņas kopiju, un atkal sāka gaidīt. Gaidīšanas dienās viņa bija nervoza un vienlaikus ļoti mundra, un mīļa pret mani, kādas sievietes ir parasti, lolojot cerību, lai gan pret mani viņa ir mīļa vienmēr. Kādu pēcpusdienu, kad es atgriezos no darba pirmais un pa ceļam iztukšoju viņas pastkasti, Berta savas izjūtas atklāja vēl skaidrāk. Atvērusi dzīvokļa durvis un noglabājusi atslēgu somiņā (taču satraukuma dēļ nepārslēgusies uz atslābināto mājas gaitu), viņa piesteidzās pie manis un pat nesasveicinājusies tūdaļ noprasīja:

- Vai tu izņēmi pastu vai nekā nebija?

- Es izņēmu. Viss, kas bija tev, stāv tur, uz galdiņa. Man bija vēstule no Luisas.

Viņa pusskriešiem piesteidzās pie galdiņa un apskatīja aploksnes (vienu, otru, trešo), taču atplēsa tikai tad, kad bija novilkusi lietusmēteli, iegriezusies vannasistabā, piegājusi pie ledusskapja un pārāvusi mokasīnus, ko valkāja mājās un kas viņas gaitu darīja vēl ļodzīgāku. Tovakar nekur ārā no mājām negājām ne viens, ne otrs, es sēdēju pie televizora un skatījos Family Feud konkursu, bet viņa lasīja (par laimi, tas nebija Kundera) un tad teica:

- Kāda es esmu muļķe, nesakarīga muļķe, es visu laiku visu ko aizmirstu, iepriekš biju iedomājusies, ka varētu būt pienākusi atbilde no Pamanāmās Arēnas. Ja viņš rakstīs, tad sūtīs atbildi uz abonenta kastīti, nevis uz šejieni, viņš taču nezina ne manu vārdu, ne adresi, tiešām esmu stulba. — Viņa aprāvās un pēc brītiņa piebilda: - Kā tu domā, vai viņš atbildēs?

- Protams, atbildēs. Kā tad viņš varētu neatbildēt pēc tam, kad būs redzējis tavu video, - es atteicu.

Viņa klusēja un kopā ar mani vēroja kārtējo Family Feud raundu. Tad sacīja:

- Katru reizi, kad es gaidu atbildi uz kādu vēstuli, man šausmas iedveš gan doma, ka tā nepienāks, gan doma, ka tā pienāks. Drausmīgi pēc tam ir jebkurā gadījumā, taču, kamēr nekas vēl nav noticis, man ir tāda absolūtas tīrības un bezgalīgu iespēju sajūta. Es jūtos kā piecpadsmit gadu vecumā, viss skepticisms ir pazudis, tas ir tik dīvaini. Un es nevaru nemānīt sevi ar cerībām. Lielākā daļa to tipu, ar kuriem es pēc tam satiekos, ir atbaidoši, pretīgi, reizēm es ar viņiem kopā kaut kur aizeju, paēdu vakariņas un tā tālāk, bet tikai tāpēc, ka pirms tam ir bijusi visa šī gaidīšana un vēstules, jo citādi es viņu sabiedrībā negribētu pat šķērsot ielu. Pieņemu, ka viņu izjūtas attiecībā uz mani ir līdzīgas. — Berta ieturēja pauzi vai varbūt ieklausījās nākamajā Family Feud jautājumā. Tad turpināja: - Tāpēc ideālais stāvoklis ir gaidīšana un neziņa, bet diemžēl, ja es zinātu, ka šis stāvoklis turpināsies bezgalīgi, man tas vairs nepatiktu. Piemēram, uzrodas kāds čalis, kurš tā vai cita iemesla dēļ mani ieinteresē, lai arī es par viņu neko nezinu, kā šis Niks vai Džeks. Diez kāpēc viņš nomainīja vārdu, tā nav pieņemts. Kamēr es viņu nepazīstu un, galvenais, kamēr neesmu redzējusi viņa video (ja viņš to atsūtīs) vai viņa fotogrāfiju, es jūtos gandrīz vai laimīga. Jau ilgāku laiku tās ir vienīgās dienas, kad es tiešām jūtos priecīga un esmu labā noskaņojumā. Un tad viņi man atsūta savas smieklīgās filmiņas, ko paši iecerējuši kā drosmīgas vai pārdrošas, un visu sabojā, bet tik un tā es reizēm nolemju ar viņiem satikties, nospriedusi, ka nav nozīmes nekam, kas noticis pirms reālas tikšanās ar pašu cilvēku. Jo video ir kaut kas pārlieku samākslots, es domāju, cilvēki aci pret aci izturas pavisam citādi. Es viņiem itin kā dodu otru iespēju, izdzēšot visu, ko viņi ir iesākuši ar pirmo, vai varbūt dodu šo otro iespēju sev. Dīvaini, taču videofilmas, par spīti visai samākslotajai, melīgajai situācijai, kurā tās lielākoties ir uzņemtas, nekad nemelo. Redzi, videofilmas mēs skatāmies nesodīti tāpat kā televīziju. Dzīvē mēs nekad uz otru cilvēku neblenžam tik piekasīgi vai tik bezkaunīgi, jo apzināmies, ka arī šis otrs uz mums skatās vai arī var mūs pieķert viņu slepus pētām. Video ir velnišķīgs izgudrojums, kas nobendēja notiekošā zudīgumu, iespēju sevi mānīt un vēlāk sev visu izstāstīt pavisam citādi, nekā noticis patiesībā. Tas nobendēja atmiņas, kas ir nepabeigtas un manipulējamas, selektīvas un mainīgas. Tagad cilvēks vairs nevar pēc savas patikšanas atcerēties to, kas ir ierakstīts video, jo kā tad lai atceras to, ko tikpat labi var noskatīties vēlreiz, tieši tādu, kāds tas bijis, vai varbūt pat palēninājumā? Kā tad lai to sagroza pēc sava prāta? - Berta runāja sagurušā balsī, savainoto kāju viņa krēslā bija pavilkusi zem sevis, itin kā paslēpusi, un rokā turēja grāmatu, it kā vēl nebūtu nolēmusi pavisam pārtraukt lasīšanu vai mana televīzijas konkursa skatīšanos, tas ir, viņa runāja it kā starp citu, kā negribēdama neko daudz teikt. - Labi vēl, ka no visas dzīves tiek nofilmēti tikai atsevišķi brīži, taču ņem vērā, ka šie brīži nekad nemelo, un ne jau tāpēc, ka nofilmētais būtu patiesi autentisks, drīzāk melot tiem neļauj tas, kā visu redz skatītājs. Kad es redzu šo vīriešu videoierakstus, mani pārņem bezcerība, lai gan es arī smejos un pēc tam satiekos ar kādu no viņiem. Mani pārņem bezcerība, un vēl lielāka tā kļūst, kad ieraugu viņus klātienē - viņu rūpīgi izvēlētajos, atbaidošajos uzvalkos ar prezervatīviem kabatā, vēl neviens nekad tos nav aizmirsis paķert līdzi, ikviens ir iedomājies: Well, just in case. Ja gadītos kaut viens, kas pirmajā vakarā tā nedomātu, būtu vēl ļaunāk, jo es droši vien viņā iemīlētos. Tagad es visu laiku domāju par to Niku vai Džeku, par dīvaino spāni, kurš uzdodas par amerikāni. Viņš ar to savu pamanāmo arēnu noteikti ir smieklīgs tips, vai asprātīgs. Kurš gan tā stādās priekšā? Šajās dienās dzīve man šķiet paciešamāka, es pat jūtos priecīga tāpēc, ka gaidu viņa atbildi, gaidu, kad viņš man atsūtīs savu video, un, jā, arī tāpēc, ka tu esi šeit. Un kas notiks? Viņa ieraksts būs derdzīgs, taču es to noskatīšos vairākas reizes, līdz pieradīšu, līdz viņš man vairs īpaši neriebsies un viņa trūkumi sāks likties pievilcīgi, tas ir vienīgais labums no atkārtošanas. Atkārtojot atkal un atkal, viss tiek sagrozīts un kļūst pierasts, tas, kas dzīvē riebjas, beidzot kļūst pievilcīgs, ja vien to pietiekami daudzas reizes redz televizora ekrānā. Bet būtībā es jau zinu, ka arī viņš grib tikai vienu nakti mani drāzt, un viss, viņš pacentās mani laikus brīdināt, un pēc tam viņš nozudīs, vienalga, vai viņš man patiks vai nepatiks, vienalga, vai es gribēšu, lai viņš nozūd, vai negribēšu. Es gribu viņu redzēt un negribu, gribu ar viņu iepazīties un gribu arī, lai viņš paliek nepazīstams svešinieks, gribu, lai viņš man atbild, un gribu, lai viņa atbilde nepienāk. Bet, ja tā nepienāks, es kritīšu izmisumā, man būs depresija, es domāšu, ka viņš noskatījās manu ierakstu un es viņam nepatiku, un tas vienmēr aizvaino. Es nekad nezinu, ko gribēt.

Berta, pati to neapzinādamās, aizsedza seju ar atvērto grāmatu; kad lappuses pieskārās ādai, viņa izlaida to no rokām, paslēpa seju plaukstās, it kā tieši tā būtu gribējusi darīt jau pirmajā mirklī. Viņa neraudāja, tikai uz brīdi paslēpās. Es pārstāju skatīties Family Feud, piecēlos un piegāju pie viņas. Pacēlu no grīdas grāmatu un uzliku viņai roku uz pleca. Viņa saņēma manu delnu un noglāstīja (tā bija tikai sekunde), lai pēc tam pavisam lēni atvirzītu to nost no sevis, lai maigi atraidītu.

Nekādas sejas nemaz nebija videoierakstā, ko atsūtīja Nick vai Jack, kurš šajā trešajā reizē vēlējās sevi dēvēt par Bili-, “varbūt šis būs mans galīgais vārds, varbūt tomēr ne”, viņš joprojām angliski rakstīja zīmītē, kas bija pievienota kasetei, un “i” burts bija precīzi tāds pats kā vārdā Nick. Varbūt kasete bija pienākusi jau tajā dienā, kad nekādi nevarēja sasniegt mājas pastkasti un to arī nesasniedza, taču Berta to paņēma divas dienas vēlāk, kad aizgāja uz tuvāko pasta nodaļu pārbaudīt abonenta kastīti, kas bija atvēlēta viņas personiskākajai vai varbūt bezpersoniskākajai korespondencei. Kad es tovakar ienācu dzīvoklī, viņa vēl nebija novilkusi lietusmēteli, pārnākusi tikai dažas minūtes agrāk nekā es, taču viņa mājās būtu pārradusies daudz agrāk par mani, ja nebūtu gājusi uz pastu, tur kavējusies un kļuvusi nervoza, slēdzot vaļā sudrabaino pastkastīti. Viņai rokā bija paciņa (paciņa videokasetes formā), viņa to pacēla un smaidot pakratīja - lai es redzētu, lai es saprastu, ka tā beidzot ir pienākusi. Viņa stāvēja uz vietas, tāpēc nekliboja.

- Noskatīsimies kopā pēc vakariņām? - viņa paļāvīgi jautāja.

- Es šovakar ēdu ārpus mājām. Nezinu, cikos būšu atpakaļ.

- Labi, ja varēšu izturēt, gaidīšu, kamēr tu pārnāksi. Ja ne, atstāšu kaseti uz televizora, lai tu vari noskatīties pirms gulētiešanas un rīt no rīta man pateikt, ko tu par to domā.

- Vai tad mēs nevaram noskatīties tūlīt?

- Nē, es vēl neesmu gatava. Gribu dažas stundas pagaidīt. Zināt, ka ieraksts man ir, bet vēl neskatīties. Es gaidīšu tevi, cik ilgi varēšu izturēt.

Jau prātoju, vai nevajadzētu atcelt šim vakaram sarunāto tikšanos. Berta labāk gribēja skatīties video kopā ar mani, lai es viņu skatīšanās laikā varētu sargāt ar savu klātbūtni vai arī lai uzskatāmi piešķirtu ierakstam svarīgumu, kādu vārdos viņa tam piedēvēja jau vairākas dienas. Šis bija svarīgs notikums, varbūt pat svinīgs, un ir taču jāatzīst par svarīgu tas, kas svarīgs šķiet draugiem. Taču šajā vakarā norunātā tikšanās pa pusei bija darba pienākums, jo kāds augsts spāņu ierēdnis, mana tēva draugs ar gluži ciešamām, tomēr nepārliecinošām angļu valodas zināšanām, bija ieradies Ņujorkā un palūdzis, vai es nevarētu pievienoties viņam un viņa sievai (stipri jaunākai) vakariņās ar kādu citu precētu pāri - ar amerikāņu senatoru un viņa amerikāņu sievu (stipri jaunāku), lai es varētu izklaidēt dāmas, kamēr vīri runās par netīriem darījumiem, un tāpat piepalīdzēt viņam ar angļu valodu, ja pēc šādas palīdzības rastos vajadzība. Kundzes izrādījās esam ne tikai stipri jaunākas par saviem laulātajiem draugiem, bet piedevām vieglprātīgas svilpastes, kuras pēc vakariņām pieprasīja dejas un panāca savu: viņas vairākas stundas dejoja ar mani un citiem (bet ne reizi ar lauleņiem, kas bija pārāk aizņemti ar saviem netīrajiem darījumiem) un kļāvās cieši klāt, sevišķi spāniete, kuras krūtis spiedās pret mani un, manuprāt, bija ar silikona pildījumu, tās atgādināja ūdenī izmirkušu koksni, taču aptaustīt un pārbaudīt savus minējumus es neuzdrošinājos. Abi pāri bija ļoti bagāti, apgrozījās smalkākajā sabiedrībā, bīdīja darījumus, uzlaboja sevi ar plastmasas injekcijām, runāja par Kubu kā viszinīgi lietpratēji un mēdza apmeklēt iestādījumus, kur dejo ciešā satvērienā.

Kad atgriezos mājās, bija jau pāri diviem, un, par laimi, nākamā diena bija sestdiena (patiesībā vakariņās biju piekritis piedalīties tikai tāpēc, ka bija piektdiena). Viesistabā dega lampa, pie kuras gan es, gan Berta parasti lasījām un kuru viņa mēdza atstāt ieslēgtu, ja gāja gulēt, iekams es biju pārradies, un tieši tāpat to ieslēgtu mēdzu atstāt es, ja mājās nebija pārnākusi viņa. Miegs man nenāca, ausīs joprojām skanēja mūzika, pie kuras biju dejojis ar abām svilpastēm, un vīriešu balsis, kas kala plānus jaunajai Kubai (man ne reizi vien bija vajadzējis ierēdnim izpalīdzēt ar tulkojumu). Ieskatījos pulkstenī, lai arī zināju, cik tas rādīs, un atcerējos, ko bija teikusi Berta: “Es gaidīšu tevi, cik ilgi varēšu izturēt.” Šī deju vakara beigas viņa tomēr nebija spējusi sagaidīt. Uz televizora, kā jau viņa bija teikusi, stāvēja videokasete un vēstulīte, “Bila” vēstulīte (“varbūt šis būs mans galīgais vārds”), ko es jau pieminēju. Videolente bija pavisam īsa, kā jau parasti šādiem mērķiem izmantotās; tā bija atstāta pie beigām un nebija attīta atpakaļ. Ievietoju to videomagnetofonā, lai pārtītu, joprojām nebiju novilcis lietusmēteli. Apsēdos ar visu mēteli un to saņurcīju, tā nekad nevajadzētu darīt, cilvēks sasēž mēteļa stērbeles un pēc tam nedēļām ilgi staigā apkārt kā tāds nošņurcis klaidonis. Nospiedu atskaņošanas pogu un sāku skatīties, joprojām sēdēdams mētelī. Ieraksts bija trīs četras minūtes garš, un tajā redzamais īpaši daudz nemainījās: ar nekustīgu kameru uzņemtajos kadros visu laiku bija viens un tas pats, un tajos bija aplūkojams torss bez sejas, ārpus kadra bija palikusi gan vīrieša galva (redzams bija kakls un ass gāmurs), gan viss, kas atradās zem jostasvietas, — tikai taisns, sēdošs torss. Vīrietis bija tērpies peldmētelī, gaiši zilā nesen nopirktā vai tikko mazgātā peldmētelī, varbūt vienā no tiem, ko klientiem piedāvā dārgajās viesnīcās. Vai varbūt tomēr ne, jo kreisajā pusē uz krūtīm bija izlasāmi neuzkrītoši iniciāļi PH, kas zina, varbūt viņu sauca Pedro Hernandez. Redzami bija arī dilbi, ko viņš turēja sakrustotus, paslēpis delnas piedurknēs, taču peldmētelis bija kimono tipa, piedurknes nebija īpaši garas un atstāja nepiesegtus spalvainus un spēcīgus apakšdelmus, droši vien garus apakšdelmus, nekustīgus un sakrustotus, un tie bija sausi, nevis mitri, viņš nebija nesen iznācis no dušas vai vannas, un varbūt peldmētelis bija uzvilkts tikai tāpēc, lai nevajadzētu demonstrēt atpazīstamus, tā vai citādi interpretējamus apģērba gabalus, uzvilkts kā anonimitāte, un vienīgais nepārprotami personīgais kadrā redzamais priekšmets bija liels, melns pulkstenis uz labās rokas locītavas (delnas paslēptas zem dilbiem), - droši vien viņš bija kreilis, bet varbūt nēsāja pulksteni uz labās rokas kāda untuma dēļ. Viņš runāja angliski, taču akcents viņa spānisko

izcelsmi nodeva vēl skaidrāk nekā vina rakstītās vēstules. Nedomāju, ka vīrietis pats ticēja, ka, šādi runājot, var uzdoties par amerikāni Ņujorkā dzīvojošai spānietei, kura strādā par tulku (tas gan viņam nebija zināms); tomēr viņš runāja angliski, izmantodams valodu kā masku, kā viltus pēdas, turklāt ikvienā svešvalodā cilvēka balss nedaudz mainās, to es lieliski zinu, mainās pat tad, ja runāts tiek slikti un bez īpašas centības (vīrieša angļu valoda nebija slikta, tikai akcents bija spēcīgs). Peldmēteļa apkakle ļāva saredzēt viņa krūšu trīsstūri, kas arī bija biezi noaudzis, dažas spalviņas bija sirmas, taču citādi šī vilna bija tumša. Tērpies halātā un ar tik spalvainām krūtīm viņš man atgādināja Šonu Koneriju, izcilo aktieri, manas bērnības varoni: ja pareizi atceros, tēlojot spiegu, kuram ir tiesības nogalināt, viņš bieži bija ģērbies tikai dvielī, halātā vai kimono. Un tai pašā mirklī es šim vīrietim bez sejas piedēvēju Konerija ārieni, jo ir ļoti grūti klausīties, kā no televizora ekrāna kāds runā, un neiztēlo-ties runātāja vaibstus. Kādā ieraksta brīdī kadrā pazibēja arī zods, jo viņš mazliet pielieca galvu, tās bija tikai nedaudzas sekundes, izskatījās, ka tas ir viegli šķelts, ar tādu kā nelielu iespiedumu pa vidu, ar bedrīti kaulā, kas virspusē gandrīz nav samanāma un tomēr caur ādu ir nojaušama (neatceros, vai arī Šonam Konerijam ir tāds stūrains zods ar bedrīti). Vairāk nekā minūti bija redzams tikai gandrīz nekustīgs rumpis ar sakrustotām rokām (taču vīrietis elpoja) un nebija dzirdams nekas, it kā vīrietis būtu ieslēdzis kameru, vēl nebūdams gatavs teikt savu sakāmo vai gribēdams to vēl brīdi apdomāt vai labāk iegaumēt. Patiesībā tālu fonā bija saklausāma mūzika, it kā kaut kur tālumā skanētu radio vai televizors. Es jau grasījos patīt kaseti uz priekšu, lai redzētu, vai attēls mainīsies un atskanēs arī kāds vēstījums, kad “Bils” beidzot ierunājās. Viņa balss vibrēja. Viņš čukstēja, taču čuksti skanēja spalgi, gandrīz vai spiedzīgi, šī balss nelikās atbilstoša spalvainam vīrietim, kur nu vēl Šonam Konerijam. Gāmurs kustējās augšā lejā. Runājot vīrietis ieturēja dīvainas pauzes, it kā pirms stāšanās kameras priekšā būtu uzrakstījis tekstu ar īsiem, vienkāršiem teikumiem un tagad to skaitītu no galvas. Brīžam viņš atkārtojās, un bija grūti uzminēt, vai šie atkārtojumi ir netīši, cenšoties pielabot izrunu, vai ir iecerēti kā stilistisks paņēmiens. Katrā ziņā iespaids bija drūms. Teikumi ne vien bija īsi, bet arī strupi, griezīgi. Viņa balss skanēja kā zāģis. Viņa balss skanēja tāpat kā tā toreiz Havanā, no balkona un cauri sienai, tāpat kā Gijermo balss, bet Gijermo vārds angliski ir tulkojams kā Viljams, un mazvārdiņš no tā ir Bils, nevis Niks vai Džeks. “Es saņēmu tavu video, paldies,” viņš teica visnotaļ saprotamā, taču hispanizētā angļu valodā, kurā droši vien pats savu sakāmo bija iztulkojis un no kuras es to tagad, kad pagājis ilgs laiks, tulkoju atpakaļ. “Tas patiešām ir daudzsološs. Tu esi ļoti pievilcīga. Taču tas ir tas sliktākais. Tas, ka redzams ir tikai solījums. Ar to nepietiek. Ar to nepietiek. Tāpēc arī es tev sūtu tikai kaut ko daļēju. Nepilnīgu. Tev redzēt manu seju nozīmētu to pašu, ko man redzēt tavu ķermeni. Tavu ķermeni. Jūs sievietes visvairāk interesē seja. Acis. Tā jūs apgalvojat. Vīriešus interesē seja un ķermenis. Vai ķermenis un seja. Tā nu tas ir. Es jau tev teicu, ka strādāju ļoti pamanāmā arēnā.” (Viņš atkal teica “ļoti pamanāmā arēnā” un pēdējo vārdu izrunāja pa spāņu modei, nespēdams no tā izvairīties vārda spāniskās izcelsmes dēļ. Es atspiedos pret atzveltni. Mans lietusmētelis saņurcījās vēl vairāk.) “Ļoti pamanāmā. Es nevaru tā vienkārši atklāties kādai, ko nemaz nepazīstu. Nevaru, ja neesmu pārliecināts, ka tas ir to vērts. Un, lai es to zinātu, man ir jāredz tevi visu. Visu. Man jāredz tevi kailu. Cik sīki un detalizēti vien iespējams. Tu teici, ka cieti avārijā. Teici, ka mazliet klibo. Mazliet. Taču neparādi, ko nozīmē šis mazliet. Es gribētu redzēt tavu savainoto kāju. Kāda tā tagad ir. Redzēt tavus pupus. Tavu pežu. Ja iespējams, plaši pavērtu. Redzēt tavus pupus. Tavu pežu. Ceru, ka tas viss ir ļoti skaists. Un tikai pēc tam, kad es būšu to redzējis, mēs varēsim sarunāt tikšanos. Tā nu tas ir. Ja tavi pupi, peža un kāja mani pārliecinās, ka ir vērts riskēt. Ja es tevi joprojām interesēju. Varbūt tu vairs negribi turpināt.

Varbūt tev liekas, ka es esmu pārāk tiešs. Brutāls. Nežēlīgs. Es neesmu nežēlīgs. Es nevaru lieki tērēt laiku. Es nevaru lieki tērēt laiku. Nedrīkstu nevajadzīgi riskēt. Tu man patīc. Tu esi ļoti skaista. Es to saku pavisam nopietni. Tu esi ļoti skaista. Tu man ļoti patīc. Taču no tā, ko tu man atsūtīji, es par tevi zinu tikpat maz, cik tu tagad par mani. Es no tevis esmu redzējis pavisam nedaudz. Es neesmu nežēlīgs. Es gribu redzēt vairāk. Atsūti man to. Atsūti. Un tad es tev parādīšu sevi. Ja tas būs tā vērts. Domāju, ka tas būs tā vērts. Es joprojām gribu tevi drāzt. Vēl vairāk. Tagad vēl vairāk. Tā nu tas ir.” Ieraksts turpinājās vēl dažas sekundes, nu jau bez balss, tā pati aina, spalvainais krūšu trīsstūris un sakrustotie dilbi, melnais pulkstenis uz labās rokas, rāms gāmurs, kas runājot bija kustējies, paslēptas delnas, nekādas iespējas saskatīt, vai zeltnesī ir laulības gredzens tāpat kā Gijermo, ko biju saredzējis no sava balkona. Tad torss piecēlās un izgāja no kadra pa kreisi (redzams tikai garš peldmētelis), un uz dažām sekundēm bija saskatāms viss, ko iepriekš tas bija aizsedzis, - spilvens un liela, sajaukta, iespējams, divguļamā gulta, kuras kājgalī vīrietis bija sēdējis kameras priekšā. Nākamajā mirklī ekrāns kļuva svītrains, hronometra rādījumi apstājās, tā bija jauna kasete, viena no tām īsajām piecpadsmit vai divdesmit minūšu kasetēm, kas pamazām aizstāj vēstules vai varbūt fotogrāfijas, jo vēstules ir aizstātas jau agrāk. Kad izslēdzu televizoru un nodzisa ekrāns, kas bija daudz spilgtāks par lasāmo lampu, es satumsušajā stiklā ieraudzīju atspīdam Bertu un atskatījos. Viņa stāvēja, ievīstījusies halātā, miegainu vai varbūt bezmiega nomocītu seju, un kas zina, cik daudz reižu viņa šo video jau bija noskatījusies un noklausījusies pirms manas pārnākšanas, un tagad viņa bija iznākusi no guļamistabas noskatīties to vēlreiz kopā ar mani vai, pareizāk, kamēr es to skatīšos pirmoreiz. Rokas viņa bija sabāzusi halāta kabatās un stāvēja basām kājām, izspūrusi no ilgas grozīšanās uz spilvena, skaista, nekrāsojusies. Viņa bija basām kājām un klibotu, ja spertu kaut soli. Viņa stāvēja nekustīgi. Deju mūzika bija pametusi manu prātu, taču sarunās pieminētā Kuba gan ne. Berta izņēma rokas no kabatām un sakrustoja tāpat, kā tās bija sakrustojis “Bils”, runājot ar viņu un slēpjoties no viņas skatiena; viņa atbalstīja galvu pret sienu un man teica:

— Nu tu redzi.

Mans lietusmētelis bija drausmīgi saņurcīts. Piecēlos kājās.

- Redzu, — es atbildēju.

Nākamajās dienās es gaidīju, kad Berta atkal ierunāsies par viņu - par “Niku” vai “Džeku”, vai “Bilu”, vai “Pamanāmo Arēnu”, vai varbūt Pedro Ernandesu, vai varbūt Mirjamas Gijermo, lai gan šo pēdējo iespējamību es uzreiz biju atmetis un aizmirsis, jo mēs nekad neuzticamies savam pirmajam iespaidam par kaut ko vai kādu, ja mums tiek uzspiests otrais, trešais un vēl nākamie iespaidi, bet šī kāda tēls vai teiktie vārdi pārāk ilgi glabājas mūsu atmiņā kā izdejojama melodija, kuru dejo tikai mūsu domas. Taču visas šīs dienas, visu nedēļas nogali (visu sestdienu un svētdienu) uzreiz pēc kasetes saņemšanas, Berta neteica neko, uzskatīja par labāku šo tēmu nepieminēt, staigāja pa dzīvokli un devās savās gaitās ārpus mājām izklaidīga, ne gluži sliktā omā, taču labā arī ne, zaudējusi gaidīšanas dienu

līksmi nervozo uzbudinājumu, un, šķiet, uzdeva man vairāk jautājumu nekā parasti, izjautāja mani par plāniem, par manu laulību un nesen iekārtoto mitekli, par manu tēvu un Luisu, ko viņa pazina tikai no fotogrāfijām un telefona sarunām. Ja pat es bieži domāju par “Bilu”, tad Berta droši vien par viņu domāja nemitīgi, citādi nemaz nevarēja būt, tieši viņu tas bija uzrunājis, peldmētelī tērpies, tieši viņu tas gribēja redzēt, pirms atklāties viņai pats, vīrietis, kurš uzstādīja skaidrus noteikumus. Šajā nedēļas nogalē mēs ne viens, ne otrs nelietojām videomagnetofonu, itin kā māņticīgi baidīdamies no kādas nelaimes vai sērgas, ar ko tas varētu mūs aplaist, un “Bila” kasete palika tur iekšā, aiztinusies līdz beigām, kādu es to biju atradis un atkal atstājis, un neviens no mums to nedz izņēma, nedz pārtina atpakaļ uz sākumu.

Pirmdienas rītā mēs abi atgriezāmies darbā, bet vakarā, kad pārnācu mājās, es ieraudzīju Bertu, tāpat tikko pārradušos (atslēga somiņā, taču somiņa vaļā, lietusmētelis novilkts, taču nomests uz dīvāna), ar ieslēgtu video. Viņa atkal skatījās ierakstu un ik pa brīdim to apturēja, apstādināja te vienā, te citā vietā pilnīgi veltīgi, jo, kā jau minēju, visā filmas garumā, šīs trīs vai četras minūtes, attēls bija nemainīgs. Dienas jau bija diezgan īsas, agri satumsa, bija pirmdiena, darbs asamblejā mani bija nogurdinājis, un domāju, ka tāpat arī viņu, un pēc šāda darba ir nepieciešama atpūta, nevis uzmanīga ieklausīšanās. Taču Berta atkal klausījās. Es neko neteicu, tikai pasveicināju, gāju uz savu istabu, tad uz vannasistabu, noskaloju nogurumu, bet, kad atgriezos viesistabā, viņa joprojām pētīja ierakstu, palaižot to gabaliņu uz priekšu un apturot, un atkal palaižot uz priekšu.

- Vai tu ievēroji, ka vienā brīdī var redzēt viņa zodu? - viņa jautāja. - Te. - Viņa bija sastindzinājusi kadru, kurā “Bils” bija pieliecis galvu, ļaujot zodam iekļūt ekrānā.

- Jā, es to ievēroju jau tovakar, - atbildēju. - Stūrains, ar bedrīti.

Ar nākamo jautājumu viņa sekundi vilcinājās (taču tā bija tikai sekunde).

- Pēc tā vien tu taču nevarētu viņu pazīt, vai ne? Ja tu viņu pēkšņi ieraudzītu, es domāju. Ja kaut kur redzētu viņa seju.

- Protams, ne. Kā tad lai es varētu viņu pazīt? - atbildēju. — Bet kāpēc tu tā prasi?

- Bet tad, ja tu zinātu, ka tas ir viņš? Tas ir, ja tu iepriekš zinātu, ka tam vajadzētu būt viņam?

Nopētīju uz ekrāna sastindzināto zodu.

- Zinot, ka tam jābūt viņam, jā, varbūt tad es varētu apstiprināt, ka tas ir viņš. Bet kāpēc tu prasi?

Berta ar pulti izslēdza videomagnetofonu, un attēls pazuda (attēls, kas pēc viņas vēlēšanās varēja atgriezties uz ekrāna). Viņas skatiens atkal bija dedzīgs un možs.

- Redzi, šis čalis mani patiešām ir ieintriģējis. Viņš noteikti ir maitasgabals, taču es domāju nosūtīt viņam to, ko viņš prasa. Es nekad nevienam neko tādu neesmu sūtījusi, neviens neko tādu nekad nav uzdrošinājies prasīt, vismaz šādā veidā ne, un, kā tu vari iztēloties, uz tām cūcīgajām filmām, ko esmu saņēmusi, es nekad neesmu atbildējusi ar ko tamlīdzīgu. Bet varbūt varētu būt interesanti vienreiz ko tādu izdarīt. - Berta nemaz nevēlējās pūlēties, meklējot papildu argumentus, tāpēc aprāvās, pasmaidīja un turpināja citādā tonī. - Un tā nākamībai paliktu mans ķermenis, lai arī tā būtu īsa nākamība, jo kasetes visi dzēš un pārraksta no jauna. Bet vienu kopiju es sev saglabātu vecumdienām.

- Tu gribi saglabāt nākamībai arī savu kāju? - es noprasīju.

- Tad jau redzēsim, ko darīt ar kāju. Draņķis tāds! - Izrunājot apvainojumu, viņas seja uz mirkli kļuva skarba (bet tikai uz mirkli). - Bet, pirms es ko izlemju, man viņš ir jāredz, man jāzina kas vairāk, tas halāts bez sejas ir biedējošs. Man jāzina, kāds viņš ir.

- Bet viņš taču pats saka, ka tu neko neredzēsi, kamēr nebūsi aizsūtījusi to, ko viņš prasa, un arī tad vēl nav nekādu garantiju. Tu viņu redzēsi tikai tad, ja tas maukasbērns tā gribēs. - Mana seja droši vien bija kļuvusi skarba jau šīs sarunas sākumā, ne tikai tagad, izrunājot apvainojumu. Vai varbūt tā bija skarba jau kopš piektdienas nakts.

- Es neko nevaru pasākt, jo viņš ir redzējis manu video un zina, kā es izskatos. Bet tevi viņš nav redzējis, viņš pat nezina, ka tu eksistē. Mums ir zināms viņa abonenta kastītes numurs, un kastīti viņš noteikti laiku pa laikam pārbauda. Es jau noskaidroju, kur tā atrodas, Kenmoras pasta nodaļā, tas nav pārāk tālu. Tu varētu aiziet uz turieni, atrast īsto kastīti un tad to uzmanīt un gaidīt, lai redzētu viņa seju, kad viņš ieradīsies savākt savu pastu.

Berta teica “mums ir zināms”, viņa arī mani iekļāva savā ziņkārībā un ieinteresētībā, vai varbūt viss bija vēl nopietnāk, varbūt viņa mani pielīdzināja sev.

- Tu esi traka? Kurš tad zina, kad viņš tur iegriezīsies, varbūt viņš tur nerādās dienām ilgi. Vai tu gribi, lai es caurām dienām sēžu pastā?

Bertas skatienā pazibēja aizkaitinājums. Tas viņai nebija raksturīgi. Viņa bija izlēmusi, kas un kā ir darāms, un netaisījās pieļaut runāšanu pretī vai uzklausīt iebildumus.

- Nē, to es negribu. Es tikai gribu, lai nākamajās dienās tu pāris reižu uz turieni aizej, kādā brīvākā brīdī, pēc darba, uz pusstundiņu, tikai paskatīties, ja nu paveicas. Var taču vismaz pamēģināt. Ja tās pāris reizes būs pa tukšo, tad nekā, aizmirsīsim visu. Bet nav taču tik grūti vismaz pamēģināt. Šajās dienās viņš droši vien gaida manu atbildi, video, ko joprojām neesmu viņam aizsūtījusi, varbūt viņš katru dienu iet pārbaudīt, vai kasete nav pienākusi. Ja viņš te uzturas darba darīšanās, varbūt ari strādā no deviņiem līdz pieciem, un ir ļoti iespējams, ka pēc darba viņš izmet līkumu līdz pastam, pēc pieciem, tāpat kā daru es. Varbūt mums paveiksies. - Viņa jau atkal lietoja daudzskaitli, teica “aizmirsīsim” un “mums paveiksies”. Droši vien es pretī raudzījos drīzāk domīgi nekā dusmīgi, tāpēc viņa jau pavisam mierīgi, smaidot piebilda: — Lūdzu. - Toties pusmēness, viņas rēta, atkal bija košā zilumā, un man gribējās noslaucīt viņai vaigu.

Es trīs reizes biju Kenmoras pasta nodaļā, pirmoreiz jau nākamajā vakarā pēc darba, nākamreiz — divas dienas vēlāk, tās pašas nedēļas ceturtdienā, jau atkal pēc daudzu stundu nogurdinošas tulkošanas. Es tur paliku nevis pusstundu, kā bija ierosinājusi Berta, bet gan abas reizes kavējos pa veselai stundai, kļuvis par upuri bailēm, kas vienmēr uzbrūk tiem, kuri gaida veltīgi, -bailēm, ka ilgi gaidītais cilvēks uzradīsies tieši tad, kad mēs būsim aizgājuši prom, tām pašām bailēm, kas droši vien mocīja mulati Mirjamu tai karstajā Havanas pievakarē, kad viņa staigāja šurpu turpu laukuma pretējā pusē, Gijermo nerādījās, bet viņa tik un tā negāja prom. Arī tagad Gijermo nerādījās ne otrdien, ne ceturtdien, nerādījās ne “Bils”, ne “Džeks”, ne “Niks”, ne Pedro Ernandess. Par laimi, Ņujorkā visdažādākajās vietās un katrā diennakts laikā ir gana daudz aizdomīgu vai pat nepārprotami noziedzīgu tipu, tāpēc neviena uzmanību nevar piesaistīt kāds, kurš, ģērbies lietusmētelī, ar avīzi vai grāmatu rokās stāv pasta nodaļā, kur cilvēki saņem vai nodod paciņas un ik pa laikam iesteidzas kāds ar atslēgu rokās, attaisa savu sudrabaino pastkastīti, dziļi iebāž tajā roku un kārtīgi izčamda, reizēm izvelk pamatīgu aplokšņu lomu, bet reizēm roka iznirst tukšā. Taču neviens no šiem steidzīgajiem ļaudīm nedevās pie P.O. Box 524, kuras atrašanās vietu biju izdibinājis jau pašā sākumā.

- Vēl vienu reizi, - lūdzās Berta piektdienas vakarā, nedēļu pēc video saņemšanas; kad aizritējušas septiņas dienas, tas, kas mūs nogremdējis, var likt mums iznirt virspusē, reizēm tā gadās. - Rīt no rīta. Ir nedēļas nogale, varbūt viņš ir tik aizņemts, ka var tur iegriezties tikai sestdienās.

- Bet varbūt viņš ir tik brīvs, ka iegriezās tur katru dienu jebkurā no stundām, kad manis tur nebija. Tam nav jēgas, es katru reizi tur nogaidīju veselu stundu.

- Es zinu un esmu tev ļoti pateicīga, tu pat iedomāties nevari, cik ļoti. Bet, lūdzu, tikai vēl vienu reizi, tikai lai izmēģinātu arī brīvdienā. Un pēc tam metīsim mieru.

- Bet pat ja viņš tur uzradīsies? Kāds no tā būs labums? Tu gribi, lai es tev viņu aprakstu? Es taču neesmu nekāds rakstnieks. Kā tad es varēšu zināt, vai viņš tev patiktu? Un es tev varētu arī samelot, pateikt, ka viņš izskatās pēc ķēma, lai arī īstenībā ir izskatīgs, vai otrādi, jo kāda gan atšķirība? To, ko viņš tev lūdza aizsūtīt, tu viņam sūtīsi vai nesūtīsi ne jau atkarībā no tā, kā es tev aprakstīšu viņa ārieni. Ko tu darīsi, ja es tev pateikšu, ka viņš izskatās pēc briesmoņa vai slepkavnieka? Nebūs taču nekādas atšķirības. Un, visticamāk, es tev tā pateikšu jebkurā gadījumā, lai tu viņam neko nesūtītu un vispār ar viņu vairs neielaistos.

Uz maniem pēdējiem vārdiem Berta neko neatbildēja, droši vien tāpēc, ka nevēlējās zināt, kāpēc es gribu, lai viņa ar šo vīrieti vairs nekontaktējas, vai varbūt viņa to labi zināja tāpat, tikai nevēlējās dzirdēt pateiktu skaļi.

- Es nezinu, es pagaidām nezinu, kā reaģēšu uz to, ko tu man izstāstīsi. Taču man vajag zināt vismaz kaut ko vairāk. Mani tracina doma, ka viņš ir redzējis manu seju, manu dzīvokli, bet es neesmu redzējusi, kā izskatās viņš. Neviens viņu nav redzējis, tu arī ne. Pamanāmā Arēna ir pārāk viltīgs. Es izlemšu tad, kad tu viņu būsi redzējis. Nezinu, ko es izlemšu, bet izlemšu pēc tam. Es jau varētu iet uz pastu pati, bet viņš mani pazītu un tad gan vairs negribētu par mani neko zināt.

Tobrīd es būtu bijis gatavs maksāt lielu naudu, lai neviens neko vairs negribētu zināt.

Nākamajā rītā, manas piektās Ņujorkas nedēļas sestdienā (bija oktobris), es, paņēmis līdzi milzonīgo New York Times, devos uz pastu, gatavs atkal gaidīt veselu stundu vai varbūt ilgāk: pat tie, kuri gaida negribīgi, parasti gaida līdz beidzamajam, cenzdamies izsmelt visas iespējas, vai varbūt gaidīšana ātri kļūst par paradumu. Tāpat kā otrdien un ceturtdien iekārtojos pie kolonnas, kas man vienlaikus kalpoja par atbalstu un aizsegu, turklāt, pret to atspiežoties, es ērti varēju palaikam atpūtināt te vienu, te otru kāju (saliecot, kā gatavojoties spērienam), un sāku lasīt laikrakstu - ar interesi, tomēr ne tik aizrautīgi, lai nemanītu ikvienu, kurš tuvojas abonentu kastītēm, lēnīgi vai nepacietīgi tās atslēdz un tad apmierināts vai, tik tikko valdīdams dusmas, atkal aizslēdz. Kā jau sestdienā, cilvēku bija mazāk, un soļi uz marmora grīdas skanēja uzkrītošāk vai individuālāk, tāpēc man tikai vajadzēja pacelt acis no laikraksta, kad tuvojās kārtējais P.O. Boxes lietotājs. Pēc minūtēm četrdesmit (kad es jau biju ticis līdz sporta lappusēm) atskanēja par citiem asāki un vēl individuālāki soļi, it kā nācējam pie zolēm būtu metāla plāksnītes vai it kā tuvotos sieviete ar augstpapēžu kurpēm. Pacēlu skatienu un ieraudzīju strauji tuvojamies vīrieti, kurš jau pirmajā acu uzmetienā man šķita spānis, galvenokārt viņa bikšu dēļ, jo manas zemes bikses ir nesajaucamas ar citām, tām ir savdabīgs piegriezums, es pat īsti nezinu, kur tieši slēpjas šī savdabība, taču tās dēļ gandrīz visiem maniem tautiešiem kājas izskatās pārmērīgi taisnas un pēcpuse pārāk augsta (neesmu pārliecināts, ka tas izskatam nāk par labu). (Bet to visu es nodomāju vēlāk.) Man nemaz nevajadzēja skatīties, lai zinātu, ka viņš tuvojas tieši manai pastkastei, tieši 524., un patriotisko bikšu kabatā sameklē atslēgu. Tikpat labi viņš varētu slēgt vaļā 523. vai 525., es spriedu, kamēr viņš to atslēgu meklēja (mazajā šķiltavu kabatiņā pie jostas, bet tā bija tikai sekunde). Viņam bija ūsas, turklāt viņš visā visumā bija ģērbies labi un neapšaubāmi eiropeiski (tomēr viņš varētu būt arī ņujorkie-tis vai no Jaunanglijas), viņam varēja būt ap piecdesmit (taču viņš bija labi saglabājies vai, pareizāk, labi sevi glabājis), viņš bija diezgan gara auguma un man garām pagāja tik strauji, ka nepaguvu ieskatīties viņam sejā, jo nākamajā mirklī viņš jau bija pagriezis man muguru un, pavērsies pret pastkasti, meklēja atslēgu. Es instinktīvi aizšķīru ciet avīzi (kļūda), sastingu viņu vērojam (vēl viena kļūda) un redzēju, kā viņš atslēdz 524. kastīti un iebāž tajā roku līdz pašam dziļumam. Viņš izvilka vairākas aploksnes, trīs vai četras, neviena no tām vēl nevarēja būt Bertas rakstīta, tātad viņš sarakstījās arī ar citiem un, kas zina, varbūt visas šīs vēstules bija no ieinteresētām sievietēm, jo parasti jau cilvēki, kas atsaucas sludinājumiem presē, neaprobežojas ar vienu mēģinājumu vien, lai ari kādā konkrētā brīdī, kā, piemēram, šobrīd Berta (taču “Bils” droši vien ne), var koncentrēties uz vienu vienīgu personu un pārējos svešiniekus aizmirst. Viņš aizslēdza pastkastīti un aplūkoja aploksnes ne īpaši apmierināts, ne neapmierināts (viens no sūtījumiem izskatījās pēc biezākas bandroles, un, spriežot pēc formas un izmēra, tur iekšā varēja būt videokasete). Viņš spēra divus soļus, apstājās un tad straujā gaitā devās tālāk, un, kad viņš gāja man garām, mūsu skatieni sastapās, jo manējais vairs nebija pievērsts laikrakstam. Varbūt ari viņš manī sazīmēja spāni, varbūt tieši manu bikšu dēļ. Viņš mani apskatīja, tas ir, apzināti paturēja skatienu pievērstu man, un es nodomāju, ka tagad viņš mani pazīs (tāpat kā es viņu), ja ieraudzīs vēlreiz. Nekādas līdzības aktierim Šonam Konerijam, ja neskaitām biezo apspalvojumu, kas tagad tāpat nebija redzams (viņam bija žakete un kaklasaite, bet pār elkoni pārmests tumšs lietusmētelis, kā cilvēkam, kas tikko izkāpis no mašīnas, kurā pats nav sēdējis pie stūres), patālu no pieres atkāpušos matu līniju, ko viņš necentās slēpt, kā arī uzacis, kas veidoja augstus lokus un stiepās tālu uz deniņiem, un līdzīgi kā Konerijam, piešķīra skatienam caururbjošu vērīgumu. Viņa zodu aplūkot un novērtēt es nepaguvu, toties uz pieres ievēroju izteiktas grumbas, kas gan nelika viņam izskatīties vecākam, tikai liecināja, ka viņš ir cilvēks ar ļoti dzīvu mīmiku. Viņš nebija neglīts, gluži otrādi, varbūt pat savā ziņā visnotaļ izskatīgs un pievilcīgs, - aizņemts, nobriedis, apņēmības pilns vīrietis, kuram netrūkst naudas un piemīt zināms smalkums (iespējams, iemantots pavisam nesen): droši vien viņš kārto darījumus, varbūt apmeklē vietas, kur dejo ciešā satvērienā, un, bez šaubām, par Kubu runā kā viszinīgs lietpratējs, ja viņš tiešām ir Gijermo - Mirjamas Gijermo. Taču ar plastmasas injekcijām viņš sevi neuzlabos, to nepieļautu viņa caururbjošais skatiens.

