Greidijs Džeimss

Trakie suņi

DŽEIMSS GREIDIJS

TRAKIE SUŅI

Trakojošas ielas griežas īstā nāves valsi, Nevar vairs atšķirt īstenību no fanlazijas. Dzejnieki vairs nespēj neko uzrakstīt, Viņi stāv maliņā un ļaujas dzīves virpulim. Mēģinot airi tvert dzīves mirkļus, Viņi cenšas nezaudēt savu godu un sirdsapziņu. Brūss Springstīns ļungleland

Otrdienas rīta sapulces laika, kad Rasels meloja par serbu pulkveža nožņaugšanu ar garoti, mums vajadzēja saprast, ka kaut kas bija bīstami sagājis sviesta.

-     Paskatieties, - Rasels ierunājās, kad saules stari iespīdēja caur psihiatriskas slimnīcas loga restem un uz dienas aprūpes telpas citrondzeltenās koka grīdas paradijas restes atspulgs. - Visa aina līdzinās gaisa pamestai monētai - viena puse ir parasta, bet otra - sirreālā.

Tieši tapat toreiz izskatījāmies ari mes paši - pieci vīrieši un viena sieviete, satupuši uz apli saliktiem metāla saliekamajiem krēsliem.

-   Toreiz es devos kartēja patmļa Balkānu asinspirti. Uz galve- nas ielas bija palikušas vien melnas, nokvēpušas krasmatas ar izsistiem logiem. Ceļu klāja drazas un mesli. Mes pagajām garam uzspridzinātai Toyota automašīnai. Ik uz soļa zem zabakiem kaut kas nočirkstēja - kads izmests klēpjdators, sieviešu somiņa. No laternas staba karājas trīs nogrieztas virves; droši vien baumas par etnisko tīrīšanu bija patiesas.

-    Kas tad nav patiesība? - iejautajas dakteris f 'ndmans.

Dakterim Leonam I'rīdmanam bija kastaņbruni mali, aiz metāliski zeltītiem briļļu ietvariem mirdzēja smaragdzaļas acis. Kā jau allaž, dakterim mugura bija tvida žakete sportiska stila. No tas viņš nebija šķīries visas četrpadsmit dienas, ko bija pavadījis kopa ar mums. Taja pedejā diena Fndmans bija uzvilcis zilu kreklu, bet nebija uzlicis kaklasaiti.

Rasels turpināja:

-    Tādās vietas kā ta viss ir patiess, nekas nav īsts.

-   Saprotu, - noteica Fndmans.

-    Nē, jus nesaprotat gan, - es iebildu. - Ja dzīvo laimīga pārticībā, to nevar saprast.

-   Tev taisnība, - piekrita Zeins, kas izskatijas pec Jēzus Kristus, tikai viņš bija albins.

-   Tagad mes klausamies Raselu, - aizrādīja Fndmans.

Rasels izskatījās pec īstas rokzvaigznes - uzlicis lidotāju brilles, mugura melna ādas jaka, zem tas indigo krāsas T krekls ar grupas Wila> atributiku, zili džinsi, kajas vecmodīgas melnbaltas kedas. Nekas neatgadinaja militāro skolu, kam viņš bija izgājis cauri.

-    Tas notika 1992. gada maija nogalē, - Rasels iesaka savu stāstu. - Mums steidzami bija vajadzīgs drošs patvērums.

Heilija paknibinaja kreveles uz savam karnajam, melnajām rokam un nomurminaja:

-   Tadas vietas nebija.

Rasels viņu ignorēja.

-    Ta pilsēta reiz piederēja Dienvidslāvijai, tajā smirdēja pec šaujampulvera un sadeguša koka. Visapkart sapuvuši atkritumi un žurkas. Ak dievs! Es joprojām redzu tas pretīgas žurkas ar sarkanajam acīm. Lai gan divi restorānā logi bija aizsisti ar papi, uzraksts vēstīja - Atvērts. Kad pulkvedis atvēra durvis uz iekšpusi, nozvanīja zvaniņš. Pagriežoties pret mums, deviņiem puišiem, viņš sacīja man un diviem saviem favorītiem - šaušalīgiem slēp kāvām no algoto bandītu šlakas, ko Miloševičs bija atbrīvojis no cietuma un pasludinājis par miliciju: "Tagad jusu karta." Iekša, ieraudzijam paris apmekletaju - īstenos serbus, tādus pašus ka mes. Visa musu vienība lika uzskatīta par īstenajiem serbiem, un tāpēc - piedrazt visus pārējos.

Rasela rokās notrīcēja balta plastmasas krūzīte, kad viņš to pacēla pie lupām. - Kur es paliku?

Dakteris Fndmans atgadinaja: - Tu tikko ka pateici - piedrazt visus pārējos.

Rasels iedzēra vēl vienu kafijas malciņu. - Pie ka es paliku sava stasta?

-   A, taja stasta par spiegu misiju?

-    Atcerējos, - Rasels turpinaja. - Metrdotels" peldeja pa zaļi tā, it ka slidotu. Viņam bija skūta galva, tik bala ka cilvēka kauli,

"Metrdotels (fr. Maitre d'hotel mājas īpašnieks) galvenais oficiants restorānā, viesnīca.

un duļķainas, cietsirdīgas acis. Kaut ari, noskandinot durvju zvaniņu, tikko restorānā bija ienākuši četri vilkači armijas formas un ar AK-47s automatiem, šis virs nepamirkšķinaja ni aci. Saimnieks bija ģērbies ka Drakula - baltā krekla, zilos džinsos, melna smokinga žakete ar melnu tauriņu. Viena roka viņš turēja tukšu paplati un balansēja ar to ka izveicīga balerīna, kas piepelnās par oficianti.

-    Izklausas ka LSD murgs, - atzina dakteris Fndmans.

-   Dok! - Kasels pasmīnēja. - Kurš gan būtu domājis, ka esat tads palaidnieks!

-   Mans tevs ir liels draiskulis. Un ka tad ar tavējo?

-    Nu nē, - Rasels atbildēja. - Mans tēvs nekad nedarīja neko tadu, ar ko varētu iekulties nepatikšanas. Viņam tas nekad nebija jadara. Turklāt ne jau par viņu ir šis stāsts. Restorānā biju es un tikai es, ne jau viņš.

-   Un kas vel? - Fridmans painteresējas.

-   Es jau jums teicu - pulkvedis I Iercgls, resns jaklis, kurš smir- , df ja pēc ķiplokiem un šņabja. Viņi apgalvo, ka vodka nesmird; an tie ir meli. Ticiet man, ta smird gan, un es… es…

-   Tātad tu biji restorānā, - piepalīdzēja dakteris F. - Kopa ar pulkvedi Hercglu un viņa vīriem.

-    Un metrdotelu, kurš slīdēja pa zāli, turēdams tukšo paplati. Pie žaketes atloka viņam bija piesprausta nacistu zīmotne. Šis virs ar savam duļķainajam acīm mus hipnotizēja. Pulkvedis Hercgls paskatījās uz metrdotelu un noteica: 'Te nu gan ir sudiga mūzika."

Rasels turpinaja: - Muziķa skanēja no bara radio. Pulkvedim bija pilnīga taisnība, muziķa patiešām bija sūdiga. Kāds uz cītaras strinkšķināja muļķīgu etnisko meldiņu. Pulkvedis I Iercgls bija Elvisa fans, viņam patika izpluduša publikas elka sentimentālās dziesmiņas no diska, ko pircis… ē… tualetē…

Dakteris Fndmans piemiedza ar aci, un es to pamanīju.

-   …kad Hercgls bija komunistu pakalpiņš Belgrada. Toreiz viņš dabūja vienu draņķīgas kvalitates mūzikas ierakstu no filmas Viva Las Vegas!. Tas, protams, nebija pats sliktakais Elvisa disks. Dziesmas butu tīri baudamas, bet - ak, neraža! Ne jau nu pec tam, kad esat bijis spiests to kadas četrdesmit reizes noklausīties, iztulkot vārdus un iemācīt tam azim pulkvedim dziedat līdzi…

Pulkvedis Hercgls iedeva Hlvisa ierakstu metrdolelam, kurš pieveda mus pie galda, uz kura atradas plumju brendijs - rakija. Glāžu nebija. Mes apsēdamies un palaidam pudeli pa riņķi.

-Tikai nesaki, ka visi dzērāt no vienas pudeles! - Heilija iesaucās.

-   Protams, ka dzērām! Vai tu doma, ka es izlaidīšu savu kārtu un tēlošu baigo snobu? - Rasels pavaicaja. - Pec tam metrdotels piedāvaja kartupeļu zupu, jo kara zonas kafejnīcas tas parasti bija vienīgais ēdiens, ja neskaita rakiju. Tad saimnieks devas prom, un vel pec paris malkiem rakijas pilna skaļuma iedārdējās Hlvisa balss: Viva Las Vegasl

Dienas aprūpes telpas durvis atveras, pa tam tika iestumti spīdīgi metāla ratiņi. Aiz slimnīcas ratiņiem, kas ripoja pa saules apspīdēto grīdu, es pamanīju māsiņu, kura tāpat kā dakteris Frīd- mans aizvietoja atvaļinajuma esošo slimnīcas štata personālu.

Medicīnas masa, kurai katru dienu nacas noiet vairakas jūdzes pa slimnīcas gaiteņiem, bija skaista sieviete. Viņa bija ģer- busies baltas formastērpa biksēs un melnā adītā džemperi. Brūnie mati bija sasprausti mezgla. Attaisījusi medicīniskos ratiņus, viņa salika mazas papīra glāzītes uz metāliskās virsmas un pārbaudīja izrakstīto zaļu sadales norādījumus.

Dakteris Fridmans pavaicāja: - Pēc kā tur smaržoja?

-   Kapec jus to gribat zināt? - Rasels painteresējās.

-   Mes zinām, ka kafejnīcas ārpuse smirdēja pēc… šaujampulvera, sadeguša koka, dūmiem un atkritumiem. Pec ka smaržoja iekšpusē, pie galda?

-    Kāda starpība… Tur bija rakija - plūmju brendijs. Un vel - mes, četri viri armijas uniforma, kas sen nebija mazgajušies duša. Gaisa virmoja tada saļa smaka, un no virtuves naca kartupeļu zupas smārds…

-    Kas tā bija par sāļu smaku? - jautaja Fridmans. - Vai ta līdzinājās… asaru aromatam?

-   Asaram?! Pie velna! Kada tam nozīme? Stāsts ir par to, ko es izdarīju. Tatad skaļi dard Elvisa Viva Las Vegas, un man beidzot bija iespēja to izdarīt.

Māsiņa iebēra tabletes papīra glāzītes.

Dakteris Fridmans sacīja: - Tatad tev beidzot radās iespēja izdarīt ko?

-Nogalināt pulkvedi Hercglu.

-    Bet ta taču nebija tava misija? Tu nebiji slepkava!

-   Tikai nestāstiet man tagad, kas es nebiju! - Rasels kliedza. - Es biju tas, kas es biju, un es to izdarīju!

Fridmans lūkojas uz apmacito kaujinieku. - Pastasti mums par savu oficiālo misiju.

-    Man oficiālā misija bija beigusies! Neviens grupējums - ne musulmaņi, ne horvāti, ne ari nolādētie serbi - neviens no viņiem nedabūja ne sūda no tam mantiņam, ko auksta kara laikā tēvoča Sema sliktie puiši bija slepeni ieveduši Dienvidslāvijā! Neviens no viņiem neatrada pazudušo koferi ar atomieročiem. Vai jums nešķiet, ka viņi butu tos likuši lieta? Visi šie grupējumi vēlējās pa- nakt tikai vienu - pilnīgu iznīcību, un vislabakais veids, ka to izdarīt, - ar atomieročiem.

-   Tad kapec tu vel joprojām tur atradies? - nesaprata dakteris . Fridmans.

-    Ka tad es varēju aizbraukt? - Rasels saguma krēslā. - Kara zona viena mirkli pārvērtās par asiņainu slaktiņa vietu. Redzot, kas notika uz ielām, ārpus restorānā, man ka rokenrola paaudzes serbu - amerikāņu pēcnācējam, kurš atgriezies sava dzimtene, lai sameklētu saknes un palīdzētu saviem varoņiem, taja bija jāpiedalās… Tur visi bija jukuši, citādi nemaz nebija iespējams. Ja es tads nebutu bijis, kad viss sākās… Kā, pec jusu domam, es tur izdzīvotu?

-    Pastasti!

-    Es nogalināju pulkvedi.

-    Kāpēc?

-   Jo man tas bija jādara. Es nevarēju ietekmēt globālās lietas, bet man bija jānogalina tas resnais izdzimtenis, ar kuru biju ticies vel oficiālās misijas laikā… Tādejādi pirms aizbraukšanas es viņu sodītu… par visām tam šausmam, ko viņš bija pastradajis un vēl pastradās.

Kad Elviss pabeidza dziedat Viva Las Vegas, I Iercgls paziņoja: "Es negaidīšu". Viņš man sacīja: "Tu nakamais," un devas cauri zālei uz tualeti.

-   Vai viņš devas prom viens?

-    Ka jus to domājat - vai viņš devas prom viens? Protams, ka viņš aizgaja viens! Vai domājat, ka mēs bijām Kanzasas skolnieču bariņš izlaiduma balle?

Turpinot stāstīt, Rasels pašūpoja galvu. - Priekšnieki man neticēja un neuzklausīja. Telefoni joprojām darbojas. Ne jau visur, bet… Es sazinājos ar savu misijas vaditaju Praga. Pie velna! Es pa tiešo piezvanīju uz Lengliju. Viņi uzstaja, ka mana misija beigusies. Ka tā ir gala. Man bija jadodas prom, tika dota pavēle izfil- treties. Paldies par labo darbu. Misija beigusies. Atgriezieties maļas un… Viņi man neticeja.

-    Ta tas bija tikai no sākuma, - dakteris E sacīja. - Pec tam sekoja satelīta uzņēmumi, citi avoti…

-   Sākums ir tad, kad sāc rīkoties, bet ir janokjust ari līdz beigām.

-   Tatad tu tomēr paliki.

-    Es devos uz tualeti. - Rasels pievera acis. - Man bija radusies izdevība.

Es pateicu abiem pie galda sēdošajiem bandītiem, ka jāizdrāž pulkvedis un man jāiet. Viņi smējās. Kad gāju cauri zālei, neviens uz mani neskatijas. Tualete atradas zāles gala, aiz vairākam vir- puļdurvim. Koridora spuldze bija izdegusi, tapec bija jāiet pa garu, tumšu eju. Tur smirdēja pec urīna, žurkām un rakijas… Dok, zinu, ka jus interesē, ka tur smaržoja, tapec pasaku to jau iepriekš, nav vajadzības man pateikties.

Taču Frīdmans nemaz negrasijas viņu partraukt. Viņš juta, zināja, ka tūlīt sekos pats galvenais.

-    Es iebāzu labo roku armijas jakas kabatā, - Rasels turpinaja.

Mans nazis un AK-47s atradās zāle uz galda, bet pirms divām

dienam, kad viņi nodedzinaja skolas ēku, pilnu ar bērniem, es atradu apmēram jardu garu metala stiepli, kuru iebāzu kabata. Nodomāju - lai novāktu pulkvedi un visu viņa bandu, man vajadzēs uzspridzināt kadu granatu. Izrādījās, ka biju parak liels optimists un praktisko izpildījumu nebiju ņēmis vera. Toties, ejot uz tualeti, es jau biju pats prakticisma iemiesojums.

Pirms atveru nakamas virpuļdurvis, biju aptinis vienu stieples galu ap labo roku. IDesmit soļi pa garo, tumšo gaiteni līdz aizvērtajam vīriešu tualetes durvīm. Vivu Las Veģus! I'a to laiku ap kreiso roku aptinu otru stieples galu.

Bija divas iespējas, kā izdarīt uzbrukumu, - Rasels turpinaja. - Varēju to izdarīt zibenīgi vai slepus; viltīgi kā nindzja vai slepeni un drošsirdīgi kā Skorceni, maršējot ar karogiem.

Vienmēr esmu bijis Skorceni piekritējs. Iedrāžos tualetē, dziedādams to Elvisa dziesmu, kas tobrīd skanēja zale. Un Hercglam ta ļoti patika. Viņš stāvēja pie spoguļa. Tur bija… Tur bija… Viņš stavēja ar muguru pret mani un kustējās mūzikas ritma, kamēr es dziedāju, un tad… bāc!

Sēžot krēsla, Rasels ar kustībām atdarinaja, ka no mugurpuses uzmet stieples cilpu ap pulkveža kaklu un nožņaudz pretīgo tipu.

-   Viņš bija sīksts virs, to nebija viegli izdarīt. Dok, īpaši jums varu pateikt, ka saodu viņa sviedru un ķiploku smaku. Pulkveža miesa pie kakla dega ka LSD manas rokās.

Labi teikts, es nodomāju. Miesa… deg ka LSD. Tas bija kaut kas jauns. Raselam parādījusies sensoriskā atmiņa. Bravo, dakteri Fridman! Divu nedēļu laika jums izdevies pārveidot veco labo kareivi, lai viņš saktu izjust miesas pieskārienu.

-    Protams, stiepli pametu turpat, - Rasels turpinaja. - Izejot no tualetes, sapratu, ka būs sudi.

-    Ka ta? - Fridmans jauta ja.

-    Rezerves izeja bija slēgta! Man nebija kur palikt, bija jāatgriežas pie tiem abiem serbu miliču pipelem… Par laimi man, viņi bija izstrādājuši pārāko joku un aprijuši manu kartupeļu zupas porciju.

Masiņa ieklepojas: - Viņiem laiks iedzert zāles.

Sasodīta māsim, es nodomāju. Droši vien tagad tikai sekos Rasēta stāstu kulmināciju.

Daktera F. noraidošais mājiens māsiņai apstiprinaja manas domas.

Tapec es pajautaju: - Vai tad, kad iznāci no tualetes, kads kaut ko teica?

Devu Raselam iespeju saprast, ka viņš pats tūlīt sapīsies savos melos.

-   ļā. Viņi visi par mani smejas, jo man nebūs ko est.

Nosirmojušais Zeins atkārtoja manu jautajumu: - Ko viņi teica par tevi?

Taču Rasels vienīgi paraustīja plecus. - Viņi sacīja: "Re, kā tev nepaveicās, amerikani!" Ta man radās lielisks iemesls sadusmoties, paķert savu aprīkojumu un laisties prom. Es izgāju no restorānā, devos taisni cauri parejo sešu bandītu bariņam, pagriezos ap stūri… un pēc tam trīs nakamas dienas skrēju bez apstajas un ar juras kara flotes melno helikopteru atgriezos majas. Aģentūrā izstāstīju, ko esmu sastradajis, un te nu es esmu.

Zeins paskatījās uz mani. Mes varējam atmaskot Rasela melus. Bet tas bija jadara Frīdmanam. Turklāt, ja tu pats neatmasko- si citu melus, iespejams, neviens neatmaskos arī tavējos.

Rasels turpinaja: - Visdivainakais ir tas, ka pēc pulkveža no- galinašanas man nav absolūti nekādas vainas izjūtas. Es… nejūtu neko. Protams, es nekad vairs neklausīšos Elvisu. Domāju, ka tapec ari atrodos šeit.

-    Es gan ta nedomāju, - Erīdmans sacīja.

Rasels izbrīna sarauca uzacis virs tumšajam brillēm. Viņš pasmīnēja. - Dok, tam, ko jūs domājat, taču nav nekādās nozīmes, vai ne? Jūs ta vai ta mūs tūlīt pametisiet.

Masiņa atgadinaja: - Dakter Eridman? Musu grafiks…

Viņš pamaja. Medicīnas masa izdalīja zāles un ūdens glāzītes ta, it ka izsniegtu mums konfektes filmas laika. Tur bija gan anti- depresanti, gan nomierinoši līdzekļi, preparati vedera izejas nor- malizešanai, cukura kapsulas Heilijai, krāsaini graudiņi pectrau- matiska stresa sindroma mazināšanai un šizofrēnijas arstešanai.

-    Pēcpusdiena mums bus pēdējā grupas nodarbība, - paziņo ja Pndmans. - Pirms tam ar dažiem no jums es tikšos individuāli, bet pirms vakariņam man jādodas prom.

Ēriks pacēla roku, lai pateiktu, ka vakariņās būs viltotais zaķis, bet viņam netika dots vārds.

-    Pēcpusdiena bus nopietna saruna, - Erīdmans turpinaja, tm mums visiem vajadzētu tai sagatavoties. Tagad paediet lenču.

Dakteris smaidīdams izgāja no nodaļas. Masiņa savaca tukšās zāļu glāzītes. Kad viņa stūma lauka ratiņus no musu nodaļas, es nopētīju viņas mezgla uzspraustos bruņos matus un apaļās gūžas baltajas slimnīcas biksēs. Visi vēroja māsiņu aizejam - gan Rasels un Zeins, gan pat Heilija un Ēriks. Aizvietojošā māsiņā, kaut ari sagiabaja pret mums profesionālo distanci, bija jauna un tapec interesanta. Pēc tam nodaļas durvis aizveras. Tās tika aizslēgtas. Mes izklidam pa savam atsevišķajam istabām, vel nemaz nenojauzdami, ka līdz tam ir palikušas vien nepilnas piecas mierīgas stundas.

Mums to vajadzēja zinai.

Jau tobrīd norādes atradas musu degungalā.

Mēs bijām tam sagatavoti un apmaciti. Tomēr, neraugoties uz lielo pieredzi, mēs visi to palaidam garam - visi kopa un katrs atsevišķi.

Pie velna! Mes taču bijām trakie.

Tieši vājprāts un psihiska nelīdzsvarotība bija iemesls, kapec atradamies ieslēgti Reivenas pili.

Atklāti runājot, mes atradamies īpašos uzraudzības apstakļos. Šie mēs esam Rasels, Zeins, Triks, Heilija un es.

īpašie uzraudzības apstakļi nozīmē, ka mums ir segvārdi; esam PILNĪGI SLEPENI.

Reivena ir viena no Amerikas galvenajam slepenajam vietām - melnais caurums. Ta neuzradas neviena federālo programmu adrešu gramata. Vietas nosaukums radies no akronima RAVEN, kura atšifrējums ir Research And Verification Epidemiology Network Sy$tems (epidemioloģijas pētniecības un parbaudes sistēmas tikls).

Tas izklausas pec kadas briesmīgi biedejošas un nāvējošas infekcijas slimības, un tieši ta tas ari domāts. Nevienam nebūs drosmes tuvoties durvīm, aiz kuram slēpjas tādas trakoti lipīgas slimības. Protams, ari pašas durvis ir gandrīz vai neiespejami atrast, jo ši spoku iestāde atrodas nekurienes vidu - Voterburga Menas pavalsti.

Voterburga atrodas dziļos laukos, krustceles. Šeit ir degvielas uzpildes stacija, viens motelis, dažas majas un nostāk no ceļa liels, četrstūrains sarkanu ķieģeļu maju komplekss, pie kura dubultajam ārdurvīm pieskruveta plāksnīte ar uzrakstu Reivena. Par Reivenas medicīnas iestādes reputāciju japateicas māsiņām un ārstiem, kuri dzīvo normālās Menas pavalsts pilsētas un ierodas šeit uz darbu. Ārsti un māsiņās novieto savas automašīnas aiz Reivenas ķieģeļu ēkas un ar zilu autobusu tiek izvesti cauri mežam uz darbu pili.

Pati pils ir draudošu apmēru komplekss, kuru uzcēlis kāds bankrotējis kokmateriālu magnats. Musu eka paslepusies meža,

to ieskāvuši biezi saauguši berzu un apses, kā ari seta, kuras augšpuse nostiprinātās dzeloņdrātis. Fils ir slimnīca. Tas ir patvērums, kas sarga mus no ārpasaules un pārējo pasauli sarga no mums. Taja Amerikas impērijas uzplaukuma pavasari slimnīcas nodaļa atradamies tikai mēs pieci. Katram no mums bija atsevišķa guļamistaba ar vannasistabu, viesistabu, televizoru un grāmatplauktiem. Gleznas bija atļautas, taču greznumlietiņas un tadi mākslās darbi, kurus varēja pārveidot par ieročiem, bija aizliegti. Atklāti runājot, visa māksla ir ierocis.

Pilī ir tikpat grūti iekļūt ka 1 larvarda universitātē.

Patiesība, lai šeit iekļūtu, ir jabut vienam no tēvoča Sema izlūkošanas vai drošības dienestu amatpersonam, vadošajiem darbiniekiem, analītiķiem, administratoriem, operatīvajiem darbiniekiem vai aģentiem.

Jabut spiegam.

Pēc tam jasajuk prata.

Kur gan vel citur tēvocis Sems mus liktu? Vai kada lētā mania- ' ku šķūni ar virpuļdurvim, kur ikviens var ienākt, no kadas sieka- lainas mutes uzzināt pasaules pārveidošanas noslēpumus un pec tam tos pastastīt ienaidniekiem? Vai mus var ielikt kada normālā psihiatriskaja slimnīcā? Ja tur mēs pastastitu visu patiesību, mus dēvētu par vājprātīgiem, bet, ja pastastitu izdomātās leģendas, vai mus atlaistu brīvībā staigat pa ielām?

Amerikai ir vajadzīga Reivenas pils.

Tieši tur taja aprīļa otrdienā, pirms lielais notikums visu mainīja, pec musu rīta sapulces, kura Rasels meloja par serbu pulkveža nožņaugšanu ar stiepli, dakteris Leons 1 ridmans ienāca manas privātajas telpās uz pedejo individuālo terapijas nodarbību.

Vispirms viņš pieklauveja pie manam atvērtajām durvīm un pajautaja: -1 lei, Viktor! Vai drīkstu ienākt?

Hs paraustīju plecus. - Es nekad nemaku cilvekiem atteikt.

-   Ja tas patiešam ta butu, - viņš sacīja, ienakdams. - Tu taču neesi Ēriks.

Bet es neuzķeros. Apsežoties ertaja, sarkanaja adas krēsla, es viņam neuzgriezu muguru un ļāvu dakterim apsēsties izsedeta- ja, izbalējušajā, zilajā dīvānā.

No koridora puses atskanēja Rasela spēcīga balss, viņš dzie- daja Vorena Zevona gabalu par advokatiem, ieročiem un naudu.

Fridmans pajautāja: - Vai ari tev ta dziesma patīk?

-   Teiksim ta, es taja pazīstu sevi. Tā dziesma ir par tādiem kā mēs, ne tikai par Raselu.

-    Runājot par Raselu, - dakteris F. turpinaja, - ko tu doma par viņa šanta stāstu grupas sapulce?

-   Viņam ir attīstīta fantazija. Tie bija meli.

-   Ka tu zini?

-    Dakter! Mes taču visi to zinām. Zinājām to jau toreiz, kad pirms vairakiem gadiem viņš to stāstīja pirmo reizi.

-   Bet kā tu to zini?

-   Stieple viņu nodeva. Tieši stieples dēļ mes zinājām, ka viņš melo.

-Jo…

-Jo, žņaudzot ar stiepli tadu bifeli ka to stulbt) pulkvedi I Iercglu, stieple noteikti sagriezis žņaudzēja kailas rokas. Žņaudzot cilvēku, stieple iegriežas viņa kakla, pārgriež jūga venu. Jeziņ! Asinis gažas šaltīm, nošļāc visas sienas, spoguli, upuri un pašu žņaudzēju. Toreiz, kad Rasels iznāca no tualetes, viņam vajadzēja but

nopludušam ar asinīm un sagrieztām rokam. Pec viņa stāsta mes uzzinājām, ka Rasels mierīgi atgriezies pie galda, kur sedeja abi bandīti un neko pat nepamanīja. Varbūt viņi bija pavisam stulbi vai piedzērušies galīga ķema? Varbūt viņi nevareja ciest pulkvedi? Taču viņi būtu pamanījuši asinīm notašķīto amerikani, kurš it ka iznāca no tualetes. Pašaizsardzības nolūkos viņi butu pajautājuši - kas ar tevi gadījies? Tomēr pēc Rasela stāstītā varēja noprast, ka ta nebija. Tieši tāpēc viņa stāsts ir izdomāts.

-    Vai tas viss ir viens vienīgs izdomājums?

-Mes zinām, ka Rasels nekad nenodziedātu Elvisa dziesmas. Viņa darbības aizsegs bija soloģitaras spēlēšana un dziedašana kādā Oregonas bara grupa, kas apceļoja Eiropu, uzstādamies trešās šķiras krodziņos. Tieši Belgrada viņš aktivizēja šo aizsegu, meklēdams savas serbu saknes. Tur viņš iefiltrējas militarizētaja slepkavnieku banda.

-    Kada ir viņa stāsta īsta būtība? - vaicāja musu psihiatrs.

Es jau biju šo jautajumu gaidījis, tapec atbildēju: - Tualete.

-    Kapec?

-   Jo stāsta tā bija slepkavības vieta. Pats darbības degpunkts.

-   Tā ka tev Malaizija?

Man vajadzēja nojaust, ka tas sekos. Es sacīju: - Ja velaties parunāt par Āziju, ejiet pie Zeina. Viņš par savu dienestu tur ir saņēmis slepenu Kongresa Izcilības ordeni. Viņa karš jau sen bija beidzies, pirms es tur ierados. Tagad vienīgais, kas Zeinam atlicis, ir tas metala gabals tualetes skapīša atvilktne, ka ari sirmie mati un visi tie šaušalīgie murgi, kuru dēļ viņš naktis nespej gulēt.

-   Vik, kadi murgi nakti nomoka tevi?

-    Paklausieties, ši ir musu pēdēja tikšanas. Nav jēgas tajā visa iedziļināties.

-   Tieši tāpēc, ka šī ir musu pedeja tikšanās, daudz drošāk to ir izstāstīt man, nevis dakterim Džeikobsenam, kad viņš atgriezīsies.

-   Varētu domai, ka jus viņam neatstasiet savas atskaites. Šī atskaišu rakstīšana atņem jums brīvību.

-    Vik, bet tu jau esi tas, kurš atrodas nebrīvē.

-    Pils ir brīnišķīga vieta, kur atrasties nebrīve.

-    Bet, Vik! Vai tad dzīve nav domata brīvībai? Brīvai izvēlei? Fridmans skatijas uz mani un nesagaidīja nekādu atbildi. Viņš pataustīja savu pulksteni. - Ko tu doma par pārējiem?

-   Esmu ļoti piesardzīgs. Neviens nevēlas, lai kads cits jaucas viņa dzīve.

-   Nedomāju, ka tu ta nesīsi mani cauri. Bet, ja jau tu pret mani izturies ta… - Dakteris paraustīja plecus. - Jautašu tev vēlreiz - ko tu doma par parejiem četriem cilvekiem šaja nodaļā?

-    Viņi visi ir sazaļoti. I abakajas dienas viņi ir vienkārši apātiski, bet sliktakajās izturas ka galīgi nojūgušies. Viņi var mani izvest no pacietības vai likt smieties. Tomēr mēs cits citu saprotam daudz labak nekā jūs - ārsti un medicīnas masas, jo esam pabijuši tur un skatījušies nāvei acīs. Jus neesat to darījuši. Tagad mes esam ieslodzīti, bet jūs ne. Te esam mēs, un tur jus - visi pārējie. Mes pieci, viņi četri… Viņi man bija japamet.

-    Izklausās, ka tu runa par ģimeni. - Dakteris gaidīja, kad es vēl kaut ko teikšu. Viņš pārtrauca manu klusēšanu ar vēl vienu jautajumu. - Kada ir tava loma šajā ģimene? Vai esi tētis?

-   Nepiešujiet man bumbas! Tēvocis Sems ir mūsu tevs.

-    Tatad jus visi esat viņa bērni, - Fridmans paraustīja plecus. - Vai kads no jums kādreiz kļūs arī par pieaugušu cilvēku?

-    Un pēkšņi vairs nebūs vājprātīgs? Tas jau jazina jums, jus taču esat psihiatrs.

-    Vai tu vel joprojām doma par pašnavibu?

-    Kurš tad par to nedoma? Kurš nav par to domājis?

-    Bet tu esi to mēģinājis darīt. Turklāt divas reizes.

-   Vai tad jus gribat teikt… Jus taču nedomājat, ka es esmu… ka runāju patiesību?

-   Nē. Atvaino par tiešo valodu, bet man šķiet, ka tu tiešam pavisam nopietni gribēji izdarīt pašnavibu.

-   Tatad CII' droši vien ir taisnība un es esmu nekompetents.

-   Muļķības! Tu esi viskompetentākais jukušais, kadu es pazīstu.

-    Tad kāpēc es nevareju izdarīt pašnavibu?