Nospriedu, ka varu viņam kādu brīdi sekot, lai mazliet pastieptu garumā gaidīšanu, kas patiesībā jau bija galā. Redzēdams, ka viņš iziet no pasta nodaļas, un paļaudamies, ka ārdurvju virināšanās noslāpēs manu soļu troksni uz nekautrā marmora, pametu novērošanas punktu tikpat ātrā gaitā, baidīdamies izlaist viņu no acīm. No durvīm redzēju, kā viņš pieiet pie taksometra ietves malā, turpat samaksā un to atlaiž, nolēmis paieties kājām, jo diena bija jauka (lietusmēteli viņš mugurā nevilka, tikai pārmeta pār plecu, un tagad es redzēju, ka tas ir elegants, ūdens zilumā, manējais, kas man bija mugurā, gan bija tipiskajā brūnganajā lietusmēteļu krāsā). Viņš gāja, laiku pa laikam uzmezdams acis aploksnēm, tad, soļus nepalēninot, pēkšņi vienu no tām atplēsa, ātri izlasīja, saplēsa gan aploksni, gan vēstuli un iemeta atkritumu urnā, kam tobrīd gāja garām. Neuzdrošinājos rakņāties pa urnu: man bija kauns un es baidījos viņu nozaudēt. Viņš gāja tālāk un skatījās taisni uz priekšu, viens no tiem vīriešiem, kas vienmēr iet augstu paceltu galvu, lai izskatītos garāki un valdonīgāki. Rokā viņam bija vēl citas aploksnes un paciņa ar videokaseti (tā noteikti bija videokasete). Tagad, pētot viņa roku, ievēroju, ka tās zeltnesī ir laulības gredzens - uz labās rokas atšķirībā no manis, es to jau vairākus mēnešus nēsāju uz kreisās un pamazām sāku ar to aprast. Jau atkal, nepalēninot soļus, viņš atplēsa nākamo aploksni un rīkojās tāpat kā ar pirmo, tikai šoreiz papīra driskās iebāza žaketes kabatā, droši vien tāpēc, ka tuvumā atkritumu urnas nebija (kārtīgs cilvēks). Piektajā avēnijā viņš apstājās un pētīja grāmatveikala (Scribner’s, ja pareizi atceros) vitrīnu, bet nekas konkrēts viņu tajā nepiesaistīja, jo viņš tūlīt gāja tālāk. Stāvēdams pie grāmatnīcas skatloga, viņš uzvilka lietusmēteli, pareizāk, neuzvilka, tikai uzmeta plecos, neiemaukdams rokas piedurknēs, tāpat kā visu mūžu darījis un joprojām dara Ranss, mans tēvs, bet vairums amerikāņu nemēdz darīt (izņēmums ir gangsteri, Džordžs Rafts). Sekoju viņam nelielā attālumā, kas noteikti bija neapdomīgi mazs, taču nekad agrāk es nevienu nebiju izsekojis. Viņam nebija iemesla aizdomām, bet nevarēja arī teikt, ka viņš lēnā gaitā pastaigātos, viņš gāja diezgan ātri un apstājās tikai pie luksoforiem, un arī ne vienmēr, jo sestdienās mašīnu ir mazāk. Likās, viņš steidzas, tomēr steiga nebija tik liela, lai ar taksometru būtu vajadzējis braukt līdz galam. Lai ari uz kurieni viņš dotos, nebija šaubu, ka viņam ir konkrēts ceļamērķis, varbūt viņa steiga un arī vēlēšanās, ejot kājām, mazliet novilcināt laiku izrietēja no sainīša, ko viņš nesa rokās, varbūt uz aploksnes ar videokaseti nebija atpakaļadreses, varbūt kasetei bija pievienota tikai īsa zīmīte, varbūt “Bils” domāja, ka to atsūtījusi mana draudzene Berta, kas viņam bija tikai “BSA”, varbūt viņš bija pārliecināts, ka šajā brīdī nes rokās viņas kailumu. Viņš atkal apstājās, šoreiz pie milzīga smaržu veikala, varbūt viņu bija apdullinājis dažādo aromātu sajaukums, kas vēlās ārā uz ielas. Viņš iegāja veikalā, un es tāpat (man likās, palikt gaidīt pie durvīm būtu vēl uzkrītošāk). Šis bija pašapkalpošanās veikals, kur pircēji, pārdevēju nepieskatīti, klīda starp plauktiem, paši izvēlējās smaržūdeņus un samaksāja pie izejas. Redzēju, kā viņš pieiet pie Ņina Ricci stenda un tur, uz mirkli atbalstījies pret stikloto leti, atplēš trešo aploksni un (šoreiz lēnāk) izlasa vēstuli: šo viņš nesaplēsa, šo viņš noglabāja švītīgā lietusmēteļa kabatā (saplēstā vēstule bija ielikta žaketes kabatā, viņš bija kārtīgs cilvēks). Viņš paņēma nelielu Ņina Ricci testera pudelīti un uzpūta uz kreisās rokas locītavas, uz kuras nebija ne pulksteņu, ne rotu. Dažas sekundes viņš, kā jau pienākas, nogaidīja un tad viegli paostīja, taču nelikās, ka saostais viņam īpaši patiktu, jo viņš devās tālāk pie cita, mazāk prestiža stenda, kurā sadzīvoja dažādu mārku ražojumi. Otras delnas locītavu viņš apsmidzināja ar Eau de Guerlain, un sīkie pilieniņi droši vien trāpīja arī lielajam, melnajam pulkstenim. Pēc rituālajām gaidīšanas sekundēm, ko vienmēr ievēro īsti lietpratēji, viņš to apostīja (apostīja puksteņa siksniņu), un droši vien viņam patika, jo viņš nolēma attiecīgo pudelīti nopirkt. Vīriešu sadaļā viņš uzkavējās vēl kādu brīdi un izmēģināja divus parfīmus uz delnu mugurpuses, taču drīz vien viņam vairs nebija neskartu ādas laukumu jauniem aromātiem. Viņš izvēlējās kāda amerikāņu ražotāja flakonu ar biblisku nosaukumu, Jericho vai Jordan, vai Jordache, neatceros, viņš droši vien gribēja iepazīties ar vietējiem produktiem. Es paņēmu sieviešu Trussardi, - ja jau esmu precējies, tas nebūs lieki, es nodomāju (par Luisu es domāju bieži), turklāt varēju smaržas uzdāvināt arī Bertai (un, tā nodomājis, paņēmu vēl vienu pudelīti). Un tieši tad, stāvot rindā pie kases (katrs savā rindā, un pa vidu mums vēl trešā, viņš tuvāk savai kasei, es mazliet tālāk no savējās), viņš pagrieza galvu, ieraudzīja mani un, bez šaubām, atpazina. Viņa acis bija caururbjošas, kā jau man bija šķitis pastā, taču to urbīgums nepauda pilnīgi neko - tajās nebija ne izbrīna, ne bažu, ne satraukuma (ne baiļu, ne draudu), tās bija urbīgas, taču necaurredzamas, it kā to urbīgums būtu akls, it kā šīs acis piederētu kādam no televīzijas ļaudīm, kas domā, ka viņu skatiens ir tiešs un spēcīgs, bet aizmirst, ka tas nav iespējams, ja vienmēr skatās tikai kamerā un nekad uz dzīviem cilvēkiem. Vīrietis izgāja no veikala un devās tālāk, un es, par spīti visam, turpināju sekot, lai arī zināju, ka esmu pamanīts. Tagad viņš apstājās biežāk, izlikās pētām vitrīnas vai salīdzinām savu rokaspulksteni ar ielas pulksteņu rādījumiem, lai gan patiesībā ar skatienu meklēja un uzmanīja mani, bet es tēloju vienaldzību un pie ielas pārdevējiem pirku žurnālus un hotdogus, ko itin nemaz negribēju. Katrā ziņā ilgi šī staigāšana vairs neturpinājās: nonācis pie 59. ielas, “Bils” strauji nogriezās pa kreisi, un es uz dažām sekundēm pazaudēju viņu no acīm, bet, kad tiku līdz ielas stūrim, kur atkal varēju cerēt viņu saskatīt, brīnumainā kārtā ieraudzīju viņu uzskrienam augšā pa smalkā Hotel Plaza nojumes segtajām kāpnēm un straujiem soļiem nozūdam pa durvīm, kur viņu sveicināja izbrīnīti, mundieroti šveicari, uz kuru sveicienu viņš neatbildēja. Viņam rokā bija videokasete un maisiņš ar tikko nopirktajām smaržām, man rokās bija žurnāli, milzonīgais New

York Times, maisiņš ar smaržām un hotdogs. Attālumu no ielas stūra līdz viesnīcas durvīm viņš droši vien bija noskrējis, cerot, ka es neredzēšu, tieši kur viņš nozūd: Plaza Hotel - slavens vārds, neuzkrītošo iniciāļu PH, tas bija viesnīcas peldmētelis, un viņu nesauca Pedro Ernandess.

To visu es izstāstīju Bertai, lai gan neatklāju viņai savas iedomas, ka šis vīrietis varētu būt tas pats, kurš kādu vakaru Havanā mocīja ar gaidīšanu un sadusmoja Mirjamu, mulati ar spēcīgām kājām, lielu somu un plēsīgiem žestiem, precēts vīrietis, kuram ir slima vai varbūt vesela sieva. Berta to visu uzklausīja ar neslēptu sajūsmu un piesardzīgu uzvaras prieka izteiksmi (justies kā uzvarētājai viņai galvenokārt lika tas, ka viņas ideja bija izrādījusies veiksmīga un es uz pastu nebiju gājis velti). Nespēju viņai samelot un pateikt, ka “Niks”, “Džeks” vai “Bils” izskatās pēc briesmoņa, tā nebija, un tā es viņai neteicu. Tāpat nespēju viņai apgalvot, ka viņš izskatās pēc slepkavnieka, tā nebija, un tā es viņai neteicu, lai gan man nepatika ne viņa švītīgais lietusmētelis, ne urbīgās un neizdibināmās acis, ne augstos lokos izliektās Konerija uzacis, ne rūpīgi koptās ūsas, ne stūrainais zods ar tikko manāmu iespiedumu, ne zāģim līdzīgā balss. Šajā balsī viņš droši vien kārto darījumus un lietpratīgi runā par Kubu. Ar šo balsi viņš bija savaldzinājis Bertu. Viņš man nepatika. Uzdāvināju Bertai pirmo Trussardi pudelīti.

Vairākas dienas mēs ar Bertu viņu nepieminējām (es klusēju, mēmi cenzdamies Bertu atrunāt, bet viņa droši vien turpināja visu apdomāt), tās bija intensīva darba dienas Apvienoto Nāciju Organizācijā, un vienu ritu man nācās tulkot runu, ko teica tas pats mūsu zemes politiķis, kura vārdus sagrozīju todien, kad iepazinos ar Luisu. Šoreiz no tādām vaļībām atturējos, galu galā mēs bijām asamblejā, tomēr, pārceļot angliski un iepludinot pasaules austiņās viņa spāniski pārspīlēto liekvārdību, viņa neprecīzos un kļūdainos izteikumus, es gribot negribot atcerējos to iepriekšējo reizi un jo sevišķi dzīvi visu, kas toreiz ar manu starpniecību tika pateikts, kamēr Luisa elpoja man mugurā (elpoja pie manas kreisās auss, elpoja kā čukstot, gandrīz pieskaroties, viņas krūtis man pie pašas muguras). “Cilvēki lielā mērā kādu mīl tāpēc, ka viņus piespiež mīlēt,” bija teikusi angļu dāma. Un pēc tam piebildusi: “Ikvienas cilvēku attiecības vienmēr nozīmē neskaitāmus sarežģījumus un varmācību, un arī aizvainojumus un pazemojumus.” Un vēl pēc brīža: “Visi vienmēr visus piespiež - ne tik daudz darīt to, ko tie nevēlas, bet drīzāk darīt to, par ko tie īsti nezina, vai vēlas, jo gandrīz neviens nekad nezina, ko nevēlas, un vēl jo mazāk zina, ko vēlas, un nav nekādas iespējas to izdibināt.” Un viņa bija turpinājusi, kamēr mūsu valstsvīrs klusēja, varbūt jau šīs sarunas nogurdināts vai varbūt mācīdamies no tās ko jaunu: “Gadās, ka abus piespiež kāds ārējs faktors vai kāds cilvēks, kurš nemaz vairs nav piedalīgs viņu dzīvē, vai arī viņus piespiež pagātne, pašu neapmierinātība, iepriekš piedzīvotais, neveiksmju pilnā biogrāfija. Vai arī tikpat labi viņus var piespiest kaut kas, ko viņi neapzinās un nemaz nevar apzināties, tā cilvēciskā mantojuma daļa, kas tikusi mums visiem un ko mēs nepazīstam, un neviens nezina, kad tas viss aizsācies...” Un beigās viņa noteica: “Reizēm es prātoju, vai nebūtu labāk, ja mēs visi paliktu pavisam mierīgi, ja mēs visi būtu miruši, jo galu galā vienīgi to mēs būtībā vēlamies, tā ir vienīgā nākotnē vērstā doma, ar kuru mēs pakāpeniski aprodam, vienīgā, kuru neapšaubām un nenožēlojam jau iepriekš.” Mūsu valstsvīrs joprojām klusēja, un britu politiķe, kas tagad rudenī savu augsto amatu bija zaudējusi un tāpēc nebija ieradusies uz Ņujorkas asambleju, nosarka pēc sava viltus monologa, izdzirdusi ilgo klusumu, kas tam sekoja, atskurbinot viņu pēc emocionālā transa. Un tad es viņai izpalīdzēju vēlreiz un liku lūpās ierosinājumu, ko viņa nebija izteikusi: “Vai mēs nevarētu iziet pastaigā pa dārzu? Ir tik brīnišķīga diena.” Un tad mēs visi četri gājām pastaigāties pa dārzu šajā brīnišķīgākajā no dienām, kad mēs ar Luisu iepazināmies.

Tagad mūsu augstais valstsvīrs joprojām bija savā amatā, varbūt pateicoties tieši savai pārspīlētajai liekvārdībai, neprecīzajiem un kļūdainajiem izteikumiem, kas nebija necik labāki par tiem, ko bārstīja viņa angļu kolēģe, kurai gan ar tiem nebija pieticis, lai nosargātu savu amata krēslu (viņa droši vien bija depresijas mākta un neapšaubāmi domīga sieviete, un ar šādām īpašībām politikā viegli var izrakt sev kapu). Pēc runas es ar mūsu valstsvīru vēl saskrējos gaitenī, kur viņš stāvēja savas svītas ielenkumā un uzklausīja liekulīgus apsveikuma vārdus par garo vervelē-jumu, savukārt man tieši bija beigusies darba maiņa. Tā kā es mūsu līderi pazinu, arī nolēmu apsveicināties, sniedzu viņam roku un uzrunāju amata nosaukumā, ko papildināju ar vārdu “kungs”. Kāds naivums. Viņš mani neatpazina, lai arī iepriekš biju sagrozījis viņa teikto un licis viņam mutē vārdus, ko viņš pats nemūžam nebūtu sacījis, un jau nākamajā mirklī divi miesassargi sagrāba manas rokas - gan pastiepto, gan nepastiepto -un aizlauza aiz muguras, turot tik cieši (gandrīz sadrupinot, saberžot putekļos), ka es nospriedu, ka viņi man ir uzlikuši roku-dzelžus. Par laimi, tuvumā gadījās kāds augsts Apvienoto Nāciju darbonis, kurš mani bija ievērojis, tūlīt sazīmēja manī tulku un panāca, ka mūsu valstsvīra sargi mani atbrīvo. Bet valstsvīrs pats jau traucās tālāk pa gaiteni, liekuļotu glaimu un nepiedienīgas atslēgu džinkstoņas pavadīts (tas atslēgu saišķis viņam bija īsta apsēstība, un arī tagad viņš to dancināja pa kabatu). Noskatoties pakaļ, ievēroju, ka arī viņam kājās ir mūsu tautiskās, ne ar ko nesajaucamās īpatnā piegriezuma bikses. Skaidrs, ka tieši tādas pieklājās valkāt vīram, kurš pārstāv mūsu valsti plašajā pasaulē.

Kad tai pašā vakarā mājās uzticēju šo atgadījumu Bertai, viņa neklausījās ne uzjautrināta, ne pārsteigta kā parasti, kad atstāstīju piedzīvoto, viņa vispār neizrādīja, ka būtu ko dzirdējusi, domās koncentrējusies uz to, kas viņu nodarbināja visu šo dienu vai pat vairākas un, bez šaubām, bija saistīts ar “Bilu”.

- Vai tu man palīdzēsi uzņemt video? - viņa noprasīja, tikko biju pabeidzis atstāstīt savu piedzīvojumu.

- Palīdzēt? Kādu video?

- Netēlo muļķi. To video. Ko sūtīt viņam. Es nolēmu aizsūtīt. Bet kaut ko tādu es pati nevaru uzfilmēt, tā nekas labs nesanāks. Kadru kompozīcija, asums un viss pārējais. Kamera nedrīkst stāvēt uz vietas, tai jākustas. Vai tu man palīdzēsi? -Viņa to pateica bezrūpīgā, gandrīz uzjautrinātā tonī. Droši vien manā sejā bija parādījusies absolūti kretīniska izteiksme, jo viņa piebilda (un tonis vairs nebija bezrūpīgs): - Izbeidz blenzt uz mani ar tik kretīnisku izteiksmi un atbildi. Vai tu man palīdzēsi? Skaidrs, ka no viņa nebūs ne ziņas, ja mēs to video nenosūtīsim.

Es (sākumā savus vārdus neapdomādams) atteicu: - Nu un tad? Kas par to, ja no viņa nebūs ne ziņas? Kas viņš tāds ir? Padomā! Kas viņš vispār ir? Vai viņam vispār ir kāda nozīme, ja mēs to viņam nepiedēvējam? Pagaidām mēs vēl varam viņam to nepiedēvēt, jo pagaidām viņš nav nekas, neviens, un tu pat neesi redzējusi viņa seju.

Viņa atkal bija lietojusi daudzskaitli: “ja mēs to video viņam nenosūtīsim”, tā viņa bija teikusi, it kā mana iesaistīšanās būtu pašsaprotama. Bet varbūt šis daudzskaitlis nemaz nebija tik nepamatots, jo es taču biju gājis uz Kenmoras pasta nodaļu un pēc tam vēl citur, līdz pat Hotel Plaza kāpnēm. Un arī es pats šo daudzskaitli biju aizguvis, biju ar to inficējies: “ja mēs to viņam nepiedēvējam”, “mēs vēl varam viņam to nepiedēvēt”. Tā biju runājis neapzināti.

- Man tas ir svarīgi. Ļoti svarīgi.

Ieslēdzu televīziju, bija dienišķā Family Feud laiks, cerēju, ka attēli palīdzēs mazināt savstarpējo aizkaitinājumu, kas pamazām pieņēmās spēkā, vai varbūt apklusinās vārdus, jo ieslēgta televizora ekrāns nenovēršami piesaista skatienu vismaz brīdi pa brīdim.

- Kāpēc tu nemēģi ar viņu kaulēties? Sarunāt tikšanos tāpat? Aizraksti viņam vēlreiz, viņš tik un tā tev atbildēs arī tad, ja tu kaseti viņam nesūtīsi.

- Es vairs negribu tērēt laiku. Tu man palīdzēsi vai nepalīdzēsi?

Balss tonī vairs nebija ne vēsts no bezrūpības, teiktais drīzāk izklausījās pavēloši. Pievērsu skatienu ekrānam. Teicu:

- Es labāk gribētu to nedarīt.

Arī viņa pievērsās ekrānam. Un teica:

- Man nav neviena cita, kam to palūgt.

Visu vakara atlikušo daļu viņa klusēja, taču ne manā sabiedrībā. Viņa uzturējās virtuvē un savā guļamistabā, un brīžos, kad viņa pagāja man garām, uzvēdīja Trussardi aromāts.

Nedēļas nogalē, kā parasti, vairāk laika pavadījām mājās, kopā (šī bija mana Ņujorkas perioda sestā nedēļas nogale, tuvojās laiks atgriezties Madridē, pie Luisas mūsu jaunajā kopīgajā miteklī, un ar Luisu es katru nedēļu pāris reižu sazvanījos, taču neko daudz vai nopietnu mēs nerunājām, tās bija tipiskas, mazliet steidzīgas mīlošu cilvēku starpkontinentālās sarunas), un sestdien Berta atkārtoja savu lūgumu. — Man vajag to video, - viņa teica. - Tev man jāpalīdz. - Pēdējās dienās viņa bija klibojusi mazliet stiprāk nekā parasti, itin kā neapzināti cenzdamās mani iežēlināt. Tas bija absurds. Es neko neatbildēju, un viņa turpināja: - Es to nevaru palūgt nevienam citam. Es domāju ilgi, vienīgais cilvēks, kam es vēl varētu uzticēties, ir Džūlija, taču viņai par šo visu nekas nav zināms. Tas ir, viņa zina par iepazīšanās biroju un to, ka es lieku sludinājumus un uz tiem atbildu un ka reizēm ar kādu mēģinu satikties, bet nekas labs no tā nesanāk, taču viņai nav ne jausmas, ka es sūtu un saņemu videokasetes un ar dažiem no tiem vīriešiem pārguļu. Viņa neko nezina par Pamanāmo Arēnu, turpretī tev viss ir zināms kopš paša sākuma, tu pat esi redzējis viņa seju, un neliec man tagad visu izstāstīt vēl kādam. Cilvēki mūždien izpļāpājas. Un man būtu kauns, ja to uzzinātu kolēģi. Tev ir man jāpalīdz. - Viņa ieturēja pauzi un šaubījās, vai teikt arī to, ko tomēr pateica (griba vienmēr ir lēnāka par mēli): - Galu galā tu jau esi redzējis mani kailu. Tā arī ir priekšrocība.

“Ikvienas cilvēku attiecības vienmēr nozīmē neskaitāmus sarežģījumus un varmācību, un arī aizvainojumus un pazemojumus,” es nodomāju. “Visi vienmēr visus piespiež,” es spriedu. “Šis Bils jau ir piespiedis Bertu, pakļāvis savai gribai, un Berta tagad cenšas piespiest mani. Bils ir izmantojis varmācību, ir aizvainojis un pazemojis Bertu jau pirms iepazīšanās, un varbūt viņa to nemaz neapzinās, bet varbūt viņai ir vienalga, viņa ar to visu jau ir pārāk aizrāvusies, Berta liek lietā varmācību, lai pārliecinātu mani, līdzīgi kā Mirjama centās piespiest Gijermo viņu apprecēt, vai varbūt līdzīgi kā Gijermo cenšas piespiest savu spāņu sievu beidzot nomirt. Un es biju varmācīgs pret Luisu, piespiedu viņu, vai varbūt Luisa piespieda mani, tas galīgi nav skaidrs, un diez pret ko varmācību ir licis lietā mans tēvs, un kurš ir piespiedis un aizvainojis viņu, un kā tas vispār ir gadījies, ka viņa dzīvē ir divas nāves, varbūt viņš bija varmācīgs, lai izpatiktu kādai citai, es negribu to zināt, pasaule ir mierīga, kamēr tā ir neziņā, un vai nebūtu labāk, ja mēs visi paliktu pavisam mierīgi. Taču pat tad, ja mēs paliekam pavisam mierīgi, nekur nepazūd sarežģījumi un varmācība, un pazemojumi, un aizvainojumi, un arī visa veida piespiešana un saistības, reizēm saistības mēs sev uzspiežam paši, to sauc par pienākuma apziņu, varbūt mans pienākums ir palīdzēt Bertai, izdarīt to, ko viņa lūdz, ir taču jāatzīst par svarīgu tas, ko par svarīgu uzskata draugi, ja atteikšos palīdzēt, es viņu aizvainošu un pazemošu, ikviens atteikums vienmēr ir aizvainojums, un, arī atsakoties, mēs otru piespiežam, un nevar noliegt, ka esmu redzējis viņu kailu, taču tas bija ļoti sen, es to zinu, taču neatceros, kopš tā laika pagājuši piecpadsmit gadi, viņa ir vecāka un klibo, bet tad viņa bija jauna un nebija cietusi nevienā avārijā, viņas kājas bija vienādas, kāpēc viņai vajadzēja to piesaukt, mēs nekad nepieminam savu niecīgo kopējo pagātni, kas ir niecīga gan pati par sevi, gan salīdzinājumā ar visu plašo tagadni, arī es biju jauns, tas notika un vienlaikus nenotika, tieši tāpat kā viss pārējais, kāpēc darīt vai nedarīt, kāpēc teikt jā vai nē, kāpēc mocīties ar laikam un varbūt, kāpēc teikt, kāpēc klusēt, kāpēc atteikties, kāpēc nezināt neko, ja nekas no notiekošā nemaz nenotiek, jo nekas nenotiek nepārtraukti un nesaraustīti, nekas nemainīgi neturpinās, neilgst un nebeidzami neglabājas atmiņā, notiekošais ir vienāds ar nenotiekošo, tas, ko atraidām vai kam ļaujam paiet garām, sakrīt ar to, ko izvēlamies vai kāri sagrābjam, tas, ko pieredzam, neatšķiras no tā, ko nepieredzam, mēs ieguldām visu savu gudrību un maņas, un visu dedzību, nopūlēdamies saskatīt atšķirības lietās, kas tik un tā tiks novienādotas vai arī tādas jau ir, un tāpēc mums ir tik daudz nožēlas, tik daudz garām palaistu iespēju, tik daudz apliecinājumu un atkārtotu apstiprinājumu un tik daudz izmantotu iespēju, lai gan pilnīgi droši ir vienīgi tas, ka noturēt nevar neko un zaudēts tiks viss. Vai varbūt nekā nemaz nav.”

- Labi, bet tad darām to labi ātri, tūlīt pat, - es teicu Bertai. - Tiksim ātrāk ar to galā. - Un es runāju daudzskaitlī, pamatoti lietoju daudzskaitli.

- Tu esi ar mieru? - viņa noteica patiesā un pēkšņā pateicībā un arī ar atvieglojumu.

- Pasaki, kas man jādara, un es to darīšu. Tikai ātri, labāk tūlīt. Sagatavo visu. Jo ātrāk sāksim, jo ātrāk pabeigsim.

Berta pienāca man klāt un uzspieda buču uz vaiga. Tad izsteidzās no viesistabas meklēt kameru, bet drīz mēs atgriezāmies guļamistabā, no kurienes viņa to bija atstiepusi, jo tieši šo telpu un viņas savandīto gultu es izvēlējos par dekorācijām. Mēs nebijām pabeiguši ēst brokastis, vēl bija rīts.

Šim ķermenim nebija nekā kopīga ar to, kuru es atcerējos vai arī vairs neatcerējos, lai gan patiesībā tagad uz to skatījos tikai un vienīgi caur videokameru, tikai izvēloties kadru kompozīciju, pievelkot tuvāk to vai citu detaļu, paklausot viņas ieteikumiem, it kā šāda netieša skatīšanās savā ziņā būtu tikai neskatīšanās paveids, un katru reizi, kad mēs filmēšanu uz dažām sekundēm pārtraucām, lai izdomātu jaunu pozu vai mainītu rakursu (es mainīju, viņa izdomāja), es blenzu grīdā vai tālumā, tas ir, uz sienu un spilvenu, fokusējos uz kaut ko aiz viņas stāva, kuru uztvēru tikai kā neasu, izplūdušu apveidu. Sākumā Berta apsēdās gultas kājgalī, līdzīgi kā, tērpies savā gaiši zilajā peldmē-telī, bija darījis “Bils”, un ari šajā ziņā Berta viņu atdarināja, viņa bija uzvilkusi peldmēteli (tas bija balts), pirms tam palūgusi, lai es pagaidu, kamēr viņa ieies dušā, un viņa no tās iznāca ar mitriem matiem un aizsietu halātu, un tad viņa to mazliet pavēra, ļāva, lai tas mazliet paveras virs krūtīm, bet josta vēl palika sasieta, un es neatcerējos šīs krūtis, kas bija nobriedušas vai sasniegušas pilnību laika gaitā, vai varbūt tik pilnīgas tās bija padarījuši pieskārieni, nedomāju, ka viņa varētu būt tās uzlabojusi mākslīgi, izskatījās, it kā tās būtu pārveidojušās vai kļuvušas sievišķīgākas, kopš nebiju tās redzējis, un tāpēc es ne vien jutos nekautrīgs, bet ari mulsu (varbūt tā jūtas tēvs, kurš savu meitu kailu nav redzējis, kopš tā pārstājusi būt maza meitene, un tad pēkšņi jau pieaugušu ierauga kāda negadījuma vai nelaimes dēļ). Viss viņas augums, ko es tagad redzēju caur objektīvu, bija daudz spēcīgāks nekā tas, kuru biju apskāvis Madridē pirms piecpadsmit gadiem, varbūt viņa bija nodarbojusies ar peldēšanu vai vingrošanu šajos divpadsmit gados, ko nodzīvojusi Amerikā, zemē, kur pieņemts kopt un veidot miesu, tikai un vienīgi to. Taču šis augums bija ne vien spēcīgāks, bet arī vecāks, āda kļuvusi tumšāka, līdzīgi kā satumst miza augļiem, mirkli pirms tie sāk bojāties, pie padusēm bija parādījušās grumbas, un arī uz vidukļa, un vietām bija parādījušās strijas kā īpatns ēnojums, kas saredzams vienīgi no neliela attāluma (gandrīz baltas svēdras, ko uz koka dēlīša vilkusi ļoti smalka ota), un attālums starp tvirtajām, spēcīgajām krūtīm mazliet lielāks, nekā tiek atzīts par ideālu, kanāls starp tām par platu, dziļi izgriezumi viņai nepiestāvētu. Berta bija atmetusi kaunu, vai vismaz tā šķita, es gan to nebiju spējis, toties pūlējos domāt, ka šo visu es filmēju priekš citām acīm, “Bila” vai Gijermo acīm, tām caururbjošajām un neizdibināmajām acīm, ar kādām nolūkojas tips no Hotel Plaza, HP, viņa urbīgās un vienlaikus necaurredzamās acis skatīsies visu to, ko tagad redzēju es, tas viss bija paredzēts viņām, ne jau manām acīm, kas ari bija necaurredzamas, taču nebija caururbjošas, bet es to visu nemaz neredzēju, lai arī rakurss, kuru izraudzījos, būs tas, kurā nāksies skatīties viņam, un no manis (un arī no Bertas) bija atkarīgs, ko tieši viņš pēcāk redzēs uz ekrāna, ne vairāk, ne mazāk, viņš redzēs vienīgi to, ko mēs nolemsim, to, ko nofilmēsim tik īsajai nākamībai. Berta halātu bija noslidinājusi lejup līdz viduklim, bet josta joprojām bija sasieta, kājas auduma aizsegtas, tikai rumpja augšdaļa bija atklāta (un tagad atklāta pilnībā). Seju es filmēju tikai kā garāmejot, tikai tad, kad kameras kustībā no tās nebija iespējams izvairīties, kā gribēdams pazīstamo seju (degunu, acis un muti; zodu, pieri un vaigus, visu seju) nošķirt no nepazīstamā ķermeņa, no šī vecākā un spēcīgākā, bet varbūt tikai aizmirstā ķermeņa. Tas nebija līdzīgs Luisas augumam, tam ķermenim, pie kura tolaik biju un arī tagad esmu pieradis, lai gan tobrīd apjēdzu, ka Luisu es nekad neesmu nopētījis tik detalizēti, caur kameras objektīvu, Bertas augums bija kā izmirkusi koksne, kurā ieduras naži, Luisas augums bija kā nekautrs marmors, uz kura rīb soļi, jaunāks un mazāk noguris, mazāk izteiksmīgs un neskartāks. Mēs nesarunājāmies, kamēr es filmēju, videolente piefiksē balsis, Bertai notiekošais droši vien vairs nesniedza ne prieku, ne atvieglojumu, man šādu izjūtu nebija arī tad, kad tikko paņēmu kameru, balsis notiekošajam laupa svarīgumu, komentāri aizmiglo faktus, un arī atstāstījums tos aizmiglo, mēs ieturējām pauzi, es pārstāju filmēt, viss bija ildzis pavisam īsu brīdi, vajadzēja nofilmēt tikai dažas minūtes, taču mēs vēl nebijām pabeiguši. Es arvien vairāk skatījos “Bila” acīm, kuras es biju redzējis, bet Berta ne, šīs, ar kurām skatījos, nebija manējās, tās bija viņa acis, un neviens nevarētu mani apsūdzēt, ka esmu skatījies ar šādu skatienu, ka esmu skatījies un apskatījis, jo tas nebiju gluži es, caur manām acīm skatījās viņš, caur mūsu abu necaurredzamajām acīm, un manējās kļuva arvien urbīgā-kas. Taču Bertai šīs acis nebija pazīstamas, un mēs vēl nebijām pabeiguši. - Tava peža, - es teicu Bertai, un es nezinu, kā to pateicu, nezinu, kā uzdrošinājos to pateikt, taču tieši tā es teicu. - Mums vēl jāuzfilmē tava peža, - es teicu un lietoju daudzskaitli, lai varētu aiz tā aizslēpties, vai varbūt, gribēdams mīkstināt savus vārdus, tos divus, kas bija izskanējuši pirmie, un tos piecus, kas tiem tūlīt sekoja, divi no tiem atkārtojoties (varbūt es ari runāju caur “Bila” muti). Berta neatbildēja, viņa neko neteica, nezinu, vai viņa uz mani skatījās, es uz viņu neskatījos (šajā mirklī es nefilmēju), es blenzu uz fonu, uz sienu un spilvenu, no kurienes pasauli vēro slimie un jaunlaulātie, un arī mīlētāji. Viņa atsēja jostu un pavēra peldmēteli, atsedzot arī pavēderi, taču kājas joprojām bija aizsegtas, tā gan, viņa ļāva aplūkot cisku iekšpusi, taču slēpa visu pārējo augšstilbu daļu, to priekšpusi un visu, kas bija zemāk, halāta audums krita stāvus kā bāli zils ūdenskritums (nē, šoreiz ūdenskritums bija balts), slēpjot viņas kājas, vienu īsāku, otru garāku, un es, ejot arvien tuvāk, uzņēmu vairākas sekundes video gaistošai nākamībai, jo Berta taču saglabās kopiju, viņa tā teica. Viņa ievīstījās halātā, tikko biju pabeidzis filmēt viņas kājstarpi un ar visu kameru mazliet atkāpies. Nodomāju, ka rēta uz viņas vaiga noteikti ir satumsusi violeta, taču joprojām uz viņu neskatījos, man vēl vajadzēja viņai ko pateikt, mēs vēl nebijām pabeiguši, mums vēl nebija nofilmēts viss, ko “Bils”, “Džeks” vai “Niks” bija pieprasījis, mēs vēl nebijām nofilmējuši kāju. Es aizdedzināju cigareti, un, to darot, sīka dzirkstele iekrita sajauktajā gultā, taču tūlīt nodzisa, nesākusi grauzt palagus. Un tad beidzot es to pateicu, vai varbūt to pateica “Bils” vai Gijermo, un mūsu balss skanēja kā zāģis. - Tava kāja, - mēs viņai teicām, es viņai teicu. - Mums vēl jāuzfilmē tava kāja, - mēs teicām, - atceries, ka Bils grib to redzēt.

To visu es tagad atceros, jo tas, kas notika vēlāk, bet tikai nedaudz vēlāk, joprojām Ņujorkā, savā ziņā līdzinājās (es domāju, ka līdzība bija tikai vienā aspektā, bet varbūt tomēr divos vai trīs) tam, kas notika vēl vēlāk (bet tikai nedaudz vēlāk), kad jau biju atgriezies Madridē pie Luisas un man ar jaunu spēku un varbūt arī pamatotāk atkal uzbruka draudīgās priekšnojautas, kas mani nomāca kopš kāzu ceremonijas un vēl aizvien nebija izklīdušas, katrā ziņā ne pilnībā, bet varbūt pilnīgi tās neizklīdīs nekad. Bet varbūt tā izpaudās trešā nelāgā sajūta, kas bija papildinājusi tās divas, kuras mani mocīja kāzu ceļojumā (sevišķi Havanā) un arī iepriekš, jauna, nepatīkama sajūta, kas, protams (līdzīgi kā otrā no vecajām), varēja būt arī izdomāta, iztēlota vai sagudrota kā nepieciešama, taču nepietiekama atbilde uz šausminošo jautājumu, kas saistīts ar pirmo nelāgo sajūtu, -uz jautājumu “Un ko tālāk?”, uz jautājumu, kas saņem atbildi pēc atbildes, tomēr atgriežas atkal, pats sevi atsauc atpakaļ vai varbūt nemaz nekur nepazūd un vienmēr paliek turpat, atbilžu neskarts, līdzīgi kā pasaciņa par labo pīpi, ar kuru ir ķircināti daudzi bērni un kuru stāstīja mana Havanas vecmāmiņa tajās pēcpusdienās, kad māte mani uzticēja viņai, pēcpusdienās, kad vecāmāte dziedāja, spēlējās ar mani, stāstīja pasakas un palaikam neviļus uzlūkoja mirušo portretus, pēcpusdienās, kad viņa vēroja, kā garām rit jau aizritējušais laiks. “Vai tu gribi, lai es tev izstāstu pasaciņu par labo pīpi?” labsirdīgā viltībā vecāmāte man jautāja. “Jā,” es atbildēju, kā jau visi bērni. “Es tev neprasu ne jā, ne nē, es prasu, vai tu gribi, lai es tev izstāstu pasaciņu par labo pīpi?” smejoties turpināja vecāmāte. “Nē,” es steigšus mainīju atbildi, kā jau visi bērni. “Es tev neprasu ne nē, ne jā, es prasu, vai tu gribi, lai es tev izstāstu pasaciņu par labo pīpi?” vecāmāte smējās vēl skaļāk, un tā tas turpinājās līdz pilnīgam izmisumam un spēku izsīkumam, jo izmisušam bērnam nekad neienāk prātā atbildēt ar vārdiem, kas spētu sagraut šo lāstu: “Es gribu, lai tu man izstāsti pasaciņu par labo pīpi,” atbildēt ar vienkāršu un glābjošu atkārtojumu, ar izteikumu, kas bērnam nekad neiešaujas prātā, jo bērns vēl dzīvo ar jā un nē, tas nemokās ar laikam un varbūt. Taču jautājums par tālāko un turpmāko ir ļaunāks, un no tā atkārtošanas nav nekāda labuma, tāpat kā šāds atkārtojums nedeva nekādu labumu, nekādu atbildi un arī neatcēla pašu jautājumu, kad es to atkārtoju savam tēvam Alkalā ielas Casino, kad pēc manām kāzām bijām palikuši divatā un viņš to uzdeva man, izrunātu skaļi. “To pašu sev prasu arī es,” es toreiz teicu. “Un ko tālāk.” Taču no šī jautājuma nevar aizbēgt, to atkārtojot, vienīgais veids, kā no tā izvairīties, ir neļaut tam pastāvēt, neuzdot to sev un nepieļaut, ka to uzdod citi. Taču tas nav iespējams, un varbūt tieši tāpēc - lai atbildētu uz šo jautājumu - mums vajag sagudrot problēmas un mocīties ar bažām, un just aizdomas, un domāt par abstrakto nākotni, domāt ar tik vārgām smadzenēm vai piepūlēt savas smadzenes tik slimīgi, “so brainsickly of tbings\ kā Makbetam piekodināja nedarīt, un redzēt neeksistējošo, lai eksistētu vismaz kaut kas, baidīties no slimības vai nāves, no pamešanas vai nodevības un sadomāt apdraudējumus, kaut vai izmantojot starpniekus, kaut vai līdzībās un simbolos, un varbūt tieši cīņa ar šo jautājumu mūs pamudina lasīt romānus un ziņas un skatīties filmas, meklēt līdzības, meklēt simbolus, dzīties pēc atpazīšanas, nevis izziņas. Stāstīšana visu sagroza, fakti izstāstot tiek sagrozīti un izkropļoti un gandrīz vai noliegti, viss izstāstītais kļūst nereāls un aptuvens pat tad, ja ir patiess, patiesība nav atkarīga no tā, vai kaut kas patiešām ir bijis vai noticis, patiesība ir atkarīga no tā, vai bijušais un notikušais paliek apslēpts, nezināms un neizstāstīts, jo, tikko šīs bijušās un notikušās lietas atklājas, izpaužas un parādās kaut vai šķietami visreālistiskākajā veidolā - televīzijā vai avīzēs, tajā, ko dēvē par īstenību vai dzīvi, vai pat par reālo dzīvi, -tās iekļaujas kādā līdzībā vai simbolā, un tad tie vairs nav fakti un notikumi, bet tikai to atpazīšana. Patiesība nekad nemirdz, lai arī tā bieži mēdz apgalvot, - patiesība nemirdz, jo vienīgā patiesība ir tā, kuru nezina un neatklāj, tā, kuru nepārtulko ne vārdos, ne tēlos, tā, kura paliek apslēpta un neizdibināta, un varbūt tieši tāpēc mēs stāstām tik daudz un stāstām visu, jo pietiek izstāstīt, lai notikušais kļūtu par nenotikušu.