-   Tu esi spēcīga personība. Tādus ir grūti nogalinat, pat tev pašam. Taču vēlos uzdot vel svarīgāku jautajumu - kāpēc tu pārtrauci mēģinājumus padarīt sev galu?

-   Varbūt es gaidu īsto bridi?

-   Vai ari kādu iemeslu, lai to nedarītu.

Telpa iestājās nospiedošs klusums, tikai acis centās ieurbties sarunu biedra dvēselē.

Pēc brīža dakteris Pndmans paskatījās pulksteni. - Tagad man jadodas uzklausīt Heilijas sūdzības par viņas neesošajiem slimības simptomiem.

-   I leilija knibinās ar savām krevelēm un uzskata, ka tas ir pamatots iemesls viņas slimībai, - es sacīju.

-Ja jau tu to zini…

-   Citus ir daudz vieglāk izprast.

-   Protams. Kā tev šķiet, kapec tik daudzi jukušie kļuvuši par psihiatriem?

-    Dakteri Fndman! Vai tad jus esat jucis?

-   Vairs ne.

Aizejot viņš aizvēra aiz sevis durvis.

Musu nodaļa atrodas pils trešaja stava. Pēc daktera F. aiziešanas es nostājos pie neplīstošā stikla loga un paveros lauka uz kailajiem kokiem, lūkojos uz baltajiem mākoņiem pie zilajām pavasara debesim un sajutu, ka pa vaigu notek viena vientuļa asara.

-   Te nu mes atkal esam sanakuši. Ši bus mūsu pedejā grupas nodarbība un pedeja iespeja.

Varam nosaukt runātāju par gaišreģi. Varam viņu nosaukt par viru, kas uzdod pareizos jautajums, tikai nesaņem uz tiem pareizas atbildes. Varam viņu saukt par dakteri F, ka to bijām darījuši jau no pirmās grupas nodarbības saules pielietaja dienas aprūpes telpa, kad sanesam saliekamos krēslus un sasēdāmies apli. Tapat tas notika taja otrdienas pecpusdiena, kad mes visi sapulcējamies kopa pedejo reizi.

Fndmans turpinaja: - šoreiz es gribu runāt par jums visiem.

Klīniska prakse nav mana specialitāte, - viņš stastija. - Es strādāju psihiatrija pie krīžu terapijas un CIF uzdevumā veicu plaša spektra psihoanalīzes. Tiklīdz atgriezīšos Vašingtona, tā sakšu darbu Valsts drošības padome kā uzraugs un analītiķis. Man pat nebūs laika aizbraukt uz Ņujorku, uz majam. Mainot darbus, man bija divas nedeļas brīva laika. Tad es uzzināju, ka ir iespeja pa- stradat šeit, jo štata darbinieki dodas atvaļinajuma. Tapec nolēmu braukt šurp, nevis zvilnēt Havaju salu pludmale…

-    Dok, jūs apdegtu saule.

-    Pareizi, Rasei. Tu allaž mekle kaut ko pozitīvu musu ierobežotājās iespējas.

Rasels nostūma pilota brilles uz degungala. - Esmu tik pozitīvs, ka man javalka šis brilles.

-Žēl, ka ar aspratibu vien ir par maz, - konstatēja dakteris F. -Tātad man radas iespeja uzlabot klīnisko praksi un iepazīt…

Es iejaucos: - Iepazīt valsts drošības mašinērijas bojātos mehānismus.

-   Viktor, tu, ka jau vienmēr, i/sakies poētiski. Tagad gribu izteikties par jums visiem, izmantojot strukturanalizes modeli, nevis savu…

-   Nevis savu psihoanalīzi, - Zeins partrauca. - Jo mēs esam psihopāti.

-   Nevajag sevi ta noniecināt, - dakteri pamodās ists profesionālis. - Jus esat daudz kas vairak par psihopātiem. Patlaban jus esat slimnīcas pacienti, kas atrodas droša patvēruma.

Aizvietojošā masiņa atslēdza nodaļas durvis un ienāca iekša. Viņa nesa lielu kaudzi ar mapēm. Paņēmusi krēslu, viņa apsēdas ārpus mūsu apļa. Pamanīju, ka viņas atspulgs paradas dienas aprūpes telpas izslēgtā televizora tumšaja ekrana.

-    Dakter, jums sen nav bijusi darīšana ar tādiem cilvekiem kā mes, - sacīja Zeins.

Rasels papildinaja: - Jums taču ir atslēgas, varat doties prom.

-   To jus gribētu gan. Ne, ta nebūs, un nepārtrauciet mani.

Daktera F. brillēs ar metala ietvariem atspoguļojās pieci pacienti, kas bija satupuši uz metala krēsliem.

-    Mana specialitāte ir geštaltpsiholoģijas dinamika, grupu funkcionēšana, īpaši esmu specializējies indivīdu uzvedības modeļos, kas novirzās no normas stresa situācijās un vide. Bet, - dakteris F. pasmaidīja, - CIP failos manai profesijai var atrast labāku definīciju. Musu slepenajā pasaule viņi mani sauc par novērotāju.

-     Kaut ko līdzīgu snaiperim? - pajautaja bijušais karavīrs Zeins.

-    Dnzak par draudzes ganu, mācītāju, bet runa jau nav par mani, tapec ķersimies pie lietas, lai mes ar māsiņu tiktu līdz lielceļa motelim un paspētu sakravaties, pirms atgriežamies… - l'ndmans pasmaidīja. - Atgriežamies realaja pasaule.

-   Oho! Vai dzirdējāt? - izsaucas Rasels.

-   Klau! - es ierunājos. - Sauksim dakteri F. par vienreizējo novērotāju.

-    Vienreizējais novērotājs! - piekrita Ēriks.

-   Izsauciet man taksometru, un es dodos prom no šejienes, - Rasels sacīja.

-Taksometru! - Zeins un Ēriks kori nobļavās.

Heilija piebilda: - Ej, kur tev jāiet.

Atskanēja plaukšķis. Dakteris F. sasita plaukstas un nokliedzas: - Aizverieties! - Fridmana seja bija piesārtusi. - Es jus uzskatu par pacientiem, kam nepieciešams patvērums, bet jus to nenovērtējat un cenšaties izšķiest laiku, kas mums vel atlicis. - Psihiatrs nogrozīja galvu. - Psihiski slimie cilvēki visu uztver sa- asinati un skaidri. Protams, ka uztvere ir izkropļota, bet ta ir skaidra. Un jus esat paši izprotošākie un taja paša laika ari paši aklakie pacienti, kad i man jebkad bijuši. Paskatieties tik uz šiem piecīšiem!

Friks piekrītot pamaja ar galvu.

Rasels pabīdīja brilles tuvāk acīm un sacīja: - Manu personību mes jau šodien esam apsprieduši.

-   Vai tiešam? - psihiatrs parjautaja. - Vai mes klausījāmies tevi vai tavu stāstu?

-   Mums ir palikuši vienīgi šie stāsti, - es piebildu.

Dakteris F. atbildēja: -ļus esat savu dzīvi pārvērtuši stasta, nevis piepildījuši to ar stāstiem. 1.abi, Rasei. Šodien mes jau tevi uzklausījām, tāpēc tagad dosim vardu kadam citam. Heilij?

Melna sieviete ar vienaldzīgu sejas izteiksmi paskatijas uz aizvietojošo ārstu.

Viņš turpinaja: - Vai tu zini, kāpēc visu laiku burkšķi: "Vai tas ir tā vērts?"

-   Jo ta ir taisnība.

-   Mes šeit nerunājām par taisnību, ja tu to izmanto, lai mainītu ša varda jēgu vai izdom… - Dakteris F. izvēlējās maigaku vardu: - Ja tu izmanto drāmu, lai paslēptos no tā, ar ko nevēlies saskarties. Fs zinu par tam šausmam, kas notika ar tevi Nigerija un ko tev nācies pārciest, bet tev par to ir jaruna. Tev tas jāpieņem bez… aizspriedumiem.

-    Nav svarīgi, ko, jūsuprāt, man vajadzētu darīt; es mirstu.

-   Cik izdevīgi tā runāt, bet ka mirstošs cilvēks tu izskaties pārāk labi.

-    Izskats ir maldīgs, - I leilija atcirta.

Ārsts pajautaja: - Kuru tu te taisies apmuļķot?

Sievietes dusmas spiedās lauka pa katru tumšās adas poru.

Es sacīju: - Aklo valstība vienacainais tiek uzskatīts par ķertu.

-   Viktor, mes visi redzam ar abam acīm, - dakteris F. iebilda, - taču ta bija laba novirze no tēmas. Es jau ta vai ta esmu ticis skaidrība ar 1 leiliju, ja vien viņai nav kaut kas jauns sakams.

Heilija uz viņu dusmīgi pašķielēja.

Dakteris F. pievērsās Ērikam. Briļļainais apalitis sastinga krēsla. Koncentrējis visu savu uzmanību, viņš gaidīja jautajumu un bija tam gatavs. Psihiatrs pavēra muti, bet, neatradis vārdus, to atkal aizvēra. Viņš ļoti labi apzinajas, ka ir japasaka kaut kas par katru no mums, jo citādi neviens viņa vairs neklausīsies.

-    Erik, pirms divām dienam Viktors sacīja, ka viņš piekrītot Marka Tvena atziņai, ka vēsturē neatkartojas, bet taja var atrast atskaņas. Tad viņš noradīja, ka vārds Ēriks rimejas ar Irāku. - Leons Fndmans plati pasmaidīja. - Ja es butu dzejnieks - ka Viktors, - viņš teica, - varbūt man butu skaidraks priekšstats par visa notiekoša jēgu. Taču tagad pats galvenais ir jums atrast jēgu. Jus sakavāt Sadāma Huseina Irāku jau sen pirms musu pirmā iebrukuma taja zemē, bet viņi jus pārvērtā robotos. Tomēr es gribu ticēt, ka kaut kur dziļi jūsos ir saglabajies priekšstats par Ēriku ka par brīvu cilvēcisku būtni.

Fndmans uznmaja tuklo, briļļaino varoni: - Tas nav rīkojums, bet mēģini iztēloties atšķirību starp diviem jedzieniem - izpildīt pavēli vai to nepildīt.

-    Pie velna! Ko tas viss īsti nozīme? - pa jauta ja nosirmojušais Zeins.

-   īstenība ir tas, kas jums atlicis, vai ne ta, kareivi? - atbildēja musu psihiatrs.

Ēriks saviebās un uztvēra daktera F. vārdus ka pavēli. Viņa rokas uzzīmēja gaisa četrstūri, puisis meģinaja atdarinat mīmu, kas ar kustībām attēlo atšķirības simbolu.

Kamēr Ēriks ar pantomīmas palīdzību izpildīja viņam doto uzdevumu, Fndmans apstradaja Zeinu. Viņš versas pie sirma kareivja ar vārdiem: - Tu esi izgājis cauri īstai ellei - spridzināšanai, heroīnam, slaktiņiem. Džungļu svelme tagad tevi palēnam sadedzina. Tu veic savu karavīra misiju jau kopš Vjetnamas kara, tāpēc esi norūdījies un nekad neraudi. Tieši ta es varu tevi raksturot.

-    Ko jus ar to gribējāt pateikt? - Zeins strupi atcirta.

-Apsveicu! Tu uzvarēji. Tu esi atklajis īstenību.

Zeins pamāja ar galvu Ērika virzienā: - Es neesmu viņš. Jus man nevarat pavēlēt kaut ko darīt.

-    Kaut es to spētu! - Erīdmans atziņas. - Tad mes no šejienes aizbrauktu kopa.

-    Bet tagad ir pienācis laiks atgriezties realaja pasaule, - es iestarpināju.

-    Pirms neesmu ķēries pie tevis, Viktor?

Es sastingu. Dakteris manās acis bija vienīgi vīzija - maiss, pilns ar sarkanu ūdeni.

Dakteris sacīja: -Zein, tu un Viktors rimejaties kopa.

Zeins iebilda: - Viņš nav no manas paaudzes. Turklāt es nekad neesmu mēģinājis sevi bezjedzigi nogalinat. Un es nenorobe- žojos.

-   Bet jus abi ciešat no pārmērīgas atbildības nastas, - ārsts atbildēja. - Kaut ari tevi šī nasta nospiež, Viktors to izmanto, lai pats raktu sev kapu.

-Tas, ko es darīju, attiecas tikai uz mani, - es teicu.

Dakteris E uzdeva man jautājumu: - Ja tu Malaizija būtu rīkojies citādi, vai tad 11. septembri ari viss butu noticis citādi?

-   Butu citi mirušo vardi.

-   Varbūt. Bet varbūt ari ne. Tu rīkojies ta, kā tobrīd bija jariko-

jas.

-   Vai tas nav pietiekami, lai attaisnotu manu vājprātu?

-   Vairak neka pietiekami. Taču tev ir jāatbrīvojas no atbildības nastas par to, kas bija iespejams tad, un jāizmanto tagadnes iespe- jas. Tev tas ir jasaprot.

-   Un jābūt šoka no ta, ko ieraugu? Kā taja šoka terapijas nodarbība, dakter? Šoka terapija - nu ne! I ,ai ari ka jus to nosauktu, Ērikam no tās nebija nekada labuma. Uz mums tā neiedarbojas.

Mes visi skatijamies uz psihiatru, kurš divas nedēļas bija centies darīt visu, lai mums palīdzētu.

Rasels atgadinaja: - Mes vel joprojām esam šeit.

-   Un būsim šeit arī pēc jusu aiziešanas, - Heilija piebilda.

-   Tieši ta.

Saules stari lauzas cauri Ērika neredzamajam atšķirību kvad- ratam.

-    Vai tas ir tas, ko jus gribat? - ārsts jautaja. - Vai tad jus nesaprotat? Jus esat ieciklejušies sava stāvokli un atsakaties apspriest savas problēmas. Jus pretojaties tam, lai tiktu no šejienes lauka.

-    Es no šejienes nekur neiešu, - ierunājās Heilija. - Es mirstu.

-    Mēs visi mirstam, - Fndmans piekrita. - Tikai - ka un kad… Kas lai to zina? Neviens no jums nav ne tuvu tam stāvoklim, ko var devet par atveseļošanos. Nezinu, vai jebkad spēsiet to sasniegt. Taču es vēlētos, lai jus atverat acis. Tagad vēl neviens nevar pateikt, ko pec tam ar terapijas palīdzību jus ieraudzīsiet.

-     Turklāt vel sazaļoti, - Rasels sacīja. - Jusu politika ir visus sazaļot.

-   Zāles ir tikai palīglīdzeklis, - dakteris F. atzina. - Izveseļošanās darbs jāveic jums pašiem.

-   Dok, radiet mums ceļu! - es ierosināju.

-    Ne, jums pašiem jaatrod savs ceļš un jamak atrast pareizo kursu. Tā allaž ir bijis un bus - neatkarīgi no ta, cik liela mera visa apkarteja pasaule ir sajukusi prata.

-Jums taču jabut psihiatram, nevis filozofam, - iebilda Rasels.

-    Dažkarl vienīga atšķirība starp abam šim nozarēm ir tada, ka es vel turklāt izrakstu zaļu receptes.

-    Un dodat pavēles iesprostot cilvēkus trakomajā, - es papildināju.

-   Vai kads no jums veļas, lai uzrakstu rīkojumu izrakstīšanai no slimnīcas?

Visi klusēja.

-    Es uzrakstīšu konkrētus ieteikumus, ka terapijas kurss kar- dinali jamaina, lai jus tiktu no šejienes prom.

-   Tad jus saņemsiet atzinību par budžeta ietaupīšanu, - Heilija sacīja.

-   Vai domājāt, ka man rup tas sasodītais budžets? Mans darbs ir atklat, vai karalis ir kails, un to pateikt. Man patik riskēt, un šaja gadījuma risks, šķiet, attaisnosies.

-    Kas ar mums notiks talak? - Rasels painteresējās.

-    Nekas slikts un bīstams, un nekas nenotiks uzreiz, - psihiatrs meloja. - Un nekas tads, ko es nespetu uzraudzīt saistība ar jusu štata ārstu terapijas metodēm. Pat neraugoties uz maniem jaunajiem pienākumiem Valsts drošības padome, nekautrējieties ar mani sazināties, kad vien…

Ēriks paliecas uz priekšu un izstiepa roku daktera F. virziena, kurš sacīja: - Es biju domājis vēlāk, Ērik, pa e-pastu.

- Nu protams, - Rasels ironizēja. - Kaut kad laika perioda starp Izraēlas un Palestinas nesaskanam, Ziemejkorejas atombumbu… Un kurš gan bus gaišreģis un pateiks, kas notiks pēc tam? Vai tie bus narkotiku tirgoņu bandu kari Dienvidamerikā un Birma, nemiernieku tvarstīšana Afganistānas kalnos, teroristu uzbrukumi Demoina, genocīds Sudāna, Krievijas impērijas šovinistiska politika, nacisma atdzimšana Eiropā, Amazones mūžamežu iznicināšana, kas izraisa sniega vētras Losandželosā, strīdi ap Pentagona budžetu, Kongresa izmeklēšanas komitejas preses skandāli, Balta nama oficiālās pusdienas ar Holivudas stulbajam blondīnēm? Ka tad! Jus atradīsiet laiku, lai sazinatos ar mums, Menas jukušajiem…

Dakteris F. paraustīja plecus. - Kurš veļas aprunaties par šo jauno programmu?

Musu krēslu apli bija izveidojušas divas armijas: viena fronte - mes, bet otra ierakumu puse - Fndmans. To sajuta ari psihiatrs. Viņš apzinajas, kadu risku uzņemas ta vieta, lai vienkārši pateiktu mums ardievas. Viņš bija pelnījis uzticību.

Pēc trīs minūtes ilgušas klusuma pauzes viņš sacīja: - Ja jau es esmu vienīgais, kas veļas kaut ko teikt, mēs varam nešķiest savu laiku.

Kad mes visi pieci pieceļamies, Fndmans papildinaja: - Māsiņā mana viela sarakstīs papīrus. Es uzkavēšos dienas aprūpes telpa, ja gadījuma kāds no jums tomēr grib atgriezties un ar mani aprunaties.

Neteikuši ne varda, mēs pagriežamies un devāmies prom. Mums ļoti viegli padevās demonstratīva aiziešana un cilvēku no rakstīšana. Mēs bijām tam trenēti un uzkrājuši zināmu pieredzi.

Tomēr es atskatījos. Redzeju dakteri Fridmanu paliekam sēžot vienu pašu dienas aprūpes telpā, jo ari māsiņa devās lauka pa nodaļas durvīm. Redzēju, ka uz krēsla blakus psihiatram atradas vesela kaudze ar mapēm. Redzeju, ka viņš no tvida žaketes kabatas izņem lodīšu pildspalvu, uzstumj uz deguna brilles zeltītajā ietvara un ar smaragdzaļajām acīm pieveršas atvērtajai mapei savā klēpi.

Iegājis sava istaba, es aizveru durvis. Pēc brīža izdzirdēju, ka no Kasela istabas atskan skaļa muziķa. Viņš klausijas Baremked Padies koncertu no Brain VJilfon. Viņš to klausijas tik skaļi, lai neviens šis ģeniālās balādes klausīšanos nenoturetu par pasīvo agresiju.

Tad es atslēdzos no šis pasaules. Dakteris Džeikobsens to deve par distancēšanos. Nespeciālists domātu, ka, sēžot krēsla, esmu iesnaudies. Manas acis ir aizvērtas, esmu tālu prom.

Pēkšņi es strauji atgriezos atpakaļ.

Apzinājos, ka sēžu sava istaba, sava krēsla. Šeit ir manas grāmatas, mans…

Mana priekša staveja Ēriks, viņš šūpojas pirkstgalos, it ka butu ziņkārīgs trešās klases skolnieks, kas grib palūrēt pa vannasista- bas atslēgas caurumu.

Manas durvis bija vaļa. Ēriks atvēris manas istabas durvis! Viņš ienācis pats uz savu roku, neviens viņam nebija devis tadu pavēli! Nekad agrak to pat iztēloties nevareju, un tagad…

Tagad viņš stavēja mana priekša un šūpojas no papežiem uz pirkstgaliem. Viņa seja bija bala un sašķobīta.

- Ū-u, - Ēriks izdvesa neartikulētas skaņas. - Ou-o!

Dakteris sedeja uz metala saliekama krēsla musu saules pielietajā dienas aprūpes telpa.

Viņš bija miris.

Taja bridi, kad Friks mani ieveda šaja telpā, es par to vel nebiju pārliecināts. Mana iekšēja balss par to bndinaja. Piespiedis pirkstu pie Fridmana kakla, es nejutu pulsu. Ada uz kakla līdzinājās gumijai.

Rasels sava ala tagad klausījās The Beatles White Album. Mēs ar Friku stāvējām dienas aprūpes telpa blakus līķim un bijām spiesti klausīties dziesmas vārdos: "Visiem ir kas slēpjams, tikai ne man un manam merkaķitim."

Tad es pamanīju asins traipu daktera F. labaja ausi.

-    Frik! Aizej un pasauc pārējos! Bet pasauc šurp tikai viņus, nevienu citu!

Pec divām minūtēm mes visi pieci stāvējām un skatijamies uz sava ārsta sadugušo augumu.

-   Viņš pameta šo pasauli atrak, neka bija gaidījis, - ierunājās Rasels.

-    Paskatieties uz šo te, - es noradīju uz asins traipu daktera labaja ausi.

Zeins ar roku atmeta garos, sirmos matus, pieliecas un paskatījās. - Ja, tur ir asinis.

-    Kāds bus bijis labi apmacits, - Rasels konstatēja. - Man ļoti žel daktera F.

Heiiija pavaicaja: - Kas tas ir?

-    APIN, - Rasels paskaidroja.

APIN - aizsardzība pret izveicīgu nogalinašanu. Slepena ap- macibas programma, kuru izstrādājis Pentagons sadarbība ar

aģenturu. Tadi rūdīti puiši ka es, Rasels un Zeins esam izgājuši šo apmācības programmu, ka ari esam apguvuši militāro apmācības programmu APMLI - aizsardzību pret mehānisko līdzekļu iebrukumu. Abas šis programmas tiek pasniegtas diezgan aizplīvuroti, jo ASV spiegiem oficiāli nedrīkst mācīt nogalinašanas metodes. APMLI māca, kā aizsargaties pret mehānisko līdzekļu iebrukumu; to var saukt ari par bruņotu ielaušanos, jebkura gadījuma tur nemaca darboties ar mūķīzeriem un uzlauzt seifus. Al'lN iemāca aizstaveties pret izveicīgu nogalinašanu. Tur iemāca tādus paņemienus, ar kuriem ienaidnieks var tevi nogalinat, piemeram, Bangkoka. Programma iemaca labakos paņēmienus, ka iekļūt pilsēta, izkļūt no tās un palikt dzīvam. Protams, zinašanas tiek iegūtas apmācības laika…

-    Darbiņš nav nostrādāts ideāli, - Rasels atzina. - Lai kas ari tika izdurts cauri doktora labajai ausij līdz smadzeņu dobumam, ievainojums ir pārāk dziļš, jo tas atstajis asins pēdas. Varbūt ka- da tala nomalē to varētu norakstīt ka sirdstrieku, bet šeit patolog- anatomi perfekti mak darīt savu darbu.

-   Tieši ta, - Zeins nomurmināja.

-   Viņš jau nav vienīgais, kam lemts mirt, - sacīja Heilija.

-    Pec loģikas sanak, ka dakteri nogalinājis kads no mums, - es paziņoju.

-    Uz to norada slepkavības veids, motīvs un izdevība, - Rasels piekrita.

-    Viņš gribēja visu mainīt, - Zeins piebilda. - Ta viņš mums stastija.

-    Doks te sēdēja viens pats, mums visiem bija iespeja viņu nogalināt, - secināju.

-   Neviens no mums nevēlejas to, ko viņš piedāvā ja darīt, - Heilija turpinaja manu domu.

-   Nu ko, dakter F? Šķiet, ka esat uzvarējis. Viss ir mainījies, - Rasels atzina un uzsita mirušajam pa plecu. Tas bija domāts ka apsveikuma žests.

Fndmana ķermenis nogāzās no krēsla un nokrita uz grīdas.

-    Piedodiet! - Rasels paraustīja plecus sava parastaja maniere, un tas nozīmēja - sudigi sanāca.

-   Cik perfekta slepkavība! - es atzinu. - Mes esam šeit ieslēgti un kalposim par ideāliem aizdomas turamajiem. Esam apmaciti nogalinat un esam vājprātīgi. Neviens netices, ka neesam vainīgi-

Tatad - vai kads no mums viņu nogalinaja? - es pajautaju.

Es cieši veros četrotnes sejas, nopētīju Raselu, Ēriku, Zeinu un Heiliju. Viņi savukart vēroja mani.

Kori mes pateicam: - Nē!

I Ieilija pajautaja: - Ja jau mes to neizdarijam, tad kurš noslepkavoja dakteri?

-    Pašlaik ir vēl viens daudz svangaks jautajums, - teica Zeins. - Vai mes esam nakamie mērķi?

-    Tā noteikti ir, - es atzinu. - Ja CIP ir uzpircis kadu algotu slepkavu un visu vainu nogrūž uz mums, tad ar mums ir cauri. Ja mums kada neticami brīnumaina veidā izdodas pārliecināt aģentūru, ka neesam vainīgi, tad vainīgs ir kads cits. Un mes šim slepkavam esam liecinieki un traucēkļi, lai nomaskētu pēdas.

-   Ak vai! - iesaucas Ēriks. - Dievs!

Mes airi pieskrejam pie nodaļas durvīm un tas aizslēdzām.

Zeins paziņoja: - L,idz pusdienām atlikusi viena stunda.

-    Viltotais zaķis pusdienas, - piebilda Ēriks.

No Rasela istabas skanēja dziesma "Mana ģitara maigi raud".

Zeins konstatēja: - Mums ir baigas ziepes.

1 Ieilija piebalsoja: - Esam apdraudēti un neaizsargati.

-   Teikšu jums vēl kaut ko, - turpināju. - Esmu nikns. Kads slepkava izdemolēja musu nodaļu, nokartoja visu ta, lai administrācijā izmīdītu nozieguma pēdas ka ziloņu bars. Lai mus saslēdz rokudzelžos, pārved uz citu vielu un sazaļo vēl vairak. Tas, ka šeit ir uzsutits slepkava, nozīme, ka kads spiegs ir uzzinājis pašus slepenākos Amerikas noslēpumus. Bet visvairak mani tracina tas, ka kāds algotnis ir nogalinajis musu dakteri.

I Ieilija pajautaja: - Vai tas notika musu deļ? Tāpēc, ka esam kaut ko pateikuši?

-   Ja tas ta patiešam ir, - Zeins turpinaja, - tad viss ir vel ļau- nak. Tad viņi mus noteikti novāks.

-    Spoki, - es nošupoju galvu. - Tie allaž tevi atradis jebkura vieta.

Rasels piebilda: - Pacientiem vairs nebūs šaja slimnīcā nekādās teikšanas.

-    1.ai kas ari notiktu, visi varianti būs ar briesmīgu iznākumu, - Heilija sacīja. - Viņi neņems vera, kas mes esam, kas ar mums noticis un tagad notiek. Viņiem nerupes mūsu liktenis.

-   Lai kas ari bulu šis lielais jaunums, tas mums tuvojas, - Zeins konstatēja.

-    Viņi solīja, ka šeit mes būsim drošībā, - Lriks atcerejas.

-    Ak, kads brinums! Viņi būs mus piemānījuši! - Rasels izsaucas.

Fizikā kritiska masa tiek iegūta tad, kad minimālām atsevišķu elementu skaitam japanāk transformācijās procesa apvienošana viena laika un telpas nepārtrauktība.

Iedomājieties mus! Fsam pieci vājprātīgie, spiegi; treneti, rūdīti, paranoiski profesionāļi, kuri bijuši ieprogrammēti uzdevumu izpildei. Fsam guvuši neatgriezeniskas traumas, tomēr reiz mus cienīja un par kaut ko uzskatīja. Mes bijām spēks, ar kuru vajadzēja rēķināties. Tagad esam ieslodzīti pili. blakus mums atrodas ta vīrieša līķis, kurš bija iemantojis mūsu uzticību un kura slepkavība tika insceneta ta, lai mus iegāztu. Viss ir ieplānots tā, lai nepilnas stundas laika uzraugi mus pieķertu šaja situācijā. Mes neko neiegūsim, bet riskējam zaudēt ari to mazumiņu, kas mums ir.

Fiziķi, psihiatri un snaiperi runa par cēloni, kas izraisa veselu notikumu virkni. Kad iedomājos par mušu situācijas cēloni, dzirdu, ka dienas aprūpes telpa iestājies absolūts klusums. Taja aprīļa otrdienas pecpusdiena Rasela kompaktdisku atskaņotajs bija pēkšņi apklusis.

Ta mes visi stāvējām.

Pieci vājprātīgie skatijas uz. līķi.

Muziķa neskaneja.

Es ierunājos: - Mums ir tikai divas iespejas. Mes varam paliki šeit un gaidīt kas ar mums notiks…

-    Vai? - Rasels painteresējas.

-    Laisties projām no šejienes.

-     Tagad pateikšu kaut ko nežēlīgi skarbu, - Rasels sacīja. - Mums jāņem līdzi ari dakteris.

-    Bet viņš taču ir miris! - es iekliedzos.

Zeins piebalsoja: - Neviens aiz sevis neatstaj nekādās pēdas.

-    Vai esat galīgi nojugušies?

-    Nu, teoretiski runājot… ta ir gan, jā, - Heilija atzina.

-    Padoma par to poētiski, - Rasels icrosinaja. - Sanāk lielisks dzejolis. Tu nevari noliegt savu slepkavas darbiņu tikai tāpēc, ka tas ir ertak.

-    Padomā par to stratēģiski, - Zeins pratoja. - Mes paņemsim dakteri sev līdzi un izjauksim slikto puišu plānus. Vai nav ģeniālā ideja?

-   Turklāt bus liela jautrība, - Rasels papildinaja.

Heilija nopūtās. - Viktor, ja tu pats tagad gulētu šeit, daktera vieta, ko tu vēlētos?

Viena mirkli es to iztēlojos.

-Tam nav nozīmes, - es atbildēju. - Jums taisnība, mums jāņem līdzi dakteris F. Mums viņš nepieciešams, lai atgutu bijušo drošību.

Tad es izstāstīju, kas jadara talak. - Savāciet savas mantas, un satiekamies šeit pec piecpadsmit minūtēm.

-    Pagaidi! - Rasels mani aizkavēja.

-    Kas atkal?

-   Tu kaut ko aizmirsi, - Zeins ar acīm noradīja uz griestiem.

Friks pamaja, kad I leilija paskaidroja: - Pieklājīgi cilvēki parasti atvadas.

Reivenas pilij ir pieci stāvi.

Pirmaja stava atrodas administrācijās telpas, durvīm ierīkotas elektroniskas slēdzenes, vel tur ir apsardzes telpas, datoru uzraudzības sistēma, kuru uzstadija vel pirms ta laika, kad slepenā, nelegālā nauda, kas domata pils budžetam, saka aizplūst Irakas kara mašinērijas ieeļļošanai.

Otraja stava atrodas medicīniskais bloks un operāciju bloks, kura var iegūt jaunu seju, pārstādīt pirkstu nospiedumus vai izoperēt lodi. Uzturoties otraja stava, cilvēks nekad ta ari var neuzzināt par augšstavu kaimiņiem.

Trešaja stava atrodas trīs nodaļas - cerīgo, varoņu un psihopātu.

Cerīgo nodaļa tiek ievietoti īslaicīgie pacienti, tad i, kam uznākusi pārejošā histērija; spiegu lidmašīnu avarijas vai džungļu upuri, kurus sazaļo ta, lai viņi par savam retam nevienam neko nestāstītu; Pentagona apokalipses kaujinieki, kurus vaja atomse- nes murgi. Cerīgo nodaļa pacientus ievieto uz neilgu laiku; viņus ārsti spēs atgriezt dzīve un izārstēt.

Varoņu nodaļa domata morāli sagrautajiem, bet vel glābjamajiem. Tur uzturas Beirutas kauju varoņi, kuri guvuši smagas psiholoģiskas traumas. Taču, pateicoties Reivenas terapijas kursam, pec sešiem mēnešiem viņi atkal bus uz strīpas. Šis nodaļas veterāni dodas majas, ņemdami līdzi psiholoģisko traumu nastu un, sēdēdami viesistaba un vadīdami ražīgu un piepildītu dzīvi slepenos melos, beidzot sagaida to, ka nomocītās sievas viņus galu gala pamet uz visiem laikiem. Ta nu viņiem atliek vadīt savas dienas, skatoties televizoru vai Valsts drošības aģentūras kontrolēto majas datoru, un gaidīt, kad ieradīsies pastnieks un atnesis viņu slepeno pensijas čeku.