Es īsti nezinu, kas bija tas, kas notika pēc manas atgriešanās, vai, pareizāk sakot, es droši vien nekad neuzzināšu vai tikai pēc daudziem gadiem uzzināšu, kas bija noticis manas prombūtnes laikā. Zinu tikai to, ka kādā lietainā naktī, kad biju mājās kopā ar Luisu un bija pagājusi nedēļa kopš manas atgriešanās pēc astoņām darba nedēļām Ņujorkā un Bertas sabiedrībā, es piecēlos no gultas, pametu mūsu kopīgo spilvenu un piegāju pie ledusskapja. Bija auksts, vai varbūt aukstums uzvēdīja no ledusskapja, es iegriezos vannasistabā un uzvilku mājas halātu (jutu kārdinājumu šo rītasvārku vietā izmantot frotē peldmēteli, tomēr tā nedarīju), un tad, kamēr vannasistabā apmazgāties iegriezās Luisa, es uz brīdi apstājos istabā, kurā mēdzu strādāt, un uzmetu acis dažiem tekstiem, tāpat kājās stāvēdams, ar koka-kolu rokās, jau samiegojies. Laukā lija, kā jau bieži līst dzidro debesu Madridē, lija vienmuļi un gurdeni, bez vēja brāzmām, lija, kā zinot, ka varēs līt vēl dienām ilgi un tāpēc nav nekādas steigas. Paskatījos ārā uz kokiem un izliekto laternu gaismas kūļiem, kas izgaismoja lietu un krāsoja to sudrabotu, un tad uz tā paša ielas stūra, kur vēlāk nostāsies vecais leijerkastnieks un čigāniete ar bizi un šķīvīti, uz tā paša ielas stūra, ko es no sava loga varu saskatīt tikai daļēji, ieraudzīju vīrieša stāvu, kas atšķirībā no leijerkastnieka un čigānietes pilnībā ietilpa manā redzeslaukā, jo, droši vien sargādamies no lietus, stāvēja dzegas niecīgajā aizsegā pie ielas pretējās puses ēkas, kas nenolaupa maniem logiem gaismu, stāvēja pie pašas sienas, atkāpies no braucamās daļas, un bija maz ticams, ka viņu varētu notriekt mašīna, satiksmes gandrīz nebija. No lietus viņu sargāja arī platmale, un tādas galvassegas Madridē redz reti, lai gan lietainās dienās nedaudz biežāk, jo tad tās galvā liek daži vecāki kungi, kā Ranss, mans tēvs. Taču šis nebija padzīvojis kungs (to es varēju saredzēt uzreiz), šis bija jauns, gara auguma vīrietis, kas stāvēja stalti. Lai arī cepures mala, tumsa un attālums liedza saskatīt viņa seju, tas ir, izšķirt tās vaibstus (seju es redzēju tikai kā gaišāku laukumu tumsā, viņš stāvēja pārāk tālu no tuvākā gaismas kūļa), mans skatiens pie viņa aizķērās, jo viņš stāvēja ar paceltu galvu un skatījās augšup, skatījās precīzi uz - vismaz tā man šķita -uz mūsu logiem vai, pareizāk sakot, uz to logu, kas tagad bija palicis pa kreisi no manis, uz mūsu guļamistabas logu. No turienes, kur vīrietis stāvēja, viņš nevarēja ieskatīties šai istabā iekšā, viņš varēja vienīgi saredzēt - un varbūt tieši to vēroja -, vai istabā deg vai nedeg gaisma, un varbūt arī — es nodomāju — mūsu apveidus kā tumšas ēnas, gan manējo, gan Luisas, ja piegājām gana tuvu logam, bet es neatcerējos, vai šai vakarā bijām tā darījuši. Varbūt viņš gaidīja zīmi, gaismai iedegoties un izdziestot, līdzīgi kā samirkšķinot acis, šādus signālus cilvēki ir raidījuši cits citam kopš laika gala — atverot un aizverot acis vai tālumā vicinot degošas lāpas. Katrā ziņā, kaut arī vīrieša vaibstus nevarēju saskatīt, es viņu tūlīt pazinu, jo bērnības tēli mums ir atpazīstami jau pirmajā acu uzmetienā jebkurā vietā un laikā pat tad, ja ir mainījušies, izauguši vai novecojuši. Man vajadzēja tikai dažas sekundes, lai viņu pazītu, lai sazīmētu, ka pie pretējās mājas sienas lietū stāv Kustardojs Jaunākais un skatās uz intīmāko no mūsu logiem, stāv, gaida un pētīgi skatās kā mīlnieks, kā nesen bija stāvējusi, gaidījusi un skatījusies Mirjama un kā pirms dažām dienām biju stāvējis, gaidījis un skatījies es, - mēs ar Mirjamu citās pilsētās okeāna viņā pusē, Kustardojs tepat, uz mana ielas stūra. Es gan nebiju gaidījis kā mīlētājs, taču varbūt biju gaidījis to pašu, ko tagad gaidīja Kustardojs, vērodams, kad mēs ar Luisu beidzot izslēgsim gaismu, lai varētu mūs iztēloties aizmigušus, guļam ar muguru vienam pret otru vai varbūt apskaujamies nomodā. “Kas te darāms Kustardojam,” es prātoju, “vai tā ir nejaušība, vai lietus viņu pārsteidza uz mūsu ielas un viņš patvērās pie pretējās mājas, varbūt viņš neuzdrošinās ne piezvanīt, ne kāpt augšā, ir jau vēls, nē, tomēr tas nav iespējams, viņš tur stāv kā sargs, un izskatās, ka stāv jau ilgi, spriežot pēc pozas, pēc saslietās jakas apkakles, pēc tā, kā viņš tur ciet apkakles stūrus ar kaulainajām rokām, savas tālu stāvošās, melnās, milzīgās acis, kurām gandrīz nav skropstu, pacēlis augšup uz mūsu guļamistabu, kas viņam ko skatīties, ko viņš meklē, ko skatās, ko grib, kāpēc tā blenž, es zinu, ka manas prombūtnes laikā viņš kopā ar Ransu dažas reizes te ir iegriezies, apciemojis Luisu, kamēr manis nebija mājās, viņu atveda mans tēvs, to sauc par apciemošanu, parasts, īss vīratēva un viņa drauga - teorētiski arī mana drauga - apciemojums, viņš droši vien ir iemīlējies Luisā, bet viņš taču nemēdz iemīlēties, diez vai viņai tas ir zināms, cik dīvaini lietainā naktī, kad es jau esmu atgriezies, tā stāvēt uz ielas un salīt kā sunim.” Šādas bija manas pirmās straujās un juceklīgās domas. Dzirdēju, kā Luisa iznāk no vannasistabas un atgriežas guļamistabā. No turienes viņa mani sauca vārdā un teica (pa vidu siena, taču abas durvis uz gaiteni atvērtas): - Tu nenāksi gulēt? Nāc, ir jau vēls. - Viņas balss skanēja tikpat dabiski un dzīvi, kā bija skanējusi visas šīs dienas kopš manas atgriešanās, jau nedēļu, un tāpat kā bija skanējusi pirms dažām minūtēm, sakot man vismīļākos vārdus uz mūsu kopīgā spilvena. Un es nepateicu viņai, kas notiek, ko redzu, ko domāju, tieši tāpat kā neizgāju uz terases un nesaucu Kustardoju vārdā, un bez aplinkiem nenoprasīju: “Eu! Bet ko tu tur dari?”, neuzdevu to pašu jautājumu, ko, mani nepazīdama, no laukuma man tik dabiski bija uzdevusi Mirjama, kā vēršoties pie pazīstama cilvēka, kam uzticas. Un, slēpdams savas izjūtas (slēpdams aizdomas, taču tobrīd to vēl neapzinājos), es viņai atbildēju: — Ja gribi, izslēdz gaismu, man vēl nenāk miegs, es drusku uzmetīšu acis vienam tekstam. - Labi, tikai nepaliec tur ilgi, - viņa atbildēja, un es redzēju, ka viņa izslēdz gaismu, redzēju to izdziestam gaitenī. Es kārtīgi aizvēru savas darbistabas durvis un arī izslēdzu gaismu, mazo lampiņu, kuru biju iededzis, gribēdams uzmest aci tulkojumiem, un nu es zināju, ka visi mūsu logi ir satumsuši. Atkal piegāju pie savējā, Kustardojs

Jaunākais joprojām skatījās augšup, pacelta seja, balts traips, kas pavērsts pret tumšajām debesīm, un lietus viņu šaustīja, par spīti aizsegam, ko deva dzega, lāses ritēja pār vaigiem, varbūt sajaucoties ar sviedriem, nevis asarām, lietus lāse, kas krīt no dzegas vienmēr vienā un tai pašā vietā, kur zeme kļūst mīksta, līdz padodas un paveras, kļūst par caurumu vai varbūt eju, par tādu kā Bertas caurums vai eja, ko biju redzējis un filmējis, un kā Luisas caurums vai eja, kurā biju uzkavējies vēl pirms nedaudzām minūtēm. “Tagad viņš ies prom,” es domāju, “redzot, ka gaisma nodzēsta, viņš ies prom, tāpat kā es pārstāju gaidīt, kad pirms dažām dienām redzēju, kā gaisma nodziest Bertas dzīvoklī. Toreiz tas bija norunāts signāls, arī es kādu laiku stāvēju un gaidīju uz ielas, tāpat kā tagad Kustardojs, tāpat kā iepriekš Mirjama, tikai Mirjama toreiz nezināja, ka no augšas viņu vēro divas sejas vai divi balti traipi un četras acis, manējās un Gijermo, un tagad Luisa nezina, ka no ielas viņu neredzēdams vēro divas acis, un Kustardojs nezina, ka manas acis viņu uzmana no tumšajām debesīm, no augšas, bet lietus tikmēr līst un līst, un zem laternām izskatās kā dzīvsudrabs vai sudrabs. Turpretī Ņujorkā mēs ar Bertu abi zinājām, kur atrodas otrs, vai vismaz pieņēmām, ka to zinām. Tagad viņš ies prom,” es domāju, “viņam jāiet prom, lai es varētu atgriezties guļamistabā pie Luisas un aizmirst par viņu, jo es nespēšu ne aizmigt, ne balstīt un sargāt aizmigušo Luisu, ja Kustardojs paliks tur lejā. Bērnībā es tik daudzas reizes esmu viņu redzējis skatāmies pa manas istabas logu tā, kā tagad skatos es, kārojam pēc plašas telpas, alkstam pēc pasaules, kurai tagad viņš pieder un no kuras viņu tolaik šķīra balkons un loga rūtis, kad viņš stāvēja pavērsis pret mani savu skūto pakausi, iebiedējis mani paša istabā, viņš iedvesa bailes, būdams puika, un iedveš bailes, būdams vīrietis, viņš ir cilvēks, kas jau pirmajā acu uzmetienā zina, kurš vēlas, lai tam tuvojas un tieši kādā nolūkā, krogos, ballītēs un pat uz ielas, un, bez šaubām, arī mājās, kur viņš iegriezies ciemos, un varbūt viņš pats izraisa gan vēlēšanos, gan nolūku, Luisai pirms manas aizbraukšanas ne šādas vēlēšanās, ne nolūka nebija atšķirībā no Bertas, kurai gan tie bija jau pirms manas atbraukšanas, bija, kamēr uzturējos pie viņas, un noteikti nekur nav zuduši arī tagad pēc manas aizbraukšanas. Vai viņa turpinās satikties ar Bilu, kura īstais vārds ir Gijermo, varbūt pa šo laiku viņa to jau ir satikusi atkal? Vai varbūt Gijermo jau ir atgriezies Spānijā, tāpat kā es pēc saviem ieplānotajiem diviem darba mēnešiem, un no mums trim tur palikusi vienīgi Berta, man viņai jāpiezvana, esmu aizbraucis prom, taču joprojām esmu palicis iepīts un iesaistīts, daudzskaitlis ir kļuvis nenovēršams, tas iznirst atkal un atkal, bet ko tagad no mums grib Kustardojs, kāpēc viņš mūs meklē?”

Es neko nebiju ne gribējis, ne meklējis, kad man vajadzēja gaidīt laukā pie Bertas dzīvokļa, tas bija noticis pavisam negaidīti, mēs ar šādu iespēju nebijām rēķinājušies. Bija pienākusi septītā nedēļas nogale no manām ieplānotajām astoņām, nākamā pēc tās, par kuru jau tikko stāstīju un kurā uzņēmu to filmiņu nedaudzu minūšu garumā, un dienās pirms šīs priekšpēdējās nedēļas nogales bija notikusi sarakste, mūsu video tika nosūtīts pirmdienā (bet Berta neuztaisīja tam kopiju) un radīja pareizo iespaidu, katrā ziņā “Bilam” tas bija šķitis pietiekami pievilcīgs, lai uzņemtos risku. Par atbildi viņš atsūtīja tikai īsu zīmīti, pat neatvainodamies, ka nav atbildējis ar ko līdzvērtīgu, un joprojām nerādīdams savu seju pat nieka fotogrāfijā, toties viņš ierosināja tikšanos gaidāmajā sestdienā, viņa aploksne mūs sasniedza tikai piektdienā, un nebija šaubu, ka pasts to nav piegādājis agrāk, jo Berta savu abonenta kastīti Vecās Čelsijas pasta nodaļā tonedēļ pēc darba pārbaudīja katru vakaru. “Bila” vēstulīte atkal bija rakstīta angliski, taču viņš rīkojās nepārprotami spāniski, uzaicinādams uz randiņu jau nākamās dienas vakarā. “Es tevi pazīšu,” viņš rakstīja un kā satikšanās vietu norādīja Oak Bar, kas atradās Hotel Plaza un bija iecienīta tikšanās vieta ļaudīm, kas pēc tam devās uz teātri, vakariņām vai pat operu, - norādīja to, nezinādams, ka Bertai ir zināms, ka šī ir arī vieta, kur viņš apmeties, vieta, kur atrodas viņa spilvens. Šim vakaram Bertai jau pirms vairākām nedēļām bija sarunātas vakariņas ar draudzeni Džūliju un citiem cilvēkiem, biju ielūgts arī es, un Berta nolēma, ka būs labāk, ja viņa par savu neierašanos nevienu iepriekš nebrīdinās, jo citādi kāds vēl iedomāsies izprašņāt vai gādīgi iegriezties ciemos, ja viņa uzdosies par slimu, tāpēc man tika uzticēts uzdevums doties uz ostas restorānu vienam, atvainoties Bertas vietā, paziņot, ka viņu piemeklējusi neciešama migrēna, un nenovēršami justies kā nelūgtam viesim kompānijā, kurā man visi bija gandrīz sveši. Vakarā, kad es skuvos un gatavojos šim pasākumam, Berta jau posās (varbūt ietekmējoties no manis) ilgi gaidītajam randiņam ar “Bilu” un “Džeku”, un “Niku”, un mēs dedzīgi cīkstējāmies gan par vannasistabas spoguli, gan par pašu vannasistabu. Viņa bija nepacietīga un smaržoja pēc Trussardi.

- Tu vēl neesi sataisījies? - viņa noprasīja, redzot, ka neesmu ticis galā ar bārdas rugājiem.

- Nezināju, ka tev jau jāiet, - atbildēju, - citādi būtu skuvies savā istabā.

- Nē, es iziešu tikai pēc stundas, - Berta īsi atteica, taču viņa jau bija pārdomāti saģērbusies, un atlika tikai uzkrāsoties, un es zināju, ka krāsojas viņa ļoti ātri (apavus viņa vilka vēl ātrāk, viņai bija ļoti tīras kājas). Taču es vēl nebiju paguvis uzsiet kaklasaiti, kad viņa atgriezās vannasistabā, saģērbusies pavisam citādi, taču ne mazāk pārdomāti.

- Tu izskaties brīnišķīgi.

- Es izskatos drausmīgi, - viņa atbildēja, - un nezinu, ko vilkt. Kā tev liekas?

- Man labāk patika tas iepriekšējais, bet arī šitā tu izskaties ļoti labi.

- Iepriekš? Es taču nu tikai apģērbos, - viņa teica, - pirms tam tās bija mājas drēbes, ne jau kaut kas iziešanai domāts.

- Āā, bet tev labi izskatījās, - es atbildēju, skalodams kontaktlēcu, pār skaustu pārmetis nesasietu kaklasaiti. Viņa izgāja un pēc dažām minūtēm atgriezās jau citā tērpā, izaicinošākā, ja šim vārdam ir kāda jēga, bet droši vien ir, ja jau to diezgan bieži lieto, aprakstot sieviešu tērpus, turklāt visās valodās, ko es protu, bet valodas nemēdz kļūdīties visas kopā. Viņa pa gabalu aplūkoja sevi spogulī, cenzdamās iegūt visaptverošāku ainu (dzīvoklī nebija neviena spoguļa, kurā varētu sevi redzēt visā augumā, un es pakāpos sāņus, tā arī nesasējis kaklasaites mezglu); viņa ielieca vienu kāju un ar plaukstu pieglauda diezgan īsos un ļoti šauros svārkus, itin kā baidīdamās, ka iztēlota grumba varētu samaitāt sēžamvietas aprises, vai varbūt cauri svārku audumam piekārtoja nepaklausīgas biksītes. Viņa uztraucās par savu ietērpu, kailu “Bils” viņu jau bija redzējis, lai arī tikai ekrānā.

- Vai tev nav drusku bail? — es jautāju.

- Kā tu to domā?

- Svešs cilvēks, nekad nevar zināt. Es negribu piesaukt nelaimi, taču, kā jau tu teici, pasaulē ir daudz visādu tipu, kuru sabiedrībā nevajadzētu pat šķērsot ielu.

- Lielākā daļa šo tipu strādā visādās pamanāmās arēnās: Apvienotajās Nācijās mēs viņus redzam katru dienu, un visi vienā mierā kopā ar viņiem iet pāri ielai. Turklāt man ir vienalga. Es jau esmu pieradusi, ja es baidītos, vispār ne ar vienu nevarētu iepazīties. Un vienmēr jau var pārdomāt un laisties prom, viss ir atkarīgs no tā, kā paveicas. Nu labi, reizēm laisties prom vairs nevar, jo ir par vēlu.

Viņa atkal nopētīja sevi spogulī - no priekšas, no vieniem sāniem, no otriem, no aizmugures, taču neprasīja man, vai labāk izskatās šis vai iepriekšējais tērps, un es nelūgts iejaukties vairs negribēju. Viņa tomēr palūdza.

- Es izskatos atbaidoši, man liekas, esmu uzēdusies, - viņa teica.

- Tikai nevajag! Tu izskaties ļoti labi un pirms pāris dienām uztraucies, ka esi pārāk tieva, - es atbildēju un, gribēdams viņas uzmanību novērst no sevis pētīšanas un nevajadzīgas paškritikas, piebildu: - Kā tu domā, uz kurieni viņš tevi vedīs?

Viņa zem krāna samitrināja mazītiņu ķemmīti un sukāja uzacis.

- Tā kā viņš lieki netērē laiku un tikšanos ir norunājis tai viesnīcā, domāju, ka viņš gribēs mani vest pa taisno uz savu numuru. Taču man nenāk ne prātā šovakar palikt bez vakariņām.

- Varbūt viņš jau ir pasūtījis vakariņas numurā kā filmās par pavedinātājiem.

- Nu, tas nu gan neies cauri. Es taču pat neesmu redzējusi viņa seju. Varbūt, to ieraudzījusi, es negribēšu sēdēt ar viņu pie viena galda. - Berta centās sevi iedrošināt, viņa bija uztraukusies un gribēja kaut uz mirkli sev iedvest, ka viss var notikt arī citādi, nekā notiks, - iedvest, ka viņu vispirms vajadzēs pārliecināt, tas ir, pavedināt. Berta zināja, kā viss būs, jo lielā mērā viss bija atkarīgs no viņas, taču, vēl pirms “Niks” atrakstīja pirmo vēstuli, viņa jau bija pavedināta, jo viņai bija vēlēšanās un nolūks, un tieši tie pārliecina un pavedina labāk par jebko citu. Tāpēc viņa tūlīt piebilda, itin kā manā priekšā nevēlēdamās sevi ilgāk mānīt: - Un tu neuztraucies, ja es neatgriežos. Varbūt es šonakt nebūšu atpakaļ.

Izgāju no vannasistabas un savā guļamistabā, nolicis priekšā mazo kabatas spogulīti, atkal pievērsos kaklasaites mezglam. Jau biju gandrīz gatavs, mana tikšanās, kuru patiesībā bija norunājusi Berta, bija agrāk nekā tā, kurai tagad gatavojās viņa un kuru nebiju norunājis es. Uzvilku žaketi un, pārmetis lietusmēteli pār elkoni, atkal tuvojos vannasistabas durvīm, gribēdams atvadīties, taču neuzdrošinājos kāpt pār slieksni, it kā tagad, jau saposies, vairs nedrīkstētu pārkāpt pieklājības normas, kuras pienākas ievērot arī mums — draugiem, kas nomodā apskāvušies pirms piecpadsmit gadiem.

- Vai es drīkstu tev ko palūgt? - es piepeši jautāju, pabāzis galvu vannasistabā (piepeši, jo neko tādu iepriekš nebiju domājis lūgt un arī runāšanas brīdī vēl nebiju nolēmis tā darīt).

Viņa nenovērsa skatienu no spoguļa (tagad viņa ar pinceti rokās meklēja vai sagudroja nepilnības, un atspīdums pilnībā bija viņas rīcībā). Viņa teica:

- Protams.

Es atkal sāku apdomāt to, ko gribēju lūgt, taču runāju, tā arī neizlēmis to darīt (līdzīgi notiek tulkojot, kad mazliet aizsteidzos priekšā tulkojamajiem vārdiem, jo esmu uzminējis, kas sekos tālāk) un joprojām domādams: “Ja es viņai to lūgšu, viņa gribēs paskaidrojumus.”

- Vai tu, lūdzu, varētu sarunas laikā pieminēt Mirjamas vārdu un pēc tam man pastāstīt, kā viņš uz to reaģē?

Berta izrāva uzacs matiņu, ko bija lēmusi iznīcībai, un turēja to iekniebtu pincetē. Tagad viņa uz mani paskatījās.

- Mirjamas vārdu? Kāpēc? Kas tev ir zināms? Vai tā sauc

vina sievu?

- Nē, tas nav nekas, man vienkārši iešāvās prātā viena doma, ko vajag pārbaudīt.

- Nu, nu, - viņa noteica un vairākas reizes pakustināja kreisās rokas rādītājpirkstu, kā velkot mani sev tuvāk, kā sakot: “Pūt vaļā” vai “Paskaidro”, vai “Stāsti”. Pirkstu ņirboņa.

- Es tiešām neko nezinu, tas nav nekas konkrēts, tikai tādas aizdomas vai iedomas, un tagad jau vairs nav laika, man nevajadzētu kavēties, sevišķi, ja taviem draugiem jāskaidro, ka tevis nebūs. Rīt es tev izstāstīšu. Ja tu atceries un gadās tāda iespēja, iepin to vārdu sarunā, nav svarīgi, kā, kaut vai pasaki, ka atcēli vakariņas ar draudzeni, kuru tā sauc, vienalga, jo tas ir tikai vārds. Bet dari to neuzkrītoši.

Bertu interesēja nezināmais. Visiem patīk veikt eksperimentus, kaut ko pārbaudīt un atgriezties ar rezultātiem, pat ja nav zināms, kam tie paredzēti.

- Labi, - viņa teica, - es pacentīšos. - Un vai arī es drīkstu tev ko lūgt?

- Protams, - atbildēju.

Viņa runāja nedomājot vai arī bija apdomājusi jau iepriekš un nolēmusi to palūgt.

- Vai tu man varētu iedot kādu prezervatīvu? - viņa ātri noprasīja, uz mani vairs neskatīdamās un pastiepusi lūpas uz priekšu (ar mazītiņu otiņu viņa tās rūpīgi krāsoja).

- Kādam vajadzētu būt, - atbildēju tik dabiski, it kā viņa būtu palūgusi aizdot pinceti (viņas pincete joprojām stāvēja uz izlietnes malas). Taču šis dabiskums bija tik tēlots, ka es nevarēju nepiebilst: — Man likās, tu gribēji sagaidīt kādu, kurš tos nebūtu paķēris līdzi.

Berta sāka smieties un teica: - Jā, bet es negribētu riskēt un piedzīvot, ka šis kāds izrādītos Pamanāmā Arēna.

Viņas smieklos skanēja patiess prieks, un tas skanēja arī klusajā dungošanā, ko vēl varēju saklausīt (nu viņa krāsojās spoguļa priekšā, palikusi viena, un es vairs nestāvēju atspiedies pret stenderi), dodamies uz ārdurvīm, - tā smejas un dungo laimīgākās sievietes, tās, kuras vēl nav vecāsmātes vai atraitnes, un nav vairs arī vecmeitas, tā ir neapzinātā dungošana bez mērķa un adresāta, dungošana, kuru neviens nevērtē un netiesā, un šoreiz tā nebija miega prelūdija un noguruma izpausme, bet drīzāk muļķīgs smaids un prelūdija iekārotajam, iepriekš nojaustajam un jau zināmajam.

Taču notika kaut kas neparedzēts, lai gan tagad, to apdomājot, tik neparedzams tas nemaz nešķiet. Es atgriezos no savām vakariņām ap pusnakti un, kā jau pirms gulētiešanas esmu paradis darīt, kad esmu viens, ieslēdzu televizoru un kādu brīdi lēkāju no kanāla uz kanālu, lai zinātu, kas pasaulē noticis manas prombūtnes laikā. Vēl sēdēju pie televizora, kad atkal atvērās ārdurvis, ko pirms dažām minūtēm biju aizvēris, neaizšaujot ciet bultu, un ienāca Berta. Viņa neielika atslēgu somiņā, viņa to paturēja rokā. Viņa kliboja mazāk nekā jebkad agrāk, tas ir, bija izlīdzinājusi gaitu tik labi, ka klibums nebija manāms. Viņas lietusmētelis bija atpogāts, un es ievēroju, ka viņai mugurā nav pēdējais tērps, kurā viņu biju redzējis vannasistabā, un kas zina, cik reižu viņa vēl bija pārģērbusies pēc manas aiziešanas. Arī šī kleita bija skaista un izaicinoša, un sejā viņai bija steiga (vai varbūt tās bija bailes vai satraukums, vai varbūt nakts, un tā bija nakts seja).

- Labi, ka tu neesi aizgājis gulēt, - viņa teica.

- Es tikko pārnācu. Kas noticis?

- Bils ir lejā. Viņš negrib, ka mēs ejam uz viņa viesnīcu, patiesībā viņš man nemaz nav pateicis, ka dzīvo viesnīcā. Viņš vienkārši negribēja, ka mēs braucam pie viņa, un gribēja braukt pie manis. Un es viņam pateicu, ka pie manis uz dažām dienām ir apmeties draugs, un viņš teica, ka negrib nekādus lieciniekus, nu, tas taču ir normāli, vai ne? Ko lai mēs darām?

Viņa bija tik laipna, ka joprojām lietoja daudzskaitli, lai ari bija skaidrs, ka es šajā daudzskaitlī vairs neietilpstu un tagad tajā ir iekļauts “Bils”, kas gaida lejā, bet varbūt daudzskaitlis aptvēra mūs visus trīs.

- Darīsim tāpat kā universitātes laikos, ko gan citu, - es teicu un piecēlos, atcerējies citu daudzskaitli, kas piederēja tikai mums un bija pastāvējis tālā pagātnē. - Iešu izmest kādu līkumu.

Tādu atbildi viņa bija gaidījusi, gaidījusi nešaubīdamās. Viņa neko neiebilda, jo tieši to bija man lūgusi.

- Tas nebūs ilgi, - viņa teica. - Stundu, pusotru, es nezinu. Ceturtajā avēnijā ir viena ātrā ēstuve, kas ir vaļā visu diennakti, tu redzēsi, milzīgs iestādījums. Un vispār nav vēl nemaz tik vēls, vēl jau daudz kas ir vaļā. Tu taču neņemsi ļaunā, vai ne?

- Nē, protams, ne. Lai viņš te paliek, cik ilgi vajag. Varbūt labāk uzreiz sarunājam trīs stundas?

- Nē, tik ilgi tas neies. Zini, mēs varam darīt tā: es šajā istabā atstāšu ieslēgtu gaismu, no ielas to var redzēt. Kad viņš aizies, es gaismu nodzēsīšu. Tu no lejas redzēsi, ka dzīvoklī ir tumšs, un tad mierīgi varēsi kāpt augšā. Sarunāts?

- Labi, - atteicu. - Bet ja viņš gribēs palikt līdz rītam?

- Nē, noteikti negribēs. Paņem līdzi kaut ko lasāmu, - viņa piebilda ar mātišķām rūpēm.

- Nopirkšu rītdienas avīzi. Kur tad viņš ir? - es jautāju. -Atceries, ka viņš mani ir redzējis, un nebūs labi, ja tagad pamanīs izejam no šejienes.

Berta piegāja pie loga, un es viņai sekoju. Viņa paskatījās pa kreisi, tad pa labi un labajā pusē sazīmēja “Bilu”. — Rekur ir, - viņa teica, pabakstot ar rādītājpirkstu. Manas krūtis skārās pie viņas muguras, viņas mugura elpoja satraukti, šajā elpā bija steiga, satraukums vai bailes, vai varbūt vienkārši nakts. Laukā nakts bija sarkanīga un mākoņaina, taču neizskatījās, ka varētu sākt līt. Saskatīju “Bilu”, viņš stāvēja un gaidīja, pagriezis mums muguru, diezgan patālu no mūsu mājas ārdurvīm un patālu arī no vienīgās laternas, kas ietilpa mūsu redzeslaukā (Berta dzīvo trešajā stāvā ielā ar zemām mājām, tā nav nekāda avēnija ar debesskrāpjiem).

- Neuztraucies, - viņa teica, - es nokāpšu lejā kopā ar tevi un viņu pabrīdināšu. Viņš pats ir ieinteresēts, lai neviens viņu neredzētu. Kad iziesi, griezies uzreiz pa kreisi, un viss būs kārtībā. Viņš neatskatīsies, pirms būšu pateikusi, ka tu esi aizgājis. Tu tiešām neņemsi ļaunā? - Un Berta man noglāstīja vaigu, mīļa pret mani, kādas sievietes ir parasti, lolojot cerību, pat tad, ja šī cerība pastāvēs tikai mirkli vai ir jau sākusi izgaist.

Izgāju un kādu brīdi klejoju pa ielām. Iegriezos vairākos veikalos, kas vēl bija vaļā, šajā pilsētā jau vienmēr viss ir vaļā, tikai Berta uz brīdi bija domājusi kā Spānijas spāniete - varbūt tāpēc, ka vienu spāni gaidīja un ar citu runāja. Kādā korejiešu bodītē, kas vispār, šķiet, nekad netiek slēgta, nopirku svētdienas New York Times, kas no visiem numuriem bija vismilzonīgākais, un arī pienu, jo mājās piens bija izbeidzies. Iegāju mūzikas veikalā un nopirku plati, vecas filmas oriģinālo skaņu celiņu, kas kompaktdiskos nebija pieejams, tikai melnā vinila platē, kas nebija atrodama nevienā katalogā. Bija sestdiena, ielas cilvēku pilnas, pa gabalu redzēju narkomānus un nākamos noziedzniekus. Iegāju nakts grāmatnīcā un nopirku japāņu grāmatu, ko angliski sauca House of the Sleeping Beauties, nosaukums man nepatika, taču es to nopirku tieši nosaukuma dēļ. Pamazām biju apkrāvies ar daudziem maisiņiem un turzām, tagad visu saliku lielākajā plastmasas maisā, tajā, kas man bija izsniegts mūzikas veikalā, bet pārējos iesaiņojumus izmetu, pārtikas bodīšu papīra turzām nemaz nav osu, tās ir neērtas un pilnībā aizņem rokas vai, pareizāk, tās piepilda, līdzīgi kā vīrieša (un arī sievietes) rokas piepildās kāzu naktī, kas mūsdienās laikam gan atbilst pirmajai pārgulēšanas reizei, kuru ir tik viegli aizmirst, ja nav otrās vai arī ja nav trešās, ceturtās, piektās. Un šī bija “Bila” un Bertas kāzu nakts, tā notika, kamēr es klejoju pa pilsētu, īsinādams laiku jeb nosizdams laiku, kā mēdz teikt. Ieraudzīju Bertas pieminēto ātrās ēdināšanas iestādījumu, patiesībā es viņas vārdu iespaidā nedomādams biju nācis tieši šurp. Iekšā pagaidām negāju, šo vietu vajadzēja pietaupīt vēlākam laikam, jo atšķirībā no citām šī bija vaļā visu diennakti, un man varētu to savajadzēties, toties pagaidām es izlasīju ēdienkarti. Te avēnijās debesis vairs nebija redzamas, pārāk daudz gaismu un pārāk daudz stūru, taču es zināju, ka tās ir sarkanas un apmākušās, zināju, ka lietus nebūs. Gāju tālāk, pārlieku neaizklīstot no šīs vietas, un laiks ritēja, laiks vienmēr ir tik jūtams, ja to cenšas nosist, un šķiet, katra sekunde iemanto svaru un pamatīgumu, tās kļūst kā akmeņi, kas lēnām cits pēc cita izslīd no rokām, smilšu pulkstenis, laiks saburzās un salūst, it kā būtu pārvērties vistālākajā pagātnē, it kā būtu jau pagājis, tā notiek, vērojot, kā garām rit jau aizritējušais laiks, bet tā nav ne Bertai, ne Gijermo, viņiem viss bija izlemts līdz ar pirmo vēstuli, viss norunāts un saskaņots, un pēdējais posms droši vien risinājās vakariņu laikā, lai arī kur viņi tās ēda, un pie galda viņi runājās, īsti neklausīdamies un cīnīdamies ar nepacietību, tēlodami, ka saruna sagādā prieku, -izstāstīt kārtējo atgadījumu, vērot otra muti, ieliet vīnu, būt pieklājīgiem, aizdegt cigaretes, smieties, smiekli bieži vien ir skūpsta prelūdija un iekāres izpausme, un arī veids, kā aplaist ar savu iekāri otru, un nezin kāpēc smiekli pazūd, skūpstoties un šo iekāri piepildot, un gandrīz nekad smiekli neskan, kad cilvēki nomodā apskaujas, atgūlušies uz kopīga spilvena, un kad mutes vairs nevēro viena otru (mute ir pilna, un tā ir pārpilnība), tad visi tiecas pēc nopietnības, lai arī cik smējīgi būtu bijuši ievads un pārtraukumi, vilcināšanās, gaidas, paildzinājumi un pauzes, un atelpa, bet piepildījumā smiekli apraujas, reizēm apraujas arī balsis, tās pārstāj runāt artikulēti vai izdveš tikai vokatīvus un izsauksmes vārdus, un vairs nav nekā, ko tulkot.

Ap pustrijiem beidzot sajutu vieglu izsalkumu, kopš vakariņām bija pagājis gana ilgs laiks, es atgriezos tai diennakts iestādījumā, palūdzu sendviču un alu, atšķīru milzonīgo New York Times, izlasīju starptautisko notikumu un sporta lappuses, kļuva arvien grūtāk nosist tik daudz laika, bet es negribēju atgriezties, iekams nebūs pagājušas tās trīs stundas, ko pats biju Bertai piedāvājis. Lai gan kas zina, varbūt “Bils” jau bija aizgājis, varbūt bija galā gan nopietnība, gan smiekli, ja viss ir iepriekš saskaņots, pati iecerētā īstenošana var būt īsa un garumā neie-vilkties, vīrieši ir nepacietīgi un grib iet prom, piepeši viņus kaitina sajauktā gulta, skats uz palagiem un traipi, un viss pārējais, pēdas, ķermenis, kuram trūkst perfekcijas un uz kuru tie tagad cieši skatās, bet skatīties negrib (iepriekš viņi uz to neskatījās, tikai apskāva, un tagad tas šķiet svešs), daudzreiz glezniecībā un kino ir attēlota gultā pamesta sieviete, vīrietis gan nekad, ja vien tas nav miris kā Holoferns, izlaupītas sievietes atliekas, varbūt Berta jau ir viena un gaida mani atpakaļ, varbūt pat ilgojas pēc manas atgriešanās, pēc manas draudzīgās rokas uz pleca, lai nejustos sveša un nejustos izlaupīta. Samaksāju un gāju ārā, un nesteidzīgā gaitā devos uz savu ielu, uz mājām, nu vairs tik daudz cilvēku neredzēja, Ņujorkā nav pieņemts izklaidēties līdz pašam rītam kā Madridē, kur valda piektdienas un sestdienas nakts drudzis, un nu jau ielās, pa kurām gāju, bija redzami tikai taksometri. Bija divdesmit pāri trijiem, kad nonācu tai pašā vietā, kur “Bils” bija gaidījis, līdz es pametīšu dzīvokli, patālu no ārdurvīm, patālu no vienīgās laternas, lai arī tagad, stāvot uz ietves, gabalu tālāk redzēju arī citas, mazajās ielās pašvaldība ietaupa to, ko izšķērdē lielajās avēnijās. No šejienes gaisma viesistabas logā nebija saredzama, pārāk šaurs leņķis, pagāju dažus soļus tuvāk, nostājos frontālākā pozīcijā, uzlūkoju trešo stāvu un redzēju, ka gaisma joprojām deg, tā aizvien vēl nebija izslēgta, “Bils” vēl nebija aizgājis, viņš joprojām bija turpat, vēl neuzskatīja Bertu par svešinieci. Un nu es vairs nekur negāju, nolēmu gaidīt turpat uz ielas, bija par vēlu meklēt viesnīcu, man būtu vajadzējis to iedomāties agrāk, un bija slinkums atgriezties tai ātrās ēdināšanas iestādījumā, bet necik daudz citu vaļā vairs nebija, ēst arī man negribējās, varbūt vienīgi padzerties, negribēju vairs klejot, un es biju piekusis no staigāšanas un nemitīgās skatīšanās pulkstenī. Atcerējos aktieri Džeku Lemonu tai sešdesmito gadu filmā, kur viņš nekādi netika savā dzīvoklī, paliku stāvam pie laternas, atspiedos pret laternas stabu kā dzērājs anekdotēs, zemē biju nolicis plastmasas maisiņu, ko resni izspīlēja piena paka, rokās turēju laikrakstu, ko gribēju lasīt gaismas kūlī. Taču es nelasīju, tikai gaidīju, tāpat kā bija gaidījusi Mirjama, bet atšķirībā no viņas mani neuztrauca, ka gaidīšana varētu kaitēt manam izskatam, un skaidri apzinājos situāciju, tas ir, es zināju, kāpēc man liek gaidīt, nebiju ne uz vienu dusmīgs, tikai gaidīju zīmi. Ik pa brīdim pametu skatienu augšup tāpat, kā tagad Kustardojs skatījās manā guļamistabas logā, es modri uzraudzīju “Bila” un Bertas viltus kāzu nakti tāpat, kā tā kubiešu sievasmāte no dziesmas un pasakas bija modri uzraudzījusi istabu, kurā viņas meita gulēja ar svešinieku, kurš nākamajā rītā pārvērtās par čūsku (vai varbūt viņš pārvērtās naktī, kāzu naktī, kad meita lūdza palīdzību, bet netika uzklausīta, jo znots mānīja un pārliecināja sievasmāti, tā arī viņu uzrunādams par sievasmāti) un atstāja asiņu pēdas palagos, vai varbūt tās bija jaunlaulātās jaunavas asinis, miesa mainās, āda pāršķeļas, paliek pušumi un skrambas, Bertas asinis šonakt nelīs. Ranss bija piedzīvojis trīs kāzu naktis, trīs īstas kāzu naktis, tajās kā vecos laikos reizēm kaut kas tiek pārplēsts. Gaisma dega jau pārāk ilgi, bez piecpadsmit četri, runāt, atkārtot, turpināt, vairs nekādu smieklu, vai arī “Bils” bija nolēmis palikt līdz rītam, nē, tas nebija iespējams, vairs nebija saklausāmi satiksmes trokšņi no avēnijām, piepeši mani pārņēma bailes par Bertu, vai tev nav drusku bail, es viņai biju prasījis, viss ir atkarīgs no tā, kā paveicas, viņa bija atbildējusi, bet cilvēki mirst, tas šķiet neiespējami, bet cilvēki mirst, kā nomira mana tante Teresa un mana tēva pirmā sieva, lai arī kas viņa būtu bijusi, es joprojām par viņu neko nezināju, negribēju neko zināt, Luisa gan, Luisa bija ieintriģēta, kas zina, vai Luisai nedraudēja briesmas tur tālumā, okeāna viņā pusē, tāpat kā Gijermo slimajai sievai, kas neko nenojauta, bet es tikmēr mocījos piepešās bailēs par Bertu, kas bija pavisam tuvu, aiz viesistabas loga rūts, kurā dega gaisma, zīme, manā guļamistabā gaisma bija izslēgta, es pats to aizejot izslēdzu, bet, vai gaisma dega Bertas guļamistabā, es nevarēju zināt, tās logs nebija pavērsts uz ielas pusi, tai istabā viņa tagad bija kopā ar “Bilu” un viņa balsi kā zāģim, ar balsi, kas tagad skan neartikulēti, līdzīgi kā manējā bija skanējusi blakus Luisai, pirms devos pie ledusskapja (vokatīvi un izsauksmes vārdi), pirms piegāju pie loga istabā, kurā parasti strādāju, un paskatījos ārā uz mana jaunā mitekļa ielas stūri, kur mēdz apstāties tik daudzi, leijerkastnieks un sieviete ar bizi, vīrs, kurš, skaļi klaigādams, pārdod rozes, un arī Kustardojs, kura piedaudzīgā seja tagad bija pavērsta augšup un slapja, šajā naktī es nekāpu lejā iedot banknoti, lai viņš ietu prom, viņš neuzbāzās un netrokšņoja, es nevarēju viņu nopirkt, viņš nedarīja neko, tikai stāvēja lietū un skatījās augšup ar platmali galvā, skatījās uz mūsu guļamistabu, kurā iekšā ielūkoties nevarēja, jo tā atradās pārāk augstu, un varēja saredzēt vienīgi to, ka gaisma jau ir izslēgta, Luisa to nodzēsa, kad es viņai samelojos, skatīdamies uz ārpasauli, bet pēc šīs pasaules nealkdams, jo, kopš apprecējos un varbūt arī iepriekš, mana pasaule bija mans kopīgais spilvens, un kā lai zina, vai manas prombūtnes laikā šajā pasaulē vai uz šī spilvena ir pabijis kāds cits, kāds, kurš prot izraisīt vēlēšanos un nolūku.

Šī doma man iedvesa šausmas, un es to negribēju domāt, tālāk neizstāstīts noslēpums nevienam nevar kaitēt, ja tev būs noslēpumi vai ja tev kāds noslēpums jau ir, nekad nestāsti tos viņai, bija teicis mans tēvs pēc tam, kad bija noprasījis: un ko tālāk?, un ko tālāk?; viņas noslēpumi vairs nebūtu nekādi noslēpumi, ja tu tos zinātu, viņš bija teicis, bet Luisa pret mani taču izturas tāpat kā agrāk, nekādu pārmaiņu nav vai tomēr ir, nē, man nevajag baidīties, es vairs neesmu okeāna viņā pusē, es esmu tepat tuvumā, blakusistabā, un tūlīt būšu viņai līdzās, sargāšu un balstīšu, tikko Kustardojs būs aizgājis. Es Luisai gandrīz neko nebiju izstāstījis un nebiju stāstījis neko par “Bilu” vai Gijermo, neko par peldmēteli un spalvaino krūšu trīsstūri, neko par video un zāģa balsi, neko par kāju, neko par gaidīšanu tajā sestdienas naktī, tas viss pats par sevi nebija nekāds noslēpums, vai vismaz tam nebija iemesla par tādu kļūt, taču varbūt jau bija pārvērties noslēpumā, jo es to biju noklusējis jau nedēļu, noslēpumam pašam nekādas specifiskas īpašības nepiemīt, par noslēpumu to pārvērš apslēpšana un noklusēšana, vai varbūt piesardzība un arī aizmirstība - neapspriest, nestāstīt, jo nav nekā bīstamāka par klausīšanos, un no klausīšanās nav iespējams izvairīties, un viss patiešām notiek vienīgi tad, ja netiek izstāstīts tālāk, stāstīt nozīmē izbiedēt un aizbaidīt notikušo; un pārī abi stāsta viens otram visu, taču stāsta visu par citiem, nevis par sevi, ja vien neuzskata, ka šīs ziņas pieder abiem: un tad mēle lien ausī, “/ have done the deecT, un pat šis vienkāršais izteikums jau sagroza vai noliedz notikušo vai izdarīto. “Esmu padarījis darbu,” uzdrošinājās teikt Makbets, viņš teica to jau nākamajā mirklī pēc šī darba pastrādāšanas, kuram gan vēl pietiks drosmes - ne jau to pastrādāt, bet gan pateikt, dzīve un nākamie gadi ir atkarīgi ne tik daudz no tā, ko esam izdarījuši, bet drīzāk no tā, kas citiem ir par mums zināms, - no tā, kas viņiem ir zināms, un tā, kas viņiem zināms nav, jo liecinieku nav bijis un pēcāk viss noklusēts. Varbūt ar krāpšanu ir jāsamierinās, jo tā ir daļa no patiesības, tāpat kā patiesība ir daļa no krāpšanas, mūsu prāts ir svārstīgs, tas aizraujas ar šaubīgo un neskaidro un nespēj iztikt bez aizdomām, tas vienmēr atradīs ēnas zonas un piepūlēs smadzenes tik slimīgi.