Psihopātu nodaļa ir mūsu mājas. Visas durvis tiek turētas aizslēgtas. Lai izkļutu no šis trako valstības, ir jazina elektronisko sledzeņu speciālie drošības kodi. Mums visiem pieciem bija jano- pulas vairakas dienas, lai šos kodus izspiegotu. Tādiem profesionāļiem ka mēs gan vajadzēja šos kodus uzlauzt daudz agrak. Taču atcerieties, ka mes bijām vājprātīgi. Mes spējam funkcionēt, bet mūsu psihe bija tik ļoti traumēta, ka neviens vairs necerēja, ka kādreiz vel atgriezīsimies realaja dzīve.

Ceturtais stāvs ir pats galvenais. Tur atrodas ēdamtelpa un virtuve, ka ari datoru istaba, kura var pasērfot interneta; uzraugi seko līdzi katrai musu darbībai timekli. 2003. gada Raselam bija gadījums ar drošības sistēmas uzraudzi. Šo sievieti tik ļoti ieintriģēja Rasela maka apiet datnes koplietošanas programmu un lejupieladet dziesmu sarakstu, ka viņa gudri un veikli pār- kapa drošības noteikumus un iekrita Rasela tumšo briļļu dzelme. Kad administrācijā viņus beidzot pieķera, sieviete raudāja un zvērēja, ka abi partneri labpratigi piekrituši seksualajam at- tiecibam, ka viņa nekad agrak nav izjutusi tik nepārvaramu ap- matibu pēc seksa, ka tas noticis ar Raselu, kurš viņu paņēmis uz galda. Tomēr viņa tika nosūtīta pildīt savus pienākumus Valsts drošības aģentūras Aļaskas filiāle. Blakus datoru istabai atrodas sporta zale ar svaru stieņiem, Ērika iecienīto tredbani un I leilijas baleta studiju ar spoguļa sienām. Šīs telpas Zeins, Rasels un es izmantojam savas formas uzturēšanai un seksuālas spriedzes mazinašanai.

l'iektaja pils stava ir garš koridors, kura ir daudzas telpas ar slēgtam durvīm.

Ar melnajam kurpēm kājās es bez skaņas pārvietojos pa piektā stava saules apspīdēto zaļo flīzīšu grīdu. Slīdēju pa koridoru no kāpņu uzejas puses. Ap mani virmoja amonjaka un gāzes smaka. Piespiedies pie sestā numura durvīm, es ļoti klusi pieklauvēju ar musu norunāto signālu un nostājos pie durvju actiņas. Viņš ir viens no tiem cilvekiem, kuru pat mīļākās uzruna uzvārdā. Es nočukstēju: - Malkolm!

Gaidi. Esi pacietīgs. Nav laika, jatinas prom, citādi viņi… Gaidi.

Beidzot neredzama balss sacīja: - Tu esi Viktors.

-Ja.

-    Pēdēja, kas mani apciemoja, bija sieviete. Heilija. Tas notika pirms divām brokastīm. Toreiz man brokastis bija magoņu smalkmaizīte, kas sadega ziliem dūmiem.

-   Mes gribējām tevi apciemot daudz biežāk.

-   Jus esat tik aizņemti. Ir grūti atrast laiku apciemojumam.

-   Tas nav attaisnojums.

-    Tomer ta ir taisnība. Jus bijāt pirmie, kas šeit iegriezās. Ak, no sākuma man bija jāpierod, ka esat reāli cilvēki - un jūs nenokodu! Pirms tam es ilgu laiku nodzīvoju slepena vientulība, klausoties čukstos. Paldies jums.

-   Jā, ari mums tas naca par labu. - leslegts viens izolētajā istaba, viņš nevareja redzēt, ka smaidu. - Eavīšanas uz šejieni uzturēja mus forma, ta mes nezaudejam asumu. Turklāt mēs tikpat labi varējam nonākt ari tavā vietā. To vienmer vajag paturēt prāta, ka tava vieta varējam nonākt ari mes.

-    Vai tad ir ari atpakaļceļš?

-   Protams, - man nacas melot, bet nakamie vardi bija no sirds patiesi. - Mes visi tevi mīlam.

-    Esmu tik apburošs.

-   Malkolm, mums jadodas prom.

Sekoja klusums, kura saskaitīju divpadsmit sirdspukstus. Es piekļavos aizslēgtajam dzelzs durvīm.

Tad Malkolms pavaicaja: - Kam?

-   Mums pieciem. Heilijai, Zeinam. Rasels vairs nevares slepus uznest šeit savu Walkman atskaņotaju un nospēlēt tev dziesmas. Kaut mes butu varējuši ļaut Ērikam nakt šeit vienam pašam, tad tu butu labak viņu iepazinis, bet mes to neuzdrikstejamies, jo… Ak! Jo…

-   Jo neprata lekme es varēju viņu traumēt.

-Jā. Paklau, mes esam iekūlušies nepatikšanas… Varētu teikt, ka tas mums uzkritušas kā sniegs uz galvas.

-Cik līķu?

-   Viens… pagaidam.

-   Man pirmā ja reizē bija septiņi līķi. Vai atceries 1974. gadu? Niksonu?

-   Taja laikā es vēl slapinaju autiņos. Piedod, bet mums jalai- žas prom.

-    Tu gribēji teikt - jadodas misija, nevis jabeg. Viņš runā ar mani! Novāc savus pupus! Kad?

-   Mes jau esam ceļa jutis.

-   Ks begu septiņas reizes. īstenība sešas, jo pirmajai reizei nemaz nevajadzēja but, bet… Tā bija mana vaina! Un lidostas tualete! Viktor?

-Ja?

-    Lai jums izdodas!

-    Paliec sveiks, turies braši, Kondor!

-    Kad viņi mani šeit iesledza, tad atņēma siksnu.

-Tu jau zini, ko gribēju teikt.

-   ja, mes piebeidzam nožēlojamus radījumus ar stroķiem. Ka varu palīdzēt?

Pec četrdesmit minūtēm apsargiem jaierodas psihopātu nodaļa, lai eskortētu mus uz ceturtā stava ednicu ieturēt pusdienas. Apsardzes maiņa nav pilna, viņiem trūkst darbinieku.

-    Vai vari aizskaitīt līdz trim tūkstošiem un tad sakt kliegt? Vai vari izdarīt ta, ka visi šaja stava mītošie sak kliegt?

-   Protams.

Steidzoties uz izejas durvīm, man ausis skanēja Malkolma skaitīšana: - Trīs tūkstoši. Divi tūkstoši deviņsimt deviņdesmit deviņi. Divi tūkstoši deviņsimt deviņdesmit trīs. Četrdesmit septiņi…

Kad atgriezos treša ja stava, visi jau bija sapulcējušies dienas aprūpes telpa un paņēmuši visnepieciešamākās lietas, kas vajadzīgas, lai iespejami atrak tiktu no šejienes prom: identifikācijas kartes, skaidro naudu, kredītkartes, kuras vajātāji nevarēs izsekot, maskēšanas apģērbu un ērtas drēbes; proteīna tabletes un vitamīnus. Ieroči tiek lietoti galējas nepieciešamības gadījumā. Mēs esam spiegi, nevis policisti vai karavīri. Mums jamak strādāt slepenība, un ieroči var traucēt un nodot. Turklāt ieroči mazina prata spējas. . Kad uzliec ieroča siksnu vai ieslidini zeķe nazi, tad iedomājies, ka esi divreiz varenaks par pārējiem. Visas smadzenes tiek ielādētas šaujamaja, tāpēc pirmā doma, kas ienāk prata, - jānospiež melite.

Man bija vajadzīgas trīs minūtes, lai paķertu visu nepieciešamo. Paranoja mudina but vienmēr modriem. Mes turējām savu aprīkojumu gatavība, nemaz neslepjot to no apsargiem. C.ribejam, lai viņiem nebutu nekādu šaubu, ka esam galīgi nojugušies un trakonams ir musu īsta vieta, jo esam sagatavojušies operatīvajai darbībai, atrodoties dzimtenes psihiatriskas slimnīcas aizgadiba.

I ,ūk, ko es ieliku sava melnaja neilona datorsomā.

Vienu apakšveļas komplektu un zeķu pari, polipropilena slēpošanas jaku.

Tualetes piederumus - ziepes, zobu pastu, zobu suku, dezodorantu. Tāpat kā lidostas drošības apsardze ari musu apsargi atļauj paturēt vienu žileti, nagu standziņas vai šķērītēs.

Piezīmju gramatiņu un divus no atļautajiem flomasteriem.

Lidotājā ādas jaku, kura atradas mans maks ar 84 dolāriem un Kalifornijas pavalsts autovadītāja apliecību, kurai bija beidzies termiņš.

/

Viljama Karlosa Viljamsa dz,iesmu izlases pirmo albumu, kura bija noslēpta kautrīgas Derjas fotogrāfija; taja viņas dzeltenbrū- nie mati plīvoja Kualalumpuras vēja.

Kadu mazu Ņujorkas suvenīru…

Lūk, ko es neieliku sava melnaja neilona datorsoma.

Ieročus, kuru mums nebija.

Plaukstdatoru vai adrešu gramatiņu ar to cilvēku koordinātām, kuri grūta bridi mums palīdzētu un kam musu liktenis nav vienaldzīgs.

Karti, kura nebija atzīmēta neviena droša vieta, kurp varētu doties.

Sagatavojušies doties prom, mes visi pieci satikamies dienas aprūpes telpa pie daktera P. liķa.

Zeins izlauza no divana divus dejus, Rasels man palīdzēja pacelt dakteri.

Heilija atmūķēja nodaļas durvis un izgāja treša stava koridora.

-   Ceļš brīvs!

Heilija aizskrēja līdz diviem liftiem un nospieda izsaukuma pogu uz leju. Viņas bruņas acis šaudijas no viena koridora gala uz. otru, no vienam aizvērtajam durvīm pie citam. Mes ar Raselu aizstiepam daktera F. līķi līdz Heilijai un nolikām pie lifta durvīm. Ēriks sekoja, viņš nesa musu somas un dažas nočieptas aptieciņas. Pēdējais naca Zeins, kurš stiepa saliekamo metala krēslu un divus astoņas pēdas garus dēļus, kurus bija izlauzis no divana.

Mes ar Raselu atstutējam dakteri F. ar seju pret lifta kabīnes sienu, ari pārējie ierausās lifta.

Dzirdējām, ka iečīkstas blakus lifta motors un nogrāb troses.

I leilija nospieda pirmā stāva pogu.

Otrs lifts apstajas stāvu augstak. Tā neredzamas durvis atvērās.

-   Nospied pogu vēlreiz! - Zeins nokomandēja.

Otra lifta kabīne iečikstejas. Tas brauca leja pie mums.

I leilijas pirksts ka izsalcis dzenis knabaja pirmā stāva pogu.

-   Es maku atdarinat daktera F. balsi, - Rasels sacīja. - Vik, paturi viņu! Teikšu, ka mes dodamies…

-    Nekur mes nedodamies, - es attraucu. - Šis sasodītais lifts…

Nograbēja troses, un blakus lifts apstajas musu stava. Ta durvis atveras, bet mūsējas ai/veras.

Mes kritām ka akmens lejup pa pils lifta šahtu.

Pirmaja stava Heilija izkapa no lifta un paskatijas uz abam pusēm. Kā jau bijām cerējuši, viņa ieraudzīja tukšu koridoru līdz nakamajam stūrim.

Izmantojot limlenti no aptieciņas, mums izdevās atvērt daktera F. acis un piesiet viņu pie saliekama krēsla. Mēs piesējam ari līķa galvu, lai ta turētos taisni. Viņam klēpi nostiprinājām musu somas. Rasels nometas četrrāpus aiz Zeina, kurš bija ieņēmis tadu pašu pozu. I leilija ar Friku uzlika viņiem uz muguras dēli.

Heilija turēja līdzsvara daktera F. troni uz deja, bet mes ar Ēriku aizsteidzamies ieņemt pozīcijas blakus abiem tupošajiem biedriem. Heilija uzlika mums uz muguras deli.

Mes četri pietupušies gaidijam, gatavi doties līķa nešanas ka- ravana. Heilija notupas mums priekša. Piecdesmit pēdas uz priekšu atradas koridora stūris, aiz ta gaidīja durvis uz brīvību. Vai arī mus pieķers.

-   Šis ir skumjš un riskants plāns, - sacīja Rasels.

-   Rāposim reizē. - Zeins atcerejas komandas stiprināšanas un fiziskas sagatavotības treniņus specialaja karaskola, kur viņa komandai bija jāskrien ar telefona stabu uz pleciem.

-    Pagaidiet! - Rasels iesaucas. - Vai kads paņēma musu zāles?

-   Ū-ou, - Ēriks izdvesa neartikulētas skaņas. - Ū-ou.

Pilī zāles tiek turētas apsargata aptieka. Medicīnas ratiņi pie mums tiek atstumti četras reizes diena, tajos parasti atrodas dažnedažādu krasu tabletes, kas domātās mums pieciem.

-   Šķiet, ka tikko saņemam atbildi ne, - Zeins čukstēja.

-   Mums jakustas! - es sacīju. - Tagad, tūlīt! Skaitīšu līdz nullei!

-    Mes taču nevaram dzirdēt, ka Malkolms skaita! - Zeins iebilda.

-Ne jau Malkolms! Es skaitīšu! Trīs, divi, viens…

Rāpojām. Pie trešās kustības musu darbības kļuva saskaņotas. Par pieri tecēja sviedri. Tie pilēja starp manam slīdošajam rokam un palika uz zaļas flīžu grīdas, kas oda pēc dezinfekcijas mazgašanas līdzekļiem.

- A-aa!

Pili atskanēja kliedziens, bet tas vairak atgadinaja daudzu balsu kakofoniju.

Malkolms.

Musu karavāna aizrapoja aiz stūra…

Mus paglaba ierobežotais pils budžets, jo vestibila aiz letes neslavēja neviens apsargs.

Zila līnija, kas bija uzkrāsota uz zaļajam flīzēm no apsarga letes līdz sienai, apzīmēja pils drošības robežu. Tiklīdz musu troni sēdošā daktera F. seja pārbrauca pari šai līnijai, kustību senso- ri aktivizēja elektronisko atpazīšanas sistēmu. Zils gaismas stars iespideja viņa nekustigaja seja, nofokusējās uz acīm, kas turējās vaļa ar līmlentes palīdzību. Varavīksnene tika salīdzināta ar datu bazi.

Metala plāksne virs izejas durvju bultas iedūcās un noklikšķēja, tad paslīdēja uz. augšu un blakus durvju rokturim atklaja ska- rienekranu. Pkrana iedegas gaisma.

Mes piestūmām savu nastu tik tuvu durvīm, cik vien varējam. Heilija piespieda daktera F. nedzīvo roku pie zaigojošā ekrana.

Durvju slēdzene iedūcās un noklikšķēja.

Mes bijām tikuši lauka.

Menas slimnīcas autostāvvietā tukšgaita darbojas zils autobuss. No pils iekšienes skanēja kliedzieni, kas atbalsojas stāvvietā. Autobusa šofera poza pie stūres liecinaja, ka viņš tos nebija dzirdējis. Toties viņš dzirdēja kadu dauzāmies pie durvīm. Bang- bungl Šoferis atvēra durvis.

Ārpuse vakara krēsla staveja sieviete, ģērbusies šineļveida moteli, kas bija tumšāks par viņas kakao krasas adu. Viņa pavaica- ja: - Vai esat gatavs doties ceļa?

Autobusā iedrāzās albins, kas līdzinājās Jēzum Kristum, uzlika kaut ko metālisku uz šofera pleca un prasīja: - Vai zinai, ka no šejienes tikt lauka?

-   Jabrauc garam sargiem pie sētas, talak pa ceļu kadas desmit minūtes. Kas jus…

-    Dariet savu darbu! - nokomandēja Zeins, sapurinot baltas krepes. Ēriks paklausīja Heilijai un iekapa autobusa. Mēs ar Raselu piemeimurojām pie autobusa pakāpieniem, mums pa vidu atradas musu nasta.

Zeins pajautāja autobusa šoferim: - Vai tad dzīve nav domata tam, lai darītu savu darbu?

-   Tas virs, ko tie divi nes… Paklau, vai jums viņš jāceļ šeit iekša?

-   Mums visiem reiz nāksies no šis dzīves šķirties, - Rasels sacīja.

Mēs ar Raselu iesēdinājām dakteri F. krēslā, kas atradās autobusa šoferim tieši aiz muguras.

-   Kas viņam kaiš? - šoferis painteresējās.

-    Viņam nepaveicas.

Rasels ieslīdēja sedekli aiz saļimuša pasažiera muguras.

Zeins pavaicāja: - Un ka klajas jums?

-1-1-labi, - šofera balss liecinaja, ka viņš apzinajās kādās nepatikšanas ir iekūlies.

Iekārtojies uz grīdas pie daktera F. kajam, es pajautaju: - Vai jus zināt, kas esat?

-   Autobusa… šoferis.

-    Pareizi!

Zeins izrava divdesmit četras collas garo melno metāla Mag kabatas lukturi no paneļa skavas. Pametis metālisko kabatas lukturi gaisa un atkal to noķēris, viņš izdarīja slaidu sitienu gaisa, it ka mērķētu kadam pa galvu.

-   Un mes esam autobusa pasažieri.

-    Brauc! - Zeins paspidinaja kabatas luktura staru uz netīro grīdu pie priekšējā pasažieru sēdekļa, kas atradas otrpus šofera sēdvietai. - Es bušu tepat blakus.

Zilais autobuss izribināja no stāvvietās un aizbrauca pa garu, līkumotu ceļu cauri koku alejai uz apsargatajiem vārtiem, pie kuriem divi sargi krāmējās ar deviņu milimetru Glock stroķiem. Ieskatījušies pa autobusa logu, apsargi pamanīja vienu pasažieri, kas bija sadudzis pirmaja sola aiz šofera muguras. Tas bija dakteris - aizvietotājs.

Apsargs pacēla roku un iegaja autobusa starmešu apgaismojuma.

Guļot uz grīdas, es sacīju: - Atver logu.

Tumsā apsarga soļi nočirkstinaja granti. Viņa teikto varēja dzirdēt ari autobusa salona: - Agri šodien aizbraucat.

Šoferis atbildēja: - Daru tikai to, ko man liek.

Apsargs pajautaja: - Kungs, ka jums tur klājas?

Satvēris daktera F. elkoni, es paceļu viņa roku pie loga un pamaļu ar to vārgu sveicienu.

-    I ,abi. liksimies velak.

Nograbēja vārtu eņģes, un tie atveras.

Fs palaidu mirušā vira roku vaļa, un ta nokrita uz šofera pleca. Tas izskatijas pec uzmundrinoša uzsitiena pa muguru.

Autobuss pukšķinaja uz priekšu, un vārti aiz ta aizveras.

Mes traucamies cauri tumsai zilajā autobusa. Līdzās dejoja koki ka Murdi Grus' spoki. Izplūdes gāzes, eļļains metala smārds, ar katru elpas vilcienu mes ieelpojam kaut kadu skābu smaku.

* Murdi Gras Lielā gavēņa priekšvakars; dažas zemes Lielo gavēni sagaida ar dziesmām un dejām.

Pec desmit minūtēm autobuss piestaja pie ķieģeļu ēkas, pie kuras bija piestiprinātā plāksnīte ar uzrakstu Reivenu. Stāvvietās tumsa līdzas ēkai bija novietotas kadas divdesmit automašīnas.

-   Izslēdz motoru! - es pavēlēju šoferim.

Motora troksnis apklusa.

-   Ceļš brīvs! - Zeins nočukstēja.

Mes paņemam šofera maku ar četrdesmit vienu dolāru. Ar 1im- lenti aizlīmējam viņam muti, rokas piesejam pie stūres.

-   Ņemiet, ta jus nenosalsiet, - Heilija sacīja.

Pāri šoferim ka telts pārklājās vilnas sega, kas tika paņemta no izdzīvošanas ziemas komplekta.

Viņš sev apkart redzeja vienīgi melnu tumsu. Šoferis dzirdēja, ka atveras autobusa durvis, un sajuta vakara veso gaisu ieplūstam salona. Kaut kas tika vilks pa salona grīdu un nostuķets leja pa pakapieniem. Nošņirkstēja grants uz stāvvietās celiņa.

Pec tam autobusa durvis tika aizvērtas. Šoferis vairs neredzēja un nedzirdēja pilnīgi neko. Viņš palika melna tumsa Menas stāvvietā, zila autobusā, zem segas.

Stāvot blakus autobusam, es nomērķēju daktera F. automašīnas pulti uz tukšo mašīnu rindu un nospiedu melno plastmasas pogu.

Pl-pi!

Kadam sudraba krasas četrdurvju Ford nozibsnija tuvas gaismas

-   Super!

-   Redzēju tadu auto kadā TV reklāmā, - es atzinos.

Pēkšņi es ieraudzīju vīziju. Man aizravas elpa no ta, ka redze- jums bija tik skaidrs un pilnīgs.

Dakteris F. balstijas pret Zeinu ka piedzeries otra kursa students, kuru viņa draudzene mēģina nostutet uz kajam.

Zeins sacīja: - Tagad viņi zina. Apsargi jau noteikti bus atkla- juši.

-   Cik daudz? - pajautāja Iieilija.

-   To, ka mes esam pazuduši, - es skaidroju. - Viņi varbūt vienīgi doma, ka mes vel atrodamies slimnīcas teritorija. Tads domu gājiens būtu loģisks. Tur viņi an mus mekle.

-   Tomēr tas nebūs uz ilgu laiku, - viņa atzina.

-   Un dakteris F. kļūst arvien smagāks, - Zeins konstatēja. - Ja apsargi vēl droši nezina, ka viņš ir miris, viņiem būs japarbauda dažadas versijas.

-   Piesakos sēdēt pie stūres! - Rasels paziņoja.

-   Es gribu sturet! - Zeina dedzība sašupoja hķi, kuru viņš balstīja. - Esmu to darījis jau trīsdesmit gadus!

Zeina un Rasela strīds Ērikam izraisīja panikas lēkmi. Viņa seja bija skaidri lasāmas bailes.

Heilija centas viņu mierināt: - Ērik, viss bus labi. Es sēdīšos pie stūres.

Sieviete dusmīgi paskatijas uz Zeinu, kurš sarauca pieri un pa- lureja uz Raselu. Savukart Rasels nopētīja abus tik pamatīgi ka beisbola spēlētājs, kurš gatavojas skriet uz otro bāzi.

Zeins padevas.

Heilijas tumšais šineļveidigais metelis noplivinājās, kad viņa skriešus metas pie sudrabaina Ford. Rasels steidzas viņai pakaļ, viņa melnais adas metelis noplandijas ka apmetnis.

Zeins pastūma daktera F. līķi Frikam. - Pieturi to!

Ēriks sagraba mirušo psihiatru un paņēma to uz sava laba pleca ka futbola aizsargs, kurš bloķējis garam skrienošo spēlētāju ar bumbu. Viņš uzstīvēja līķi plecos, sagrīļojas, nostājās taisni un pacēla dakteri F. ka sarullētu paklāju.

Zeins dzinās pakaļ Raselam un Heilijai, baltie Jēzus mati plandīja vakara krēsla.

Šķita, ka sudrabotais auto piebraucis tuvāk skrienošajai trijotnei. Rasels un I leilija skrēja plecu pie pleca, Zeins lieliem soļiem centās noķert plandošo meteļu īpašniekus. Rokas sniedzas pec durvju roktura.

Pī-pī!

Ford tuvas gaismas nomirgoja, un skrējēji izdzirdēja dobju būkšķi, durvju atslēgai aizslēdzoties.

Ejot uz mašīnas pusi, es pacēlu gaisā atslēgas, ignorēdams viņu dusmīgos skatienus tieši tapat, ka viņi ignorēja Friku, kas streipuļoja aiz manis ar smago, nedzīvo nastu plecos.

- Turklāt, - es sacīju, - tagad es zinu, kurš nogalinaja dakteri Fridmanu.

Ta bija medicīnas masa.

Ta, kura nesaja matus, saspraustus mezgla.

Saspraustus ar matadatu. Neviens medicīnas darbinieks, kas ir pie pilna prata - pat tie, kas strada par aizvietotajiem - neienestu psihiatriskajā slimnīca nevienu asu priekšmetu. Dakteris F. pat nenesaja kaklasaiti, lai kads trakais neiedomātos viņu aiz tas sagrabt. Ta bija gudra politika.

Tatad, ja ši māsiņa bija ienākusi psihopātu nodaļa ar matadatu matos, viņai bija kads iemesls to darīt.

Pareizi atlokot matadatu, var iegūt lielisku mantiņu, ar kuru iedurt kadam smadzenes.

Dakteris F. paliek sēžam dienas aprūpes telpas palsaja nokrēsla un gaida mus atgriežamies. Masiņa, kas strada kopa ar viņu, nostājās dakterim aiz muguras un pasniedz mapes. Kamēr dakteris peta dokumentus, viņa atlaiž matus. Varbūt citas māsiņās jau bija ta darījušas, l'ridmans bija gudrs, izskatīgs vīrietis. Ja viņš to pamanīja, iespējams, daktera iekšeja balss čukstēja - viņa izlaiž matus; mes esam divi vien; ak, ka man paveicies! Ar kreiso roku viņa pieskaras daktera kreisajai ausij, turēdama matadatu labaja roka, tad pieliek to pie viņa labas auss. Seko atrs, spēcīgs un dziļš dūriens, upuris saraujas, paliek nekustīgs, smadzenes ir savainotas. Viņai to vajadzēja sajust. Masiņa izvelk matadatu un atkal sasprauž matus mezgla. Viņa atstaj dakteri sēžam krēsla, lai mes viņu atrastu un butu iedzīti stūri.

Jau otrdienas rīta sapulces laika, kad Rasels meloja par serbu pulkveža nožņaugšanu ar stiepli, mums vajadzēja nojaust, ka no tiek kaut kas bīstams un nepareizs. Māsiņa ienāca pie mums, stumdama ratiņus ar zālēm, un viņas mati bija sasprausti mezgla.

Fndmanam bija taisnība. Mēs jau parak ilgu laiku atradamies pili un bijām kļuvuši parak normāli, lai pamanītu acim redzamo.

Tagad esam tikuši prom. Sēžot zagtajā mašma, mes caur vējstiklu vērojam, kā auto lukturu gaismas apgaismo naksnīgo šoseju, kas steidzas mums pretī. Pie stūres sēdēju es, Zeins bija iekārtojies man līdzas pasažieru sēdeklī un centas orientēties karte, ko atradām īrētajā mašīna, un atcereties to, ko dakteris P. bija mums stāstījis. Atpakaļskata spoguli redzēju Raselu, kurš sēdēja viena puse pie loga. Viņam, nevis Ērikam, klēpi sēdēja Heilija. Ēriks bija izbaudījis pietiekami daudz spīdzināšanas. Dakteris F. sēdēja viņiem pa vidu - vienīgais pasažieris, kas bija piesprādzējies.

Zeins sacīja: - Tūlīt tam jabut. Vajadzētu but… te tas ir!

No tumsas iznira lielceļa motelis ar sarkanu neona izkārtni. Pilnmeness apspīdēja augstu drāšu žogu, kas ierobežoja moteļa tukšo peldbaseinu. Musu sudrabotais auto apstajas asfaltetaja moteļa stavlaukuma. Mašīnas durvis atveras. Zeins, Rasels un es izkārtojāmies ķēdē un devāmies uz vienīgo namiņu, kura spīdēja gaisma. Šis bija pilsētiņas vienīgais motelis - vieta, kuru pils pagaidu darbinieki, tadi ka dakteris E, sauca par majam, jo viņu pašu majas atradas talu prom. I leilija skrēja uz namiņu, pie kura bija piestiprināts uzraksts Birojs. Ēriks un dakteris F. palika mašma.

- Izdari to gudri un mierīgi! - Zeins uzsauca Raselam, kurš aizsteidzās mums pa priekšu.

Rasels atspēra moteļa namiņa durvis.

Viņa bija ģērbusies balta krušturi un biksītes, izskatijas jauka un apjukusi, stāvot uz vannasistabas sliekšņa. No mugurpuses viņu apspīdēja mirgojoša gaisma. Brūnie mati bija brīvi izlaisti un sniedzās pāri balajiem pleciem.

Rasels jau atradas trīs soļu attaluma, lai viņu sagrabtu, kad pēkšņi sastinga.

Ieskrejuši moteļa istaba Raselam pa pedam, mes ar Zeinu pa- manijam, ka viņš sastingst. Viņš skatījās uz sievieti, skatijas viņai cauri un garām. Mūsu planotais pārsteiguma moments lēnam izgaisa. Viņa samirkšķinaja acis, metas garam Raselam, paķēra no gultas somiņu un, parvelusies pari gultai, pazuda no redzesloka.

Parādījusies aiz gultas talaka stūra, viņa izšava no melnas pistoles.

Zeins metas pie durvīm.

Es Ieciena nogāzu Raselu no kajam pie vannasistabas atvērtajam durvīm.

Ierocis izšava. Blakus man pašķīda skaidas no durvju stenderes.

Zeins metas pie gultas un, pacēlis to, uzgāza viņai virsu. Kamēr sieviete cīnījās ar gultu, Zeins metas zeme pie viņas kajam. Sagrabis kailas potītes, viņš tas parava.

Masiņa - slepkava tika izvilkta no gultas apakšas, rokas vilkās pa grīdu, it ka viņa atrastos traka karuseļu brauciena un ar rokam tiektos pretī debesim. Cīnoties zem gultas smaguma, baltais krušturis bija noslīdējis. Turot sievietes kajas sev pie ausim, Zeins nogulās uz muguras. Viņas gurni baltajas biksītes spiedās pret Zeina cirksni, kamēr rokas rakņajas pa sajaukto gultasveļas kaudzi. Sieviete strauji apsēdās sēdus un nomērķēja ar pistoli uz vīrieti, kas atradās zem viņas.

Es no vannasistabas lecu viņu virziena.

Redzēju, ka Zeins paceļ galvu no grīdas. Viņš joprojām turēja sievietes potītes, un galva atradās tam pa vidu.

Redzēju, kā automatiskais ierocis tiek pielikts pie Zeina baltas galvas.

Redzēju, kā sievietes pirksts saliecas, kad Zeins pasita viņas roku sānis un atlieca atpakaļ. Pistoles stobrs atsitas pret viņas galvu bridi, kad ierocis izšava. Pāri savanditajai gultai izšļācās asins strūkla.

Es piezemejos uz viņiem abiem, kritu ar seju uz leju.

-   ļeziņ! - Rasela balss atpluda no tālienes, kamēr es ar degunu grīda skatījos uz lēto paklaju. - Tas bija tik savadi! Ar mani nekad tā nebija gadījies!

-   Sasodīts! - nolamājas Zeins. - Tagad mes no viņas neko neuzzināsim!

-    Paklau! Ka es uzlauzu durvis! Tas tik bija īsts rokenrols! - Rasels nespeja rimties. - Bet šis… tagad…

-    Viktor, pavacies nost no manis!

Es norausos no mirušas sievietes un Zeina. Pagriezos un ieraudzīju Heiliju, kas bija piesteigusies pie durvīm. Viņa pavēstīja: - Biroja stāv zīmīte, ka ir pusdienas partraukums. Tā tas patiešam ir.

Rasols nopūtas. - Man jums jāatvainojas, puiši. īpaši tov, Viktor.

-    Vik, - Zeins pievērsa manu uzmanību, - paskaties uz šo te.

Zeins sēdēja uz grīdas, mirušas sievietes kajas bija paplestas.

Zeina gurni atradas tam pa vidu. Ta izskatijas pec tadas Kama- sutras pozas, kuru es nekad nebiju mēģinājis. Pievērsu uzmanību tam, uz ko Zeins rādija, - uz. sievietes kaunuma vietu baltajās biksītēs. Samirkšķināju acis un tad ieraudzīju to, ko viņš gribēja, lai es redzu. Augstu kreisas kajas iekšpuse, pie paša kaunuma, bija redzami izsitumi, kas izskatijas pec vairakiem desmitiem adatas durienu.

-    Lūk, arī mūsu atbilde, - Zeins konstatēja. - NIKE.

Rasels sacīja: - Piedod, Vik, par to, ko izdarīju. Atslēdzos.

-   Ši meitene bija narkomāne, - Zeins konstatēja.

-    Vik, tu mums esi atslēgšanas meistars, - Rasels turpinaja.