Baidījos par Bertu, pulkstenis jau bija četri, pēkšņi mani pārņēma bailes, ka viņa ir nogalināta, cilvēki mirst, mums pazīstami cilvēki mirst, lai arī tas šķiet neiespējami, neviens cits, izņemot viņu, nezināja, ka jāizslēdz gaisma, lai dotu man zīmi, bet slepkavam aizejot nebija iemesla to izslēgt, gaismu vajadzēja izslēgt pēc viņa aiziešanas, lai pavēstītu to man, lai teiktu “Kāp augšā”, tumsa nozīmēja “Kāp augšā”, kas zina, ko mūsu tumšie logi nozīmē Kustardojam, nu jau viņam vajadzēja būt šo tumsu pamanījušam, katrā ziņā mana vēsts bija “Ej prom”. Paņēmu no zemes savu maisiņu un lēnām gāju pāri ielai, lai kāptu augšā, nolēmis ilgāk negaidīt, un, lai šķērsotu ielu, man bija jāsper tikai daži soļi, jau sen te nebija braukusi neviena mašīna, divdesmit pāri četriem, pārāk ilgs laiks diviem svešiniekiem. Es biju tieši ielas vidū, kad uzradās taksometrs, tas brauca lēnām, kā tepat tuvumā meklējot māju, uz kuru izsaukts. Atkāpos tos pašus dažus soļus atpakaļ un atgriezos uz ietves, taksists piebrauca man klāt un neuzticīgi nopētīja (ubagiem un narkomāniem rokās bieži vien ir plastmasas maisiņi, dzērājiem savukārt brūnās papīra turzas bez osām); nopētījis mani labāk un redzot, ka izturos pavisam mierīgi, viņš vaicājoši pameta ar galvu, nosauca Bertas mājas numuru un prasīja, kur tā ir, viņu bija grūti saprast, droši vien grieķis, libānietis vai krievs, kā jau visi taksisti šai pilsētā, tagad jau visi māk sēdēt pie stūres. “Tā ir tā māja,” es viņam teicu un norādīju uz ēku, kuras numuru nevarēja saredzēt mākoņainajā naktī un vientulīgās laternas gaismā, un tūlīt pagājos nostāk, attālinājos no gaismas kūļa, kā steigdamies tālāk savās darīšanās, šis bija taksometrs, ko “Bils” pa telefonu bija izsaucis, lai atgrieztos viesnīcā, varbūt viņš jau dodas prom un gaisma tūlīt izdzisīs, ja Berta vēl ir dzīva, vienalga, kā izlaupītas atliekas vai ne, pārāk ilgas stundas. Paliku stāvam, pagājies labu gabalu no durvīm, vēl tālāk, nekā iepriekš bija gaidījis “Pamanāmā Arēna”, lai varētu kāpt augšā bez lieciniekiem, dzirdēju, kā taksists īsi un asi uzsignalizē, kā sakot “Klau” vai “Esmu klāt”, vai “Kāpiet lejā”. Nākamajā mirklī atvērās ārdurvis, un es redzēju iznākam tautiskās bikses, lietusmēteli, kas tagad tumsā bija melnināta tērauda krāsā, debesis joprojām bija sarkanas, mākoņi varbūt vilkās uz lietu. Dzirdēju, kā aizcērtas taksometra durvis un ierūcas motors, mašīna pabrauca man garām, uzņemot ātrumu, es stāvēju, pagriezis tai muguru. Tad gāju atpakaļ pie laternas, un gaisma viesistabā bija nodzisusi, Berta nebija mani aizmirsusi un bija dzīva, un arī mūsu istabas tagad bija tumšas, es tikko biju nodzēsis gaismu istabā, kurā strādāju, bet Luisa pirms brīža to bija izslēgusi guļamistabā, bija aizritējušas tikai dažas sekundes. Laternu gaišajos kūļos joprojām lija dzīvsudrabs un sudrabs, mūsu nakts bija oranža un zaļgana, kā jau bieži salijušā Madridē. Kustardojs joprojām skatījās, pavērsis augšup balto, piedauzīgo traipu. “Ej prom,” es viņam teicu ar savām slimīgi piepūlētajām smadzenēm. Tad viņš pielika vienu roku pie cepures, ar otru turēja ciet jakas saslieto apkakli, pameta dzegas sniegto aizsegu, nogriezās ap stūri un pazuda manam skatienam, salīdams lietū kā mīlētājs vai kā suns.

Kurš gan nav jutis aizdomas, kurš gan nav šaubījies par savu labāko draugu, kurš gan bērnībā nav ticis nosūdzēts un nodots? - jau skolā mēs sastopam visu, kas vēlāk mūs sagaidīs tik karsti ilgotajā ārpasaulē, - šķēršļus un nodevību, noklusēšanu un slazdus, un slēpņus, no kuriem mums kāds uzglūn; un tāpat gadās kāds biedrs, kurš saka: “Tas biju es,” - pirmā savas atbildības atzīšana, pirmā reize mūžā, kad kāds ir spiests pateikt vai dzirdēt: “/ have done the deed, ” un tad mēs pamazām pieaugam un pasaule arvien mazākā mērā ir ilgotā ārpasaule, jo vairs nav mums nesasniedzama, un mēs to sakām un dzirdam arvien retāk, bērnības valoda pazūd, tā tiek atmesta kā pārlieku shematiska un vienkārša, taču tās strupās un absurdās frāzes, ko savulaik uzskatījām par varonības izpausmēm, mūs pilnībā nepamet, tās izdzīvo skatienos, pozās, zīmēs, žestos un skaņās (neartikulētajos dvesienos un izsaucienos), ko tāpat reizēm var un vajag iztulkot, jo bieži vien to jēga ir skaidrāka par skaidru un tieši tie kaut ko pasaka un patiešām atsaucas uz reāliem faktiem (neviltots naids un vistīrākā mīlestība), nemocīdamies ar laikam un varbūt, neslēpjoties aiz vārdiem, kuru galvenais uzdevums ir nevis izstāstīt, pavēstīt vai ļaut iepazīt, bet gan sajaukt, apslēpt un atbrīvot no atbildības; vārdi novienādo lietas, kuras, tāpat kā darbības, ir atšķirīgas un nedrīkst tik sajauktas. Kādu skūpstīt vai kādu nogalināt reizēm ir pretstati, taču, izstāstot skūpstu un izstāstot nāvi, mēs tos padarām līdzīgus un nekavējoties sasienam ar asociāciju saitēm, iedibinām analoģijas, uzbūvējam kādu simbolu. Pieaugušo dzīvē, kur dominē vārdi, nedzird nejā, ne nē, neviens nesaka: “Tas biju es” vai “Tas nebiju es”, taču to visu mēs vēl redzam - biežāk gan “Tas nebiju es”, jo varonīgie izgājieni tiek iekļauti kļūdu sarakstā.

Kurš gan nav jutis aizdomas? - un ar aizdomām mēs varam rīkoties divējādi, mēs varam jautāt un varam klusēt, taču abi šie rīcības varianti ir bezjēdzīgi. Ja mēs jautāsim un spiedīsim otru atbildēt, mēs varbūt izdzirdēsim: “Tas nebiju es,” - un tad vajadzēs vērīgi koncentrēties uz nepateikto, uz intonāciju, uz izvairīgajām acīm, uz balss ievibrēšanos, uz izbrīnu un sašutumu, kas abi varbūt būs vienlīdz tēloti; un otrreiz to pašu jautājumu uzdot mēs vairs nevarēsim. Ja klusēsim, šis jautājums mūžam paliks neskarti jaunavīgs un allaž pieejams, - reizēm gan laiks šādus jautājumus padara neiederīgus un gandrīz neizrunājamus, tie burtiski noveco, it kā beigu beigās noilgums iestātos visam, kas pieder aizgājušajam laikam, it kā viss agrāk vai vēlāk izraisītu tikai smaidu, it kā visa pagātne kļūtu piedodami sīka un naiva. Ja klusējam, tad aizdomas ir jāizkliedē un jautājums jāatceļ vai arī aizdomas kārtīgi jāpamato un jautājums jāsagatavo ar vislielāko piesardzību; taču aizdomas pamatot ir neiespējami, neviens neko nezina par notikumiem, kuros nav piedalījies, un pat atzīšanās vārdiem nevar ticēt, - skolā “Tas biju es” saka tie, kuri īstenībā nav pie vainas, cilvēki melo tikpat nenovēršami kā mirst, tas šķiet neticami, taču mēs nekad neko nevaram izdibināt. Vai vismaz tā es domāju. Tāpēc reizēm labāk ir nezināt pat pašu aizsākumu, kas aizdomas var rosināt, labāk nedzirdēt stāstītāju balsis, kurām nav iespējams pretoties, šīs stāstošās balsis, kuras mums visiem ir pazīstamas un mēdz kāpties atpakaļ gan vistālākajā, gan ne tik senā pagātnē, un velk ārā no tās noslēpumus, kas nevienam vairs nerūp, bet tik un tā nenovēršami ietekmē dzīvi jeb nākamos gadus, ietekmē mūsu zināšanas par pasauli un cilvēkiem; un pēc tam, kad šīs balsis ir uzklausītas, mēs nevienam vairs nespējam uzticēties, jo iespējams ir kļuvis viss, jo ir atklājies, ka visbriesmīgākās ļaundarības un vislielākā gļēvulība ir pa spēkam gan mums pazīstamajiem ļaudīm, gan mums pašiem. Un tā visi un ikviens bez apstājas stāsta un stāstot apslēpj, un vienīgi nepateiktais netiek izstāstīts un apslēpts. Bet tas, kas tiek noklusēts, pārvēršas par noslēpumu, un gadās, ka pienāk diena, kad izstāstīts tiek arī noslēpums.

Es neko neteicu, neko nejautāju un joprojām neesmu jautājis, un, jo vairāk laika aizrit, jo neiespējamāk un grūtāk man būtu to darīt. Mēs, neko nesakot, ļaujam paiet vienai dienai, tad vēl vienai un tad jau nedēļai, nemanāmi sakrājas pagājušie mēneši, un, ja aizdomas nepieņemas spēkā, visas to izpausmes tiek aizvien atliktas uz vēlāku laiku, varbūt cerot, ka arī tās pārvērtīsies par pagātni, par kaut ko piedodami sīku un naivu, par ko varēsim pasmaidīt. Vairākas dienas pirms gulētiešanas es pa darbistabas logu skatījos laukā uz ielas stūri, taču nevienā no tuvākajām naktīm Kustardojs tur lejā nerādījās, un nākamo reizi es viņu uz neilgu brīdi satiku jau augšā, mūsu dzīvoklī. Mans tēvs pie mums bija atnācis jau ap pusdeviņiem, lai iedzertu pa glāzītei kopā ar Luisu un mani un pēc tam dotos tālāk uz nez kādām vakariņām, kurās viņu bija ielūdzis Kustardojs, un tieši tāpēc Kustardojs Jaunākais ap desmitiem ieradās viņam pakaļ. Arī viņš uz dažām minūtēm piesēda un iedzēra alu, un es neievēroju nekādu, pat ne visniecīgāko jaunizveido-jušos tuvību starp viņu un Luisu, lai gan manas prombūtnes laikā viņi mana tēva dēļ bija tikušies divas vai trīs reizes, taču ne vairāk un vienmēr mana tēva klātbūtnē, vai vismaz tā man šķita. Toties daudz ciešāk satuvinājušies bija Ranss un Luisa, viņi gan bija tikušies divatā, turklāt regulāri, mans tēvs Luisu bija pavadījis, kad viņa devās iepirkt visu nepieciešamo mūsu mākslīgā mājokļa iekārtošanai, viņš Luisu bija vedis pusdienās un vakariņās, dāļājis viņai padomus (vīrietis ar labu gaumi, mākslas eksperts), un bija skaidri redzams, ka viņi viens otru ciena, jūt savstarpējas simpātijas un lieliski jūtas kopā. Mans tēvs šī apciemojuma laikā runāja par Kubu, bet tas nebija nekas neparasts, par šo zemi viņš mēdza runāt bieži, ar Kubu viņam vienmēr bijis daudz visdažādāko sakaru, sākot ar to, ka viņš apprecēja divas māsas, kuru māte dzimusi Havanā, un beidzot ar vairākiem ievērojamiem darījumiem, par kuriem man jau bija gadījies dzirdēt. Viņš uz Kubu bija aizbraucis 1958. gada decembrī, dažas nedēļas pirms Batistas krišanas: paredzēdams drīzos notikumus (kurus paredzēja arī turīgākā šķira), viņš par lētu naudu tur iepirka lielu daudzumu dārglietu un vērtīgu gleznu no ģimenēm, kas gatavojās bēgt. Dažas (nedaudzas) no šīm gleznām viņš bija paturējis, bet pārējās pārdevis Baltimorā, Bostonā vai Malibu, vai Eiropas izsoļu namos (dārglietas droši vien sastāvdaļās bija sadalījuši Madrides juvelieri, un kādu viņš varbūt bija arī aizdāvinājis prom). Ar šo gadījumu viņš ļoti lepojās un žēlojās, ka neprot paredzēt vēl kādu revolūciju, kas bagātniekiem liktu bēgt trimdā. “Kad bagātie pamet cīņas lauku, viņi aiz sevis neko negrib atstāt, lai tas netiktu ienaidniekiem,” Ranss mēdza stāstīt ar nemainīgi izsmējīgo smaidu sievišķīgajās lūpās. “Viņi labāk visu sadedzina vai iznīcina nekā atdod pretiniekiem, taču bagātnieki zina, ka visu pārdot tomēr ir kaut drusku patīkamāk.” Ja viņš uz Kubu bija braucis šādos juku laikos, atlika secināt, ka viņam tur bija daudz paziņu vai varbūt pat draugu un ka viņš tur pabijis arī iepriekš, taču visi viņa braucieni uz šo kontinentu bija sajukuši kopā, viņa stāstos viens Amerikas ceļojums nebija atšķirams no cita (šķiet, tos jauca viņš pats), daudzas reizes viņš bija devies turp konsultēt godājamus Ziemeļamerikas muzejus un blēdīgas Dienvidamerikas bankas, tā nu no visiem iespējamajiem Kubas apmeklējumiem skaidri izcēlās tikai šis īsi pirms revolūcijas notikušais. (Turklāt bērniem notikušo mēdz stāstīt jauktā secībā, pieskaņojoties vecumam un interesei, pamazām un lēkājot no viena notikuma pie cita, tāpēc priekšteču dzīves gājums viņiem labākajā gadījumā šķiet haotisks.) Lai būtu kā būdams, draudzīgos sakarus ar šo salu viņš bija zaudējis līdz ar 1959. gada notikumiem, kas tur darīja galu visām privilēģijām, taču dīvainā kārtā es neatceros, ka viņš būtu uzturējis kādas attiecības ar kubiešiem, kas bija patvērušies Spānijā. Vai nu viņi mūsu mājās nemēdza iegriezties, vai arī mani ar viņiem neiepazīstināja. Kopš tā laika Ranss šai salā nebija atgriezies, tāpēc tagad par Kubu viņš nevarēja runāt kā viszinīgs lietpratējs.

Taču šajā ciemošanās reizē viņš runāja pārsteidzoši un citādi, it kā Luisas klātbūtne būtu kļuvusi jau tik svarīga, ka sarunā virsroku guva tās intonācijas, ko viņš neapšaubāmi lietoja, kad palika ar Luisu divatā, un šīs jaunās izteiksmes klājās pāri senajam, ironiskajam tonim, kādā viņš vienmēr bija runājis ar mani -gan bērnībā, gan vēlāk, kad jau biju pieaudzis. Un, kad Luisa uz brīdi izgāja no istabas, lai atbildētu uz telefona zvanu, mana tēva runasveids un stāstīšanas maniere tūliņ pārvērtās vai, pareizāk sakot, pārtrūka. It kā pēkšņi pamanījis arī mani, viņš sāka izprašņāt par Ņujorku, taču šos pašus jautājumus Ranss bija uzdevis jau uzreiz pēc manas pārbraukšanas (kad Madridē biju trešo dienu, mēs kopā pusdienojām restorānā La Ancha), bet atbildes viņam bija zināmas vai vienaldzīgas. Lai arī es sēdēju turpat pretī, viņš vērsās tikai pie Luisas un, kad viņa atgriezās pie mums, atkal runāja ar neparastu dedzību, lai gan dedzīgs Ranss ir bijis visu mūžu. Varbūt Luisa prata smieties pareizāk par citiem, varbūt allaž iesmējās īstajā brīdī (tas ir, tieši tajos brīžos, kad viņš šos smieklus bija iecerējis), varbūt viņa klausījās tieši tā, kā viņš vēlējās tikt uzklausīts, varbūt viņa izteica vispiemērotākos jautājumus un visiederīgākos komentārus, vai varbūt viņa vienkārši bija tā, kurai viņš vēlējās atklāt un izstāstīt sevi visu, jauna paziņa, kurai savu dzīvi var izstāstīt secīgi un nelēkājot no viena notikuma pie cita, jo viņa jau kopš paša sākuma ir ieinteresēta to uzklausīt un nav vajadzības gaidīt, līdz viņa paaugsies. Mans tēvs mums izstāstīja vairākus man nezināmus atgadījumus, piemēram, par venēcieti, kurš prasmīgi viltoja mazītiņas romāniskas Dievmātes skulptūriņas no ziloņkaula un tās, ar vislielāko rūpību izgatavotas, ievietoja savas sievas krūšturī, patiešām milzīgā krūšturī, kur (bagātīgie) izdalījumi no krūtīm un (asie) sviedri no padusēm apveltīja ziloņkaulu ar perfektu patinējumu. Vai, piemēram, par kādu Buenosaire-sas bankas direktoru, kurš ļoti mīlēja mākslu, spītīgi atteicās ticēt mana tēva vārdiem un nopirka no viņa kādu Kustardoja Vecākā darinājumu: šo gleznu Ranss bija aizvedis uz Buenosai-resu pēc kādas ļoti turīgas, taču skopas ģimenes pasūtījuma, jo šie ļaudis vēlējās iegādāties kvalitatīvu izslavētas Engra gleznas kopiju; Ranss vēl nebija paspējis atdot kopiju pasūtītājiem, kad bankas direktors to neierāmētu ieraudzīja viņa viesnīcas istabā (tā bija Buenosairesas Hotel Plaza) un bija tik aizgrābts, ka negribēja ne dzirdēt, ka tas ir tikai atdarinājums; mans tēvs neskaitāmas reizes viņam izskaidroja, kāda ir šī audekla izcelsme un kam tas paredzēts, un neapnikdams klāstīja, ka oriģināls glabājas Montobānā, taču baņķieris bija pārliecināts, ka Ranss viņu māna, jo ar nez kādiem paņēmieniem ir sagādājis gleznas oriģinālu saviem argentīniešu klientiem, savukārt Montobānā glabājas tikai kopija. “Tādā gadījumā,” mans tēvs, nespēdams viņu pārliecināt, teica, “ja jūs to no manis pērkat kā oriģinālu, jums vajadzēs arī maksāt kā par oriģinālu.” Šie vārdi bija iecerēti, lai baņķieri no pirkuma atrunātu, taču viņš tos uztvēra kā pierādījumu savai pārliecībai.

- Nekad agrāk Kustardojs ar vienu gleznu tik daudz nopelnījis nebija un arī vēlāk vairs ne, - teica mans tēvs. - Žēl gan, ka mums negadījās satikt citus tik spītīgus un savu iedomu apsēstus baņķierus vai muzeju direktorus. Diemžēl lielākoties visi man ticēja tik akli, ka šo metodi mēs izmantot nevarējām. -Un, smiedamies kopā ar Luisu, viņš apmierināti piebilda: - Par to baņķieri es vairs neko neesmu dzirdējis, un man nelikās saprātīgi izrādīt nevajadzīgu interesi. Es tikai ceru, ka viņu neviens nav apsūdzējis par ļaunprātīgu līdzekļu piesavināšanos.

Mans tēvs par šo sarunu bija sajūsmā, un tāpat arī Luisa, tomēr tēvam tā sagādāja vairāk prieka, un es klusībā nospriedu, ka viņa no Ransa varētu izvilināt visu, ko vien vēlētos, un šī doma man prātā neiešāvās nejauši, jo nebiju aizmirsis arī to, ko Luisa par Ransu gribēja noskaidrot, bet es gan ne, vai vismaz man šķita, ka negribu, lai arī nebeidzu par to domāt, proti, vēl pilnībā nebija izklīdis tas, ko arī varētu saukt par aizdomām, un es pieņemu, ka cilvēks nevar vienlaikus dzīvot ar tādām vairākām, tāpēc reizēm dažas aizdomas tiek atmestas — vismazāk ticamās vai varbūt tieši visticamākās, tās, kuras vēl nav kļuvušas par pagātni, tās, kuru dēļ mēs varētu būt spiesti rīkoties, tās, kuras vēl spēj mums iedvest bailes, likt nopūlēties un sagrozīt mūsu konkrēto nākotni; vienas tiek atmestas, bet citas turpretī tiek barotas un uzturētas spēkā - tās, kurām apstiprinoties nekas vairs nebūtu labojams, tās, kuras sagrozītu tikai pagātni vai abstrakto nākotni. Domāju, ka es atmetu jebkuras aizdomas par Luisu, toties biju spiests uzturēt spēkā un pabarot vārdos vēl neformulētās aizdomas par tēvu, vai varbūt tieši Luisa tovakar, neilgi pirms Kustardojs piezvanīja pie durvīm, atgādināja man šīs aizdomas, izrunājot tās skaļi, jo pa vidu smiekliem un Smaidiem, un stāstiem, ko agrāk nebiju dzirdējis, viņa, uzrunājot Ransu ar jūs, kā pati bija izvēlējusies darīt, apbrīnas pilnā balsī teica:

- Patiesībā mani nemaz nepārsteidz, ka esat bijis precējies vairākas reizes, jūs esat neizsīkstošs neticamu nostāstu avots un tāpēc arī nebeidzamas izklaides avots. — Un tūlīt piebilda, kā vēlēdamās Ransam dot iespēju atbildēt uz šo otro izteikumu, bet uz tikko izskanējušajiem vārdiem nekādi neatsaukties, ja viņš to nevēlētos (tas bija cieņas apliecinājums): - Daudzi vīrieši domā, ka sievietes visvairāk grib justies ļoti mīlētas, lolotas un pat lutinātas, taču mums vairāk par visu vajag, lai mūs izklaidē, tas ir, lai mums neļauj pārāk daudz domāt pašām par sevi. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mēs, sievietes, parasti gribam bērnus. Jūs droši vien to labi zināt, citādi viņas nebūtu jūs tik ļoti mīlējušas.

Man nelikās, ka šis mājiens būtu veltīts man, taisni otrādi. Es Luisai stāstīju daudz neticamu stāstu, lai gan joprojām biju noklusējis par “Bilu” un Bertu, kas viņai noteikti būtu licies ļoti izklaidējošs; taču šis stāsts vēstīja arī par mani, varbūt tāpēc es to viņai nestāstīju. Arī Gijermo un Mirjamu es nebiju pieminējis, līdz Luisa pati par to ierunājās un es uzzināju, ka šis stāsts pieder arī viņai. Un tai dienā, kad mēs iepazināmies, tulkojot divu valstu vadītāju teikto, es noklusēju un sagrozīju šo un to no viņu sacītā (galvenokārt mūsu līdera teikto), kas man šķita nepareizs, neiederīgs vai nosodāms. Toreiz gan mana cenzūra nekādi neskāra Luisu, kas abas valodas saprata tikpat labi kā es vai pat labāk, viņa bija “drošības tīkls”. Nākotni var ietekmēt gan runājot, gan klusējot. Nodomāju, ka tās spējas, ko Luisa piedēvē manam tēvam, piemīt arī Kustardojam Jaunākajam: ja vien viņam bija stāstāmais noskaņojums, viņš bārstīja pilnīgi neticamus stāstus, ar tiem viņš mēdza izklaidēt manu tēvu un neskaitāmus bija izstāstījis arī man bērnībā un pusaudža gados, bet pavisam nesen viņš man bija uzticējis stāstu par Ransu un manu tanti Teresu, un vēl kādu sievieti, ar kuru mani nesaista radniecība, un savā ziņā arī par mani pašu (varbūt arī šis stāsts vēstīja par mani; varbūt Luisa labāk to gribētu dzirdēt no Kus-tardoja Jaunākā).

Ransa smiekli nesasala viņam uz lūpām, drīzāk viņš smējās pārmēru ilgi, samāksloti, kā gribēdams iegūt laiku un izlemt, kā un uz kuru Luisas sacītā daļu atbildēt (vai varbūt atbildēt uz visu vai neatbildēt nemaz). Viņš smējās vēl tad, kad smiekliem vairs nebija pamata; arī netulkojamajam un tam, kas nekādai cenzūrai nepakļaujas, ir noteikts ilgums, un reizēm tieši ilgumā slēpjas nozīme.

- Tik ļoti viņas mani nemaz nemīlēja, - viņš beidzot teica, un tonis ļoti atšķīrās no ierastā, it kā viņš joprojām šaubītos. Atbildot man, viņš nebūtu nedz šaubījies, nedz pastiepis smieklus kaut par sekundi ilgākus (gan viens, gan otrs bija cieņas apliecinājums Luisai). - Un, kad mīlēja, es nemaz nebiju to pelnījis, - viņš piebilda, un šie vārdi neizklausījās pēc viņa mūžīgās koķetēšanas, kuru es pazinu gana labi, lai prastu atšķirt tās reizes, kad viņš nekoķetēja.

Luisai pietika drosmes uzstāt, atmetot kādu drusku cieņas (iespējams, tā viņa mani brīdināja, ka ir uzsākusi izmeklēšanu un nekas viņu vairs neapturēs, vienalga, ko es par to domātu; šis stāsts varēja kļūt par viņas īpašumu, ja jau es atteicos ko pētīt, bet Ranss savā ziņā jau piederēja viņai. Varbūt arī šis bija cieņas apliecinājums, šoreiz veltīts man; viņa bija gaidījusi, līdz būšu blakus, un tikai tad sāka rīkoties, itin kā brīdinot: “Turpmāk tavs viedoklis šajā lietā man vairs nerūpēs”).

-Taču es sapratu, ka jūs esat bijis precējies ne tikai ar sievieti, kura būtu bijusi mana vīramāte, bet arī ar viņas māsu. Tā nemaz bieži negadās, ka divas māsas mīl vienu un to pašu vīrieti. Un kas zina, cik daudzas jūs mīlēja vēl pirms tam.

Luisa runāja smejošā tonī, kā jokojoties un mazliet ķircinoties, kādu mēs visi nereti lietojam, runājot ar vecākiem ļaudīm, ko gribam iepriecināt un uzmundrināt, tas bija tas pats viegli izsmējīgais, tomēr sirsnīgais tonis, kādā Ranss runāja ar citiem un arī par sevi, varbūt gribēdams pats sevi uzmundrināt. Taču Ransa atbildē no tā nebija ne vēsts. Viņš uz mirkli pievērsa man savu kvēlošo skatienu, kā gribēdams pārliecināties, ka šo informāciju Luisa ir saņēmusi no manis un tātad nevar zināt neko vairāk par to, kas ir zināms man. Tā tam vajadzētu būt, un tas nebūtu nekas dīvains: uz kopīgā spilvena par citiem tiek izstāstīts viss. Taču es viņa skatienam nekādi neatbildēju. Tad viņš teica:

— Tā notiek biežāk, nekā varētu domāt: jaunākās māsas bieži grib to pašu, kas ir vecākajām. Nesaku, ka tā bija šajā gadījumā, bet, kad tā gadās, šāda untuma objektam nav nekādu nopelnu.

- Un vēl pirms tam? - nelikās mierā Luisa, un bija skaidri redzams, ka viņa nemaz necer, ka Ranss tūlīt izstāstīs ko būtisku, galu galā viņam pēc brīža jau bija jādodas prom; viņa drīzāk sagatavoja augsni, pavēstīja viņam, kas gaidāms konkrētajā vai vistuvākajā nākotnē. Mani vienlīdz pārsteidza gan viņas uzstājība, gan tēva reakcija. Atcerējos to dienu, kad viņš mani gandrīz izsvieda no restorāna, jo biju mēģinājis viņu izjautāt par pagātni (“Es gribu mierīgi paēst un gribu to darīt šodienā, nevis kādā dienā pirms četrdesmit gadiem”), kura nebija tik sena kā tā, kurai nu bija pievērsusies Luisa. Ranss atkal uzmeta man skatienu, kā šaubīdamies, vai es tiešām esmu informācijas avots un kas man vispār varētu būt zināms. Es viņa skatienam nekādi neatbildēju. Viņš atgriezās pie ierastā balss toņa un, pārspīlēti pamādams ar roku, kurā turēja cigareti, teica:

- Vēl pirms tam? Vēl pirms tam bija tik sen, ka es vairs neatceros.

Tieši tad atskanēja durvju zvans, un Luisai, ceļoties kājās, lai ietu atvērt un ielaist Kustardoju Jaunāko (“Droši vien Kus-tardojs,” sacīja mans tēvs, kad viņa jau bija nozudusi gaitenī), vēl pietika laika vai drosmes viņam pateikt: — Pacentieties gan atcerēties, jo es jūs vēl izprašņāšu, un jūs man visu izstāstīsiet. Kādu citu dienu, kad mēs būsim divi vien.

Kustardojs dzēra savu alu un īsajā brīdī, ko pavadīja pie mums, bija nerunīgāks nekā parasti, nerunīgs kā es vai varbūt nerunīgs kā iemīlējies cilvēks. Arī viņa kurpes ar metāliskajām pazolēm pret grīdu īpaši skaļi neklabēja, līdzīgi kā “Bila” kurpes, kuru sievišķīgo rībēšanu pret marmoru biju saklausījis pasta nodaļā, taču nedzirdēju rībam pret asfaltu pie Bertas mājas, kad viņš iznāca pa durvīm un iekāpa taksī, it kā arī apavi viņam palīdzētu sargāt noslēpumus.

Cik daudz kas paliek nepateikts dzīves vai stāsta laikā, un reizēm daudz kas tiek noklusēts negribot vai vismaz bez iepriekšēja nodoma. Es biju noklusējis ne tikai visu, ko tikko uzskaitīju, es biju noklusējis arī savas nelāgās sajūtas un draudīgās priekšnojautas, kas mani mocīja kopš kāzām, nu jau gandrīz gadu. Tagad tās ir kļuvušas mazāk jūtamas un varbūt pēc kāda laika pazudīs pavisam. Es tās noklusēju Luisai, taču neko nestāstīju par tām arī Bertai un tēvam, tāpat nevienam no kolēģiem, nemaz nerunājot par Kustardoju. Iemīlējušies cilvēki bieži klusē, un tāpat klusē arī īslaicīgas aizraušanās pārņemtie. Klusē tie, kuriem kaut kas jau pieder un kuri varētu to zaudēt, nevis tie, kas jau ir zaudējuši vai tikai cer vistuvākajā laikā ko iegūt. Piemēram, Berta bez apstājas runāja par “Bilu”, “Džeku” un “Niku”, kamēr tas vēl nebija iemantojis ne ķermeniskumu, ne seju, kamēr viņa pati šo vīrieti (vai šos vīriešus) vēl nebija ieguvusi, jo runāts vienmēr tiek par solījumiem, par nākotni -vienalga, konkrēto vai abstrakto -, nevis par tagadni; un runāts tiek arī par zaudējumiem, ja vien tie nav pārāk neseni). Taču pēc tam viņa klusēja. Kad atgriezos pēc četrām ilgajām stundām, ko biju pavadījis klejojot, iepērkoties, uztraucoties un gaidot, es sastapu viņu nomodā, ģērbušos halātā, nepārvērušos savā guļamistabā. Nu jau viņa bija palikusi viena, taču, kā redzēju, joprojām izlīdzināja gaitu, itin kā nespēdama pārslēgties atpakaļ uz atgūto ierasto vienatni vai to atbrīvotību un uzticēšanos, ko baudīju es; tas nevarēja notikt tik vienkārši, tik ātri. Es neslēdzu atpakaļ gaismu, ko viņa pirms dažām minūtēm bija nodzēsusi, lai padotu man ziņu un teiktu “Kāp augšā”, pēc gaismas nebija nekādas vajadzības: viņa bija atlaidusies uz dīvāna pie televizora (ekrāns izstaroja pietiekami daudz gaišuma) un atkal skatījās “Bila” īso videoierakstu, kura attēlu tagad varēja papildināt ar nesenajām atmiņām, beidzot zinādama, kas atrodas virs un zem gaišzilā peldmēteļa ierāmētā trīsstūra. Kad iegāju istabā un neieslēdzu gaismu, sludinātāja vai trauslas miesasbūves dziedātāja balss, zāģa balss, no ekrāna angliski atkārtoja: “Jūs sievietes visvairāk interesē seja. Acis. Tā jūs apgalvojat. Vīriešus interesē seja un ķermenis. Vai ķermenis un seja. Tā nu tas ir.” Ieraudzījusi mani, Berta apturēja video. Piecēlās un noskūpstīja uz vaiga. - Man ļoti žēl, - viņa teica. - Tev sanāca tik ilgi gaidīt.

- Tas nekas, - atbildēju. - Es pārnesu pienu. Bija izbeidzies. Iešu tūlīt ielikšu ledusskapī. — Aizgāju līdz ledusskapim, ieliku pienu un turpat virtuvē izņēmu no plastmasas maisiņa arī visus pārējos pirkumus, japāņu grāmatu, avīzi, mūziku no Šerloka Holmsa privātās dzīves, tā es daru vienmēr, arī atgriezies no kāda tālāka brauciena, es vienmēr vispirms izkrāmēju čemodānu, salieku visu pa vietām un arī pašu čemodānu noglabāju skapī, lai ātrāk varētu aizmirst ceļojumu, aizmirst, ka vispār esmu kur braucis, un lai ātrāk viss izskatītos mierīgs un netraucēts. Izmetu maisiņu atkritumos, lai ātrāk aizmirstu iepirkšanos un šo pastaigu. Ar savu nelielo laupījumu rokās atgriezos viesistabā, Bertas tur vairs nebija, televizors darbojās, skanēja mehāniski smiekli no kāda raidījuma, kas uz ekrāna bija nomainījis videoierakstu, kad tas bija galā. Dzirdēju, ka viņa rosās guļamistabā, droši vien vēdina, pārklāj gultu, nomaina palagus, es jau pārrados tik strauji, ka nedevu viņai iespēju to izdarīt. Tomēr nē, vismaz gultu viņa nepārklāja, jo no istabas iznāca nevis ar gultasveļas klēpi, bet gan sabāzusi rokas halāta kabatās, tas bija laškrāsas zīda halāts, zem kura apakšā droši vien nebija nekā, varbūt viņa gribēja gulēt ar “Bila” smaržu visapkārt, un, kad cilvēks vēlas kādu aromātu paturēt, vienmēr šķiet, ka tas pagaist par ātru. Viņa vairs nesmaržoja pēc Trussardi, tagad, viņai garām paejot, uzvēdīja Guerlain, un es redzēju pudelīti (un atvērtu kastīti) uz galda, uz kura parasti noliekam pastu un uz kura es tikko biju nolicis savu avīzi, grāmatu un plati, - tā bija tā pati smaržu pudelīte, kuras pirkšanai biju kļuvis par liecinieku. Tās bija vienīgās taustāmās “Bila” pēdas šai dzīvoklī. - Kā bija? - es jautāju, es nevarēju nejautāt, viss vairāk vai mazāk bija kārtībā, lai arī katrā mājā jau vienmēr var atrast ko piekārtojamu.

- Labi. Un kā tev? Ko tu visu šo laiku darīji? Tev, na-badziņam, droši vien drausmīgi nāk miegs.

Pastāstīju viņai par saviem klejojumiem, par savām bailēm gan ne, parādīju pirkumus, bet neko neteicu par ilgo gaidīšanu. Nezināju, vai drīkstu jautāt viņai ko vairāk, pēkšņi viņa izturējās tik kautrīgi, lai arī iepriekšējās nedēļās no šādas kautrības nebija ne vēsts, un arī šai vakarā ne, kad viņa man palūdza prezervatīvus (tos es redzēju atkritumos, kad piegāju izmest maisiņu, divus, maisiņš tos apsedza, nākamreiz pieejot pie spaiņa, tie vairs nebūs redzami, aizmirst ātrāk, reizēm aizmirstību pat nevajag pasteidzināt, jaunais aizsedz senāko tieši tāpat kā atkritumu spainī, katra jaunā minūte ne tikai aizstāj iepriekšējās, bet arī tās noliedz). Cik tālu bija palikušas vakariņas ar Bertas draugiem un draudzenēm, ar Džūliju, un likās, Berta par tām ir aizmirsusi pavisam, katrā ziņā viņa man neko nejautāja, un man arī negribējās viņas draugus pieminēt īsajā sarunā pirms gulētiešanas - mēs vienmēr bijām raduši pārmīt vismaz dažus vārdus, lai arī cik vēls būtu. Bija ļoti vēls, un, lai arī bija sestdienas nakts, mums vajadzēja iet gulēt, aizmigt un visu aizmirst vai - Bertas gadījumā - paturēt atmiņā. Taču es gribēju uzzināt kaut nedaudz vairāk, šis vienlaikus bija un nebija arī mans stāsts (tāpēc es drīkstēju gribēt uzzināt ko vairāk un tik un tā biju drošībā). Es biju stundām ilgi klīdis pa avēnijām, kur debesis nebija redzamas, un pa ielām, kur debesis bija sarkanīgas, trīs reizes biju gaidījis uz Kenmoras pasta marmora grīdas, biju sekojis viņa metāliskajiem soļiem līdz Hotel Plaza, biju ļāvis sevi pamanīt, biju uzņēmis video, varbūt es tomēr biju pelnījis uzzināt ko vairāk, negaidot, līdz aizritēs laiks. - Nu, pastāsti, - es teicu.

- Nē, nav jau nekā, ko stāstīt, - viņa atbildēja. Viņas kājas bija basas, un tomēr viņa nekliboja, skatiens bija mazliet sapņains vai varbūt tikai miegains. Viņa izskatījās mierīga, kā cilvēks, kurš ļaujas nesteidzīgām pārdomām, kas nenomāc ar smagumu. Sejā bija rāms, pamuļķīgs smaids, kā neskaidri, iecietīgi un ar patiku atceroties notikušo.

- Bet viņš ir spānis, ja? - jautāju.

- Jā, spānis, - viņa atbildēja. - Bet mēs jau to zinājām iepriekš.

- Kā viņu sauc? Ar ko viņš nodarbojas?

- Viņu sauc Bils, šis vārds viņam piestāv, un viņš man nepateica, ar ko nodarbojas. Mēs par to nerunājām.

- Nu bet pastāsti man kaut ko vairāk. Kāds viņš ir? Vai viņš tev patika? Vai sagādāja vilšanos? Vai tev no viņa bija bail? Tajā videofilmā viņš bija drausmīgs, - un es pametu ar roku uz raidījumu ar mehāniskajiem smiekliem, kas klusināti joprojām skanēja no televizora.

- Es vēl nezinu, - atbildēja Berta. - Viss būs atkarīgs no tā, kas būs turpmāk.

- Jūs sarunājāt nākamo tikšanos?

- Jā, tā varētu teikt. Mēs varam viens otram rakstīt, un viņš man var arī piezvanīt, es iedevu telefona numuru. - Berta bija tik lakoniska kā iemīlējies cilvēks, kurš nevēlas dalīties pārdzīvojumos, visu slēpj un patur pie sevis; bet tas nebija iespējams, tas bija smieklīgi, varbūt viņa bija aizrāvusies vai varbūt vienkārši negribēja to apspriest tagad, tik īsu brīdi pēc viņa aiziešanas, pēc tam kad ilgas četras stundas pavadītas viņa sabiedrībā, nē, patiesībā tās bija četras plus četras stundas, jo tikšanās viņiem bija norunāta pusdeviņos. Varbūt viņa vēlējās visu notikušo apdomāt vienatnē, nostiprināt atmiņas, kam pēc “Bila” iziešanas pa durvīm jau bija sācies lēnais izgaišanas process, un droši vien tāpēc viņa bija uzlikusi video, kura skatīšanos es iztraucēju. “Varbūt rīt,” es nodomāju, “varbūt rīt viņa būs vairāk noskaņota uz runāšanu un man izstāstīs, un nav jau arī tā, ka man būtu briesmīgi svarīgi to visu uzzināt, patiesībā mana misija ir galā, mans uzdevums bija uztvert nopietni to, ko nopietni uztver viņa, palīdzēt satikties ar cilvēku, kuru viņa gribēja satikt un varbūt pat viņu iegūt. Tas arī viss. Un arī mana uzturēšanās šeit jau gandrīz ir galā, pēc nedēļas es braukšu prom un droši vien neatgriezīšos ātrāk kā pēc gada, un varbūt tieši tad viņa man visu izstāstīs jau kā pagātnei piederīgu, kā kaut ko piedodami sīku un naivu, kas mums izraisīs smaidus, un mums savā ziņā šķitīs, ka tie nemaz nebijām mēs, kas šajos notikumos piedalījās vai tos izraisīja, - izstāstīs kā izstāstāmu visā garumā, no sākuma līdz pašām beigām, ne tā kā tagad, kad viss vēl tikai notiek un tālākais nav zināms.” Taču es zināju, ka nespēšu aiziet gulēt, nepavaicājis viņai vēl divas lietas, vismaz divas. - Vai viņam bija līdzi prezervatīvi? - es jautāju. Puskrēslā man šķita, ka Berta nosarkst, viņa skatījās uz mani ar mulsumu, ko nebija izrādījusi, ne šos prezervatīvus man palūdzot, ne arī tad (vismaz man tā šķita, bet es jau viņu redzēju tikai caur kameru), kad viņu filmēju. - Nezinu, - viņa teica. - Es viņam nedevu iespēju tos izvilkt. Pirms viņš būtu varējis pasniegties pēc savējiem, es iedevu savus, tos, ko man iedevi tu. Paldies. - Un šo “paldies” neapšaubāmi papildināja sarkums.

- Un Mirjama? Vai tev bija izdevība viņu pieminēt?

Šis jautājums Bertu vairs neinteresēja, to viņa jau bija aizmirsusi un saviebās, kā sakot: “Kāda jēga pārcilāt tik tālu pagātni?” Droši vien Mirjamas vārds bija nozaudējies jau vakara sākumā un nekādas jaunas ziņas nebija atnesis.

- Jā, - Berta atbildēja, - es pieminēju to vārdu, it kā tā sauktu vienu manu draudzeni Spānijā. Taču neizskatījās, ka tas viņam kaut ko nozīmētu, un es neuzstāju, tu jau pats teici, lai nedaru to uzkrītoši.