-    Heilija ir musu kurnētājā…

NIKE - nauda, ideoloģija, kompromiss, egoisms. Tie ir četri spiegošanas pamatprincipi. Šie četri motivācijas stūrakmeņi veido vai nu spiegus, vai nodevējus.

-   Zeins izcepsies taja karstuma…

-     Iespējams, ka viņa ir īsta medicīnas māsa, - Zeins sacīja.

-    Bezizejā iedzīta māsiņa, kas pieķerta, zogot no noliktavas zāles un pardošanas paraugus. Droši vien viņai vairs nebija, ar ko špri- ceties. Kads viņu samekleja un nopirka. Kads viņai piegadaja krājumus, izskoloja un nosūtīja uzdevuma tieši pie mums, pie daktera E

-    Ēriks ir mūsu misters Robots…

Es nošupoju galvu. - Viņa nogalinaja dakteri, bet pati bija tikai aiz auklam raustama marionete.

Māsiņa - slepkava gulēja pie sajauktās gultas. Zeins piecēlās kājās, paņēma viņas pistoli - ta bija VValther PPK, tada pati ka Džeimsam Bondam. Viņa veras mani ar piecām acīm.

Noslīdējušais krušturis atsedza brunus krušu galiņus, un tie skatijas mani.

Krāsotie plakstiņi bija nedaudz pievērti, bet uz mani lūkojās divas zaļas, stiklainas acis.

Viņas pieres vidū bija sarkaas zvaigznes formas caurums, un tas veras mani.

Rasels turpinaja: - Kas tad esmu es pats? Esmu izsitējs. Tomēr paliku ka parakmeņojies. Atspēru durvis, man bija daudz laika, taču es sastingu, kad ieraudzīju viņu tur stavam vannasistabas durvis. Kāpēc ta? Sasodīts! Ka jus domājāt, ko tas nozīmē?

-    Visādi gadas. - Es izgāzu atvilktni ar Eridmana slepkavas drēbēm, parbaudiju atvilktnes dibenu un aizmuguri, vai tur nekas nav pielīmēts.

-   Tieši ta, - Zeins piekrita. - Tikai nesalaid atkal visu dēli. Neesmu piedzimis, lai nomirtu muļķa prata. Mums jāpasteidzas.

Es izgāzu nakamo atvilktni. Meilija samekleja skapi somu un ielika taja māsiņās - slepkavas mobilo telefonu, maku un visus dokumentus. Es pasviedu Raselam otra līķa moteļa istabas atslēgas. - Tas ir no daktera F. istabas. Tev ir četras minūtes laika, lai viņu turp nogādātu.

Mes satikamies stāvvietā.

I leilija iemeta mašīna somu ar medicīnas masas lietam.

Rasels pameta Zeinam dzeltenbrūnu lietusmēteli, ko bija paņēmis no daktera F. istabas. - Tavas garas rokas rēgosies laukā no piedurknem, bet tads, kurš pēdējas ziemas dienas skraida ap- kart viena krekla, bikses un sporta čības, pievērš sev uzmanību kā reklāmās stabs - te es esmu. Izsauciet policiju!

Viņš ielika koferi sudrabota auto bagāžnieka. - Tur ir daktera klepjdators, adrešu gramata, diski. Vēl atradu nedaudz mazak par simts dolāriem, kas bija iebāzti Džeimsa Daltona romana par Vo- tergeitas skandalu.

-    Paldies par mēteli, - Zeins pateicas. - Gudrs gājiens.

-   Nu ja, tomēr es joprojām atvainojos par to dīvaino sasting- šanu. - Rasels pievirzījās tuvāk Jēzum ar baltajam krēpēm. - Vel viens gudrs gājiens butu, ja es paņemtu viņas ieroci.

-   Tu tur iekša atsledzies.

-Tas bija tur, bet tagad ir citādi.

-Nē.

-   Kapec ne? Viktor! Ta nav taisnīgi. Tu neļāvi man vadīt auto - labi, aizmirsīsim to. Tu no mums biji pēdējais, kurš ieradas pili. Tu vel neesi zaudējis meistarību, to es atzīstu. Taču visi zina, ka ar šaujamajiem es maku rīkoties labak par jums visiem. Zeins man neļauj to paņemt!

Heilija izbolīja acis. - Mums jabrauc!

Ēriks piekrītot paklanīja galvu, viņa acis atspoguļojas ilgas pec Heilijas un ceļa.

Es sacīju: - Vel ne.

Pēc desmit minūtēm moteļa neona izkārtne jau bija redzama atpakaļskata spoguli, un musu sudrabotais auto traucas uz priekšu. Stūrei patīkami vibrējot manas rokas, es vēroju, ka tumši sarkana neona reklāmā pazūd, kad nogriezāmies aiz šosejas likuma un izgaisam tumsa. Atpakaļskata spoguli pagaidam vel varēja redzot vienīgi piķa melnu tumsu.

Taču tagad apsargi jau noteikti bus atklajuši musu nodaļas tukšas telpas, zilo autobusu un šoferi zem segas. Bus jau apstiprinātā informācijā, ka dakteris E ir pazudis un, iespejams, miris. Viņi atklas ari moteli ar sarkano neona reklāmu un iebrauks ta stāvlaukuma. Iespejams, ka valsts policija savas kaucošajas mašīnas ar sarkanajam bākugunīm ieradīsies tur tikai pēc tam, kad viņiem bus piezvanījis kads pensionēts, histērija kritis moteļa īpašnieks, kurš līdz šim bija domājis, ka moteļa vadīšana Menas pavalsts nekurienē nodrošina mierīgas vecumdienas un siltu vietiņu. Mūsu vajataji atradis uzlauztas durvis un māsiņu - slepkavu, kas versies viņos ar piecām acīm.

Viņi atradis ari dakteri F. Viņš negules sava namiņa uz grīdas. Sasodīts! Mēs viņu atstajam, nostutetu uz kājām sarkanaja neona gaisma. Ar viņa paša siksnu mes viņu piesējam pie moteļa peldbaseina drāšu žoga staba un ar balto limlenti, ko paņemam līdzi no pils, piesejam viņa rokas pie žoga pinuma. Rokas piese- jām augstu paceltas un izplestas, it ka viņš butu piesists krusta. Protams, ka tas ir traki, bet mes jau paši esam traki. Mes sev iestāstījām, ka tas ir izcils psiholoģisks gājiens, ko spej izstrādāt sazāļoti psihopāti, lai samulsinatu savus medniekus. Bet paši mes traucamies prom pa tumšo lielceļu.

-Jums, puiši, paveicies, esat ieradušies šeit tieši laika, - paziņoja smaidīga sieviete ar pelēcīgiem matiem, turot rokā kupošu kafijas kannu un stavēdama pie musu galdiņa spilgti dzeltenā apgaismojuma.

-   Mums ļoti paveicies, - es piekritu.

Mēs patveramies ēstuvē, kad tur bija beigusies pusdienu kņada. Nozagta mašīna bija paslēpta aiz vientuļa šķūņa divjoslu šosejas mala. Koka sienu apdare un apaļas lampas radīja šajā ēstuvē mājīgu gaisotni. Nu mēs pieci sēdējām pie metala galda un bijām vienīgie apmeklētaji. Vitrīnā bija izlikts ķiršu pīrāgs. Smaržoja pēc kafijas un liellopu gaļas viruma.

Viesmīle atnesa edienkartes. - Negribetu jus steidzināt, taču mums drīz jasak uzkopt telpas.

-   Mes paši ari steidzamies, - es sacīju.

-Tik liela izvele, - Zeins pačukstēja. Ēdienkartes spīdīgais papīrs atspoguļojās viņa lielajas acis. - Te nav jāstāv rinda, lai saņemtu to, ko tev dod.

Viesmīle uzsmaidīja Heilijai: - Ak, mīļo sirsniņ! Tev šie puiši biežāk jāved izklaidēties.

-   Es jau to zinu, -1 Ieilija atbildēja.

Mes pasutijam piecus dažadus edienus un ķiršu pīrāgu.

-   Viss bus kartība, - Rasels mus mierinaja. - Mums ir pietiekami daudz naudas.

-   Naudas nekad nav pietiekami, - es teicu. - īpaši jau tad, ja jābēguļo.

-    Nauda jau nav vienīgais, ka mums trūkst, - I Ieilija piebalsoja.

-   Mums ir Walther PPK ar vienu lodi stobra un divām lodēm aptvere, - es rezumēju. - Mums ir 847 dolāri - bez šim pusdienām, zagta nomata mašīna ar līdz pusei pilnu benzīna baku, musu pašu nepieciešamākās mantas, klepjdators, kuru savacām no māsiņās - slepkavas un daktera F.

-    Un vel asinssuņi, kas dzenas pa pedam, - Rasels papildina ja.

-    Viena lieta ir pilnīgi skaidra, - Zeins ierunājās. - Atpakaļ pilī es neatgriezīšos.

Heilija sacīja: - Man kaut kā neliekas, ka tadu iespeju kads šeit grasas apspriest.

-   Sajuta ir lieliska, vai ne? - Rasels apjautajas. - beidzot tikt lauka un vienkārši braukt uz priekšu.

Pat Ēriks pasmaidīja.

-   Ja, - Heilija piekrita. - Bet uz kurieni?

-   Un ka? - ari Rasels gribēja zināt.

-   Tikai ne vienam, - Ēriks nodrebēja. - Ne vienam.

-     lleši tā. Neviens te nevienu nepametīs. Mes jau to izdarījam pilī.

-    Bušu kopa ar jums, cik ilgi mana slimība to ļaus, - Heilija apsolīja. Ēriks nodrebinajas. Atmetusi piesardzību un bažas, Heilija maigi pieskaras Ērika rokai, un vīrieša acis pieriesās asarām.

-    Viss taču ir labi, - Rasels viņu mierinaja. - Mes jau visi sen būsim nošauti, pirms slimība tevi pievares. Pretinieki spele uz visu banku.

-    Kas viņi ir? - Heilija painteresējās. - Kas ir mūsu pretinieki?

-   Apsargi, kas bus trakoti nikni, ka mus pazaudējuši, - es sacīju. - Un vēl tas cilvēks, kas noalgoja daktera I7 , slepkavu un vēlējas mus iegāzt. Likuma pārstāvji, kas bus atraduši divus līķus. Aģentūra, kuras pirmais likums ir - neradīt nekādu haosu, kas varētu traucēt tas darbību. Tie visi bus musu pretinieki, kas centīsies mūs noķert.

Rasels ieminējās: - Jabut profesionālim, lai visu uztvertu tik paranoiski.

-   Kurš tiks uzskatīts par daktera F. slepkavu? - I leilija apvaicājās.

-    Visi domas, ka tie esam mes, - atbildēju. - Mes bēguļojam, un tas ir pietiekams iemesls, lai mes kļutu par medījumu.

-    Ko iesāksim talak? -1 leilija bažījas.

-    Piedrāzt viņus! - Rasels nolamajas.

-    Mes jau to izdarijam, - es turpināju. - Ta mes neko nepanāksim, un ar to nebūs gana, lai izdzīvotu. Ir jaatgust zaudētais, tas, kas mums nodarīts. Turklāt jaatgust ar uzviju.

I leilija painteresējas. - Kas jaatgust?

-    Iespeja.

Zeins pajautajai - Kada iespeja?

-   To es vēl nezinu. Taču netaisos pacelt rokas un grimt dibena tikai tapec, ka viņi sākuši tadu spēlīti. Turklāt mani joprojām tracina daktera F. slepkavība.

-   Tad sadosim viņiem! - Zeins ierosināja.

Es turpināju: - Ja rīkosimies apdomīgi un pareizi, atradīsim īsto slepkavu. Atklāsim, kurš spiegs ir musu valsts nodevējs. Izskaidrosim māsiņās - slepkavas nāvi. Un iegūsim sev tēvoča Sema piedošanu.

-   Ka tad, - Rasels ironizēja. - Tas mums varētu izdoties.

Visi pasmejas.

Es pajautaju: - Vai ir kads labaks priekšlikums?

Zeins pamaja. - Lai attaisnotu musu bēgšanu un atrašanos bri- vaja pasaulē, ir jādara kaut kas vairak par savas pakaļas glabša- nu.

-   Ta ir, - piekritu. - Mūsu bēgšanai nebūs jēgas, ja kļūsim par vienkāršiem klaidoņiem.

Rasels iesaucas: - Pie velna! Esmu izsalcis.

Viņš uzlika uz galda dure savilktu labo roku.

Ari mes ar Zeinu uzlikam savējās.

Heilija pievienojas un pamaja Ērikam, kurš noslēdza šo ceremoniju kā piektais.

-    Laiks ir musu galvenais ienaidnieks, - es teicu. - Mes visi tagad dzīvojam bez zalem. Cik ilgi mes noturēsimies, līdz vienkārši nojūgsimies?

Heilija paraustīja plecus. - Esam pieci pacienti ar dažadu zaļu kursu. Grūti pateikt. Katram no mums ir savs bioloģiskais pulkstenis, visi reize mes noteikti nenojugsimies.

-    Bet ir vel ari dabas likumi, - es atgadinaju. - Kad nonāksim dekompensācijas" stāvoklī, mums klāsies daudz ļaunak neka bomzim, kas nosiekalojies guļ parka uz soliņa. Cik daudz laika mums ir, līdz, nonāksim tik talu?

Ēriks nočukstēja: - Mes jau neesam saņēmuši pusdienas zaļu devu un ari nakts miegazāles.

-   Esmu redzējis līdzīgus gadījumus, kad tadi puiši ka mes piešmauc ārstus un nedzer zāles, - pastastija Zeins, kurš bija iespundēts slimnīca ilgāk par mums visiem. - Eabakaja gadījuma mums ir nedeļa laika, pirms galīgi nojūgsimies.

-   Septiņas dienas. - Rasels iejutās sava rokzvaigznes teļa un nodziedaja: - Ir pienācis laiks!

Ieturot pusdienas, mes ta pa īstam pirmo reizi apjautam brīvības garšu. Mes edam īstu kartupeļu biezputru ar liellopu gaļas mērci, tītaru, svaigus brokoļus un dzeram karstu kafiju no īstam krūzēm. Vel mes izbaudijam tīra ūdens garšu, un Zeins pasūtīja aukstu pienu, kas bija tikpat balts ka viņa mati un barda.

Pec maltītes, kamēr gaidījam pīrāgu, mums radas kada ideja. Heilija devas uz mašīnu, un Zeins viņu pavadīja, lai piesegtu. Viņa atnesa mobilo telefonu.

-Vai esi pārliecinātā, ka tas ir medicīnas masas, nevis daktera telefons? - Rasels pacēla rokas un padevas, kad Heilija dusmīgi uz viņu paskatijas. Viņš meklēja attaisnojumu savam iepriekšējam jautajumam: - Dzīvojam tikai vienreiz, tāpēc viss divreiz janomera.

Noklikšķinājusi lodīšu pildspalvu, Heilija pastūma šķīvjus mala, lai uz galda noliktu piezīmju gramatiņu, pec tam nospieda zvanu atkartošanas taustiņu. Paskatījusies displejā, viņa pierakstīja telefona numuru piezīmju gramatiņa: 772-555-4554.

Piezvanot uz šo numuru, kads pacēla klausuli.

-   Ta esmu es, - 1 leilija iesaka sarunu.

-   Kapec tu atkal zvani? - atbildēja vīrieša balss. - Tu jau ziņoji par veiksmīgu iznākumu.

-    Esam ķeza, -1 leilija skaidroja vīrietim. - Mums jasatiekas.

-   Nekrīti panika! Tikai neiedomājies braukt uz Vašingtonu. Nedari to… Manas mātes māja ir zila.

'Dekompensācija (med.) organisma vai atsevišķu orgānu nespēja kompensēt traucējumus.

Heilija aplaizīja lupas un nogaidīja.

Sakuma viņa bija piemānījusi vīrieti un nepateikuši sarunato paroli, bet, kad viņš to saprata un ieklausijas balsi, viņš uzreiz pateica paroli, bet nesaņema gaidīto atbildi.

Vīrietis nolika klausuli.

Zeins nokomandēja: - Atri!

Heilija nospieda 0.

-    Ka varu jums palīdzēt? - atskanēja operatores balss.

-    Vai atceraties savus tīņa gadus? - Heilija pajautāja.

-   Atvainojiet, kundze. Jus esat piezvanījusi telefona pakalpojumu operatoram.