Tagad viņa mani vairs neizprašņāja, ko tieši es zinu vai nojaušu (viņa neteica “Pūt vaļā” vai “Paskaidro,” vai “Stāsti”), šīs pārāk ilgās stundas manas aizdomas vai iedomas bija nodzēsušas. Viņa atkal bija atlaidusies uz dīvāna, noteikti piekususi pēc garās nakts, kas pavadīta, iepazīstoties un slēpjot baso klibumu. Redzēju viņas kājas uzceltas uz dīvāna, skaistas pēdas ar gariem pirkstiem, tīras pēdas priekš “Bila” - tās nebija pieskārušās asfaltam -, pēdas, kam gribējās pieskarties. Es tām biju pieskāries sensenos laikos (to atceroties, arī es droši vien saviebos, kā sakot: “Kāda jēga pārcilāt tik tālu pagātni?”), un tās joprojām bija tās pašas pēdas arī pēc avārijas, diez cik daudz soļu tās spērušas un cik daudz reižu tām kāds pieskāries šajos piecpadsmit gados. Varbūt “Bils” tām bija pieskāries pavisam nesen, varbūt bija izklaidīgi tās glāstījis, kad abi sarunājās, izdzinuši mani uz ielas, kas zina, par ko viņi runāja, ja jau pamanāmo arēnu pat nepieminēja, par ko tad, varbūt par mani, varbūt Berta vienkārši runāšanas pēc izstāstīja viņam par mani visu iespējamo, uz kopīgā spilvena visus citus nodod un nomelno, tur tiek atklāti lielākie noslēpumi un izteikts vienīgi tas viedoklis, kurš glaimo klausītājam un nozīmē visa pārējā nonicināšanu: viss, kas nav piederīgs spilvena teritorijai, kļūst nenozīmīgs un otršķirīgs, vai pat nicināms, tieši tur visbiežāk tiek lauzti draudzības zvēresti un noliegtas senās mīlestības un arī tagadnes mīlestības, kā mani būtu noliegusi un nomelnojusi Luisa, ja būtu dalījusi spilvenu ar Kustardoju, es biju tālā zemē, okeāna viņā pusē, atmiņas par mani pamazām gaisa, manas galvas uz spilvena nebija, tā neatstāja tur nospiedumu astoņas nedēļas, viņa droši vien ierada gulēt gultā krusteniski, šķērsām pa diagonāli, tur tik sen neviena nebija, un neesošais pavisam viegli var zaudēt nozīmību, vismaz vārdos, vismaz izteikumos, tāpat kā Gijermo nebija grūti tik ledainā vienaldzībā runāt par savu slimo sievu citā kontinentā, domājot, ka neviens nedzird, Havanas viesnīcas istabā zem gaļīga mēness un ar pavērtām balkona durvīm, runāt par to, kā viņu nogalināt vai ļaut viņai nomirt. “Es viņai ļauju mirt,” viņš bija teicis. “Nedaru neko, lai palīdzētu. Tikai pastumju uz nāves pusi.” Un pēc tam: “Atņemu viņai vēlēšanos dzīvot, kas jau tāpat ir niecīga. Vai ar to tev nepietiek?” Taču Mirjamai ar to nebija gana, viņa gaidīja jau pārlieku ilgi, un gaidīšana vairāk nekā jebkas cits dzen izmisumā un saēd, liek zaudēt savaldību un teikt: “Tūlīt es tev rādīšu” vai “Tu esi mans”, vai “Es tevi aizraušu līdzi ellē”, vai “Es tevi nogalināšu”; gaidīšana ir kā milzu audekls bez vīlēm, bez rotājumiem, bez grumbām, kā neredzamas vai sarkanīgas debesis bez ēku stūriem, kas tās sagraizītu gabalos, neizšķirams un nekustīgs veselums, kurā nav saredzami nekādi pavedieni un ir tikai atkārtošanās, bet ne jau atkārtošanās pēc tam, kad pagājis ilgāks laiks, jo tāda atkārtošanās ir ne vien paciešama, bet pat patīkama, ne vien paciešama, bet pat nepieciešama (cilvēks nevar samierināties, ka tas vai kas cits vairs nekad neatkārtosies), nē, tā ir nemitīga un nepārtraukta atkārtošanās, nebeidzama svelpoņa vai visa notiekošā pastāvīga izlīdzināšana. Gaidot nekad nav gana, kaut kas ir jāpāršķeļ ar asu asmeni, kaut kas ir jāsadedzina ar oglēm vai liesmu, nekas vairs nav pietiekams pēc necieņas, zvēresta laušanas un nicinājuma, pēc tam ir iespējams tikai nākamais, secīgais solis - izsvītrot, izdzēst vai nogalināt cilvēku, kurš ticis padzīts no spilvena iezīmētās teritorijas. Gaļīgais mēness, pavērtās balkona durvis, krūštura lence, kas griežas miesā, mitrs dvielis, slepenas asaras vannasistabā, mati vai grumbas uz pieres, aizmigusi sieviete un sieviete, kura laižas miegā, klusa dungošana, neatmetot gaidas. “Tev viņa jānogalina,” teica Mirjama. Un Gijermo bija atbildējis,

atteikdamies no savas slimās sievas okeāna viņā pusē, atbildējis, kā nogurdināta māte nedomājot atbild pirmo, kas pagadās uz mēles, ir viegli lemt kādu nāvei vārdos, nekas jau nenotiek, visi zina, ka sacītājs nav atbildīgs par pateikto, lai arī likums reizēm viņu soda, mēle ausī, mēle nenogalina, tā nepastrādā ļaundarību, tā nespēj: “Labi, labi, es to izdarīšu, tikai neatrauj roku un turpini.” Un pēc kāda brīža viņa neitrālā vai pat neizteiksmīgā tonī teica: “Vai nu tu viņu nogalināsi, vai es izdarīšu pašnāvību. Viena mirusī tev būs šā vai tā: vai nu vina, vai es.”

- Tu taču viņam neizstāstīji, ka es viņu izsekoju, vai ne? -tomēr jautāju Bertai.

- Nē, to gan ne, bet varbūt vēlāk izstāstīšu, ja tu neiebilsti. Taču par tevi es stāstīju, par mūsu pieņēmumiem un minējumiem.

- Un ko viņš teica?

- Neko, smējās.

- Tātad jūs runājāt par mani?

- Nu, es viņam šo to pastāstīju. Galu galā mēs tevi bijām izmetuši uz ielas, lai viņš varētu uznākt augšā, un skaidrs, ka viņam gribējās zināt, kas ir cilvēks, kuram viņš sagādājis neērtības.

Man šķita, ka Bertas atbildē saklausu vieglu taisnošanos, lai arī taisnoties nebija iemesla. Ja nu vienīgi mans jautājums bija izskanējis kā apsūdzība, un vainīgs bija tas tātad, kurš jautājumu patiesībā pārvērta par apgalvojumu. Berta negribēja runāties, viņa atbildēja negribīgi, tik vien, lai nebūtu nepieklājīga vai varbūt lai mani kaut drusku atalgotu par naksnīgajiem klejojumiem. Viņas halāts bija pavēries, atvērumā daļēji varēju saskatīt viņas krūtis, bet cauri zīdam redzēju tās pilnībā, tās pašas krūtis, uz kurām negribēju skatīties, viņu filmējot, bet kuras man patika nopētīt tagad, piepeša vēlme nelaikā. Viņa bija ģērbusies izaicinoši. Viņa bija draudzene. Likos mierā.

- Labi, tad nu es iešu gulēt, ir vēls, - teicu.

- Jā, es arī tūlīt iešu, - viņa atbildēja. - Gribu te tikai mazliet piekopt.

Viņa meloja tieši tāpat, kā vēlāk es melošu Luisai okeāna viņā pusē, kad negribēšu iet gulēt, lai vēl kādu brīdi pa logu varētu vērot Kustardoju. Nekā uzkopjama nebija, ja nu vienīgi Eau de Guerlain pudelīte uz galda un atvērtā kārbiņa. Paņēmu grāmatu, plati un avīzi, lai nestu tās uz savu istabu. Joprojām nebiju novilcis lietusmēteli.

- Arlabunakti, - teicu. - Līdz rītam.

- Līdz rītam, - atbildēja Berta.

Viņa palika turpat, atlaidusies uz dīvāna pie mehāniskajiem smiekliem, nogurusi, sacēlusi kājas, ar pavērušos halātu, un varbūt viņas domas grozījās ap jauno konkrēto nākotni, kas šajā naktī vēl nevarēja sagādāt viņai vilšanos. Vai varbūt viņa nedomāja neko: uz brīdi iegriezos vannasistabā, un, kamēr mazgāju zobus un krāna ūdens šalkšana aizsedza citas skaņas, man šķita, ka viņa izklaidīgi dungo, ik pa laikam apraujot dungojamo kā cilvēks, kas nemaz īsti neapzinās, ko dara - mazgājoties vai glāstot kādu sev līdzās, taču Berta nemazgājās (varbūt gribēdama saglabāt smaržu) un viņai līdzās neviena vairs nebija. Un dziedāja viņa angliski, lūk, ko: “In dreams I walk with you. In dreams I talk to you” kas ir populāras un vecas, varbūt pat piecpadsmit gadu senuma, dziesmas sākums. Tonakt es viesistabā vairs nerādījos, no vannasistabas pa taisno gāju uz savu guļamistabu. Izģērbos un likos gultā, kura nesmaržoja ne pēc kā, zināju, ka vēl ilgi nespēšu aizmigt, un sagatavojos bezmiegam. Durvis biju atstājis pusvirus kā parasti, lai ieplūstu kāda druska gaisa (Ņujorkā zemākajos stāvos ielas puses logi obligāti jātur ciet). Un tad, kad biju tālāk no miega nekā jebkurā citā šīs nakts brīdī un visas skaņas jau bija noklusušas, es atkal pavisam klusām, it kā caur sienu izdzirdēju “Bila” vai Gijermo balsi, asi vibrējošo dziedoša gondoljera balsi, zāģa balsi, kas no ekrāna angliski atkārtoja savus griezīgos teikumus. Iespaids bija drūms. “Tā nu tas ir. Ja tavi pupi, peža un kāja mani pārliecinās, ka ir vērts riskēt. Ja es tevi joprojām interesēju. Varbūt tu vairs negribi turpināt. Varbūt tev liekas, ka es esmu pārāk tiešs. Brutāls. Nežēlīgs. Es neesmu nežēlīgs. Es nevaru lieki tērēt laiku. Es nevaru lieki tērēt laiku.”

Astoņas nedēļas nav ilgs laiks, taču tas ir ilgāks, nekā varētu domāt, ja to pieskaita nākamajām astoņām, no kurām šīs pirmās šķir tikai citas vienpadsmit vai divpadsmit nedēļas. Nākamajā astoņu nedēļu braucienā es devos februārī, uz Ženēvu, un tas bija pēdējais. Ja gribēju turpināt šādu apkārtbrau-kāšanu, mums ar Luisu nebija jēgas precēties, jo mēs neapprecējāmies, lai būtu šķirti, lai es nevarētu sekot viņas matrimoniāla-jām pārmaiņām un pie tām pierast un lai man vajadzētu perināt aizdomas un pēc tam tās atmest. Prātoju, vai mainos arī es pats, es to nejūtu, bet droši vien mainos, jo palēnām virspusēji mainās Luisa (polsteri, frizūra, cimdi, lūpukrāsa), mainās dzīvoklis, kura mākslīgā iekārtošana pamazām kļūst par pagātni, mainās darbs, mana slodze ir pieaugusi, bet Luisas - samazinājusies

vai gandrīz izzudusi (viņa meklē pastāvīgu darbu Madridē): no manas aizbraukšanas uz Ņujorku līdz pārbraukšanai no Ženēvas, tas ir, no septembra vidus līdz gandrīz marta beigām, viņa devās tikai vienā darba braucienā, un arī tad tās nebija nedēļas, bet tikai dažas dienas, kad viņa lidoja uz Londonu aizvietot mums labi pazīstamā valstsvīra oficiālo tulku, kurš no saviem bērniem neapdomīgi bija saķēris vējbakas (augstajam valstsvīram tagad pašam ir savs ekskluzīvais un oficiālais tulks, un pie šī amata tika kāds intrigants ar svārstīgu vārdu - jāatzīst, kā tulks viņš ir pilnīgi ģeniāls -, kurš pēc ietikšanas kārotajā vietā dēvējas abos uzvārdos: De la Kvesta i de la Kasa), jo tam (valstsvīram, nevis vējbakainajam tulkam, kuram tika aizliegts strādāt, lai neizplatītu infekciju) bija jādodas zibenīgā vizītē izteikt līdzjūtību savai bijušajai kolēģei, kura nesen bija zaudējusi augsto posteni, un pēc tam apspriesties ar viņas pēctečiem par jautājumiem, kurus mūsu pārstāvji vienmēr (vismaz viņi tā apgalvo) apspriežot ar britiem: Gibraltārs, IRA un ETA. Luisa nemēdz stāstīt neticamus stāstus (bet to man no viņas nemaz nevajag) un pavisam maz stāstīja par šīm pārrunām, proti, pavisam maz pastāstīja pat man, jo tiek pieņemts, ka tulki - gan zvērinātie, gan nezvērinātie (bet lielākoties konsekutīvie, mazākā mērā sinhronie; tādi cilvēki kā es, kas tulko abējādi, ir liels retums, lai gan konsekutīvi es tulkoju tikai paretam; un nevajag aizmirst, ka konsekutīvie tulki ienīst sinhronos un sinhronie - konsekutīvos) - neizpauž ne vārda par to, kas ticis runāts pārrunu telpā, jo viņi ir uzticami ļaudis, kas noslēpumus neizpauž. Taču man Luisa to drīkstēja stāstīt. “Bija pliekani,” viņa teica, atsaukdamās uz sarunu, kas vēl bija notikusi oficiālajā mītnē, kuru britu līdere gatavojās pamest tuvāko dienu laikā: it visur rēgojās puspiekrāmētas mantu kastes. “It kā viņš anglietē saredzētu tikai un vienīgi vecu draudzeni, kam vairs nav ne atbildības, ne ietekmes, savukārt viņa bija pārlieku noskumusi, lai interesētos par viņa spiedīgajām problēmām, kas droši vien tikai pastiprināja viņas priekšlaicīgo nostalģiju.” Tikšanās laikā bijis tikai viens brīdis, kas atgādinājis personīgo sarunu, pie kuras es viņus biju aizvadījis todien, kad iepazinos ar Luisu. Šķiet, angļu dāma atkal bija citējusi savu iemīļoto Šekspīru un jau atkal Makbetu, ko droši vien regulāri pārlasīja vai atkal un atkal skatījās teātrī. “Vai jūs atceraties,” viņa jautāja, “ko Makbets apgalvo, ka esot dzirdējis brīdī, kad nogalināja Dankanu? Tie ir ļoti slaveni vārdi.” “Šobrīd nespēju tos atsaukt atmiņā, taču, ja jūs man atgādinātu...” atvainojās mūsu pārstāvis. “Makbetam šķiet, ka viņš ir dzirdējis kādu balsi kliedzam: Macbeth does murder Sleep, the innocent Sleep.” (Un Luisa to mūsu priekšstāvim bija iztulkojusi kā “Makbets noslepkavo Miegu, nevainīgo Miegu”.) “Nu, un es,” piebilda angļu dāma, “tik negaidīti atstādināta, jutos tā, it kā mani būtu noslepkavojuši miegā, es biju tas nevainīgais Miegs, kas atdusas, ticot, ka visapkārt ir draugi, ļaudis, kuri mani modri sargā, taču šie paši draugi mani aizmigušu nodūra tāpat kā Makbets, Glamiss, Kaudors. Visļaunākie ienaidnieki ir mūsu draugi, mans draugs,” viņa gluži nevajadzīgi brīdināja mūsu valsts vadītāju, kura noieto ceļu visā garumā iezīmēja paša nokauto draugu līķi. “Nekad neuzticieties tiem, kuri jums ir vistuvākie, tiem, kurus šķietami nekad nav vajadzējis piespiest jūs mīlēt. Un neguliet, lai arī drošībā nodzīvotie gadi mūs iemidzina un mēs pierodam justies droši. Es uz mirkli aizmigu, juzdamās pasargāta, un, re, kas ar mani notika.” Un izbijusī augstā amatpersona izteiksmīgi norādīja uz visapkārt redzamajām mantu kastēm, it kā tās būtu apkaunojuma zīmes vai asins lāses, kas nolijušas, viņu slepkavojot. Drīz pēc tam viņas bijušais spāņu kolēģis devās prom uz pārrunām ar viņas pēcteci jeb, citiem vārdiem sakot, viņas Makbetu, Glamisu, Kaudoru.

Tas visā šai ilgajā laikā bija Luisas vienīgais darbs, lai gan nevar teikt, ka viņa būtu bijusi bezdarbīga: mūsu mājas arvien vairāk līdzinājās mājām, un viņa pati arvien vairāk kļuva par īstu vedeklu, bet arī to man no viņas nemaz nevajadzēja.

Ženēvā man nav neviena drauga vai draudzenes, kas tur dzīvotu pastāvīgi, normālā dzīvoklī, tāpēc tās nedēļas, ko pavadīju, tulkojot ECOSOC Cilvēktiesību komisijai, aizritēja mikrokopiski mazā, mēbelētā īres dzīvoklītī, un manas vienīgās izklaides bija vakaru pastaigas pa tukšo pilsētu, gājieni uz kino, kur filmas rāda ar titriem trīs valodās, reizēm vakariņas ar kolēģiem vai tēva vecajiem draugiem (tēvs savos braucienos ir iepazinies un iedraudzējies ar neskaitāmiem cilvēkiem) un televīzijas skatīšanās, jo to var skatīties visur un vienmēr, televizors ir vienīgais, kā netrūkst nekur. Astoņas Ņujorkas nedēļas bija paciešamas, brīžiem pat patīkamas un piesātinātas, pateicoties Bertas sabiedrībai un visam viņas stāstītajam (kā jau iepriekš minēju, es pēc viņas vienmēr mazliet ilgojos un mēnešiem ilgi pietaupu viņai visādas ziņas), turpretī Ženēvā pavadītās izrādījās ārkārtīgi nomācošas. Es nekad neesmu bijis pārliekā sajūsmā par savu darbu, taču šajā pilsētā, turklāt ziemā, tas man kļuva neizturams, jo mocības parasti sagādā nevis pats darbs, bet gan tas, kas mūs pēc darba sagaida vai negaida - pat tad, ja šīs gaidas saistās tikai ar pastkastītes izčamdīšanu. Ženēvā pēc darba mani nekad negaidīja nekas un neviens: tik vien kā īsas telefona sarunas ar Luisu (viņas īsās, vairāk vai mazāk mīļās frāzes nozīmēja tikai to, ka attiecīgajā vakarā ar bezmiegu varēšu mocīties vien pāris stundu, nevis nebeidzami ilgi) un improvizētas vakariņas, lielākoties pagatavotas turpat manā dzīvoklī, — nekad nekas īpaši sarežģīts vai īpaši smakojošs, bet tik un tā viss nenovēršami piesūcās ar ēdienu smakām, jo mans virtuves kakts un guļvieta atradās vienā un tai pašā telpā. Divreiz - kad šai pilsētā biju pavadījis divdesmit dienas un kad bija pagājušas trīsdesmit piecas — uz garu nedēļas nogali (katrreiz uz četrām naktīm) pie manis ciemos atbrauca Luisa; patiesībā viņai nebija iemesla ciemoties pie manis tik reti un tik īsi, jo nekādu neatliekamu pienākumu vai stingru darba grafiku viņai nebija. Taču viņa itin kā paredzēja, ka arī es pavisam drīz pametīšu šo ārštata apkārtbraukātāja darbu, kura dēļ pārāk daudz laika iznāk pavadīt ārpus savas valsts, un likās, ka viņai daudz svarīgāk šķiet nevis pavadīt mani gaistošajā un nepastāvīgajā, kam jau ir lemts drīz izbeigties, bet gan sagatavot un nostiprināt augsni pastāvīgajam, tam, pie kā es drīz atgriezīšos, lai iesakņotos uz palikšanu. It kā viņa pilnībā būtu pārgājusi jaunajā stāvoklī un apglabājusi visu agrāko, turpretī es vēl būtu piesaistīts savai vecpuiša dzīvei, iestrēdzis kādā nedabiskā, nevēlamā un neiederīgā tās pagarinājumā; it kā viņa būtu apprecējusies, bet es vēl ne; it kā viņa gaidītu sava apkārtklīstošā vīra atgriešanos mājās, bet es vēl tikai gatavotos kāzām; Luisa jau bija iekārtojusies jaunajos apstākļos, un viņas dzīve bija mainījusies, turpretī manējā - kad biju prom no mājām - joprojām bija tāda pati kā agrākajos gados.

Vienā no viņas viesošanās reizēm devāmies vakariņās kopā ar kādu mana tēva draugu (jaunāku par Ransu un gadus piecpadsmit vecāku par mani), kurš uz vienu nakti bija iegriezies Ze-nēvā pa ceļam no Lozannas vai Lucernas, vai Lugānas (es pieņemu, ka slepenus un netīrus darījumus viņš kārtoja visās šajās pilsētās) un bija ļoti ietekmīgs cilvēks, es teiktu, cilvēks, kurš vienmēr turējās ēnā, līdzīgi kā mans tēvs tolaik, kad strādāja Prado muzejā, jo profesors Viljaloboss (tā viņu sauca) galvenokārt ir pazīstams (taču tikai īpaši smalkai un izglītotai publikai) ar saviem pētījumiem par spāņu 18. gadsimta glezniecību un arhitektūru, lai gan visiem zināma ir arī viņa īpatnā bērnišķība. Vēl šaurākā ļaužu lokā, kas ar tik smalku lasāmvielu neaizraujas, viņu pazīst kā vienu no lielākajiem akadēmiskās un politiskās vides intrigantiem Barselonā, Madridē, Seviljā, Romā, Milānā, Strasbūrā un pat Briselē (un, protams, arī Ženēvā; taču, Vilja-lobosam par sarūgtinājumu, viņa vara pagaidām neiesniedzas ne Vācijā, ne Anglijā). Kā jau pienākas tik eksaltētam un drudžaini rosīgam cilvēkam, gadu gaitā viņš ir pieskāries arī citām pētījumu jomām, un Ranss, piemēram, vienmēr ir apgalvojis, ka augstu vērtē viņa īso, taču spožo darbu par Prinča namiņu Eskorialā, ko es neesmu lasījis un, baidos, nekad nelasīšu. Šis profesors dzīvo Katalānijā, tāpēc katru reizi, atbraucis uz karalistes galvaspilsētu, viņš ir tik aizņemts ar visdažādākajām darīšanām, ka viegli var atrast aizbildinājumu, lai neapciemotu manu tēvu. Taču viņi abi diezgan regulāri sarakstās, un profesora Viljalobosa vēstules (ko Ranss uzjautrināts man ne reizi vien ir devis lasīt) var lepoties ar tīšuprāt veclaicīgu un izpušķotu stilu, un reizēm šī savdabība izpaužas arī viņa runasveidā vai, pareizāk, daiļrunīgumā; viņš ir cilvēks, kurš, sadūries ar kādu šķērsli vai iekūlies nepatikšanās, nemūžam neteiks: “Nu ir ziepes!”, viņš teiks: “Esam iekļuvuši kutelīgā situācijā.” Es viņu agrāk biju sastapis tikai retu reizi un pavisam īsi, taču kādā pirmdienas pēcpusdienā (intriganti nekad neceļo nedēļas nogalēs) viņš pēc Ransa norādījumiem man piezvanīja (tāpat kā Ņujorkā man bija piezvanījis tas augstais spāņu ierēdnis ar dejotkāro un mākslīgi uzlaboto sievu), lai šajā caurceļošanas vakarā vienam nevajadzētu skumt viesnīcas numurā (vietējie intriganti pēc rūpju un intrigu pilnas dienas atgriežas mājās un ārzemju intrigantu līdz ar tumsas iestāšanos pamet likteņa varā). Kaut arī man nebūt negribējās šādi izšķiest vienu no nedaudzajiem vakariem ar Luisu, patiesībā nekas konkrēts mums nebija ieplānots, ja neskaitām vārdos neizteikto vienošanos pavadīt to kopā, un šādas vienošanās laulības dzīvē var pārkāpt bez tālejošām sekām.

Viljaloboss vēlējās mūs ne vien ielūgt vakariņās, bet arī iespaidot un pārsteigt - droši vien sevišķi Luisu vai arī viņu citādi nekā mani. Viņš nekaunīgi (bet, cik varu spriest, nekaunība viņam ir ierasta lieta) kritizēja profesiju, kuru biju izvēlējies vai kuras virzienā man bija paslīdējusi kāja. - Kur tad ar tādu darbu var tikt? - viņš jautāja, savilcis gaļīgās un mitrās lūpas (tās bija dabiski mitras, taču viņš arī dzēra daudz vīna) pārākuma vīpsnā, it kā būtu mans tēvs (vecāku draugi reizēm iedomājas, ka ir mantojuši tiesības tēvišķi izturēties pret to bērniem). Luisai gan viņš nepārmeta, ka tā aizgājusi maldu ceļus, -varbūt tāpēc, ka viņa par tulku faktiski vairs nestrādāja, vai varbūt tāpēc, ka, viņaprāt, Luisai nemaz nevajadzēja nez kur doties pa to vai citu ceļu. Viņš bija simpātisks, pašapmierināts, demonstratīvi viszinīgs, koķets, manierīgs, sīkumains un laipns, viņš tīksminājās par savu pieredzi un to, ka nekas viņu nevar šokēt, lepojās, ka zina nevienam neatklājamus noslēpumus un izprot visus pasaules notikumus - gan vakarējos, gan tos, kas notikuši pirms četriem gadsimtiem. Kad jau ēdām desertu, viņš piepeši uz vairākām minūtēm apklusa, it kā viņu pēc drudžainās eksaltācijas būtu uzveicis negaidīts nogurums vai it kā viņš būtu ievēlies drūmu domu bezdibenī, - varbūt viņš bija nelaimīgs un tagad pēkšņi to atcerējās. Katrā ziņā šim cilvēkam bija talants no vīzdegunīgas pašapmierinātības vienā mirklī pārslēgties uz nomāktību, kurā nebija jaušams nekas tēlots vai samākslots. It kā viņš mēmi teiktu: “Kāda gan tam visam nozīme?” Saruna apsīka (iepriekš viņš pēc savas iniciatīvas bija nesis visu tās smagumu), Viljalobosa skatiens aizklīda nez kādos tālumos, bet roka ar karotīti, kas bija sniegusies pēc nākamā aveņu tortes kumosa, sastinga gaisā.

- Vai tev kas notika? - apvaicājās Luisa un pieskārās viņa dilbam.

Profesors Viljaloboss nolaida karotīti, noknieba ar to gabaliņu kūkas un tikai tad atbildēja, it kā viņam būtu vajadzīga kāda fiziska kustība, lai izkļūtu no iekšējā apstulbuma.

- Nekas. Nekas. Kas lai man būtu noticis, dārgā? - Un viņš tēloja, ka pēkšņais domīgums bijis tikai tēlots. Tad viņš atguvās pilnībā un ar izteiksmīgu karotītes mājienu piebilda: - Tavs vīratēvs, par tevi stāstot, patiešām neko nav pārspīlējis. Saki visu, ko vēlies, un es tavas vēlmes piepildīšu.

Viņš bija izdzēris stipri daudz. Luisa īsi, mehāniski iesmējās un noprasīja:

- Cik sen tu viņu jau pazīsti?

- Ransu, vai? Senāk nekā viņa paša dēls, tavs jaunizceptais, šeit klātesošais vīrs. - Tas gan man nebija zināms, jo cilvēki jau parasti neinteresējas par to, kas noticis pirms viņu dzimšanas un kā tajos tālajos laikos veidojušās tuvinieku draudzības. Profesors, kuram patika izrādīt pārākumu ikvienā jomā, turpināja, vērsdamies pie manis: - Iedomājies, es pazinu tavu māti un tavu tanti Teresu agrāk, nekā ar viņām iepazinās Ranss. Mans tēvs, kurš pēc profesijas bija ārsts, mēdza apciemot tavu vectēvu, kad brauca uz Madridi. Es šajos braucienos tēvu reizēm pavadīju un tā ar viņiem visiem iepazinos, taisnību sakot, tā bija tikai tāda pavirša pazīšanās, un tavu tēvu tolaik es vispār zināju tikai pēc izskata. Esmu gatavs saderēt, ka tu nezini, no kā nomira tavs vectēvs.

- Domāju, ka no sirdslēkmes, - nedroši atteicu. - Patiesībā es skaidri nezinu, viņš nomira neilgi pirms manas dzimšanas, un par tādām lietām jau parasti neviens neinteresējas.

- Slikti, - atbildēja profesors, - par visu vajag interesēties, jo ar tādu vienaldzību nekur tālu nevar tikt. Medicīniski runājot, viņš nomira ar infarktu, taču, mākslinieciski runājot, proti, runājot par to, kā cilvēki patiešām mirst un kas īstenībā ir svarīgs, viņš nomira no uztraukumiem, no pārdzīvojumiem un bailēm, nomira tava tēva dēļ. Ikvienu slimību izraisa kaut kas, kas nav slimība. — Profesoram Viljalobosam patika likt lietā teatrālus efektus neatkarīgi no tā, vai stāstāmais bija vai nebija noslēpums.

- Mana tēva dēļ? Kāpēc mana tēva dēļ?

- Ranss viņam burtiski izraisīja paniku, kopš neilgi pēc kāzām bija nomirusi tava tante Teresa. No Ransa viņš baidījās kā no paša velna. Tās bija māņticīgas bailes. Jo tu taču zini, kas notika, vai ne?

Profesors nerunāja aplinku mājieniem, kā bija darījis Kustar-dojs. Viņš uzreiz ķērās pie lietas, būdams nešaubīgi pārliecināts, ka visu ir vērts zināt un ka zināšanas nekad nevar būt kaitīgas, bet, ja tās tomēr kādam kaitē, atliek vienīgi samierināties. Un tad es nodomāju - tas bija kā uzplaiksnījums -, ka būšu spiests uzzināt: it kā stāsti, kas gadu gadiem gulējuši dziļā miegā, būtu pamodušies un nu vairs nebūtu apturami, - tos varētu mēģināt mazliet aizkavēt, taču labuma no tā nebūtu nekāda. “Es nedomāju, ka ar laiku kaut kas izbeidzas,” gultā bija teikusi Luisa, īsu mirkli pirms mana roka pieskārās viņas krūtīm, “viss joprojām paliek turpat un gaida, kad tam atkal ļaus atgriezties.” Manuprāt, viņa to pateica ļoti precīzi. Varbūt tiešām pienāk brīdis, kad notikumi paši grib tikt izstāstīti, lai pēc tam varētu dusēt mierā vai varbūt beidzot pārvērsties izdomātos nostāstos.

- Jā, es zinu, ka viņa nošāvās. - Un es atzinu, ka zinu, lai gan patiesībā man nebija ne pārliecības, ne skaidrības, tik vien kā nesen no Kustardoja uzklausītas baumas, ko pats biju pastāstījis tālāk Luisai.

Profesors Viljaloboss turpināja dzert vīnu un tagad milzu ātrumā ēda tortes gabalu, zibinādams karotīti kā sava tēva, mediķa, skalpeli. Pēc katra kumosa vai vīna malka viņš noslaucīja salvetē mitrās lūpas, kas arī pēc slaucīšanas palika mitras. Un arī par šo jautājumu viņš zināja vairāk nekā es.

- Mani vecāki bija tur, kad tas notika, to gan jūs droši vien nezināt. Viņi tur bija ielūgti pusdienās. - Viņš lietoja daudzskaitļa formu “jūs droši vien nezināt”, kā jau bieži mēdz darīt, uzrunājot precētu pāri. - Barselonā viņi atgriezās pārbijušies un satriekti, un es par šo gadījumu dabūju dzirdēt daudzas reizes. Tava tante piecēlās no galda, paņēma tava vectēva pistoli, to pielādēja, aizgāja uz vannasistabu un tur iešāva sev krūtīs. Mani vecāki viņu redzēja mirušu, un tāpat viņu redzēja visa ģimene, izņemot tavu vecomāti, kas uz dažām dienām bija izbraukusi ārpus Madrides un ciemojās pie savas māsas, kas dzīvoja Sego-vijā vai Eskorialā.

- Segovijā, - teicu. Vismaz to es zināju.

- Varētu teikt, ka viņai paveicās, lai gan varbūt tava tante ar to bija rēķinājusies, ej nu sazini. Toties tavs vectēvs nekad vairs neatguvās pēc tam, kad bija redzējis savu asinīm noplūdušo meitu guļam uz vannasistabas grīdas ar saplosītām krūtīm. Pusdienu laikā Teresa bija izturējusies vairāk vai mazāk normāli, tikai bijusi nerunīga un klusa, gandrīz neko nebija ēdusi un neko nestāstījusi, un esot izskatījies, it kā viņa bez iemesla justos nelaimīga, un viņa tikai pirms nedēļas bija atgriezusies no kāzu ceļojuma. Bet to visu mani vecāki rekonstruēja tikai pēc tam, jo pusdienu laikā neviens nevarēja nojaust, kas notiks. — Un tad Viljaloboss turpināja stāstīt visu, ko es nebiju gribējis uzzināt, taču uzzināju. Viņš stāstīja vairākas minūtes no vietas. Stāstīja visos sīkumos. Stāstīja un stāstīja. Lai to nedzirdētu, es būtu varējis vienīgi piecelties un aiziet. Un tad, pirms ieturēt pauzi, Viljaloboss piebilda: - Visi teica, ka Ransam briesmīgi neveicas, jo viņš jau otrreiz bija kļuvis par atraitni. - Tad viņš uz kādu brīdi pieklusa un piebeidza aveņu kūku, kas visu šo laiku bija gaidījusi pusaprīta (karotīte atkal daiļrunīgi sastingusi gaisā), kamēr viņš atstāstīja vissīkākās detaļas, neaizmirstot pieminēt arī citu kūku - saldējuma torti, kas izkusa neapēsta. Taču mēs ar Luisu joprojām neko neteicām, tā nu viņš nolika ēdamrīku šķīvī un, kā jau profesoram pieklājas, atgriezās pie tā, ar ko bija sācis. - Tu vari iedomāties, ka vēlāk, kad Ranss apprecējās ar tavu māti, tavs vectēvs dzīvoja nemitīgās bailēs. Stāsta, ka viņš, ieraugot tavu tēvu, katru reizi esot nobālējis un saķēris galvu rokās. Tava vecāmāte bija izturīgāka, turklāt viņa nebija redzējusi savu mirušo meitu, tikai tās kapu. Pēc tam jau tavs vectēvs ilgi vairs nedzīvoja, un to laiku, kas viņam vēl bija atlicis, viņš pavadīja kā uz nāvi notiesātais, kurš nezina sprieduma izpildes datumu un katru rītu mostas, baidīdamies, ka pienākusi mūža pēdējā diena. Lai gan šis salīdzinājums nav diez ko precīzs, jo viņš baidījās par savas meitas, vienīgās atlikušās meitas, dzīvību. Viņš vairs nespēja gulēt. Nodrebēja katru reizi, kad atskanēja telefona vai durvju zvans, pienāca vēstule vai telegramma, un tavi vecāki nemaz nedevās kāzu ceļojumā, tas būtu licies nepiedienīgi, un patiesībā, kamēr tavs vectēvs bija dzīvs, viņi vispār nebrauca nekur ārpus Madrides. Mans tēvs teica, ka nekad mūžā neesot redzējis citu gadījumu, kad cilvēks tik nepārprotami nomirst no bailēm kā tavs vectēvs. Infarkts bija tikai viena iespējamā izpausme, tikpat labi tas būtu varējis notikt citādi, tā viņš teica. Pēc tava vectēva nāves mūsu ģimenes vairs tik bieži nekontaktējās. Un ar Ransu es attiecības atjaunoju tikai pēc daudziem gadiem un pavisam no citas puses. Tā redz. - Viņa pēdējos vārdos skanēja apmierinājums, jo galu galā visiem patīk piegādāt jaunas ziņas. Profesors pieaicināja viesmīli un dīvainā kārtā, jau apēdis kūku, palūdza vēl sieru plati un tai klāt vīnu. - Esmu izbadējies, šodien neēdu pusdienas, - viņš atvainojās.

Mēs ar Luisu jau dzērām kafiju. Vajadzēja uzdot divus jautājumus, divus būtiski svarīgus jautājumus, ko būtu ļoti grūti neuzdot, jo sevišķi, ņemot vērā, ka tos izteikt gribējām un varējām mēs abi. Patiesībā abi šie jautājumi bija domāti manam tēvam, taču viņš bija tālu un ar viņu par sen pagājušiem laikiem runāt nebija iespējams. Vai varbūt tomēr bija iespējams: man piepeši iešāvās prātā mazticama iespēja, ka Ranss pats pirms dažiem mēnešiem man uzsūtījis Kustardoju un pēcāk Viljalo-bosu, lai tie man šo to pastāstītu un pamazām sagatavotu stāstam, ko viņš vēlas man atklāt tieši tagad - varbūt tāpēc, ka pirmoreiz biju apprecējies; viņš to bija darījis trīsreiz, un divreiz viss bija beidzies slikti vai — kā visi bija teikuši tolaik un tikko bija atkārtojis profesors - viņam briesmīgi neveicās. Taču Ranss man bija uzsūtījis arī to augsto spāņu ierēdni un viņa sievu, svilpasd ar viltotajām krūtīm, un tie gan man neko nebija stāstījuši. Mēs ar Luisu ierunājāmies gandrīz reizē:

- Bet kāpēc viņa izdarīja pašnāvību? - jautāja Luisa, apsteigdama mani par pussekundi.

- Kas bija pirmā sieva? - jautāju es, par pussekundi atpaliekot.

Profesors uzlika uz sava šķīvja krēmīgus brī un kamambēra gabalus. Mazliet pirmā viņš uzzieda uz grauzdiņa, taču, ceļot pie mutes, tas sabirza gabalos. Lūpās iekniebts palika gabals, kas vienam kumosam bija par lielu, piedevām viņš notraipīja gan žaketes atloku, gan galdautu.

- Kāpēc viņa izdarīja pašnāvību, nav zināms, - viņš atbildēja ar pilnu muti, taču secīgi un nesteidzīgi, kā vērsdamies pie studentu auditorijas, kas viņu apbērusi ar jautājumu krusu. Viņš uzdzēra pamatīgu malku vīna, lai palīdzētu sieram tikt lejā. - To nezināja pat tavs tēvs, vismaz tā viņš teica. Ap deserta laiku ieradies sievastēva mājās, viņš bija tikpat pārsteigts un satriekts kā visi pārējie - gan tie, kas jau bija uz vietas, gan tie, kas ieradās vēlāk, tikai viņa sāpes bija vēl lielākas. Viņš teica, ka attiecībās viss esot bijis lieliski, viņi neesot strīdējušies, nekas īpašs neesot noticis, viņi esot bijuši laimīgi. Izskaidrojuma nebija, arī Ranss to nezināja. Viņš teica, ka neesot ievērojis neko savādu, kad viņi no rīta šķīrušies un kā vienmēr atvadījušies ar ierastajiem vārdiem, kādus nu divi nesen precējušies cilvēki viens otram saka un kādus jūs abi varbūt teiksiet šonakt vai rīt. Ja tā tiešām ir taisnība, tad Ranss visus šos gadus droši vien ir drausmīgi mocījies ar neatbildētiem jautājumiem. Tava māte viņam ļoti palīdzēja. Varbūt Ransam vajadzēja tikt skaidrībā, vai Teresa nav dzīvojusi dubultu dzīvi, kuras pašnāvnieciskā puse viņam bija sveša. Tā mēdz gadīties. Pieņemu, ka viņš nevienam neko neteica, ja kaut ko noskaidroja. Es nezinu. - Profesors noslaucīja muti, un šoreiz tas patiešām bija nepieciešams, jo uz lūpām viņam bija gan grauzdiņa drupatas, gan bālas brī pēdas.

- Žaketes atloks, - norādīja Luisa.

Profesors nopētīja savu apģērbu pārsteigts un sarūgtināts. Tā bija Gigli žakete, ļoti dārga. Viņš neveikli mēģināja atloku notīrīt, izsmērēdams sieru vēl vairāk. Luisa samitrināja ūdenī savas salvetes stūri un viņam palīdzēja, viņa samitrināja salvetes stūri tāpat, kā es biju samitrinājis dvieļa stūri Havanas viesnīcas vannasistabā, lai atvēsinātu viņai seju, kaklu, skaustu (garie, izspūrušie mati bija pielipuši pie ādas, un daži stiepās pāri pierei kā smalkas grumbiņas, kas uzradušās no nākotnes, lai uz mirkli liktu viņas vaibstiem satumst).

- Kā tu domā, vai paliks pleķis? - jautāja profesors. Viņš bija ārišķīgs cilvēks un, par spīti platajai sejai, izskatījās visai cienīgi.

- Nezinu.

- Gan jau noskaidrosim, - profesors noteica, ar izstieptu vidējo pirkstu nicīgi piebakstīdams notraipītajam, dārgajam Romeo Gigli atlokam. Viņš uzzieda kamambēru (ne jau uz atloka, uz nākamā grauzdiņa, viņam patika jaukt kopā dažādas garšas), iemalkoja vīnu un turpināja, sarunas pavedienu šai starpgadījumā nepazaudējis: - Savukārt, ja runājam par pirmo sievu, es neko daudz nezinu. Vienīgi to, ka viņa bija kubiete, tāpat kā tava vecāmāte. Ranss diezgan ilgi dzīvoja Kubā, kā tu droši vien zini, gadu vai divus, tas varēja būt piecdesmitais gads, vai ne? Liekas, viņam tur bija kaut kāds amats vēstniecībā, ne? Laikam kultūras atašejs? Tu nezini? Es visu šo laiku esmu uzskatījis, ka viņš tur bija tāds kā Batistas padomnieks kultūras jautājumos. Vai viņš tev nav par to stāstījis?

Profesors no manis gaidīja kādu precizējumu līdzīgi kā ar Segoviju. Taču es vispār nebiju zinājis, ka mans tēvs ir dzīvojis Kubā. Gadu vai divus.

- Kas ir Batista? - jautāja Luisa. Viņa ir jauna un izklaidīga, un, ja vien viņa netulko, atmiņa viņai nav nekāda labā.

- Es nezinu, - teicu es, atbildot Viljalobosam, nevis Luisai. - Man nebija ne jausmas, ka viņš ir dzīvojis Kubā.

- Ak tad arī par to tu neinteresējies, - nekaunīgi atteica profesors. - Nu labi. Tieši tur viņš apprecējās ar to sievieti un, cik man zināms, tur iepazinās arī ar tavu māti un tanti, jo viņas tobrīd uz dažiem mēnešiem bija ieradušās Havanā līdzi tavai vecaimātei, kura tur gribēja nokārtot kaut kādas mantojuma lietas vai arī vienkārši pirms vecumdienām apskatīt savas bērnības vietas. Nezinu. Paturiet prātā, ka viss, ko es tagad stāstu, ir tikai druskas no sen dzirdētām manu vecāku sarunām, kas nebija domātas manām ausīm. - Profesors Viljaloboss taisnojās un vairs nestāstīja ar agrāko labpatiku, viņam nepatika šaubīties par paša izklāstītajiem faktiem, viņš ienīda nepilnīgo un neprecīzo un varēja rakstīt tikai monogrāfijas par mākslas darbiem, bet nemūžam biogrāfijas, jo biogrāfijas nekad nebeidzas. Viņš iemeta mutē trifeli, vienu no tām, kas mums bija atnestas kopā ar kafiju. Kustība bija tik strauja, ka neesmu par to pārliecināts (viņš to iemeta mutē kā tableti); un viņš taču vēl nebija ticis galā ar sieru, nevar būt, ka viņš jauktu kopā tik atšķirīgas garšas. Katrā ziņā uz šķīvja tagad bija par vienu trifeli mazāk. — Lai būtu kā būdams, savas meitas viņa bija paņēmusi līdzi, uz mēnešiem trim, ja nemaldos. Toreiz Ranss ar viņām iepazinās tikai pavirši, ar tavu tanti viņš saderinājās daudz vēlāk, kad jau bija atraitnis un atgriezies Madridē. Kā var saprast, viņš bija izskatīgs puisis, viņš jau arī tagad par izskatu nevar sūdzēties. Skumjš atraitnis un liels joku plēsējs, neatvairāms salikums. Tolaik viņš nēsāja smalkas Ūsiņas, šķiet, viņš tās nodzina pirms trešajām kāzām un vairs nekad neataudzēja, varbūt māņticības dēļ. Taču par pirmo sievu es gandrīz neko nezinu. - Likās, profesors pārdzīvo, ka iepriekš nav nojautis šādu sarunas pavērsienu un laikus nav varējis ievākt vairāk informācijas. Bet varbūt ievākt vairāk informācijas nemaz nebija iespējams. - Jūs jau zināt, kā notiek: par tiem mirušajiem, kam uzradies aizstājējs, runā maz vai nemaz, katrā ziņā ar pašu aizstājēju par tiem nerunā. Skaidrs, ka ar tavu ģimeni vai viņu paziņām nevarēja runāt par svešinieci, kura iepriekš bija ieņēmusi vietu, kas tagad piederēja tavai tantei Teresai. Uz visiem notikumiem var skatīties divējādi: pagātnes vai nākotnes rakursā, vai ne? Un skats ievērojami atšķiras atkarībā no tā, kuru rakursu izvēlamies. Katrā ziņā es gribu teikt, ka, manuprāt, visi par šo pirmo sievu zināja, taču neviens sevi neapgrūtināja ar viņas pieminēšanu, jo šī kubiete bija viena no tiem cilvēkiem, par ko klusībā sprieda, ka labāk būtu bijis, ja viņa nemaz nebūtu eksistējusi. Protams, no viņas pieminēšanas nevarēja izvairīties, kad tava tante nošāvās, tad gan viņu īsi atcerējās, jo Ranss otrreiz bija kļuvis par atraitni. Kad Teresu aizstāja tava māte, viņa tādu pašu likteni nepiedzīvoja, jo māsu neaizmirst, lai arī cik neērta būtu bijusi viņas agrākā loma, bet svešinieci aizmirst. Un tie bija citi laiki. - Profesors gandrīz vai nopūtās.

- Manu vecāku mājās vienmēr stāvēja tantes portrets, - es ieminējos, laikam gan gribēdams mierināt Viljalobosu: visi fakti viņam nebija zināmi, bet varbūt vismaz būs patīkami uzzināt, ka minējumi bijuši pareizi.

- Jā gan, - viņš noteica, it kā viņam šis apstiprinājums neliktos svarīgs (taču tas viņu nenoliedzami iepriecināja). Viņš atstūma nostāk siera šķīvi, beidzot sajutis sātu. Tomēr nē, viņš atkal pievērsās trifelēm un pasūtīja kafiju arī sev. Atbīdot šķīvi, viņš pret tā netīro malu mazliet bija nosmērējis Gigli piedurkni. Nu viņš sēdēja, sakrustojis rokas uz galda, bet tik un tā izskatījās elegants.

- Un no kā viņa nomira? - jautāja Luisa.

- Kas? - atvaicāja profesors.

- Pirmā sieva, - atbildēju es, un, man šķiet, Luisa saprata, ka ar šiem vārdiem es vienlaikus saku vēl ko citu: “Lai jau būtu”, “Turpini”, “Tu uzvarēji”, “Uz priekšu” vai ko tamlīdzīgu. Bet, ja arī es ko tādu teicu, tas bija domāts viņai, nevis Viljalobosam.

- Jums vajadzēs man piedot, taču arī to es īsti labi nezinu. -Šāda atbilde profesoram sagādāja īstas mocības, un viņš pievērsās vīnam. Nospriedu, ka viņš drīz mainīs tēmu, nebūdams radis tik bieži atkārtot “es nezinu”. Pagaidām viņš vēlreiz taisnodamies atvainojās: - Man ar tavu tēvu drīzāk ir pētnieciskas nekā personiskas attiecības, lai gan mēs viens otru augstu vērtējam arī tīri cilvēciski. Visu, kas man zināms, es zinu no sava tēva, kurš jau daudzus gadus ir miris, bet ar Ransu es to visu nekad neesmu apspriedis.

- Nūja, tu par to neinteresējies, - es noteicu. Nevarēju savaldīties un neizteikt šo bezkaunību: mani vārdi bija netaisnīgi, taču viņš ko līdzīgu man bija veltījis vismaz trīsreiz.

Profesors caur briļļu stikliem nopētīja mani ar riebumu un

līdzjūtību, taču tas bija tēvišķs riebums, tāpat kā viss pārējais

viņa attieksmē pret mani. Nu labi, līdzjūtība bija profesoriska,nevis tēvišķa.

- Vairāk nekā tu, mazprātiņ. Vairāk nekā tu. - Viņa apvainojums bija veclaicīgs, nenopietns un didaktisks, tas mani gandrīz sasmīdināja, un redzēju, ka uz Luisu tas atstājis tādu pašu iespaidu. - Taču es zinu, kur katrās attiecībās ir robeža. Ar tavu tēvu es runāju par Viljanuevu un par Viljalpando, - teica Viljaloboss, - bet tu droši vien pat nezini, kas tie tādi ir.

- Es nezinu, kas tie tādi ir, - teica Luisa.

- Uzzināsi, — profesors atbildēja, it kā Luisa būtu nepacietīga audzēkne, kuru viņš nolēmis paturēt uz pēcstundām. - Bet ko es gribēju teikt: es īsti nezinu, no kā tā sieviete nomira. Un nezinu, kā viņu sauca. Bet tas notika turpat Kubā. Un vēl, bet to gan neuztveriet nopietni, jo es pat neesmu pārliecināts, ka tiešām esmu to dzirdējis, man liekas, ka viņa gāja bojā ugunsgrēkā. Skaidrs, ka tā ir ļoti nekonkrēta doma un varbūt ir radusies kādas tolaik redzētas filmas iespaidā, es jau biju tikai puika, kad visvairāk dzirdēju runājam par tavu tēvu un viņa otrreizējo kļūšanu par atraitni. Jūs esat jaunāki, jums tā droši vien vēl nenotiek, taču pienāk brīdis, kad sāk jukt kopā tas, ko esi redzējis pats, un tas, ko tev ir izstāstījuši citi; tas, kur esi piedalījies, un tas, ko tikai zini; tas, kas noticis tev pašam, un tas, par ko esi tikai lasījis. Patiesībā tas ir brīnums, ka lielākoties mēs to visu spējam atšķirt, un vispār jau mēs atšķiram diezgan labi, un tas ir dīvaini, jo visi stāsti un notikumi, ko mēs mūža laikā redzam un dzirdam, uzzinām no kino, televīzijas, teātriem, avīzēm, romāniem, uzkrājas un tos varētu pavisam viegli sajaukt. Jā, tas ir pārsteidzoši, ka lielākā daļa cilvēku joprojām zina, kas ar viņiem patiešām ir noticis. Daudz grūtāk ir atšķirt to, kas ir noticis ar citiem, un viņi mums to visu stāsta, taču mums tas izklausās pēc izdomājumiem vai arī pēc ļoti tālas realitātes, pēc realitātes, kas attiecas uz nepazīstamiem vai pagātnes cilvēkiem. Sacīsim, ka, atmetot ekstremālus gadījumus, mūsu personīgā atmiņa joprojām ir zināmā drošībā un pagaidām neskarta. To, ko cilvēks ir redzējis un dzirdējis pats, viņš atceras citādi nekā to, ko atceras no grāmatām un filmām, taču atšķirība nav tik liela, kad runa ir par to, ko ir redzējuši, dzirdējuši, pieredzējuši un uzzinājuši citi un pēc tam izstāstījuši mums. Un vēl jau ir arī viss tas, ko mēs paši izgudrojam.

Profesors Viljaloboss vairs netaisnojās, viņš ļāvās daiļrunības uzplūdiem. Un mainīja tēmu, iepriekšējā viņam bija apnikusi. Ar jaunu karotīti viņš maisīja kafiju, kam pēc negausīgās ēšanas bija pielicis saharīnu. Resns Viljaloboss nebija, taču par slaidu viņu arī nevarēja nosaukt. Garām gāja viesmīlis, un viņš tam palūdza cigāru. “Cigāru,” viņš teica, tas ir, viņš to teica franciski, bet es tagad iztulkoju.

— Man jūk kopā visas runas, ko es savā mūžā esmu tulkojis. Es neko no tām neatceros, - teicu, lai viņam izpatiktu un vismaz daļēji kompensētu nepelnīto nekaunību.

— Kas tas bija par ugunsgrēku? - Luisa tēmu mainīt vēl neļāva.

— Nezinu, - atbildēja profesors, - es pat nezinu, vai vispār bija kāds ugunsgrēks. Ap to laiku, kad nomira tava tante un par visu šo lietu runāja drusku vairāk, mani pasāka mocīt bailes, ka naktī nodegs māja, un es ļoti slikti gulēju. Tās ir pilnīgi normālas bērnības bailes vai vismaz bija tādas manos laikos, taču es tās saistu ar kaut ko redzētu vai dzirdētu, ar kādu, kurš aizmidzis sadeg savā gultā. Savukārt šis tēls man neskaidri saistās ar tava tēva pirmās sievas nāvi, taču patiesībā es nezinu, kāpēc, neatceros, vai kāds būtu ko tādu stāstījis, nezinu par to nāvi neko konkrētu, jo atšķirībā no Teresas nāves, tā mūs nekādi neskāra. Varbūt es to ainu redzēju kādā filmā, kur darbība risinājās tropos, tā mani stipri iespaidoja, un es sasaistīju šīs idejas: Kuba un ugunsgrēks, ugunsgrēks un kubiešu sieva. Tajos laikos bija daudz filmu, kur darbība risinājās tropos, tolaik tādas bija modē, droši vien pēc Otrā pasaules kara cilvēkiem gribējās redzēt un domās apceļot vietas, kas bijušas tālu no visas karadarbības, tādas kā Kārību salas un Amazonija.

Profesors Viljaloboss, lai arī ar zināmu piepūli, pilnīgi un galīgi mainīja tēmu, es nospriedu, ka viņam mūsu sabiedrība ir apnikusi. Tagad viņš droši vien no uguns vairs nebaidījās, jo, kad viesmīlis pienesa kārbu ar cigāriem, viņš bez šaubīšanās vienu izvēlējās (viņš pazina markas), to neapostīja (pieklājīgs cilvēks, bez gredzeniem pirkstos), pacēla pie mutes - pie mitrās mutes, kas vienmēr ir pilna un ir pārpilnība, - un ļāva, lai viņa sejai pārāk tuvu pieliek milzīgu liesmu. Šis cigārs nelāgi smakoja, bet es jau tos nesmēķēju. Profesors dažas reizes ievilka dūmu, un tikmēr viņa acis atkal aizklīda nezkurienē un prāts pievērsās drūmām domām. Arī tagad nelikās, ka viņš tēlotu: būdams tik nomākts un kluss, viņš mazliet izskatījās pēc tā angļu aktiera, kas pirms daudziem gadiem izdarīja pašnāvību Bar-selonā, kur Viljaloboss dzīvoja, Džordžs Sanders, tā viņu sauca, izcils aktieris. Varbūt profesors atkal bija atcerējies, ka ir nelaimīgs, un atcerējies to, ka šis nelaimīgums nav citu izstāstīts, izlasīts grāmatās, izgudrots vai daļa no kādas intrigas.

- Amazonija, - viņš noteica ar cigāru rokā. Ogle kvēloja.

Tovakar pēc klusa brauciena taksometrā mēs ar Luisu, atgriezušies dzīvoklī, runājām, lai arī pavisam īsi un jau gultā. Taču nav jēgas ko vairāk stāstīt par šo vakaru, jo man jāstāsta par citu, kas sekoja neilgi pēc tam vai (kas varbūt ir tas pats) nesen, precīzāk sakot, par tās dienas vakaru, kad atgriezos no Ženēvas, jo bija beigušās - vai gandrīz beigušās - manas astoņas darba un prombūtnes nedēļas, trīs nedēļas pēc tā vakara, par kuru droši vien nav jēgas stāstīt ko vairāk. Vai varbūt tomēr vēl jāpastāsta, jo tieši tovakar mēs noslēdzām vienošanos. Vai varbūt tomēr stāstīt nav vērts, jo tas, kas notika trīs nedēļas vēlāk, bija vienošanās un nejaušības, nejaušības un vienošanās sajaukums, kam pamatā varbūt un iespējams.

Es pasteidzināju atgriešanos mājās par divdesmit četrām stundām. Sākumā biju kļūdījies aprēķinos, jo biju piemirsis, ka pēdējā piektdiena Šveicē ir oficiāla brīvdiena un tāpēc mani darba pienākumi beidzas jau astotās nedēļas ceturtdienā, nevis piektdienā. Taču to es apjēdzu tikai šīs nedēļas pirmdienā un tūliņ apmainīju lidmašīnas biļeti no sestdienas uz piektdienu. Tovakar runāju ar Luisu pa telefonu un tāpat arī otrdienas un trešdienas vakarā, ceturtdien ne, bet nevienā no šīm sarunām es nepieminēju, ka esmu mainījis atgriešanās datumu, droši vien vēlējos viņai sagādāt nelielu pārsteigumu, un pieņemu, ka vēlējos arī redzēt, kā izskatās manas mājas, kad mani tur negaida, ko dara viņa, kāda ir bez manis, kurp dodas, cikos atgriežas un ar ko kopā, ja vispār ar kādu kopā, un ko uzņem ciemos. Un kurš stāv uz stūra. Gribēju pilnībā izkliedēt aizdomas; neviens negrib mocīties aizdomās, taču tās reizēm atgriežas pat tad, ja ir tikušas atmestas, atgriežas arvien vārgākas, ja dzīvojam ar kādu kopā, taču atgriežas tik un tā, vienalga, vai esam jautājuši un par atbildi dzirdējuši “Tas nebiju es” vai arī esam klusējuši, -galvenais, padarīt tās vārgākas. Šī bija nejaušībai uzticētā daļa.

Bet vienošanās tika noslēgta, jo šķita, ir pienācis laiks tikt skaidrībā par mājieniem, ko biju dzirdējis un nojautis jau deviņus mēnešus, kopš mūsu laulībām, agrāk gan ne - ne kopš mūsu iepazīšanās. Būtībā visu bija aizsācis mans tēvs tieši manā kāzu dienā, neilgi pēc ceremonijas Alkalā ielas Casino, kad aizkavēja mani nomaļus no citiem un uzdeva jautājumu, kuru es pats sev biju atkārtojis visu iepriekšējo nakti, ko biju pavadījis gandrīz bez miega, un no kura varbūt jau biju sācis atbrīvoties ceremonijas laikā. Bet tur un toreiz es no tā neatbrīvojos, un manas nelāgās izjūtas pieņēmās spēkā kāzu ceļojumā, Maiami un Ņūorleānā, un Mehiko, un visvairāk Havanā; varbūt, ja Luisa tur nebūtu apslimusi, manas draudīgās priekšnojautas būtu pazudušas līdzīgi, kā mākslīgi iekārtotais kopīgais miteklis man ar katru dienu šķiet dabiskāks un es pamazām aizmirstu to, kur iepriekš dzīvoju viens. Nav pagājis pat gads. Vienošanās tika noslēgta tai vakarā, par kuru nav vērts stāstīt ko vairāk, bet es tomēr vēl šo to pateikšu. Kad bijām atvadījušies no profesora Viljalobosa viņa vienas nakts viesnīcas priekšā (viņš nebija gana bagāts vai gana veikls, lai gribētu doties tālāk uz kādu no vietām, kur dejo satvērienā, vai arī pārāk skaidri bija atcerējies, ka ir nelaimīgs) un bijām atgriezušies manā dzīvoklī, Luisa tumsā teica (viņa to teica, nolikusi galvu uz spilvena, zem dūnu segas vienguļamajā gultā, kas tomēr bija gana plata diviem cilvēkiem, ja vien tie nevairās pieskarties viens otram): - Vai tu joprojām negribi zināt? Joprojām negribi, lai es to pajautāju tavam tēvam?

Baidos, ka manā atbildē izskanēja citas aizdomas: - Vai tad tu vēl neesi pajautājusi? Jūs taču tiekaties bieži.

Luisa neapvainojās, mēs visi saprotam, ka aizdomas reizēm pastāv. - Nē, skaidrs, ka es neko neesmu prasījusi, - viņa atteica, un balss neizklausījās aizvainota. - Un es to nedarīšu, ja tu negribi. Viņš ir mans vīratēvs, un es viņam jau esmu pieķērusies, taču svarīgākais ir tas, ka viņš ir tavs tēvs. Un tu noteiksi, vai man jautāt vai nejautāt.

Iestājās klusums, viņa mani nesteidzināja. Viņa gaidīja. Gaidīja nesteidzinot. Mēs viens otru neredzējām. Starp mums nebija palagu. Mūsu augumi skārās viens pie otra. Viņa skaidri lika saprast, ka Ransa iztaujāšana ir viņas, nevis mans uzdevums, un ne tik daudz tāpēc, ka droši ticētu, ka viņai Ranss visu izstāstīs, bet tāpēc, ka bija pārliecināta, ka man viņš nestāstīs neko. “Man viņš izstāstīs,” viņa reiz bija man teikusi, kad paļāvīgi gulējām mūsu kopīgajā gultā un gaisma bija ieslēgta. “Ko tu zini, varbūt viņš visus šos gadus ir gaidījis, kad tavā dzīvē parādīsies tāds cilvēks kā es, ko viņš varētu padarīt par starpnieku attiecībās ar tevi, jo tēvi un dēli savstarpējā saskarsmē reizēm ir šausmīgi neveikli.” Un vēl viņa visai pamatoti un augstprātīgi bija piebildusi: “Varbūt viņš tev par šiem notikumiem nekad nav stāstījis, jo nezina, kā to izdarīt, vai arī tu neesi mācējis viņam pareizi pajautāt. Es mācētu pajautāt tā, ka viņš man izstāstītu.” Un viņa bija turpinājusi, naivi un optimistiski sacījusi: “Izstāstīt var visu. Vajag tik sākt, un tad jau vārdi nāk cits pēc cita.”

Izstāstīt var visu, arī to, ko mēs negribam zināt un nejautājam, un tomēr klausāmies, kad mums to stāsta.

Viņu neredzēdams teicu: - Jā, droši vien būs labāk, ja tu pajautāsi.

Ievēroju, ka viņa ievēro neizlēmību manā balsī, un, bez šaubām, tieši tāpēc jautāja: - Vai tu gribi būt klāt vai gribi, lai es vēlāk tev izstāstu?

- Nezinu, - es atbildēju, - varbūt viņš nemaz negribēs runāt, ja tuvumā būšu es.

Luisa pieskārās man pie pleca, pieskārās nešaubīgi, it kā spētu mani saskatīt (viņa pazīst manus plecus, pazīst manu augumu). Un atbildēja: - Ja viņš ir gatavs stāstīt, nedomāju, ka viņš klusēs tavas klātbūtnes dēļ. Būs tā, kā gribēsi tu, Huan. - Viņa nosauca mani vārdā, lai arī neapvainoja un nelamāja, nebija uz mani dusmīga un, šķiet, netaisījās arī pamest. Taču varbūt viņa jau iepriekš nojauta, ka, atstāstot man to, ko viņai izstāstīs Ranss, būs spiesta paziņot nepatīkamus jaunumus. No manām lūpām neizskanēja nepārprotami vārdi, tādi kā “Lai jau būtu”, “Turpini”, “Tu uzvarēji”, “Uz priekšu”, tā vietā es teicu: - Es nezinu, nav jau nekādas steigas. Man jāpadomā.

- Kad izdomāsi, pasaki, - viņa atbildēja un noņēma roku man no pleca, lai gulētu. Mums bija kopīgs spilvens šī vārda burtiskajā nozīmē, un šajā naktī mēs viens otram vairs neko neteicām.

Mājās mūsu gultā ir divi spilveni, kā jau parasts laulātam pārim, un šī gulta bija saklāta tai pēcpusdienā, kad es, Luisu nebrīdinājis, atgriezos no Ženēvas dienu agrāk, nekā paredzēts. Atgriezos noguris, kā jau parasti cilvēki atgriežas no lidostas, atslēdzu durvis un uzreiz, nemaz nenoskaidrojis, vai mājās kāds ir, noglabāju atslēgas kabatā, līdzīgi kā Berta tās vienmēr ielika somā, lai neaizmirstu, kad atkal ies ārā no mājām. Turpat no durvīm saucu Luisu vārdā, taču neviens neatsaucās, pagaidām atstāju čemodānu un ceļasomu priekšnamā un devos uz guļamistabu, kur ieraudzīju kārtīgi saklāto gultu, tad gāju uz van-nasistabu, kam durvis stāvēja vaļā un iekšā viss izskatījās kā vienmēr, vienīgi dušas klausule bija nokritusi, nevis pakabināta uz balsta un uz āķiem karājās vienīgi Luisas dvieļi un peldmē-telis - tie visi ir tumši zili, manējie ir gaišzili, tāpat kā “Bila” peldmētelis, kas patiesībā bija Hotel Plaza piederums, un šos gaišzilos Luisa vēl nebija izņēmusi no skapja, kur tie stāvēja kopš manas aizbraukšanas. Aptvēru, ka nemaz nezinu, tieši kurā skapī tie glabājas, jo vēl pietiekami labi nepazinu mūsu māju, kas manas prombūtnes laikā vienmēr mainījās, bet es ceru, ka tagad ilgi vairs nekur projām nebraukšu. Devos tālāk uz virtuvi un redzēju, ka tā ir tīra, Luisa ir ļoti tīrīga un kārtīga; ledusskapis bija pa pusei piepildīts, piena gan nebija, nospriedu, ka vēlāk vajadzēs aiziet tam pakaļ. Viesistabā bija uzradusies jauna, agrāk neredzēta mēbele - ļoti patīkams, pelēks atpūtas krēsls, kura dēļ vietu bija mainījis turku dīvāniņš un šūpuļkrēsls, kurš reiz piederēja manai vecmāmiņai un kuru vēlāk Ranss izmantoja par papildinājumu oriģinālām pozām, izrādoties viesiem. Krēsls bija ērts, es to nekavējoties izmēģināju. Istabā, kurā strādāja Luisa, ja viņai gadījās kāds darbs, nekas neliecināja, ka viņa pēdējā laikā te kaut ko būtu strādājusi. (Varbūt kādu dienu šī kļūs par bērnistabu.) Istabā, kurā strādāju es, nebija nekādu pārmaiņu, uz U formas rakstāmgalda bija sakrauta kaudzīte man adresēta pasta, bet aplokšņu bija par daudz, lai es tūlīt ķertos pie tā izskatīšanas. Jau griezos atpakaļ uz gaiteni, kad ieraudzīju ko jaunu: pie vienas no sienām karājās zīmējums, kuru biju redzējis jau agrāk un kuru sauc (ja tam vispār ir nosaukums) Sievietes galva ar aizvērtām acīm. Nodomāju: “Tēvs atkal mums pasniedzis dāvanu vai arī pasniedzis dāvanu Luisai, un viņa to pakabinājusi manā istabā.” Beidzot atgriezos priekšnamā un, kā vienmēr daru, kad atgriežos mājās vai nonāku ceļojuma galapunktā, ķēros pie čemodāna izkrāmēšanas, steidzos centīgi salikt visu pa vietām, it kā šīs darbības joprojām būtu daļa no ceļojuma, bet ceļojumam būtu laiks beigties. Netīrās drēbes sabāzu veļasmašīnā, kur jau redzēju saliktus kādus Luisas apģērba gabalus, tām bija jābūt Luisas drēbēm, es nepētīju, tikai atvēru durtiņas un pieliku klāt savējās; mašīnu neieslēdzu, atstāju, lai Luisa izvēlas piemērotāko režīmu. Pēc dažām minūtēm soma un čemodāns bija tukši un nobēdzināti attiecīgajā skapī, kurš pārmaiņas pēc man bija zināms (gaitenī, virs mēteļiem), jo es pats tos no turienes biju izņēmis pirms prombraukšanas. Jutos ļoti piekusis, ieskatījos pulkstenī, Luisa varēja pārrasties kuru katru brīdi vai tikpat labi pēc vairākām stundām, bija vēl agra pievakare, un šajā laikā Madridē neviens nesēž mājās, šajā diennakts stundā tas nevienam nepatīk, visi iziet ielās kā histērijas vai izmisuma piemeklēti, lai arī to neviens neatzīst, visi iepērkas, drūzmējas pārpildītajos lielveikalos, aptiekās, iegādājas nevajadzīgas lietas, pēta skatlogus, pērk cigaretes, savāc bērnus no skolas, sēž tūkstošos kafejnīcu, bāru un kafetēriju, ēd un dzer, lai arī nav ne izsalkuši, ne izslāpuši, visa pilsēta ir uz ielas vai darbā, viss kūsā un mutuļo, neviens netup mājās atšķirībā no Ņujorkas, kur gandrīz visi dodas mājup pussešos vai sešos, vai pusseptiņos, ja pa ceļam grib izčamdīt pastkastīti Kenmoras vai Vecās Čelsijas pasta nodaļā. Izgāju uz terases un neredzēju nevienu stāvam uz stūra, lai ari visur bija simtiem mašīnu un milzums gājēju, kas, cits citu kavēdami un traucēdami, steidzās gan uz vienu, gan otru pusi. Iegāju vannasistabā, pačurāju, izmazgāju zobus. Atgriezos guļamistabā, atvēru mūsu skapi, iekāru tur žaketi, ko šai dienā biju valkājis, blakus redzēju Luisas kleitas, uzreiz ievēroju divas jaunas, vai trīs, vai piecas, ar savām sievišķīgajām lūpām tās noskūpstīju vai instinktīvi aizskāru, paberzēju seju pret šiem smaržīgajiem, inertajiem audumiem, un bārdas rugāji (vakarā atkal vajadzēs nodzīt, ja kaut kur iešu) tiem neļāva maigi slīdēt pa maniem vaigiem. Redzēju, kā lēnām sāk krēslot (bija piektdiena, bija marts). Atlaidos gultā, netaisījos gulēt, gribēju tikai mazliet atpūsties, segu nemaz neatsedzu (varbūt gultasveļa nebija svaiga, Luisa droši vien bija ieplānojusi to mainīt nākamajā dienā, pirms manas pārbraukšanas), arī kurpes nenoāvu, atgūlos slīpi tā, lai pēdas karātos pāri gultas malai un es nenosmērētu pārklāju.

Kad atmodos, laukā bija tumšs, tas ir, pa logu iespīdēja nevis dienas gaisma, bet gan laternu un neona izkārtņu atspīdumi. Gribēju ieskatīties pulkstenī, taču laiku ciparnīcā nevarēju saskatīt. Jau grasījos pastiepties un ieslēgt lampu uz naktsgaldiņa, kad sadzirdēju balsis. Tās skanēja mūsu dzīvoklī, viesistabā, kā man šķita, vēl biju apstulbis, bet ātri atguvos, manas acis aprada ar tumsu, guļamistabas durvis bija aizvērtas, droši vien es pats tās biju aizvēris, automātisks nakts paradums, kas nebija pazudis, lai arī astoņas nedēļas nebiju nakšņojis šajā istabā. Viena bija Luisas balss, tieši viņa runāja šajā brīdī, taču nevarēju izšķirt, ko viņa saka. Tonis bija rāms, paļāvības pilns, pārliecinošs. Viņa bija pārnākusi. Bikšu kabatā sameklēju šķiltavas un uzšķīlu, lai redzētu, cik rāda rokaspulkstenis. Divdesmit pāri astoņiem, kopš manas pārrašanās bija pagājušas gandrīz trīs stundas. “Luisa droši vien ieraudzīja mani aizmigušu un negribēja modināt,” es nodomāju, “viņa ļāva man mierīgi gulēt, līdz pamodīšos pats.” Taču tāpat bija iespējams, ka viņa nemaz nebija ievērojusi, ka esmu mājās. Pārnākusi viņa parasti neiegriežas guļamistabā, ja vien nevajag nekavējoties pārģērbties citās drēbēs. Ja viņa bija ieradusies kopā ar kādu, varbūt bija devusies pa taisno uz viesistabu, varbūt īsi iegriezusies vannasistabā, varbūt virtuvē -ieliet dzērienus un paņemt olīvas (redzēju, ka ledusskapī bija olīvas). Es tā nebiju rīkojies tīšam, vismaz man tā šķiet (es taču nezināju, ka aizmigšu, tātad tas nebija tīšām), taču sapratu, ka mājās nekur nav redzamas nekādas zīmes, kas liecinātu par manu atgriešanos; es taču visu biju salicis pa vietām, kā daru vienmēr, biju novācis arī čemodānu un ceļasomu; tieši zem somām mēteļu skapī biju pakāris mēteli, skapī, kur iekšpusē iedegas gaisma, tikko tiek atvērtas durvis; savu peldmēteli un dvieļus vēl nebiju sameklējis un pakāris, vannasistabā to joprojām nebija, rokas biju noslaucījis Luisas dvielī; dāvanas biju atnesis šurp uz guļamistabu; bija tikai viens priekšmets -mana tualetes piederumu somiņa, to es biju izņēmis no lielās somas un nolicis vannasistabā uz ķeblīša, un šīs somiņas saturs bija vienīgais, ko vēl nebiju salicis pienācīgajās vietās; es to biju atvēris, jā, taču tikai lai paņemtu zobu birsti, pat pastu neņēmu un lietoju to, kas stāvēja uz plauktiņa, — pusizspiesto Luisas tūbiņu. Varbūt ne viņa, ne viņas pavadonis nezina, ka esmu šeit, netīšām kļuvis par spiegu (vismaz pagaidām netīšām) pats savās mājās. Tagad ieskanējās cita balss, tā bija klusāka, daudz klusāka nekā Luisai, nespēju pat uztvert tās toni, un tas mani satrauca, līdzīgi kā bija noticis Havanas viesnīcā, kura, iespējams, reiz bijusi Sevilla-Biltmore, tur, uz salas. Piepeši mani pārņēma nepacietība. Zināju, ka tūlīt uzzināšu, kurš ir viesistabā kopā ar Luisu, uzzināšu, pat ja šis cilvēks tūlīt ies prom, jo man taču vajadzēja tikai atvērt durvis, iziet no guļamistabas un paskatīties, iekams viņš izgājis no dzīvokļa un izsaucis liftu. Taču mana nepacietība izrietēja no apziņas, ka vairs nekad nedzirdēšu to, ko nesaklausīšu tagad; nekāda atkārtojuma nebūs — ne tā, kā klausoties lenti vai skatoties video, ko var patīt atpakaļ, un katrs tagad neuztvertais un nesaprastais čuksts pazudīs uz visiem laikiem. Šī nelaime apdraud visu, kas ar mums notiek, bet netiek ierakstīts ne audio, ne video lentē vai - kas vēl ļaunāk - netiek pat pamanīts, saredzēts, sadzirdēts, un pēc tam vairs nav nekādu iespēju to atgūt. Piesardzīgi, nesaceldams pat visniecīgāko troksni, pavēru durvis, un tagad pa šauro spraugu guļamistabā iespīdēja mazliet tālas gaismas, es atkal atlaidos gultā un beidzot pazinu runātāja balsi, pateicoties spraugai durvīs, es sazīmēju šo balsi ar bailēm un atvieglojumu, jo tā bija Ransa balss, mana tēva balss, bet katrā ziņā atvieglojums bija stiprāks par bailēm.

Man vienmēr gribas saprast visu, kas tiek runāts un sasniedz manas ausis - arī tad, ja runāts tiek tālu no manis vai kādā no neskaitāmajām valodām, ko es neprotu, arī tad, ja tā ir neizšķirama murmināšana vai neuztverami čuksti, arī tad, ja man būtu labāk runāto nesaprast vai arī tas netiek teikts tā, lai es varētu saklausīt, vai pat tīšām tiek teikts tā, lai es nevarētu saklausīt. Un tagad, kad guļamistabas durvis bija pavērtas, murmināšana bija izšķirama un čuksti - uztverami, un tie abi skanēja valodā, kuru es labi protu, jo tā ir manējā, valoda, kurā es rakstu un domāju, lai arī ikdienā es sadzīvoju arī ar citām, kurās arī reizēm domāju, tomēr savā valodā es domāju biežāk; un varbūt šoreiz bija vēlams saprast, ko balss teica, varbūt pat tā tīšām visu teica tā, lai es dzirdētu un lai varētu uztvert. Vai varbūt ne gluži tā: iedomājos, ka Luisa gan varēja būt ievērojusi, ka esmu pārradies (tualetes somiņa, zobu birste savā vietā, pakabinātais mētelis -kaut ko no tā visa viņa varēja ievērot), bet Ranss gan ne, Ranss varēja ari nezināt (pat ja viņš iegāja vannasistabā, viņam neko neizteica ne somiņa, ne zobu birste). Varbūt Luisa bija nolēmusi beidzot runāt ar manu tēvu un izjautāt par mirušajām sievām, izjautāt Zilbārdi par Zilbārža darbiem un atstājusi nejaušības ziņā to, vai es pamodīšos un visu dzirdēšu nepastarpināti vai arī turpināšu izgulēt nogurumu pēc tālā ceļa no Ženēvas un visu uzzināšu vēlāk, netieši, ar viņas starpniecību un jau citiem vārdiem (tulkojumā un varbūt ar cenzūras labojumiem) vai arī, ja mēs tā vienosimies, neuzzināšu nekad. Varbūt viņai nemaz nebija nodoma pievērsties šai sarunai, katrā ziņā ne šajā vakarā, -nebija, līdz viņa pārnāca mājās un ieraudzīja manu tualetes piederumu somiņu, manu zobu birsti, manu mēteli un tad varbūt arī manu aizmigušo augumu mūsu gultā. Varbūt viņa bija ieskatījusies guļamistabā, varbūt tieši viņa — nevis es - bija aizvērusi istabas durvis. Un tad, tā prātojot, sapratu, ka tieši tā droši vien arī bijis, jo tikai tagad ievēroju, ka gulta vairs nav tik kārtīgi saklāta, kādu biju to atradis, te ienākot. Kāds no vienas gultas malas bija pacēlis augšup pārklāju, segu un palagu un centies mani ar tiem apsegt, piesegt vismaz no vieniem sāniem, cik nu ļāva mana auguma svars un aprises. Var jau būt, ka pa miegam biju mēģinājis apsegties pats, es domāju, taču tas bija mazāk ticams, šo iespēju es uzreiz atmetu un tūlīt sāku prātot, kurā brīdī manis piesegšana varējusi notikt: kad Luisa atvēra durvis un ieraudzīja mani atlaidušos, aizmigušu, izspūrušu, un varbūt daži mati man stiepās pāri pierei kā smalkas grumbiņas, kas uzradušās no nākotnes, lai uz mirkli liktu maniem vaibstiem satumst. (Kurpes viņa man nebija noāvusi, tās man joprojām bija kājās un tagad gan smērēja pārklāju.) Un tāpat es prātoju, cik ilgi diez Ranss jau ir pie mums un kā tieši Luisa vadījusi viņu sarunu, jo tieši tajā mirklī, kad pavēru durvis un atgriezos gultā, un skaidri dzirdēju pirmos Ransa teiktos vārdus (lai ari iztālēm), šie vārdi bija:

- Viņa izdarīja pašnāvību, jo es viņai kaut ko izstāstīju. Iemesls bija tas, ko es viņai izstāstīju mūsu kāzu ceļojuma laikā.

Mana tēva balss skanēja vārgi, taču tajā neskanēja vecums, viņš nekad nav bijis vecs. Šī balss vilcinājās, it kā viņš runātu, vēl īsti neizlēmis, vai tiešām vēlas to darīt, it kā jau būtu atklājis, cik viegli ir visu pateikt (vajag tik sākt, un tad vārdi nāk cits pēc cita), taču pateikto vairs neaizmirst, to zina. It kā būtu to atcerējies.

- Vai negribat man to pastāstīt? - dzirdēju sakām Luisu. Viņas balss skanēja gādīgi, taču pavisam dabiski, neizklausījās, ka viņa censtos uzstājīgi pierunāt vai pārspīlētu ar iejūtību vai mīļumu. Viņa runāja piesardzīgi, runāja kā taustoties.

- Nav jau tā, ka es negribētu, sevišķi, ja tu gribi to dzirdēt, - atbildēja Ranss, - taču patiesībā es to nekad nevienam neesmu stāstījis, esmu sargājies vispār pieminēt. Kopš tiem laikiem ir pagājuši četrdesmit gadi, nu jau liekas, it kā tas viss nemaz nebūtu noticis vai arī būtu noticis ar kādiem svešiem cilvēkiem, nevis ar mani, Teresu un to citu sievieti, kā tu viņu nosauci. Viņu jau sen vairs nav šajā pasaulē, neeksistē arī tas, kas ar viņām notika, tikai man viss ir zināms, es vienīgais to vēl atceros, un viss notikušais arī man rādās kā neskaidri tēli, it kā atmiņa līdz ar vecumu nogurtu tāpat kā acis, it kā vairs nespētu saredzēt skaidri. Taču nav briļļu sagurušai atmiņai, mana dārgā.

Pieslējos un apsēdos gultas kājgalī, no kurienes ar vieglu rokas stiepienu varēju pavērt durvis plašāk vai aizvērt ciet pavisam. Pusapzināti saklāju gultu, tas ir, izlīdzināju atpakaļ palagu, segu, pārklāju. Tagad viss bija kārtīgs, mazliet gaismas, sprauga, nakts atspīdumi no ielas.

- Tad kāpēc jūs to viņai stāstījāt? - jautāja Luisa. - Droši vien neiedomājāties, ka tā var notikt.

— Neviens jau nekad neko neiedomājas, vismaz jaunībā ne, un cilvēks ir jauns daudz ilgāk, nekā parasti tiek uzskatīts. Kamēr esi jauns, visa dzīve liekas vieni vienīgi meli. Viltots un sagudrots liekas viss, kas notiek ar citiem, — nelaimes, katastrofas, noziegumi, tas viss mums šķiet pilnīgi svešs, itin kā neeksistējošs. Un pat tas, kas notiek ar mums pašiem, reizēm, kad jau ir pagājis, mums liekas svešs. Daži cilvēki tādi paliek visu mūžu, vienmēr jauni, tā ir liela nelaime. Mēs stāstām, runājam, sakām vēl un vēl, vārdi neko nemaksā, reizēm tie plūst no mums straumēm, plūst bez jebkādas aiztures. Un tie turpina plūst visdažādākajās situācijās - kad esam piedzērušies, kad esam pārskaitušies, kad esam nomākti, kad mums viss ir apnicis, kad sajūsmināmies, kad jūtamies iemīlējušies, kad nepieklājas teikt to, ko sakām, un tomēr nespējam savaldīties. Kad ar saviem vārdiem kādam nodarām pāri. No kļūdīšanās nav iespējams izvairīties. Dīvaini, ka vārdi nenodara vēl lielāku postu. Vai varbūt mums tas vienkārši nav zināms, varbūt mēs domājam, ka nekādu ļaunu seku nav, bet patiesībā viss ir nemitīga katastrofa, ko izraisījis mūsu teiktais. Pasaule runā bez apstājas, katru brīdi miljoniem cilvēku sarunājas, stāsta, sludina, deklarē, komentē, baumo, atzīstas, - visi runā un klausās, un neviens viņus nevar izkontrolēt. Neviens nevar paredzēt vārdu eksplozīvās sekas, nevar tām pat izsekot. Jo, lai arī vārdu ir tik daudz un tie ir tik lēti un tik nenozīmīgi, vien retais spēj nelikties par tiem ne zinis. Mēs piešķiram vārdiem nozīmību. Un, pat ja nepiešķiram, nevaram tos nedzirdēt. Tu nevari pat iztēloties, cik daudz reižu šajos gados es esmu domājis par tiem vārdiem, ko pateicu Teresai nekontrolējamos, kā man šķiet, mīlestības uzplūdos, kad bijām kāzu ceļojumā, un tas jau bija gandrīz pie beigām. Es būtu varējis klusēt, būtu varējis klusēt mūžīgi, taču mēs ticam, ka mīlam stiprāk, ja izstāstām otram noslēpumus; stāstīšana reizēm kļūst par dāvanu, par dārgāko dāvanu, ko vispār varam pasniegt, jo tā nozīmē vislielāko godīgumu, vispatiesāko mīlestības pierādījumu un atdevību. Un stāstot var izpelnīties balvas. Kādā brīdī vairs nav gana ar runāšanu vien, vairs nepietiek ar kvēliem vārdiem, tie ātri novalkājas un apnīk. Un gana vairs nav arī tam, kurš klausās. Nepiesātināms ir tas, kurš runā, un nepiesātināms ir tas, kurš klausās; runātājs grib mūžīgi noturēt otra uzmanību, grib ieurbties ar savu mēli līdz pašiem dziļumiem (“Mēle kā lietus lāse, mēle ausī,” es nodomāju), un klausītājs grib, lai viņu izklaidē mūžīgi, grib dzirdēt un uzzināt arvien vairāk un vairāk pat tad, ja viss būtu tikai izdomājumi vai meli. Teresa varbūt negribēja dzirdēt vai, pareizāk sakot, nebūtu gribējusi. Taču sakāmais man paspruka pēkšņi, es nesavaldījos, un tad jau viņai vairs nebija izvēles, viņa vairs nevarēja negribēt, viņa gribēja zināt un viņai bija jāklausās. - Ranss uz brītiņu pieklusa, tagad viņš runājot vairs nevilcinājās, un viņa balss skanēja skaļāk, gandrīz kā deklamējot, tā vairs nebija murmināšana vai čuksti, tagad es to būtu varējis saklausīt arī caur aizvērtām durvīm. Tomēr atstāju durvis pavērtas. - Viņa nespēja to izturēt. Tolaik jau laulības šķiršana nepastāvēja, un viņa nemūžam nespētu prasīt, lai mūsu laulība tiktu atzīta par spēkā neesošu, tik daudz cinisma viņai nebija, un mēs bijām dzīvojuši kā precēts pāris, bijām tā dzīvojuši, vēl pirms apprecējāmies. Bet viņai neko nebūtu līdzējusi pat laulības šķiršana vai anulēšana, ja tā būtu iespējama. Nelaime jau nebija tikai tā, ka, uzzinājusi to, ko es izstāstīju, viņa vairs nespēja mani paciest, nespēja būt kopā ar mani ne dienu, ne minūti ilgāk, kā viņa teica, lai arī pavadīja kopā ar mani vēl vairākas dienas, nezinādama, ko iesākt. Nelaime bija tā, ka arī viņa pati bija kaut ko pateikusi, bija to pateikusi pirms ilgāka laika, un viņas vārdiem bija sekas. Viņa nevarēja paciest mani un nevarēja paciest pati sevi, jo reiz bija izteikusi neapdomīgus vārdus, un nespēja saprast, ka ne pie kā nav vainīga, nemaz nevar būt vainīga par to, ka pateikusi šos vārdus man dzirdot, tāpat kā mana vaina nebija tā, ka es šos vārdus, biju dzirdējis (“Kūdīšana nav nekas vairāk par vārdiem,” es nodomāju, “tie ir pārtulkojami bezsaimnieka vārdi”). Pēc tam kad biju to izstāstījis, viņa vairākas dienas briesmīgi pārdzīvoja, un šie pārdzīvojumi kļuva arvien stiprāki, es nekad nevienu neesmu redzējis tādā stāvoklī. Viņa gandrīz negulēja, neēda, viņu mocīja nelabums, taču pavemt viņa nespēja, tikai locījās krampjos, viņa neskatījās uz mani, nerunāja ar mani, vispār gandrīz ne ar vienu nerunāja, tikai spieda galvu spilvenā, bet citu klātbūtnē centās tēlot, ka viss ir kārtībā. Viņa raudāja, tajās dienās viņa raudāja bez apstājas. Raudāja arī pa miegam, ja viņai izdevās kaut uz dažām minūtēm aizmigt, raudāja sapņos un pēc tam modās nosvīdusi, uztrūkās no miega un skatījās uz mani vispirms ar izbrīnu un tad ar šausmām (“Cieši pievērsusi acis man, taču neatpazīstot ne mani, ne šo vietu,” es nodomāju, “un lūkojas drudžaini kā slimnieks, kas piepeši bailēs uzrāvies no miega, kurā nekas nav brīdinājis, ka tūlīt vajadzēs mosties”), un slēpa seju spilvenā, kā negribēdama ne redzēt, ne dzirdēt. Es mēģināju viņu mierināt, taču viņai no manis bija bail, es viņu biedēju, iedvesu viņai šausmas. Cilvēks, kas negrib ne redzēt, ne dzirdēt, nespēj dzīvot tālāk, un viņai nebija, kur iet, jo tad vajadzētu visu izstāstīt citiem. Patiesībā es nebrīnos, ka viņa izdarīja pašnāvību, es to neparedzēju, taču man būtu vajadzējis paredzēt. Tā nevar dzīvot, ja cilvēks ir nepacietīgs, ja nekādi nav iespējams nogaidīt, līdz paies laiks (“Šķita, it kā būtu nozaudējusies un vairs nepastāvētu abstraktā nākotne,” es nodomāju, “kas ir vissvarīgākā, jo tagadne to nespēj ne sagrozīt, ne pielāgot sev”). Viss izgaro, taču jūs, jaunie, to nezināt. Viņa bija ļoti jauna.

Mans tēvs apklusa, droši vien lai atvilktu elpu vai apsvērtu visu, ko pagaidām bija izstāstījis, un varbūt viņš redzēja, ka jau ir izstāstījis tik daudz, ka ir par vēlu apstāties. Pēc balsīm es nevarēju uzminēt, kur katrs no viņiem sēž, bet iztēlojos, ka mans tēvs ir iekārtojies uz turku dīvāniņa, bet Luisa uz lielā dīvāna vai arī Luisa uz turku dīvāniņa un Ranss - jaunajā, ērtajā krēslā, kuru uz mirkli biju izmēģinājis arī es. Varbūt viens no viņiem sēdēja šūpuļkrēslā, tomēr nē, vismaz Ranss noteikti ne, - viņam jau šī mēbele derēja tikai par papildinājumu oriģinālām pozām, izrādoties viesiem. Un, tā kā viņa runasveids nebija nekāds līksmi saviesīgais, nevarēju viņu iztēloties kādā no šīm pozām, - galu galā viņš nebija saviesīgā sabiedrībā; drīzāk varēju viņu iztēloties sēžam uz tās vai citas mēbeles pašas malas, salīkušu nedaudz uz priekšu, ar abām pēdām pie zemes, neuzdrošinoties pat pārmest kāju pār kāju. Viņš droši vien raudzījās uz Luisu, un kā vienmēr viņa acis glaimoja visam, ko uzlūkoja. Un droši vien viņš smaržoja pēc odekolona un tabakas, un piparmētrām, mazliet arī pēc kāda stiprāka dzēriena un ādas, kā cilvēks no kolonijām. Iespējams, viņš smēķēja.

- Bet ko jūs viņai izstāstījāt? - jautāja Luisa.

- Es nezinu, vai, tagad izstāstot to tev, mīļais bērns, es nepieļaušu to pašu veco kļūdu.

- Neuztraucieties, - Luisa viņam atbildēja, demonstrējot drosmi un atjautību (drosmi, jo uzdrošinājās tā pateikt, atjautību, jo bija izdomājusi šādu atbildi), - es neizdarīšu pašnāvību tāpēc, ka būšu uzzinājusi kaut ko, kas noticis pirms četrdesmit gadiem, lai arī kas tas būtu.

Arī Ransam pietika drosmes un atjautības klusi iesmieties. Tad viņš atbildēja:

- Zinu jau zinu, neviens neizdara pašnāvību pagātnes dēļ. Turklāt nedomāju, ka tu vispār varētu mēģināt sevi nogalināt, vienalga, kāda iemesla dēļ, ari tad ne, ja šodien uzzinātu, ka Huans tikko ir izdarījis ko līdzīgu tam, ko izdarīju es un izstāstīju Teresai. Tu esi citāda, laiki ir citādi, vieglāki vai smagāki, laiki, kad viss uzsūcas. Taču es nezinu, vai no manas puses visa izstāstīšana nebūtu apzināts jūtu apliecinājums, jau atkal jūtu apliecinājums, kārtējais mēģinājums izpelnīties balvas, panākt, lai tu turpini manī klausīties un arī turpmāk vēlies būt manā sabiedrībā. Bet labākajā gadījumā es panākšu tieši pretējo. Nav šaubu, ka tu neizdarīsi pašnāvību, taču ir ļoti iespējams, ka vairs nevēlēsies mani redzēt. Es vairāk baidos sevis, nevis tevis dēļ.

Luisa droši vien uzlika roku viņam uz dilba, ja sēdēja gana tuvu, vai varbūt uz pleca, ja uz mirkli piecēlās kājās (“Roka uz pleca,” es nodomāju, “un nesaprotamais čuksts, kas mūs pārliecina”), vai vismaz tā es to būtu iztēlojies teātra izrādē, man vajadzēja iztēloties, es neko neredzēju, tikai klausījos pa durvju spraugu, nevis caur sienu vai pa atvērtām balkonu durvīm.

- Mani neuztrauc tas, ko jūs esat darījis vai teicis pirms četrdesmit gadiem, un tas nemainīs manas jūtas pret jums. Es jūs pazīstu tādu, kāds jūs esat tagad, un to nekas nevar mainīt. Bet tālaika jūs es nepazīstu.

- Tālaika es, - noteica Ranss. - Tālaika es, - viņš atkārtoja un droši vien šajā brīdī viegli pieskārās saviem polāro sniegu matiem, tik tikko aizskāra ar pašiem pirkstu galiem, pats no neapzinādamies. - Es joprojām esmu tas pats tālaika es, bet, ja neesmu, tad esmu šī agrākā pagarinājums, turpinājums vai viņa ēna, vai mantinieks, vai uzurpators. Neviens cits šim agrākajam man nelīdzinās tik ļoti kā es. Ja es nebūtu es, kam reizēm man izdodas noticēt, tad arī viņš nebūtu nekas, un rezultātā nebūtu noticis tas, kas notika. Katrā ziņā no visa, kas atlicis, es viņam esmu vislīdzīgākais, un kādam taču ir jāglabā visas šīs atmiņas. Tiem, kuri pašnāvību neizdara, ir jāiet tālāk, taču gadās daži, kas nolemj apstāties un palikt stāvam turpat, kur agrāk bija arī citi, stāvēt un skatīties atpakaļ pagātnē, un veidot viltus tagadni no tā, ko visi pārējie sauc par pagātni. Un tā viss notikušais nemanot pārvēršas par izdomājumu. Taču ne jau cilvēkam, kurš palicis stāvam pagātnē, viņam ne - tikai visiem pārējiem. Es daudz par to esmu domājis. Nezinu, vai tu mani saproti.

- Man gan neizskatās, ka jūs būtu palicis stāvam, iestrēdzis pagātnē, - teica Luisa.

- Droši vien gan jā, gan nē, - atbildēja Ranss. Balss atkal bija kļuvusi klusāka, tagad viņš itin kā runāja pats ar sevi, runāja iekšup, nevis vilcinādamies, bet domīgi, it kā vārdi uzrastos pa vienam vien līdz ar katru domu; tā reizēm runā politiķi, kad sniedz svarīgus paziņojumus un vēlas, lai tie tiktu iztulkoti un rūpīgi pierakstīti. Izklausījās, it kā viņš diktētu. (Taču tagad es to visu pierakstu pēc atmiņas, tas ir, pierakstu pats saviem vārdiem, lai arī sākotnēji tie bija viņa vārdi.) - Es gāju arī uz priekšu, turpināju dzīvot savu dzīvi, cenzdamies darīt to, cik bezrūpīgi vien iespējams, es pat trešo reizi apprecējos, apprecējos ar Huana māti, ar Huanu, kura par šo visu neko neuzzināja un bija tik laba, ka nekad nemocīja mani ar jautājumiem par māsas nāvi, ko viņa bija redzējusi savām acīm, par nāvi, kura visiem bija neizskaidrojama, bet kuru es nedrīkstēju viņai skaidrot. Varbūt viņa zināja, ka labāk ir nezināt, ja vispār ir kaut kas, ko zināt un ko es neesmu izstāstījis. Es ļoti mīlēju Huanu, taču ne tā kā Teresu. Huanu es mīlēju piesardzīgāk, apdomīgi, ne tik uzstājīgi, kontemplatīvāk, ja tā var teikt, pasīvāk. Taču, arī iedams uz priekšu, apzinājos, ka tāpat esmu palicis stāvam tai dienā, kad Teresa nošāvās. Tieši tajā dienā, nevis tai citā, senākajā, un dīvaini, ka svarīgāks mums šķiet tas, kas notiek bez tiešas mūsu iejaukšanās, nekā tas, ko izdarām vai pastrādājam paši. Tā gan nav vienmēr, tikai reizēm. Atkarībā no pašiem notikumiem, man šķiet.

Aizdedzu cigareti un uz naktsgaldiņa sameklēju pelnutrauku. Tur tas bija, Luisas pusē, par laimi, arī viņa turpināja smēķēt, mēs abi mēdzām smēķēt gultā, sarunājoties vai lasot, vai pēc mīlēšanās, pirms miega. Un pirms aizmigšanas vienmēr uz dažām minūtēm atvērām logu, lai istabu izvēdinātu, arī tad, ja bija auksts. Tāda mums bija vienošanās mūsu kopīgajā mājoklī, kur es tagad - varbūt ar viņas piekrišanu — biju kļuvis par spiegu. Varbūt tai brīdī, kad mēs atveram guļamistabas logu, mūs var saskatīt no ielas stūra, ja vien tur kāds stāv un skatās augšup.

- Kādā citā, senākajā dienā? - jautāja Luisa.

Ranss klusēja pārāk ilgas sekundes, lai šo pauzi varētu uzskatīt par dabisku. Iztēlojos, ka viņš tur rokās cigareti, kuras dūmus, kā parasti, nemaz nevelk uz iekšu, vai arī tur rokas kopā saņemtas un laiskas, lielas rokas - grumbainas, bet vēl brīvas no plankumiem, un skatās uz Luisu, kura sēž iepretī, skatās ar acīm kā lieliem liķiera vai balzametiķa pilieniem, skatās ar sāpēm un bailēm, ar šīm izjūtām, kas ir tik līdzīgas, kā rakstīja Klerks jeb Lūiss, vai varbūt ar pamuļķīgu smaidu un nekustīgām acīm kā tam, kurš paceļ skatienu un pastiepj kaklu kā dzīvnieks, izdzirdot leijerkastes skaņas vai nažu trinēja slīpi piķējošo svilpienu, un mirkli apdomājas, vai visi naži mājās ir gana asi vai tomēr vajadzēs tos skriešiem nonest lejā uz ielas, pārtrauc visus citus darbus vai savu laiskumu, lai atcerētos asmeņus, lai domātu par asmeņiem vai varbūt lai mirklīgi domās pievērstos noslēpumiem, sargātajiem un nojaustajiem, proti, zināmajiem un nezināmajiem. Un tad, paceļot galvu, lai ieklausītos mehāniskajā mūzikā vai atkārtotajos svilpienos, kas lēnām virzās uz priekšu pa ielu, skatiens melanholiski nolaižas uz aizgājēju portretiem.

- Nestāstiet, ja negribat, - dzirdēju sakām Luisu.

- Tā cita senākā diena, - teica Ranss, - tā cita diena bija tā, kad es nogalināju savu pirmo sievu, lai varētu būt kopā ar Teresu.

- Nestāstiet, ja negribat. Nestāstiet, ja negribat, - dzirdēju atkārtojam Luisu, un viņa to atkārtoja un atkārtoja vēl tad, kad viņš jau stāstīja, jo šis atkārtojums bija pieklājīgs veids, kā izteikt savas bailes (un arī manējās) un varbūt arī nožēlu, ka viņa vispār ir ko jautājusi. Nodomāju, vai tikai man nevajadzētu aizsist ciet durvis, aizvērt spraugu, lai viss atkal kļūtu tikai par neizšķiramu murmināšanu vai neuztveramiem čukstiem, taču bija jau par vēlu, bija par vēlu arī man, es jau biju dzirdējis, mēs bijām izdzirduši to pašu, ko dzirdēja Teresa Agilera savā medusmēnesī, kāzu ceļojuma beigās, pirms četrdesmit gadiem, vai varbūt pilni četrdesmit kopš tā laika vēl nebija pagājuši. Luisa tagad teica: “Nestāstiet, nestāstiet,” varbūt teica manis dēļ, teica par vēlu, sieviešu izjustā ziņkārība ir tīra un bez piejaukumiem, viņas iepriekš neiztēlojas un necenšas uzminēt, kāds pēc dabas būs tas, ko viņas pagaidām nezina, tas, kas var atklāties un var notikt, viņas nezina, ka notikumi var notikt paši sevis un tos var iekustināt viens vienīgs vārds. Stāstīšana jau bija iekustināta, vajag tik sākt, vārdi cits pēc cita. “Ranss teica savu pirmo sievu” es nodomāju, “viņš nenosauca to vārdā, un tas bija kā cieņas apliecinājums Luisai, kura, dzirdot tikai šo vārdu (Glorija, varbūt Mirjama, vai varbūt Njevesa, vai Berta), tik un tā nezinātu, par ko ir runa, vismaz skaidri ne, un nezinātu arī es, lai arī mēs klusībā izteiktu šādu minējumu, tā man šķiet. Tas nozīmēja, ka Ranss patiešām stāsta, nevis sarunājas pats ar sevi, kā mēdz notikt, vienlaikus gremdējoties atmiņās un stāstot. Taču viss, ko viņš bija pateicis līdz šim, nepārprotami bija izteikts, rēķinoties ar klausītāju, neaizmirstot adresātu, visu laiku paturot prātā, ka tiek stāstīts stāsts, kurš tiek arī uzklausīts.”

-Tagad tev ir jāļauj man izstāstīt, - dzirdēju sakām savu tēvu, - tāpat kā man vajadzēja to izstāstīt Teresai. Toreiz nebija kā tagad, tomēr situācija nebija arī nemaz tik atšķirīga. Es pateicu dažus vārdus un ar šiem vārdiem atklāju viņai to, ko nebūtu vajadzējis atklāt, un pēc tam jau vajadzēja stāstīt arī visu pārējo, stāstīt vēl vairāk, lai mīkstinātu to dažu vārdu iespaidu, kāds absurds, bet neuztraucies, detaļās es neieslīgšu. Tagad esmu to pateicis un esmu tev atklājis visu, kas atklājams; tev es to pateicu ar vēsu prātu, bet toreiz mans prāts bija nokaitis, zini, kā mēdz būt, cilvēks saka dedzīgus vārdus un iekaist arvien vairāk, mīl tik ļoti un jūtas tik ļoti mīlēts, ka reizēm vairs nezina, ko iesākt. Dažos brīžos, dažās naktīs mēs kļūstam par neprāšiem, par mežoņiem un sarunājam šausmu lietas tiem, kurus mīlam. Pēc tam šos vārdus aizmirst, tie ir kā spēle, taču reālus faktus, protams, aizmirst nevar. Tas notika Tulūzā, medusmēnesi bijām nodzīvojuši Parīzē un pēc tam Francijas dienvidos. Mēs bijām viesnīcā, kur pavadījām priekšpēdējo sava kāzu ceļojuma nakti, bijām gultā, un es Teresai sarunāju daudz un dažādus vārdus, tādos gadījumos jau cilvēks sarunā visu ko, jo jūtas drošs un neapdraudēts, un, kad man aptrūkās sakāmā, tomēr gribējās runāt vēl un vēl, es viņai pateicu to, ko daudzi mīlētāji viens otram saka, neizraisot nekādas ļaunas sekas. “Es tevi mīlu tik ļoti, ka varētu tevis dēļ nogalināt,” tā es viņai teicu. Viņa smējās un atbildēja: “Kā gan citādi!” Taču es tobrīd nespēju smieties, tas bija viens no tiem mirkļiem, kad mēs mīlam ar vislielāko nopietnību, un tādai nopietnībai pretī nevar stāties neviens joks. Un, lieki nedomādams, es pateicu viņai šos vārdus. “Es jau esmu to izdarījis,” tā es teicu. “Es jau esmu to izdarījis.” - (“/ have done the deed” es nodomāju, vai varbūt es nodomāju: “Tas biju es,” vai varbūt domāju savā valodā un garāk: “Esmu padarījis darbu un esmu paveicis varoņdarbu, un esmu nodarījis to, kas

bija darāms, un esmu to pastrādājis, un pastrādātais ir rīcība, un rīcība ir darbs, tā ir varoņdarbs, un tāpēc agrāk vai vēlāk tiek izstāstīta, es nogalināju tevis dēļ, un tas ir mans varoņdarbs, un, to izstāstot, es tev izrādu godu, un tagad tu mani mīlēsi vēl vairāk, zinot, ka esmu to pastrādājis, lai arī šīs zināšanas notraipīs tavu tik balto sirdi.”)

Ranss atkal apklusa, un tagad man šķita, ka šī pauze ir ieturēta ar aprēķinu, nepārprotami retoriska pauze, it kā viņš, beidzot sācis stāstīt neizstāstāmo, vēlētos būt noteicējs pār savu stāstu.

- Nolādētā nopietnība, - viņš nopietni piebilda pēc dažām sekundēm. - Pēc tam es vairs nekad mūžā neesmu bijis nopietns, vismaz centos nebūt.

Nodzēsu cigareti un aizdedzu nākamo, ieskatījos pulksteni, bet tā arī nesapratu, cik tas rāda. Biju nobraucis tālu ceļu un biju gulējis, un tagad klausījos tāpat, kā biju ieklausījies Gijermo un Mirjamas balsis, ari sēdēdams gultas kājgalī, vai drīzāk tāpat, kā viņos bija ieklausījusies Luisa, gulēdama, izlikdamās aizmigusi, neatklājot man, vai viņa šīs balsis dzird vai nedzird. Savukārt tagad viņa nezināja, vai es klausos vai guļu aizmidzis.

- Kas viņa bija? - Luisa jautāja manam tēvam. Arī viņa, pārvarējusi sākotnējo izbīli un automātisko nožēlu, bija gatava uzzināt visu vai gandrīz visu, jo tagad jau zināja un bija dzirdējusi vārdus, kas vairs nebija atsaucami atpakaļ. (“Nav nekā bīstamāka par klausīšanos,” es nodomāju, “klausīties nozīmē uzzināt, nozīmē zināt un būt dzirdējušam; ausīm jau nav plakstiņu, ko instinktīvi aizmiegt, lai nedzirdētu izrunāto; ausis nevar paglābties no tā, ko tūlīt (kā nojausma brīdina) izdzirdēs, un vienmēr ir par vēlu. Tagad mēs zinām, un varbūt tas notraipīs mūsu tik baltās sirdis, vai varbūt tās ir bālas vai bailīgas, vai gļēvas.”)

- Tā bija kubiešu meitene, no turienes, no Havanas, - teica Ranss, - uz kurieni es biju norīkots divus gadus slaistīties. Vil-jalobosam ir labāka atmiņa, nekā viņam pašam šķiet (“Viņi ir runājuši par profesoru,” es nodomāju, “un tātad tēvs zina, ka man jau ir zināms tas, kas ir zināms Viljalobosam”). Bet es labprāt daudz par viņu nerunātu, ja tu neiebilsti. Man puslīdz ir izdevies aizmirst, kāda viņa bija un kā izskatījās, viņas tēls ir izplūdis tāpat kā viss pārējais, mēs nebijām precējušies ilgi, tikai nepilnu gadu, un mana atmiņa ir sagurusi. Es ar viņu apprecējos, kad viņu vairs nemīlēju, ja vispār biju mīlējis. Tā jau cilvēks mēdz rīkoties atbildības un pienākuma sajūtas dēļ, vai mirklīga vājuma dēļ, par dažām laulībām slēdz paktus un vienošanās, tās izziņo, un tad jau tās kļūst loģiskas un nenovēršamas, un tāpēc vien beigu beigās tiek noslēgtas. Sākumā viņa mani piespieda sevi mīlēt, pēc tam gribēja precēties, un es nepretojos, un vēl viņas māte, mātes jau parasti grib, lai meitas apprecas, vai vismaz tolaik gribēja (“Visi vienmēr visus piespiež,” es nodomāju, “citādi pasaule apstātos, viss sastingtu visaptverošās un nepārtrauktās šaubās, sastingtu uz visiem laikiem. Cilvēki grib tikai gulēt, neko citu. Priekšlaicīga nožēla mūs paralizētu”). Kāzas notika vēstniecībā, kurp biju norīkots, pareizāk, vēstniecības kapelā, un tā bija spāņu, nevis kubiešu ceremonija. Slikti. Laulību pēc spāņu likumiem bija gribējusi viņa un viņas māte, varbūt apzināti, jo tad, ja mēs būtu noslēguši Kubas laulību, mēs būtu varējuši izšķirties, kad es iepazinos ar Teresu. Kubā šķiršanās bija iespējama, lai gan nedomāju, ka Teresa būtu bijusi ar mieru, un, galvenais, tam nekad nepiekristu viņas māte, kas bija ļoti reliģioza. - Tagad Ranss tikai īsi ievilka elpu un turpināja ierastajā, mazliet izsmējīgajā tonī, kurš man bija pazīstams vislabāk: - Vidusšķiras reliģiozās mātes, reliģiozās sievasmātes, tieši viņas visas saites sasien visciešāk. Pieņemu, ka es apprecējos, lai nebūtu viens, es nemēģinu novelt no sevis vainu, es nezināju, cik ilgi vēl palikšu Havanā, tobrīd vēl šaubījos, vai turpināt darboties diplomātijas jomā, lai arī nekāda karjera man vēl nebija izveidojusies. Pēc tam es domu par diplomātiju atmetu un atgriezos pie savām mākslas studijām, mani jau tajā vēstniecībā bija iekārtojuši, izmantojot ģimenes sakarus, lai paskatītos, vai man šāds darbs patiktu, es biju vējgrābslis, līdz iepazinos ar Teresu vai varbūt drīzāk līdz apprecējos ar Huanu. - Viņš sevi bija nosaucis par “vējgrābsli”, un es biju pārliecināts, ka šajā brīdī, par spīti visai nopietnībai, viņam bija sagādājis prieku lietot tik vecmodīgu vārdu, tāpat kā viņš ar labpatiku bija izteicies par manu lidināšanos no vienas puķes pie nākamās manā kāzu dienā, svinību laikā, kamēr Luisa runāja ar vienu no saviem bijušajiem, ko es nevarēju ciest, un vēl citiem cilvēkiem, - varbūt ar Kustardoju, jā, varbūt ar Kustardoju, es viņu Casino gandrīz nemanīju, tikai iztālēm redzēju, kā viņš uz kādu badīgi skatās, - un es uz šīm dažām minūtēm biju palicis šķirts no viņas, jo tēvs mani bija aizkavējis blakustelpā, lai noprasītu “Un ko tālāk?” un lai vēl pēc kāda brīža pateiktu to, ko patiesībā bija vēlējies teikt: “Ja tev būs noslēpumi vai ja tev kāds noslēpums jau ir, nekad nestāsti tos viņai.” Un tagad viņš stāstīja savu noslēpumu, turklāt stāstīja tieši viņai, varbūt gribēdams novērst to, ka es viņai varētu izstāstīt savējos (vai man vispār ir kādi noslēpumi? varbūt par Bertu, bet tas īsti nav manējais, varbūt par manām aizdomām, varbūt par Njevesu, manu seno rakstāmlietu veikaliņa mīlu?), vai to, ka viņa man varētu izstāstīt savējos (kas zina, kādi viņai ir noslēpumi? nezinu, ja es tos zinātu, tie vairs nebūtu nekādi noslēpumi). “Varbūt Ranss tagad stāsta savu ilgus gadus glabāto noslēpumu, lai mēs viens otram nestāstītu savējos,” es nodomāju, “mūsu pagātnes, tagadnes un nākotnes noslēpumus, vai arī lai mēs pacenstos vispār iztikt bez noslēpumiem. Katrā ziņā es šodien pārrados mājās slepus, nebrīdinot, ļaujot ticēt, ka būšu tikai rīt, un Luisa sargā no Ransa noslēpumu, ka esmu šeit, ka guļu gultā vai sēžu tās kājgalī un varbūt klausos, jo viņa noteikti mani pamanīja, citādi nav izskaidrojams tas, ka biju piesegts ar pārklāju, segu un palagu.”

- Vai tu, lūdzu, varētu ieliet man vēl drusku viskija? - dzirdēju tēvu sakām. Tātad Ranss dzēra viskiju, dzērienu, kurš pēc krāsas līdzinās viņa acīm, kad tās neapspīdēja gaisma, un tagad tās droši vien bija ēnā. Dzirdēju, kā nograb ledus gabaliņi, iebirdami vienā un tad otrā glāzē, dzirdēju, kā līst viskijs un tad ūdens. Atšķaidīta ar ūdeni šī krāsa vairs nebija tik līdzīga. Varbūt olīvas, ko redzēju ledusskapī, tagad stāv uz zemā galdiņa viesistabā, šis galdiņš bija viena no pirmajām mēbelēm, ko nopirkām kopīgi, un ir viena no nedaudzajām, kas pa šo laiku, kopš mūsu kāzām, nav mainījusi vietu, bet pagājis ir tikai nepilns gads. Mani piepeši pārņēma izsalkums, es tagad labprāt būtu apēdis dažas olīvas, vislabāk - pildītas. Mans tēvs piebilda: - Pēc tam iesim vakariņās, vai ne? Vienalga, ko es tev izstāstīšu, iesim vakariņās, kā sarunāts? Bet es jau gandrīz visu esmu izstāstījis.

- Skaidrs, ka iesim vakariņās, - atbildēja Luisa. - Ja es ko sarunāju, es to daru. - Tā ir taisnība, viņa vienmēr ierodas, kur solījusi. Viņa var ilgi šaubīties, taču, ja ir piekritusi un ielūgumu pieņēmusi, ieradīsies noteikti. Tā ir ļoti laba īpašība. - Kas notika tālāk? - viņa jautāja, un tas ir jautājums, kuru mūždien uzdod bērni, arī tad, kad pasaka jau ir galā.

Skaidri sadzirdēju, kā noklikšķ Ransa šķiltavas (dzirde pamazām pielāgojas klausīšanās apstākļiem un pierod uztvert visu), tātad pirms tam viņa rokas bija saņemtas kopā un laiskas.

- Gadījās tā, ka es iepazinos ar Teresu un Huanu, un viņu māti, kubieti, kas visu mūžu bija nodzīvojusi Spānijā. Viņas uz laiku bija ieradušās Havanā, lai nokārtotu attālu radinieku mantojumu lietas un pārdotu šādus tādus īpašumus, bija nomirusi viena no mātes tantēm, neticami, ka Viljaloboss to visu vēl atceras (“Luisa droši vien viņam būs teikusi: Viljaloboss mums izstāstīja to un šito, bet kas no tā visa ir taisnība?” es nodomāju). Mēs iemīlējāmies gandrīz uzreiz, es jau biju precējies, mēs dažas reizes slepus satikāmies, bet tas bija tik skumji, viņu šīs tikšanās darīja skumju, viņa bēdājās, jo neredzēja mums nekādas izredzes, un tas, ka viņa tās neredzēja, skumdināja mani, par to es bēdājos vairāk nekā par to, ka nekādu izredžu mums tiešām nebija. Nevar teikt, ka mēs tikāmies bieži, tomēr diezgan regulāri, vienmēr pēcpusdienās, kad abas māsas kopā devās pastaigā un tad izšķīrās, es nezinu, ko darīja Huana, un Huana nezināja, ko darīja Teresa, bet Teresa šajās pēcpusdienās nāca tikties ar mani viesnīcas istabā, un tad, kad strauji satumsa (tumsa mums vienmēr atgādināja, cik vēls jau ir), abas māsas atkal satikās un atgriezās pie mātes vakariņās. Pēdējā tikšanās reizē mēs atvadījāmies kā cilvēki, kuri vairs nekad viens otru neredzēs, un tas bija absurds, mēs bijām jauni, mēs nebijām slimi, un nebija kara laiks. Viņai nākamajā dienā vajadzēja atgriezties Spānijā, pēc tam kad trīs mēnešus viņa bija nodzīvojusi mirušās vectantes mājā Havanā. Es teicu viņai, ka nepalikšu Kubā mūžīgi un drīz atgriezīšos Madridē un ka tad mēs atkal varēsim tikties. Bet viņa negribēja, viņai šķita labāk šo piespiedu šķiršanos izmantot, lai aizmirstu visu, lai aizmirstu mani un manu pirmo sievu, ar kuru viņa diemžēl arī bija mazliet pazīstama. Viņai mana pirmā sieva likās simpātiska, to es skaidri atceros, simpātiska. Es uzstāju, teicu, ka sievu pametīšu. “Mēs tik un tā nevarēsim precēties,” viņa man teica, “tas nav iespējams.” Viņa pakļāvās vispārpieņemtajām normām, tas bija tāds laiks, lai arī pagājuši ir tikai četrdesmit gadi, un tolaik tādu gadījumu kā mūsējais bija daudz, taču cilvēki lielākoties runā, bet nerīkojas. Tomēr reizēm rīkojas (“Ļaunākais ir tas, ka viņš nedarīs neko,” es nodomāju, tieši tā Luisa bija teikusi par Gijermo, sadusmojusies, kad mēs abi bijām gultā un viņas krūšu izgriezums mitri spīdēja). Un tad viņa pateica tos vārdus, ko es dzirdēju un kas vēlāk viņu pamudināja neieredzēt pašai sevi (“Pārtulkojami bezsaimnieka vārdi, kas ceļo no valodas uz valodu, no balss uz balsi, no gadsimta gadsimtā,” es nodomāju, “mūždien vieni un tie paši vārdi, kas musina uz vieniem un tiem pašiem nodarījumiem, kopš pasaulē ir cilvēki, valodas un ausis, kas klausās un dzird. Bet tas, kurš šos vārdus izrunājis, sāk sevi neieredzēt, ja redz tos piepildītus”). Atceros, mēs abi bijām apģērbušies un gulējām īrētajā gultā ar visām kurpēm (“Varbūt ar netīrām kājām, zinot, ka neviens tās neredzēs,” es nodomāju), topēcpusdien mēs neizģērbāmies, mums negribējās. “Ja viņa nomirtu, tā būtu mūsu vienīgā iespēja,” Teresa teica, “bet uz to nevar paļauties.” Atceros, ka, to sakot, viņa nolika roku man uz pleca un pieliecās ar muti pie manas auss. Viņa to nečūkstēja, tā nebija kūdīšana, viņas roka uz mana pleca un lūpas pie auss mani tikai mierināja, esmu pārliecināts, es daudz esmu domājis par to, kā šie vārdi tika pateikti, taču bija laiks, kad es šos vārdus noturēju par kaut ko citu. Tie bija atteikšanās, nevis musināšanas vārdi, tādus saka tas, kurš atkāpjas un padodas. To pateikusi, viņa mani noskūpstīja. Noskūpstīja pavisam īsi. Viņa pameta cīņas lauku. - (“Mēle ausī ir arī skūpsts, kas vislabāk pārliecina,” es nodomāju, “mēle, kas izpēta un atbruņo, čukst un skūpsta, mēle, kas sevi gandrīz vai uzspiež.”) Ranss atkal aprāvās, viņa balss tagad bija zaudējusi arī pēdējās ironijas vai izsmiekla paliekas, bija kļuvusi gandrīz neatpazīstama, tomēr neskanēja kā zāģis. - Kad es Teresai pastāstīju, ko esmu izdarījis, un atgādināju arī šos viņas vārdus, viņa sākumā tos pat neatcerējās, viņa tos bija izmetusi nedomājot un vieglprātīgi, kā pati sprieda, atcerējusies un sapratusi. Šajos vārdos vienkārši bija izpaudusies doma, kas klusi malās pa galvu gan man, gan viņai, tas bija tikai secinājums par acīmredzamo, izteikums bez konkrēta nolūka, tā, it kā tu tagad noteiktu: “Būtu laiks domāt par vakariņām.” Un tobrīd jau arī es šiem vārdiem daudz uzmanības nepievērsu, ap tiem es domās sāku riņķot tikai vēlāk, kad Teresa jau bija aizbraukusi un es pēc viņas neizturami ilgojos. “Ja viņa nomirtu, tā būtu mūsu vienīgā iespēja, bet uz to nevar paļauties.” Manas nolādētās smadzenes gribēja saprast šos vārdus pavisam citādi (“Nepadodies tik nomākts šīm domām, tēvs,” es nodomāju, “nepiepūlē savas smadzenes tik slimīgi. Aizmigušie un mirušie nav nekas vairāk par bildēm, tēvs. Tā par šiem notikumiem nevajag domāt, jo tā mēs zaudēsim prātu”). Viņa pati šos vārdus atcerējās tikai tad, kad es tos atgādināju un tā sagādāju viņai vēl lielākas mokas. Kaut nu es viņai neko nebūtu stāstījis (“Viņa dzird atzīšanos šajā darbā, rīcībā vai varonībā, un par īstu līdzzinātāju viņu padara nevis tas, ka viņa ir musinājusi, bet gan zināšanas par noziegumu un to, kad un kā tas ir paveikts. Viņa zina, viņa apzinās, kas ir noticis, un tieši tā ir viņas vaina, taču pati viņa noziegumu nav pastrādājusi, lai arī cik skaļi to nožēlotu vai tēlotu, ka nožēlo; roku aptraipīšana ar nogalinātā asinīm ir tikai spēle, izlikšanās, viltus savienība ar to, kurš tiešām ir nogalinājis, - jo vienu cilvēku divreiz nogalināt nevar, bet darāmais jau ir nodarīts: “/ have done the deed” un te nav nekādu šaubu, kurš ir šis “es”. Vienīgā vaina ir tā, ka šie vārdi ir dzirdēti, kas ir nenovēršami, un, lai arī likums neatbrīvo no vainas to, kurš ir runājis (to, kurš runā), runātājs tik un tā zina, ka patiesībā neko nav nodarījis, pat ja ir musinājis ar savu mēli ausī, ar savām krūtīm pie muguras, ar savu satraukto elpu, ar savu roku uz pleca un nesaprotamo čukstu, kas mūs pārliecina”). Neko.

- Ko jūs izdarījāt? Vai izstāstījāt viņai visu? - Luisa jautāja. Viņa jautāja tikai visnepieciešamāko.

- Jā, es viņai izstāstīju visu, - teica Ranss, - bet tev es to nestāstīšu, neteikšu, precīzi ko un kā izdarīju, nestāstīšu visos sīkumos, kā es viņu nogalināju, jo pēc tam to nevar aizmirst, un es labāk gribētu, lai tev tas nav jāatceras, un negribu, lai tu man to atgādinātu vēlāk, bet tā notiks, ja es tev izstāstīšu.

- Bet kā tika izskaidrota viņas nāve? Patiesību taču neviens neuzzināja, to gan jūs man varat izstāstīt, - teica Luisa. Piepeši man no viņas bija mazliet bail, viņa jautāja tikai visnepieciešamāko, un tā viņa jautātu arī man, ja kādu dienu rastos tāda vajadzība.

Atkal dzirdēju, kā nograb ledus gabaliņi, šoreiz sašūpojoties glāzei. Varbūt Ranss domāja, slimīgi piepūlēdams smadzenes, vai varbūt viņa smadzenēs nekā slima vairs nebija jau gadu desmitiem. Varbūt viņš, tik tikko pieskardamies, pieglauda matus, kas bija balti kā talks. Varbūt viņa sejā, kā jau reiz biju redzējis, uz brīdi parādījās bezpalīdzības izteiksme. Diena, kad es to redzēju, šķita arvien tālāka.

- Jā, to es varu tev izstāstīt, un arī šajā ziņā Viljaloboss nekļūdās, - viņš beidzot teica. - Droši vien pasaulē ir atlicis pavisam nedaudz cilvēku, kas par šiem notikumiem vēl kaut ko atceras. To, protams, atceras Teresas un Huanas brāļi, ja viņi vēl ir dzīvi, tieši tāpat, kā to atcerējās Huana un viņas māte. Taču ar abiem saviem svaiņiem, divkāršajiem svaiņiem, es daudzus gadus neesmu sazinājies, jo pēc Teresas nāves viņi par mani vairs negribēja ne dzirdēt un arī no Huanas centās izvairīties, lai arī atklāti to nekad neteica: Huans, piemēram, viņus gandrīz vispār nav redzējis. Tikai māte, Huana vecāmāte, bija ar mieru arī turpmāk uzskatīt mani par daļu no savas ģimenes, un es domāju, ka tā nebija nekāda labvēlība, drīzāk viņa centās pasargāt Huanu, nepamest viņu šajā laulībā. Bīstamajā laulībā ar mani, kā viņa droši vien domāja. Es viņai neko nepārmetu, jo, kad Teresa izdarīja pašnāvību, visiem bija aizdomas, ka es kādā ziņā varētu būt vainīgs un kaut ko noklusēju, turpretī nekādas aizdomas pret mani nevērsās todien, kad nomira mana pirmā sieva. Redzi, mūsu dzīve nav atkarīga no mūsu rīcības, no tā, ko esam izdarījuši, visu nosaka tas, kas ir zināms par mums un par to, ko esam darījuši. Es kopš tā laika esmu dzīvojis normālu un pat patīkamu dzīvi, jo dzīvot tālāk ir iespējams pēc visa, pēc jebkā, lai arī, protams, ne visi to spēj: esmu nopelnījis pietiekami daudz naudas, man ir dēls, ar kuru varu lepoties, es mīlēju Huanu un nepadarīju viņu nelaimīgu, es strādāju jomā, kas mani vienmēr ir aizrāvusi vairāk par visu, man nav trūcis draugu un lielisku gleznu. Ir bijis gluži jautri. Un tas viss ir bijis iespējams tikai tāpēc, ka neviens neko nav uzzinājis, vienīgi Teresa. Tas, ko es nodarīju, bija nodarīts, taču turpmāk viss bija atkarīgs nevis no tā, ko biju vai nebiju pastrādājis, bet tikai no tā, ka nevienam nekas nebija zināms. Ka viss palika noslēpumā. Kāda būtu bijusi mana dzīve, ja tas būtu nācis gaismā? Varbūt nekādas dzīves man pēc tam nemaz nebūtu bijis.

- Tad kā tika izskaidrota viņas nāve? Ar ugunsgrēku? — nepiekāpās Luisa, neļaujot tēvam pārlieku aizklīst sāņus. Aizdedzināju nākamo cigareti, šoreiz no iepriekšējās kvēlošās ogles, man slāpa, es labprāt būtu izmazgājis zobus, taču netiku uz van-nasistabu, lai arī biju pats savās mājās, es šeit uzturējos slepeni, mēle un aukslējas šķita nejūtīgas kā nomērdētas - varbūt pēc miega, varbūt pēc garā, saspringtā pārbrauciena, varbūt tāpēc, ka jau ilgāku laiku biju cieši sakodis žokļus. To ievērojis, uz mirkli atslābināju sakodienu.

- Jā, bija ugunsgrēks, - viņš lēnām teica. - Mēs dzīvojām nelielā divstāvu savrupnamā, labā dzīvojamā rajonā diezgan patālu no centra, un viņai bija paradums pirms miega gultā smēķēt, taisnību sakot, man arī. Man bija jādodas vakariņās ar dažiem spāņu uzņēmējiem, man pienācās viņus izklaidēt vai, precīzāk sakot, nodrošināt kārtīgu izklaidi un iedzeršanu. Viņa droši vien gultā bija smēķējusi un iemigusi, varbūt, gribēdama pievilināt miegu, bija arī mazliet iedzērusi, pēdējā laikā viņa tā mēdza darīt un varbūt šai vakarā bija iedzērusi vairāk nekā parasti. No cigaretes ogles sāka gruzdēt palagi, sākumā droši vien dega lēnām, taču viņa nepamodās vai arī pamodās jau par vēlu, mēs tā arī nenoskaidrojām, vai viņa sadega dzīva vai nosmaka dūmos, Havanā cilvēki bieži guļ ar aizvērtiem logiem. Bet kāda gan tam vairs bija nozīme? Māja pilnībā nenodega, kaimiņi paspēja iejaukties un sāka dzēst, bet es atgriezos tikai stipri vēlāk, tikai tad, kad mani bija izdevies atrast un pavēstīt, kas noticis, un tikmēr es jau biju piedzēries ar spāņiem. Taču uguns bija paspējusi iznīcināt mūsu guļamistabu, visas viņas drēbes, visas manējās, visas, ko biju viņai uzdāvinājis. Nebija ne izmeklēšanas, ne autopsijas, notikušais tika atzīts par nelaimes gadījumu. Viņa bija sadegusi. Nevienam nerūpēja neko pārbaudīt vai pētīt, ja jau tas nerūpēja man. Viņas māte, mana sievasmāte, bija pārāk satriekta, lai spētu notikušajam meklēt citu izskaidrojumu. - Tagad viņš runāja ātri, it kā steigtos pēc iespējas drīzāk pabeigt savu ziņojumu vai vismaz šo daļu. - Turklāt viņas jau nebija no ietekmīgas ģimenes, - Ranss piebilda, - parasta vidusšķira, kam nekad nav naudas, atraitne ar vienīgo meitu. Turpretī man bija labi sakari, un, ja būtu ievajadzējies, es ātri būtu varējis apturēt jebkuru izmeklēšanu vai izkliedēt aizdomas. Taču ne izmeklēšanas, ne aizdomu nebija. Es ne ar ko neriskēju, viss bija izrādījies vienkārši. Tā tas tika izskaidrots, nelaimes gadījums, ļauns liktenis, - teica Ranss. - Ļauns liktenis, - viņš atkārtoja, - mēs bijām precējušies tikai gadu.

- Un kā bija patiesībā? - jautāja Luisa.

- Patiesībā viņa jau bija mirusi, kad es aizbraucu dzert ar tiem spāņiem, - atbildēja mans tēvs. Šos vārdus sakot, viņa balss atkal bija kļuvusi pavisam klusa, un man bija jāpiepūlē dzirde, it kā durvis būtu ciet, kaut gan tās bija pavērtas, un es pieliecos tuvāk spraugai, lai nepalaistu garām viņa vārdus. - Tovakar, kad es pārrados mājās, mēs strīdējāmies, - viņš teica. - Visu dienu es biju pavadījis pilsētā, kārtojot visādas lietas ar tiem pašiem biznesmeņiem. Atgriezos mājās draņķīgā noskaņojumā, bet viņas noskaņojums bija vēl draņķīgāks. Viņa bija dzērusi, jau divus mēnešus mēs viens otram nebijām piedūruši ne pirksta, vai, pareizāk, es nebiju pieskāries viņai. Biju kļuvis izvairīgs un atsvešinājis, jau kopš iepazinos ar Teresu, bet vēl jo vairāk pēc Teresas aizbraukšanas, nekādu žēlumu pret sievu es nejutu, toties īgnums un dusmas pret viņu nemitīgi pieauga (“Ranss izvairās nosaukt viņas vārdu,” es nodomāju, “jo tagad vairs nevar gribēt viņu apvainot vai lamāt, nevar uz viņu dusmoties un nevar pamest mirušu sievieti, kura nevienam citam nemaz nav eksistējusi, tikai viņa mātei, kura neprata meitu nosargāt vai nebija gana modra, māmiņ, māmiņ, tie ir meli, sievasmāt”). Mani bija pārņēmis nekontrolējams aizkaitinājums, kāds mums uzbrūk, kad pārstājam kādu mīlēt, bet šis kāds mūs joprojām mīl par katru cenu un nepadodas. Mēs vienmēr gribam, lai viss izbeidzas tad, kad, mūsuprāt, tam ir jābeidzas. Jo vairāk es no viņas atsvešinājos, jo pieglaudīgāka viņa kļuva, jo vairāk pielabinājās un diedelēja manu sabiedrību (“No manis tu vaļā netiksi,” es nodomāju, “nāc šurp, tu esi mans, tu esi man parādā, es tevi aizraušu līdzi ellē, varbūt ar grābjošo kustību, ar lauvas nagiem, ar plēsonīgu ķetnu”). Man bija apnicis, mana pacietība bija cauri, es gribēju saraut šīs saites un atgriezties Eiropā un gribēju atgriezties tur viens (“Es tev vairs neuzticos,” es nodomāju, “tev jādabū mani ārā no šejienes, es neesmu bijusi Spānijā, tu esi maukasbērns, tūlīt es tev rādīšu, es tevi nogalināšu”). Mēs drusku pastrīdējāmies, bet tas pat nebija kārtīgs strīds, tikai tādas atsevišķas frāzes, apvainojums un atbilde, apvainojums un atbilde, un viņa aizgāja uz guļamistabu, iekrita gultā, gaismu neieslēgusi, un raudāja, durvis viņa neaizvēra, lai es viņu redzētu un dzirdētu, viņa raudāja, lai to dzirdētu es. Kādu brīdi dzirdēju viņu šņukstam, es pats sēdēju viesistabā un nositu laiku, gaidot, kad vajadzēs atkal satikt tos spāņus un vest viņus uzdzīvot. Tad raudāšana noklusa, un es dzirdēju, ka viņa klusiņām izklaidīgi dungo (“Miega prelūdija un noguruma izpausme,” es nodomāju, “nevienmērīgāka un izkliedētāka dziedāšana, kas naktīs turpina skanēt no laimīgāko sieviešu guļamistabām, no to sieviešu istabām, kuras vēl nav vecāsmātes vai atraitnes, un nav vairs arī vecmeitas, rāmāka un glāsmaināka dungošana, kurā skan vairāk samierināšanās”), pēc tam iestājās klusums, un, kad man pienāca laiks braukt uz centru, es iegāju mūsu guļamistabā pārģērbties un ieraudzīju viņu aizmigušu, viņa bija aizmigusi no sarūgtinājumiem un asarām, vienalga, vai tās bija īstas vai tēlotas, nekas nenogurdina tik ļoti kā sāpes. Balkons stāvēja vaļā, tālumā dzirdēju kaimiņus un viņu bērnus sasaucamies pirms vakariņām. Atvēru skapi un uzvilku tīru kreklu, netīro nometu uz krēsla un vēl nebiju aizpogājis tīro, kad es to iedomājos. Es to biju domājis jau agrāk, taču tieši šajā brīdī es to iedomājos kā kaut ko tādu, kas šajā pašā brīdī ir iespējams, saproti? Dīvaini, ka domas mūs reizēm piemeklē tik skaidras un spēcīgas, ka vairs nekas nespēj nostāties starp tām un to īstenošanu. Mēs domājam par kādu iespējamību, bet tad pēkšņi tā pārstāj būt tikai iespējamība, mēs darām to, ko esam iedomājušies, un doma pārvēršas par kaut ko īstenotu, bez pārejas, bez apdomāšanās, bez citu domu starpniecības, vairs nevilcinoties, īsti nemaz nezinot, vai vēlamies to darīt, un rīcība it kā notiek pati no sevis (“Šie darbi, par kuriem neviens nezina, vai maz grib redzēt tos paveiktus,” es nodomāju, “šie negribētie un neapzinātie nodarījumi, tikko tapuši pastrādāti, vairs nav atkarīgi no musinošajiem vārdiem, - tie tūdaļ šos vārdus izdzēš un paliek nošķirti no visa agrākā un vēlākā, paliek neatgriezeniski un nelabojami, bet vārdus gan var atkārtot un labot, vārdus var atsaukt un var noliegt, ka tie tikuši izrunāti, tos var sagrozīt un var aizmirst”). - Ranss droši vien raudzījās uz Luisu ar savām dedzīgajām acīm, šķidrajām acīm vai varbūt skatienu bija nodūris. - Tur viņa gulēja vienā apakšveļā, tikai ar krūšturi un biksītēm, viņa bija novilkusi drēbes un apgūlusies kā slimniece, piesegusies ar palagu tikai līdz viduklim, viņa bija vienatnē dzērusi un kliegusi uz mani, bija raudājusi un klusi dziedājusi, un visbeidzot aizmigusi. Viņa, tur gulēdama, varēja būt arī mirusi, varēja būt uzgleznota, atšķirības gandrīz nebija, taču zināju, ka atšķirībā no mirušas vai uzgleznotas sievietes viņa nākamajā rītā atkal atmodīsies un pagriezīs seju, kas tagad bija piekļauta spilvenam (“Pagriezīs seju un vairs nerādīs savu skaisto skaustu,” es nodomāju, “kas varbūt ir tāds kā Njevesai, vienīgais, kas viņas ārienē palicis nemainīgs; pagriezīs seju atšķirībā no jaunās kal-ponītes, kas sniedz Sofonisbai indi vai Artemisijai pelnus, un tāpēc, ka šī kalponīte nekad nepagriezīsies un viņas saimniece nekad nesatvers kausu un necels to pie lūpām, sargs Mateu gribēja viņas abas sadedzināt ar šķiltavām, un pie reizes būtu sadedzinājis arī fonā neskaidri saredzamo vecenes galvu, uguns, māte, sievasmāte, ugunsgrēks”). Pagriezīs seju un neļaus man iet prom, neļaus doties meklēt Teresu, par kuru viņai nekas nebija zināms, viņa neuzzināja, kāpēc mirst, tāpat kā neuzzināja, ka tūlīt tas notiks. Atceros, viņa gulēja tādā pozā, ka krūštura lencīte griezās ādā, un vienu mirkli es pat gribēju krūšturi atāķēt, lai uz ādas nepaliktu nospiedums. Es jau grasījos to darīt, kad man prātā iešāvās tā doma, un krūšturim es nepieskāros. Tā doma bija strauja, es to nodomāju ātri, neko neiztēlodamies, un tieši tāpēc es to izdarīju (“Iztēlošanās pasargā no daudzām nelaimēm,” es nodomāju, “ir maz ticams, ka pašnāvību izdarīs tas, kurš paredz savu nāvi, ir maz ticams, ka par slepkavu kļūs tas, kurš paredz citu nāvi, daudz labāk ir nogalināt sevi un citus tikai domās, šādām pašnāvībām un slepkavībām nav seku, un tās neatstāj pēdas, līdzīgi kā paslieta roka, kas plēsīgi cenšas sagrābt kaut ko tālu, visu izšķir attālums un laiks, un, ja attālums ir par lielu, nazis pāršķeļ gaisu un netrāpa krūtīs, neieduras tumsnējā vai bālā miesā, tikai izskrien cauri tukšai telpai, un nekas nenotiek, asmeņa ceļu neviens nepiefiksē un neiegrāmato, tas paliek nezināms, par nodomiem nesoda, neveiksmīgie uzbrukumi bieži vien tiek noklusēti, tos noliedz pat iecerētie upuri, jo viss taču arī pēc tam ir palicis tāpat kā iepriekš, gaiss ir tas pats, āda nav pāršķelta, un miesa nav pārvērtusies, nav ne pušuma, ne skrambas, un nekaitīgs ir smacējot lejup spiests spilvens, ja zem tā nav sejas, un pēc tam viss ir tāpat kā agrāk, jo šādi nodarījumi neuzkrājas, un, lai kaut ko mainītu, nepietiek ar sitienu, kas nevienam netrāpa, vai žņaugšanu, nenolaupot nevienam elpu, tā nevar mainīt ne faktus, ne attiecības, un neko nedod uzstājība, atkārtošanās, neizdevušies uzbrukumi un draudi”). Es viņu nogalināju aizmigušu, kad viņa bija pagriezusi man muguru (“Ranss ir noslepkavojis Miegu,” es nodomāju, “nevainīgo Miegu, tieši otra cilvēka krūtis mūs balsta, un patiesu atbalstu mēs jūtam tikai tad, ja kāds mums ir aiz muguras, kāds, kuru mēs varbūt pat neredzam, ir mums aiz muguras un piesedz ar savām krūtīm, kas teju teju mums pieskarsies un beigu beigās pieskaras; un, ja naktī mēs uzraujamies no miega murga dēļ un nespējam no jauna iemigt, mokāmies ar drudzi vai jūtamies vientuļi un pamesti tumsā, mums nevajag darīt neko citu kā pagriezties un ieraudzīt savā priekšā tā cilvēka seju, kurš mūs sargā, tā cilvēka seju, kurš ļaus savā sejā skūpstīt visu, kas skūpstāms (degunu, acis un muti; zodu, pieri un vaigus; un ausis, visu seju), vai varbūt pusmiegā uzliks mums roku uz pleca, lai mūs nomierinātu vai pakļautu vai varbūt lai pieturētos un atbalstītos pats”). Es tev nestāstīšu, kā, vismaz to ļauj man nestāstīt (“Vācies,” es nodomāju, “tūlīt es tev rādīšu, es tevi nogalināšu, mans tēvs mirkli domā un tūlīt rīkojas, bet varbūt viņam pirms tam vēl jāapstājas un jāpadomā, vai visi naži mājās ir gana asi, vai tie griež gana labi, viņš skatās uz krūšturi, kas spiež miesu, un paceļ galvu, lai atcerētos asmeņus, lai domātu par asmeņiem, kas šoreiz nešķeļ gaisu un netrāpa krūtīs, bet trāpa mugurā, visu izšķir attālums un laiks, vai varbūt tā ir vina lielā delna, kas nolaižas uz skaistā skausta un spiež, un spiež, un skaidrs, ka zem spilvena nav sejas, jo šī seja ir virs spilvena, un tā vairs nekad nepagriezīsies; kājas spirinās un spārdās pa gultu, basas pēdas, kas droši vien ir ļoti tīras, jo viņa taču ir mājās, kur ilgotais var ierasties vienmēr, jo viņa ir precējusies, viņš var ierasties kuru katru brīdi, tas, kurš šīs kājas drīkst redzēt un glāstīt, tas, kuru viņa ir gaidījusi jau tik ilgi; varbūt drudžaini sitas arī rokas, un, kad viņa tās paceļ, var redzēt paduses, kas nesen noskūtas, gaidot vīru, kurš pārnāk, bet vairs neaizskar viņu, neaizskar nemaz, bet viņai vairs nav jāuztraucas, ka nejauša svārku grumba varētu samaitāt sēžamvietas aprises, jo viņa mirst un svārkus ir novilkusi, svārki stāv uz krēsla, uz tā paša, kur mans tēvs ir nometis arī netīro kreklu, viņš ir uzvilcis tīru, vēl neaizpogātu, tie sadegs kopā, netīrais krekls un izgludinātie svārki, un varbūt Glorija vai Mirjama, vai Njevesa, vai Berta, vai Luisa tomēr spēj pagriezties un pēdējā piepūlē uz mirkli pavērst seju, un ar tuvredzīgajām, nekaitīgajām acīm saredzēt

Ransa, mana tēva, spalvaino krūšu trīsstūri, kas ir tikpat spalvains kā Bila un manas krūtis, šis trīsstūris, kas mūs sargā un balsta, un varbūt Glorijas garie mati ir izspūruši pa miegam, izspūruši no bailēm, no sāpēm, un daži stiepjas pāri pierei kā smalkas grumbiņas, kas uzradušās no nākotnes, lai uz mirkli liktu viņas vaibstiem satumst, uz šo pēdējo mirkli, jo nākotnes nemaz nebūs, vismaz viņai tās nebūs, ne konkrētās, ne abstraktās nākotnes. Toties šajā pēdējā mirklī miesa pārvēršas un āda pāršķeļas, un paliek pušumi un skrambas”).

- Nestāstiet, ja negribat, - teica Luisa. - Nestāstiet, ja negribat, - viņa atkārtoja, un tagad tas man izklausījās pēc lūguma nestāstīt.

- Nē, es tev nestāstīšu, es negribu tev to stāstīt. Pēc tam es aizpogāju kreklu un izgāju uz balkona, tuvumā neviena nebija. Aizvēru balkona durvis un piegāju pie skapja, kur karājās arī viņas smaržīgās, inertās drēbes, apsēju kaklasaiti un uzvilku žaketi, es jau kavējos. Aizdedzināju cigareti, nesapratu, ko biju izdarījis, taču zināju, ka esmu to izdarījis, reizēm tas nav viens un tas pats. Un es joprojām nesaprotu un zinu tāpat kā tobrīd. Ja tas nebiju es, tad tas nebija neviens un viņa nemaz nav eksistējusi, ir pagājis ilgs laiks, un atmiņa nogurst tāpat kā redze. Apsēdos gultas kājgalī, biju sasvīdis un ļoti noguris, man sāpēja acis, it kā es nebūtu gulējis vairākas naktis, to es atceros, tās sāpes acīs, un tad es to iedomājos un izdarīju, jau atkal vienlaikus iedomājos un izdarīju. Es noliku degošo cigareti uz palaga un skatījos, kā tā deg, nokratīju oglīti, bet to nenodzēsu. Aizdedzināju nākamo, pāris reižu ievilku dūmu un arī šo noliku uz palaga. Tāpat darīju arī ar trešo cigareti, es tām visām nobirdināju kvēlošās ogles, un nu uz palaga dega trīs cigaretes un arī trīs atsevišķas ogles, divreiz pa trim kvēlošām oglēm, un tās visas dedzināja palagu. Redzēju, kā audumā sāk veidoties ar gaismu apmaloti caurumi (“Vēroju to vairākas sekundes,” es nodomāju, “skatījos, kā aplis aug un plešas lielāks, vienlaikus melns un kvēlošs plankums, kas saēd palagu”), es nezinu. - Mans tēvs piepeši aprāvās, pēdējo teikumu it kā nemaz nepabeidzis. Nebija dzirdams nekas, veselu minūti vienīgi viņa satrauktā, spēcīgā elpa, veca vīra elpa. Tad viņš piebilda: - Aizvēru guļamistabas durvis, izgāju no mājas, izgāju uz ielas un, pirms sēdos mašīnā, vēl pagriezos un nopētīju māju, viss izskatījās pavisam normāli, jau bija tumšs, nakts bija iestājusies pēkšņi, dūmi nebija redzami (“Un no augšas neviens uz viņu neskatījās,” es nodomāju, “neviens viņu nebūtu redzējis pa logu vai no balkona pat tad, kad viņš nostātos tieši pretī, kā gaidot stāvēja Mirjama vai strādājot stāvēja vecais leijerkastnieks un čigāniete ar bizi, vai kā stāvējām Bertas mājas priekšā — vispirms Bils un pēc tam es - abi gaidot, līdz otrs aizies, vai kā Kustardojs sudraba lietus naktī pie mūsu mājas”). Bet tas bija ļoti sen, - piebilda Ranss, un viņa balsī bija manāma ierastā, man pazīstamākā toņa ēna. Man likās, es dzirdu šķiltavas klikšķi un dzinkstoņu, varbūt viņš bija paņēmis olīvu un Luisa aizdedzinājusi cigareti. - Un vispār par tādām lietām neviens nerunā.

Kādu brīdi vēl valdīja klusums, Luisa neko neteica, un varēju iztēloties, ka Ranss uztraukts gaida, rokas kopā saņemtas un laiskas, varbūt sēdēdams dīvānā, varbūt atspiedis muguru pret turku dīvāniņa atzveltni, vai jaunajā, pelēkajā, tik ļoti ērtajā atpūtas krēslā, ko viņš pats droši vien palīdzēja izvēlēties. Katrā ziņā ne šūpuļkrēslā, noteikti ne šajā šūpuļkrēslā, kas bija piederējis manai Havanas vecmāmiņai, kura, bez šaubām, domāja par savām meitām, dzīvo un mirušo, kas abas bija precētas, un varbūt arī par kādas citas kubiešu mātes precēto, mirušo meitu, kad bērnībā dziedāja man “Māmiņ, māmiņ, jen, jen, jen”, gribēdama iedvest bailes, kas man šķita īslaicīgas un jautrības iekrāsotas, caurcaurēm sievišķīgas bailes, tās bailes, ko izjūt meitas, mātes, līgavas, sievasmātes, vecāsmātes un aukles. Varbūt Ranss baidījās, ka Luisa, viņa vedekla, pamās viņam, un šis žests nozīmēs “Vācies” vai “Ejiet prom”. Taču beigu beigās Luisa teica tā:

— Būtu laiks domāt par vakariņām, ja esat izsalcis.

Ransa satrauktā, spēcīgā elpa noklusa, un dzirdēju, kā viņš

atbild, manuprāt, ar atvieglojumu:

- Neesmu pārliecināts, vai gribu ēst. Ja tev nav iebildumu, mēs varētu aizstaigāt līdz Alkalde un, ja ap to brīdi apetīte būs parādījusies, iesim iekšā un ēdīsim, ja ne, es tevi pavadīšu atpakaļ un iešu mājās. Es ceru, ka šonakt mums nevajadzēs mocīties ar bezmiegu.

Dzirdēju, kā viņi pieceļas un kā Luisa savāc nedaudzos traukus, ko bija salikusi uz zemā galdiņa, uz vienas no nedaudzajām mēbelēm, ko nopirkām kopā. Dzirdēju, kā viņa aiziet uz virtuvi un atgriežas, un nodomāju: “Tagad viņai vajadzēs te ienākt pārģērbties vai kaut ko paņemt. Gribu viņu redzēt. Kad viņi aizies, es varēšu izmazgāt zobus un padzerties ūdeni, un varbūt vēl būs palikusi pāri kāda olīva.”

Mans tēvs droši vien jau bija uzvilcis lietusmēteli vai, pareizāk, jau uzmetis to plecos, devās uz priekšnamu un atvēra ārdurvis.

- Nu, tu esi? - viņš jautāja Luisai.

— Tūlīt, - viņa atbildēja, - es tikai paņemšu lakatu.

Dzirdēju, kā viņas papēžu kliksti tuvojas, es labi pazinu viņas

soļus, tie rībēja pret koka grīdu daudz neuzkrītošāk nekā “Bila” metāliskās zoles pret marmoru un nekā Kustardoja apavi vienmēr un visur. Šīs kājas nekliboja arī tad, kad bija basas. Tās smagi nekāpa augšā pa trepēm, lai sameklētu agrāk neredzētus pildspalvas serdeņus. Tāpat tās nekad nedūrās zemē kā naži, tās strauji un nikni nestrīķēja asos papēžus pret zemi, necirta kā ar cirvi, nedūra kā ar piešiem. Nezinu, vai tas bija atkarīgs no manis, kā es cerēju, bet tie bija laimīgi soļi. Pa spraugu redzēju,

kā viņas roka nolaižas uz tverekla. Tūlīt vina ienāks, tūlīt es vinu ieraudzīšu. Nebiju redzējis viņu trīs nedēļas, gandrīz astoņas nedēļas nebiju viņu redzējis šeit, mūsu mājās, mūsu guļamistabā, pie mūsu spilvena. Taču, pirms pastūma durvju vērtni, viņa pāri gaitenim uzrunāja Ransu, kas droši vien stāvēja priekšnamā pie ārdurvīm, uzmetis plecos mēteli, varbūt jau izsaucis liftu:

- Rīt pārbrauks Huans. Vai jūs gribat, lai es viņam izstāstu vai lai labāk neko nesaku?

Ransa atbilde atskanēja tūlīt, tomēr vārdi bija lēni un noguruši, balss sarūsējusi un piesmakuši, it kā viņš runātu caur ķiveri.

- Es tev būtu ļoti pateicīgs, - viņš teica, - es tev būtu ļoti pateicīgs, ja tu man neliktu par to domāt. Es nezinu, kā būtu labāk. Ja vari, izdomā to manā vietā.

- Neuztraucieties, - teica Luisa un pastūma durvis. Gaismu viņa neieslēdza, pirms nebija tās aizvērusi, droši vien viņa uzreiz ievēroja, cik ļoti istaba ir piesmēķēta. Es joprojām necēlos kājās, mēs nesaskūpstījāmies, mēs joprojām viens otru it kā neredzējām, es vēl nebiju pārbraucis. Viņa uzmeta man greizu skatienu, greizi uzsmaidīja, atvēra mūsu skapi un paņēma Hermès rakstaino lakatu, ko biju viņai pārvedis no kāda brauciena, kad mēs vēl nebijām precējušies. Viņa labi smaržoja, jauns parfīms, tas nebija Trussardi, ko biju viņai uzdāvinājis. Viņai bija samiegojusies seja, it kā viņai sāpētu acis, Ransa acis, viņa bija skaista. Viņa aplika lakatu ap kaklu un man teica:

- Nu tu redzi.

Un es tai mirklī apjēdzu, ka šos pašus vārdus man bija teikusi Berta, kad, halātā ģērbusies, uzradās man aiz muguras un es ieraudzīju viņas atspīdumu tumšajā ekrāna stiklā, kad biju noskatījies video, kuru viņa droši vien bija redzējusi daudzas reizes un pēc tam skatījās vēl un vēl, un varbūt skatās joprojām. Pieņemu, ka tāpēc es atbildēju tāpat. Piecēlos. Uzliku Luisai roku uz pleca.

— Redzu, - es teicu.

Tagad manas nelāgās izjūtas ir norimušas un priekšnojautas vairs nav tik draudīgas, un, lai arī es joprojām nespēju domāt par abstrakto nākotni tāpat kā agrāk, es tomēr jau atkal mēdzu domāt nekonkrēti, klejot, vērst domas uz to, kas notiks vai varētu notikt, bez īpašas uzstājības vai intereses minēt, kas ar mums būs rit vai pēc pieciem gadiem, apcerēt visu, ko paredzēt nevaram. Zinu vai domāju, ka to, kas ir noticis vai notiks starp mani un Luisu, es vēl ilgi nesapratīšu, vai varbūt man nemaz nepienākas to saprast, un to sapratis vienīgi mūsu pēcteči, ja mums tādi būs, vai varbūt kāds svešinieks, kāds nepazīstams cilvēks, kura varbūt vēl nemaz nav šajā ilgotajā pasaulē, jo dzimšana izriet no nejaušas kustības, no frāzes, kas izrunāta citā šīs pašas pasaules malā. Jautāt un klusēt, iespējams ir viss, var

klusēt kā Huana Agilera vai jautāt un piespiest kā viņas māsa Teresa, vai nedarīt ne vienu, ne otru kā tā pirmā sieva, kuru esmu nokristījis par Gloriju un kura šķiet nemaz neeksistējusi vai vismaz eksistējusi tikai īsu bridi, tikai savai izprecināt kārajai mātei, sievasmātei, kura turpat Kubā droši vien jau ir mirusi, izmisusi, atraitne un bez meitas, viņu aprija čūska, nevienā no valodām, ko protu, nav bāreņa pretstata, vārda, kas apzīmētu vecākus, kas palikuši bez bērniem. Katrā ziņā drīz Glorija pārstās eksistēt pavisam, kad Ransam pienāks viņa laiks, bet mēs ar Luisu vairs nespēsim atcerēties neko vairāk par to, kas ir noticis ar mums pašiem un ko mēs paši esam darījuši, un aizmirsīsim visu, kas mums ir stāstīts vai noticis ar citiem, vai citu darīts un pastrādāts (kad mūsu sirdis vairs nebūs tik baltas). Reizēm man ir sajūta, ka nekas no notiekošā nemaz nenotiek, jo nekas nenotiek nepārtraukti un nesaraustīti, nekas nemainīgi neturpinās, neilgst un nebeidzami neglabājas atmiņā, un arī visvienmuļākā un banālākā eksistence pašiznlcinās un sevi noliedz, šķietami atkārtodamās atkal un atkal, līdz nekas un neviens vairs nav tie paši, kas bija agrāk, un vājo pasaules ratu uz priekšu stumj bez-atminīgie, kuri dzird, redz un zina nepateikto un nenotiekošo, to, kas nav ne izzināms, ne pierādāms. Reizēm man šķiet, ka notiekošais ir vienāds ar nenotiekošo; tas, ko atraidām vai kam ļaujam paiet garām, sakrīt ar to, ko izvēlamies vai kāri sagrābjam; tas, ko pieredzam, neatšķiras no tā, ko nepieredzam; un tomēr dzīve aizrit, un mēs šo dzīvi pavadām, izvēloties, atraidot, šķirojot, velkot līnijas, kas nodalītu šis būtībā identiskās lietas un padarītu mūsu piedzīvoto par unikālu pieredzējumu, ko atcerēties un izstāstīt gan tūlīt, gan laiku beigās, un tāpat to varēs arī izdzēst vai izkliedēt, iznicinot visu, kas pagaidām esam un ko darām. Mēs ieguldām visu savu gudrību un maņas, un visu dedzību, nopūlēdamies saskatīt atšķirības lietās, kas tik un tā tiks novienādotas vai arī tādas jau ir, un tāpēc mums ir tik daudz nožēlas, tik daudz garām palaistu iespēju, tik daudz apliecinājumu un atkārtotu apstiprinājumu un tik daudz izmantotu iespēju, lai gan pilnīgi droši ir vienīgi tas, ka noturēt nevar neko un zaudēts tiks viss. Neko nekad nevar sakopot, vai varbūt nekā nemaz nav bijis. Bet tāpat taisnība ir arī tā, ka ar laiku nekas neizbeidzas, viss joprojām paliek turpat un gaida, kad tam atkal ļaus atgriezties, kā teica Luisa.

Tagad es apsveru iespējas atrast jaunu darbu, tieši tāpat kā viņa; šķiet, mēs abi esam piekusuši gan no ilgajiem astoņu nedēļu, gan īsākajiem braucieniem, kas tik ļoti nogurdina un mūs mazliet atsvešina vienu no otra. Man nebūs grūtības darbu atrast, jo es protu savas četras valodas un ari mazliet katalāniski, un katalāņu valodu es šobrīd cītīgi mācos, jo vienā no potenciālajiem darbiem man bieži vajadzētu risināt telefona sarunas ar Barselonu. Un ir daudz cilvēku, kas ir pārliecināti, ka man ir svarīgi sakari starptautiskajās organizācijās un esmu pazīstams ar augstākajām amatpersonām. Viņi maldās, taču es nesagādāšu viņiem vilšanos un šos maldus nesagraušu. Katrā ziņā mani īpaši nevilina ari doma visu laiku palikt Madridē, vienmēr iziet no mājas kopā ar Luisu un kopā atgriezties, ne vairs viņu apciemot vai uzņemt ciemos, tagad, kad mums abiem ir kopīgas istabas, lifts un mājas ārdurvis, un kopīgs spilvens (tas tikai tāds teiciens, jo spilveni vienmēr ir divi), par kuru mēs miegā reizēm cīkstāmies un no kura, līdzīgi kā gultai piesaistīti slimnieki, pierodam noraudzīties pasaulē; un mūsu kājas ne mirkli nevilcinās uz slapjās ietves, tās neko neizlemj un nepārdomā, tās nevar izvēlēties vai savu izvēli nožēlot: tagad vairs nav nekādu šaubu, ka mēs pēc kino vai pēc vakariņām kopā dodamies uz vienu un to pašu vietu, vienalga, vai mēs to šovakar vēlamies vai ne, vai varbūt es to nevēlējos vakar. Tā man vienubrīd likās, taču mēs joprojām ejam kopā. Pieņemu, ka tik un tā, lai ari mūsu soļi tagad ved uz vienu un to pašu vietu (un skan neritmiski, jo tos sper četras kājas), mēs galvenokārt domājam viens par otru, vismaz es tā daru. Domāju, ka, par spīti visam, mēs nebūtu ar mieru iemainīt viens otru pret kaut ko citu šajā ilgotajā pasaulē, un mēs vēl neesam savstarpēji pieprasījuši pašiznīcināšanos un atteikšanos no visa, kas katrs no mums ir bijis iepriekš, un ari no tā, kas otram lika iemīlēties; mēs tikai esam mainījuši ģimenes stāvokli, un tas tagad vairs nešķiet tik dramatiski un neaprēķināmi: es tagad spēju pateikt mēs bijām tur aizbraukuši vai mēs pirksim klavieres, vai mums būs bērns, vai mums ir kakis.

Pirms dažām dienām es runāju ar Bertu, viņa piezvanīja, un, kad viņa piezvana, tas nozīmē, ka viņa jūtas mazliet noskumusi un pārāk vientuļa. Ja es pametīšu savu tulka darbu, vairs nevarēšu ilgi mitināties pie viņas un vajadzēs daudz ilgāku laiku pietaupīt visas atstāstāmās epizodes, smieklīgos un dramatiskos atgadījumus, ko vienmēr krāju viņai, vai ari vajadzēs rakstīt viņai vēstules, kā dažkārt esam darījuši. Apjautājos viņai par “Bilu”, un pagāja vairākas sekundes, līdz viņa atcerējās vai saprata, ko es jautāju: viņš jau bija palicis pagātnē, droši vien bija pametis Ņujorku un vēl nebija atgriezies, vismaz Berta tā domāja. “Tagad, kad es tā iedomājos, viņš varētu uzrasties kuru katru dienu,” viņa teica. Sapratu, ka no “Bila” nav bijis ne vēsts, kopš mēs abi (es no ielas malas, Berta pa logu) redzējām viņu iekāpjam taksometrā. Taču viņš tiešām varēja vēl uzrasties, Bertai bija taisnība, jo sevišķi, ja viņš tiešām bija Gijermo. Berta turpina likt sludinājumus presē, viņa nav padevusies vai norakstījusi sevi pavisam un teica man, ka šobrīd interesējoties par diviem tipiem, kurus vēl nav satikusi, — par Jde //un Truman, kas attiecīgi ir iniciāļi un iesauka. Par viņiem runājot, Berta atdzīvojās un izklausījās īpaši mīļa, kādas sievietes ir parasti, lolojot cerību, kas nav mūsu izraisīta un vispār mūs nekādi neskar, - viņas šo cerību mums vienkārši atklāj; taču, kamēr mēs sarunājāmies, es Bertu iztēlojos vienā no tiem brīžiem, kad pusmēness uz viņas labā vaiga, viņas rēta, satumst, kļūst iezilgana vai violeta, līdz man šķiet, ka viņa ir nosmērējusi vaigu. Varbūt, es nodomāju (nodomāju, lai novērstu to īstenībā), pienāks diena, kad viņa padosies un norakstīs sevi pavisam, un tad pusmēness uz visiem laikiem paliks zilgans vai violets. Berta, pēc iniciāļiem BSA, ar dzīves atstātu, nenotīrāmu traipu sejā.

Kustardoju es pagaidām neesmu saticis, bet zinu, ka arī turpmāk viņu laiku pa laikam sastapšu, pieņemu, gandrīz vienmēr šīs tikšanās gadīsies mana tēva dēļ, un tāpat mēs paretam tiksimies arī tad, kad mana tēva vairs nebūs, jo ir tādi cilvēki, kurus pazīstam kopš bērnības un kuri mūsu dzīvē atgriežas atkal un atkal, nekad nepazūdot pavisam. Viņš turpinās alkt pēc pasaules, divkāršosies un daudzkāršosies, un stāstīs neticamus piedzīvojumus, ko būs pieredzējis pats. Taču es labāk vēlētos par viņu nedomāt, kaut gan reizēm iedomājos neviļus.

Es joprojām neesmu runājis ar Ransu par to, ko tovakar dzirdēju, patiesībā tas bija nesen, lai arī šis vakars attālinās ļoti strauji, jo straujš ir šis laiks, kurā tomēr, tāpat kā visos citos laikos, ietilpst tikai viena nepilna vai jau līdz pusei nodzīvota dzīve, katra cilvēka dzīve, manējā un Luisas. Droši vien mēs par to nerunāsim nekad, un Ranss arī nezina, vai man tas viss ir zināms, viņš nav jautājis Luisai, vai viņa man beigu beigās to ir izstāstījusi, vienmēr ir kāds, kurš nezina un negrib zināt. Cik nu varu spriest, viņu abu attiecības ir tādas pašas kā agrāk vai ļoti līdzīgas, it kā tā vakara nemaz nebūtu bijis vai it kā tas neskaitītos. Jo labāk. Viņi viens otru ļoti ciena, un Luisai patīk klausīties viņa stāstos. Vienīgais jaunums ir tas, ka Ranss tagad izskatās vecāks un mazāk ironisks, gandrīz vai vecs vīrs, kāds viņš nekad nav bijis. Viņa gaita ir kļuvusi mazliet neizlēmīgāka, acis vairs nav tik kustīgas un dzirkstošas, tās ir mazāk dedzīgas, kad pievēršas man vai kam citam, tās mazāk glaimo visam, ko uzlūko; ap viņa sievišķīgo muti, kas ir tik līdzīga manējai, sāk iezīmēties grumbas; viņa uzacīm vairs nav spēka izliekties tik augstos lokos; reizēm viņš iemauc rokas lietusmēteļa piedurknēs, un esmu pārliecināts, ka nākamajā ziemā viņš mēteli tā valkās vienmēr. Mēs tiekamies bieži - tagad, kad zinu, ka palikšu Madridē un dzīvošu mierīgāk, un esmu paņēmis atvaļinājumu. Nereti mēs ejam kopā pusdienās - gan ar Luisu, gan bez viņas -uz Trainera, La Ancha, La Dorada un Alkalde, tāpat arī uz Nicolas, Rugantino, Fortuny un El Café, un La Fonda, viņam patīk restorānus mainīt. Viņš turpina stāstīt man zināmus un nezināmus atgadījumus no tiem gadiem, kad aktīvi darbojās, kad ceļoja un strādāja Prado, un par saviem sakariem ar miljonāriem un banku direktoriem, kas viņu jau ir aizmirsuši, jo viņš ir pārāk vecs, lai liktos viņiem noderīgs vai interesants, vai spējīgs aizlidot pie viņiem ciemos, jo ļoti bagātie cilvēki grib, lai draugi ierodas pie viņiem, un paši pie tiem doties nevēlas. Esmu domājis par to, ko Ranss izstāstīja Luisai un es slepus noklausījos, sēdēdams gultas galā un smēķēdams. Kādreiz es to aizmirsīšu, bet vēl neesmu aizmirsis, un tagad, kad uzmetu acis savas neiespējamās tantes Teresas mazajam portretam, ko Ranss glabā savās mājās, es ieskatos tajā vērīgāk nekā bērnībā un pusaudža gados. Varbūt tagad es skatos tā, kā mēdz skatīties uz bildēm, kurās ir atveidoti tie, kuri mūs vairs neredz un kurus vairs neredzam mēs - dusmu, prombūtnes vai pārguruma dēļ, portreti, kuri ātri vien aizstāj gaistošos vaibstus, mūždien mierīgās fotogrāfijas, kas sastingušas dienā, kuru neviens vairs neatceras; skatos līdzīgi, kā skatījās mana vecāmāte un mana māte, apstādinot skatienu un muļķīgi smaidot pēc spēji aprautiem smiekliem, raugoties nekurienē, sausām acīm, nemirkšķinot, kā cilvēks, kas tikko pamodies un vēl nav attapies, tā droši vien skatījās Glorija savā pēdējā mirklī (viņas portreti gan nav saglabājušies), ja vien spēja pagriezt seju; pilnīgi noteikti neko nedomājot, varbūt pat neko neatceroties, taču jūtot sāpes vai retrospektīvas bailes, sāpes un bailes nekur nepagaist, vērojot sejas, kas redzētas pieaugam, bet nav redzētas novecojam, plakanas sejas, kam reiz bijis apjoms, sejas, kas reiz bijušas kustīgas un ko ātri vien pierasts redzēt sastingušas mierā, ne pašas sejas, to atveidus, - un tā es gatavojos skatīties uz savu tēvu, un tā ieradīs skatīties Luisa, kad viņai priekšā vairs nebūs puse dzīves, bet manējā jau būs beigusies. Taču neviens nezina, kādā secībā rindosies nāves un kādā paliks stāvam dzīvie, nezina, kuram pirmajam nāksies just sāpes vai bailes. Bet tam nav nozīmes, viss ir pagājis vai nemaz nav noticis, vai palicis nezināms. Tas, ko tovakar dzirdēju no Ransa lūpām, man nelikās ne piedodami sīks, ne naivs un neizraisīja smaidu, tomēr šķita sen pagājusi pagātne. Viss ir pagātne, arī tas, kas nu tikai notiek.

Nedomāju, ka vēl ko uzzināšu par Mirjamu, ja nu vienīgi viņai izdosies panākt, ka viņu kāds no Kubas izpestī, vai arī tā jaunā Kuba, kurai tiek kalts tik daudz plānu, pavisam drīz būs pārticīga un tad viņai palīdzēs nejaušība. Esmu pārliecināts, ka es viņu pazītu jebkur, arī tad, ja viņai mugurā nebūtu ne dzeltenās blūzes ar apaļo kakla izgriezumu, ne šauro svārku, nedz arī kājās būtu kurpes ar augstajiem, durstīgajiem papēžiem, un uz elkoņa nebūtu milzīgās somas, - uz elkoņa, nevis plecā, kā pieņemts mūsdienās, — viņas melnās somas, kura gandrīz lika zaudēt līdzsvaru un no kuras viņa neparko negribēja šķirties. Es viņu pazītu arī tad, ja tagad viņas gaita būtu gracioza, ja viņas papēži tik nikni nedurtos zemē un viņa negrābtu gaisu ar žestu, kas nozīmē: “Nāc šurp”, “Tu esi mans” vai “Es tevi nogalināšu”. Kādu dienu satikt Gijermo man nebūtu grūti, jo Madridē diemžēl visi ar visiem agrāk vai vēlāk iepazīstas, pat tie, kas atbraukuši no citurienes un te palikuši. Taču viņu gan es nemācētu pazīt, jo nekad neesmu redzējis viņa seju, bet ar dilbiem un balsi nepietiek, lai kādu sazīmētu. Dažreiz vakaros pirms miega es iedomājos par šiem trim - par Mirjamu, viņu un viņa slimo sievu: Mirjama ir tālu, viņi abi varbūt dzīvo tepat manā pilsētā, varbūt pat mūsu ielā vai mūsu mājā. Ir gandrīz neiespējami neapveltīt ar seju cilvēku, kura balss ir dzirdēta, un tāpēc es viņam reizēm piedēvēju “Bila” ūsaino seju, un ir pat ļoti iespējams, ka tā tiešām ir viņa seja, un arī “Bilu” es varētu satikt šajā nemierīgajā pilsētā; citreiz es viņu iztēlojos kā lielisko aktieri Šonu Koneriju, manas bērnības varoni, kam filmās bieži bija ūsas; un tāpat gadās, ka šiem tēliem piejaucas Kustardoja piedaudzīgā, kaulainā seja, ko ūsas pārmaiņus rotā un nerotā; vai pat Ransa seja, un viņš ūsas nēsāja jaunībā, pilnīgi noteikti tolaik, kad dzīvoja Havanā, un arī vēlāk, kad beidzot apprecējās ar Teresu Agileru un kopā ar viņu devās kāzu ceļojumā; vai arī piešķiru šai balsij savu seju — bez ūsām gan tagad, gan agrāk, taču varbūt kādu dienu es tās izaudzēšu, kad būšu vecāks un negribēšu izskatīties tāpat, kā tagad izskatās mans tēvs un kādu es viņu galvenokārt atcerēšos.

Naktīs bieži jūtu, ka Luisas krūtis gultā pieskaras manai mugurai, viņa tiecas man tuvāk gan tad, kad abi esam nomodā, gan tad, kad esam aizmiguši. Viņa vienmēr būs tepat, man blakus, vismaz tā tas ir iecerēts, lai gan vēl trūkst daudzu gadu, lai piepildītos šis vienmēr, bet reizēm es domāju, vai viss laika gaitā nevar mainīties - vai nevar mainīties abstraktajā nākotnē, kas ir vissvarīgākā, jo tagadne to nespēj ne sagrozīt, ne pielāgot sev, bet, kad tā domāju, šādas iespējamas pārmaiņas man šķiet liela nelaime. Šobrīd es vēlos, lai nekad nekas nemainītos, taču es nevaru atmest iespēju, ka reiz, pēc nezināma laika, uzradīsies kāda sieviete, kuru vēl nepazīstu; kādā pievakarē viņa atnāks dusmīga uz mani vai varbūt sajutusi atvieglojumu, ka beidzot

ir mani satikusi, un katrā zinā vina man neko neteiks, mēs tikai skatīsimies viens uz otru vai varbūt klusi stāvēsim apskāvušies, vai varbūt dosimies uz gultu un izģērbsimies, vai varbūt viņa tikai noaus apavus, rādot man kājas, ko pirms iziešanas no mājām būs rūpīgi nomazgājusi, lai es tās varētu uzlūkot un glāstīt, bet kas tagad, tik ilgi mani gaidījušas, būs nogurušas un noberztas (un vienas pēda būs nosmērēta pret bruģi). Varbūt šī sieviete, neko neteikusi, uzreiz ieies vannasistabā un ieslēgsies, paliks tur vairākas minūtes, lai aplūkotu sevi spogulī, sakoptos un pacenstos nodzēst no sejas tur sakrājušās dusmu, noguruma, vilšanās un atvieglojuma izteiksmes, un izlemtu, kāda būtu piemērotākā un izdevīgākā, kad viņa beidzot iznāks ārā un ieskatīsies sejā vīrietim, kurš viņai licis gaidīt pārāk ilgi un tagad gaida viņu, - iznāks un ieskatīsies sejā man. Varbūt tāpēc viņa man liks gaidīt aiz slēgtām vannasistabas durvīm ilgāk nekā nepieciešams, vai varbūt viņas nodoms būs citāds, varbūt viņa gribēs nobēdzināties un klusi paraudāt, sēžot uz poda vāka vai vannas malas, izņēmusi lēcas (ja viņa tās nēsās), slaukot un slēpjot acis dvielī, tad nomierināsies, noskalos seju, uzkrāsosies un atkal būs gatava iziet ārā, izliekoties, ka nekas nav noticis. Tāpat es nevaru atmest iespēju, ka šī sieviete kādu dienu būs Luisa, bet es nebūšu tās dienas vīrietis, un šis vīrietis viņai pieprasīs nāvi un teiks: “Vai nu viņš vai es,” - un tas “viņš” būšu es. Bet tādā gadījumā man pietiktu arī ar to, ja viņa vismaz iznāktu no vannasistabas, nevis paliktu tur guļam uz aukstās grīdas ar tik baltām krūtīm un tik baltu sirdi, un saburzītiem svārkiem, un slapjiem vaigiem, kur asaras sajaukušās ar sviedriem un ūdeni, jo, iekams krāns būtu aizgriezts, strūkla būtu šļākusies pret izlietnes fajansu un sīkas lāses būtu uzsprāgušas ari uz pakritušā auguma, pilieni kā lietus lāse, kas pēc negaisa krīt no dzegas vienmēr vienā un tai pašā vietā, kur zeme vai āda, vai miesa kļūst mīksta, līdz padodas un paveras, kļūst par caurumu vai varbūt eju, jo šī lāse nav tāda kā tā, kura nopil no krāna un pazūd izlietnes atverē, neatstājot uz emaljas nekādas pēdas, un nav arī kā asins lāse, kura tūlīt tiek noslaucīta ar pirmo, kas pagadās pa rokai, ar kabatlakatu, ar pārsēju vai dvieli, vai reizēm to aizskalo ar ūdeni, vai varbūt pa rokai ir tikai pati roka — tā cilvēka roka, kurš zaudē asinis, ja viņš vēl ir pie pilnas apziņas un nav savainojies pats, roka, kas pastiepjas pie vēdera vai pie krūtīm, vai pie muguras, lai aizspiestu ciet caurumu. Tam, kurš ir savainojies pats, nav rokas, tam vajag otru cilvēku, kas viņu sargātu un balstītu. Es viņu sargāju un balstu.

Luisa reizēm dungo vannasistabā, un es vēroju, kā viņa pošas, vēroju, atspiedies pret durvju stenderi (un tās nav mūsu guļamistabas durvis) kā slinks vai slims bērns, kurš vēro pasauli no sava spilvena, nekāpdams pār slieksni, un no turienes es dzirdu šo sievišķīgo dūkšanu caur zobiem, kluso dziedāšanu, kurai nav vajadzīgs klausītājs, nedz arī kāds, kas to izskaidrotu vai iztulkotu, šo neapzināto dziesmu bez mērķa un adresāta, kuru tik un tā dzird, iegaumē un vairs neaizmirst. Dziesmu, kas ir dziedāta par spīti visam un, arī izdziedāta, nav noklususi, nav izkususi bez pēdām, kad tai pāri klājas pieaugušā dzīves (iespējams, vīrieša dzīves) klusums.

1991. gada oktobris

Content

Mariass Havjers Tik balta sirds