-    Te zvana māte, kas atļāva savai piecpadsmit gadus vecajai meitai izmantot savu mobilo telefonu. Tagad viņa ir pazudusi, bet es zinu, ka tas puisis, ar kuru viņa tikās lielveikala piektdienas vakara, drīzāk izskatījās divdesmit trīs, nevis septiņpadsmit gadus vecs. Toreiz es aizbraucu pakaļ Dženijai un viņas draugiem. Un tagad manas meitas vairs nav savā istaba, viņa nepilda bioloģijas majasdarbus, kas viņai bija uzdoti. Esmu nobijusies līdz nāvei, ka viņa ir iekulusies nepatikšanas. Vienīgais pavediens ir telefona numurs, pa kuru viņa zvanīja no mana mobila telefona, bet tas atbild: "Tāds numurs neeksiste."

-    Es pameģinašu noskaidrot, ja jus…

-    Tas neko nelīdzēs. Es jau to mēģināju sazvanīt pirms piecām sekundem. Gribu, lai jus pasakat man tā nelieša vardu un visu, ko jus par viņu zināt, lai es varētu…

-   Atvainojiet, kundze, bet tas ir pretruna ar musu kompānijās politiku.

-   ļus gribat teikt, ka jusu kompānijās politika ir sagandēt Dženijai visu dzīvi?

-   Es varu zaudēt darbu.

-   Vai jus atceraties, kada pati bijāt piecpadsmit gadu vecuma, kad pusaudzim liekas, ka viņš visu zina?

Mes gaidijam. Pacietīgi gaidijam. Rasela dakšiņa ar ķiršu pīrāgā gabaliņu palika sastingusi gaisā.

Heilijas piere saraucās grumbas, kad viņa centas saklausīt pusčukstus teikto atbildi: - Kails Ruso.

-    Paldies, bei, lud/.u, vel ko pasakiet, - Heilija turpinaja sarunu. - Dženija stastija, ka viņas draugs dzīvojot iela, kuru sauc…

-    Paldies, ka piezvanijat Tower Cell operatoriem. - Saruna bija beigusies.

Šovakar jau otro reizi Heilijas telefona sarunu biedri nolika klausuli.

-    Nav nekada Kaila Ruso, - Zeins izteica savas domas, kad Heilija izslēdza telefonu.

-    Piekritu, - es sacīju, - taču mums vel paliek Vašingtona, ko slepkava piemineja.

-   Cik ilga laika varam tur nokļūt? - Heilija painteresējās.

Paraustīju plecus. - Teorētiski to varētu izdarīt kadas divpadsmit, četrpadsmit stundas.

-    Bet ne praktiski, - Rasels mani papildinaja.

-   Mums ir septiņas dienas laika, lai nokļutu tur, kur jānokļūst, un izdarītu to, kas jaizdara, - Zeins atgadinaja.

-    Pateikšu vēl lieliskākās ziņas, - Rasels sacīja. - Tie, kas dzenas mums pa pedam, zina, ka esam parak gudri, lai bēgtu uz ziemeļiem un šķērsotu Kanadas robežu, uz kuras mus gaida dzimtas zemes policijas posteņi.

-   Mes varētu viņus apčakarēt, - Zeins ierosina ja.

-   Ja, - Rasels piekrita, - taču mēs esam parak gudri, lai ta nopulētos, it īpaši, ja mums jasteidzas. Labakais variants ir doties dienvidu virziena, uz galvaspilsētu. Pat ja viņi nesapratis, kur mēs gribam nokļūt, viņi zinas, kura virziena bēgam.

-    Tad dodamies ceļa! - es ierosināju, paņēmis mašīnas atslēgas.

Atstājuši ēstuvi, bijām nobraukuši kadas divdesmit minūtes, kad mūsu zagtais auto rībinaja pa zemu divjoslu koka tiltu pari aizsalušai upei un nogriezās aiz likuma…

Apmēram jūdzi talak nakts tumsa zibsnīja sarkanas bākugunis.

Policija.

-   Policijas postenis! - es iekliedzos, izslēgdams tuvas gaismas un stūrēdams mašinu, vadīdamies pec menesgaismas. Ieliku neit- ralaja atruma un norāvu rokasbremzi, lai neiedegtos pakaļējas ga- bantugunis. Zem riepām nočirkstēja grants. Mes palikam klusi sēžot mašīna ceļa mala. Sudrabotaja Ford varēja saost sakarsušu bremžu uzliku un baiļu smaku.

Policijas auto sarkanas bākugunis bija redzamas pa gabalu tajā paša vieta, kur bija atradušas iepriekš.

-   Varbūt notikusi kada avarija, - Zeins ieminejas, taču pats īsti neticeja tam, ko bija pateicis.

-    Tas nevar būt musu deļ! - Heilija sacīja. - Lai ari cik ļoti aģentūra grib mus noķert, CIP mantra allaž bijusi - nekad nevienam neko nesaki. Viņi nebutu par mums ziņojuši policijai.

-   Aģentūra varēja neteikt policistiem visu taisnību, - es minēju. - Taču viņi droši vien vel nav paspējuši izsludināt mūsu mek- lešanu visas valsts mēroga. Tas bloķētais ceļš… Heilijai taisnība, tie kruķi nemeklē mus. Viņi mekle šo nozagto mašīnu, kas saistīta ar divām slepkavībām.

-    Droši vien šis automašīnas numurs jau bija paziņots mekle- šanā ari moteli, - Heilija sprieda. - Man vajadzēja…

-    Nevaram atgriezties, - Ēriks čukstēja.

-    Varbūt izdodas viņus apmuļķot? - Rasels ierosinaja.

-   Mes atrodamies zagta automašīna ar oriģinālajam numura zīmēm, turklāt mums nav autovaditaja apliecības, - es atgadina- ju. - Tas ir pats pirmais, ko policijas postenis parbaudīs. I'akti paliek fakti, te nekādās pasaciņas nelīdzēs.

Zeins ieteica savu versiju: - Varam pamest auto un kajam apiet posteni.

-Ar kajam mes nekur talu netiksim, - Ēriks atzina. - Tur, lauka, mus gaida nakts, mežs, purvs un aukstums.

-   Aukstums mani nebaida, - Zeins lielījās.

-    Miruša daktera mašīna mums ir vajadzīga, - Rasels atzina. - Taču tā atrodas meklēšana ka zagta. Tas mums galīgi neder.

-   Tas ir viss, kas mums patlaban ir, - es drūmi sacīju.

Zeins pajautāja: - Vai kadam ir kads priekšlikums?

Sēžot šosejas mala tumšaja mašīna, mes apzinajamies, ka ar katru sekundi palielinam iespeju visu zaudēt.

Tad man prata ienaca laba doma. Es sacīju: - Džeimss Ehns.

-    Ej elle! - Rasels nolamajas. - Nepadari mus par savas paš- navibas lieciniekiem!

-   Tas izdosies.

-   Tikai teoretiski! - Rasels nepiekrita. - Viņi taču tagad nepieļaus, ka diletanti tēlos Džeimsu Dinu! Parak riskanti, lai teoriju uzreiz parbauditu prakse.

-    Es reiz to mēģināju izdarīt.

-    Un ka veicas? - Rasels apjautajas.

-   Šoreiz bus labak.

-    Džeimss Dins ir…

-    Viss, kas mums pašlaik ir.

Nozagtais sudrabotais auto ar izslēgtam gaismam vientuļi sta- veja uz ceļa pie tilta. Manas rokas bija sagrābušas stūri. Biju mašīna viens pats. Salts gaiss ieplūda pa atvērtajiem logiem. Nakts smaržoja pec priedēm, upes ledus un lielceļa.

Bija pagajusi pusstunda, kopš mes priekša pamanijam policijas patruļas posteni ar mirgojošam, sarkanam bākugunīm.

Tagad vai nekad.

Ieslēdzu tuvās gaismas un ieliku ātrumā. l ai pelekas šosejas dzeltenas līnijas nozib aiz mašīnas arvien tuvāk un ātrāk! Riteņi norībēja uz koka tilta. Tilta margas slīdēja garam atvērtajiem logiem. Mašīnas starmešu gaisma garam pazibēja ceļa kontūras, kamēr es centos visu atcereties, apreķinat un izmērīt. Auto ieslīdēja ceļa likuma, pirms kura mes iepriekš pamanijam policijas patruļas posteņa sarkanas bākugunis.

Uzspiedu uz gāzes pedaļa. Atri izbraucu no likuma. Sarkanas gaismas naca arvien tuvāk. Ieslēdzu talas gaismas, ceredams uz bridi apžilbinat trīs patruļas mašīnās sēdošos policistus, kas bija nobloķējuši ceļu. Ari viņi pamirkšķinaja ar talajam gaismam. Ar kaucošām riepām es strauji nobremzeju. Metala korpuss nodrebēja. Sarkanās bākugunis pavīdēja vel tuvāk; tas strauji tuvojas. Starmešu gaisma kļuva arvien spožākā.

Pagriez stūri! Norauj rokasbretnzi! Sudrabotais auto slīdēja…

Pagriezusies par 180 grādiem, mašīna tomēr noturējās uz ceļa. Kad atbrīvoju rokasbremzi, ta nedaudz paslīdēja atpakaļ. Spēcīgi uzminis uz gāzes pedaļa, devos atpakaļ pa to pašu ceļu, no kurienes tikko kā biju ieradies. Cereju, ka pārsteigtie kruķi nepamanīs, ka bēgoša ja sudraba auto sēžu es viens pats.

Nakts klusuma iegaudojās sircnas. Vējš svilpoja pa atvērtajiem logiem, kad manis vadīta mašīna liela atruma traucas prom pa ceju. Paveros atpakaļskata spoguli - man pakaļ dzinās mirgojošas bākugunis.

Aizmirsti par viņiem! Koncentrejies. Aprēķini. Nogaidi… Nogaidi…

Priekšā paradijas ceļa likums, un es noņemu kaju no gazes pe- daļa. Norāvu rokasbremzi, lai kruķi neredzētu, ka iedegas bremžu ugunis. Bremzes nokauca. Policisti to nevareja dzirdēt, jo gaudoja sirēnas. Mašīnai samazinot ātrumu no septiņdesmit uz sešdesmit pieci, sešdesmit… piecdesmit pieci…, tuvojas tilta šaura uzbrauktuve ar aizsargmargam.

Pārak liels ātrums. Tu brauc parak atri!

Bum-bum, zem mašīnas riteņiem noklabēja tilts. Vairs nedrīkst gaidīt!

Ar kreiso roku sagrabu šofera puses durvju rokturi. Liela atruma deļ vēja spiediens neļāva attaisīt durvis. Unisonā ar policijas sirēnu iekaucas ari Ford signalizācijā. Seja iesitas naksnīga vēja brazma, riteņi lēkāja pa tilta segumu.

Parāvu stūri pa labi. Lukturu gaisma pavīdēja tilta margas, kas tuvojas lielā atruma.

Ar kreiso plecu pastumu durvis.

Bet man pietrūka speķa, lai atvērtu durvis un es varētu izripot ara tikpat brīvi un droši, ka to izdarīja Džeimss Dins, spēlējot filma Rebel Without a Cause.

Sudrabotais auto iztriecas cauri koka aizsargmargam un lidoja virs aizsalušas upes. No trieciena margas sašķida skaidas. No stūres ka liela mušmire izspraga drošības spilvens. Es jau biju piespiedies pie durvīm; gaisa spilvena trieciens izmeta mani no mašīnas.

Laiks apstajas. Iestājās klusums. Visa mana dzīve ka filma nozibēja man acu priekšā. Luk, tagad es lidoju virs upes, kuru klāj sudrabota ledus karta. Manas rokas un kajas kuļas pa gaisu ka nekam nederīgi spārni. Zem manis krīt sadauzītais sudrabotais auto. Dēļu skaidas virpuļo visapkart ka konfeti. Augšā virs manis paliek tilts ar sašķaidītam margam, tas attalinas arvien tālāk un talak. Sarkanas gaismas kuļi atblazmojas melnajas debesis.

Iegāžoties upe, mašīna ar savu tonnu lielo svaru sašķaidīja skaisto, mirdzošo ledus kārtu. Es panika iekampu gaisu, pirms ūdens siena ierava mani tumša, spēcīgā virpuli.

Katra manas ādas pora sāpes kliedza no ledusauksta ūdens šoka terapijas. Ar mokām atveru acis. Visapkārt melna tumsa. Es kūņojos melnaja ūdeni un jutu, ka piemirkušās drēbes velk mani lejup.

Tieši tagad butu pavisam viegli izpūst gaisu no plaušam un ļauties nāves skūpstam.

Taču kaut kas mani dziļi iekša cīnījās, vilka lauka no nāves skavām un rava augšup. Kads milzis ar baltiem matiem un bardu izvilka mani no ledaina ūdens. Sirēnas kauca jau pavisam tuvu. Kruķu mašinas apstajas uz tilta, viņu auto prožektoru gaismas stari izgaismoja caurumu upes vidū, kuru bija izsitusi kontroli zaudējusi bēgļa mašma. Mašīnas durvis atvēras un aizvē- ras. Policisti piesteidzas pie sadragātajam margam un paspidinaja lukturīšus uz salauzto ledu. Zeins mani ievilka krūmos un cauri kokiem aizstīveja līdz džipam, kuru viņi pirms paris minūtēm bija aizdzinuši no kadas lauku majas pagalma. Tajā maja visi bija devušies pie miera, tapec paies vēl vairakas stundas, līdz kads paziņos par pazudušo transporta līdzekli, kuru uzskatīs par nozagtu, un tas tiks izsludināts meklēšanā.

Mana komanda izģērba mani kailu, noslaucīja ar rezerves drēbju gabaliem, cik nu atri viņi to mācēja. Ari Zeins novilka slapjas drebes un noslaucījās. Viņi iecēla mani džipa aizmugure, kuru varēja izmantot ka bagāžnieku, bet taja bija ierīkoti ari atlaižamie sēdekļi. Kailais Zeins iekārtojās man blakus. Atšķirība no mums Ēriks un Heilija bija apģērbušies. Abi nosēdas mums priekša un musu sakņupušajiem, kailajiem ķermeņiem parvilka pāri vecu lupatu. Vecas krasas smarža man atgadinaja, ka vel joprojām esmu šajā saule.

Rasels uzbrauca uz tilta, kur policisti spidinaja lukturīšus melnaja ūdens cauruma. Viņš palēnināja ātrumu. Atri paspidinajis lukturīti uz džipu, policists ieraudzīja tikai vienu viru pie stūres, kurš izliecas lauka pa logu un apjautajas: - Kas noticis, policista kungs? Vai jums vajadzīga palīdzība?

-   Brauciet tik talak! - atbildēja policists, kurš tapai ka viņa biedri bija atstajis ceļa kontroles posteni, lai dzītos pakaļ sudrabotajai mašīnai, kuras vaditajs zaudēja kontroli un iztriecās cauri tilta margam. Ka jau musu izstrādātājā aizvilinašanas un piemanišanas taktika bija ieplānots, melnais caurums upes vidu piesaistīja visu policistu uzmanību. - Atbrīvojiet teritoriju!

Rasols paklausīja. Viņš piespieda gāzes pedāli, un džips aiz- traucās prom melnaja nakti.

Gulēdams kails zem krāsas plankumiem izraibinātās lupatas, es trīcēju no aukstuma.

-   Ar tevi viss bus kartība, - 1 leilija mani mierinaja un apska- va. - Tev nav nekādu vaļēju ievainojumu.

Ēriks pajautaja: -Zein, ka tu juties?

Zeins atbildēja: - Man patīk aukstums.

Zeins zaudēja veselo sapratu kadā auksta, zvaigžņotā nakti Visu svēto dienas priekšvakarā 1968. gada.

Dodiet konfektiti, vai mēs jus izjokosim, viņš nodomaja pirms sava sabrukuma, braukdams li-52 bumbvedeja. Tagad tas vairs nelīdzinājās pasaules klases iznicinātājā aparātam un izskati- jas citādi nekā Dr. Strangelove filma, kuru Zeins bija noskatījies, izlavīdamies no bāreņu nama. Tagad bumbvedējs bija aprīkots vienīgi ar tradicionalajam aviobumbam, kas kravas nodalījuma vibrēja zem viņa sēdvietas, kamēr kara lidmašīna lidoja virs Zie- mejvjetnamas.

Zeins pagrieza galvu, kura bija uzlicis kaujas ķiveri, lai paskatītos uz pieciem avioaizsargterpos ģērbtajiem savas komandas vīriem.

Nosprakšķeja savstarpējas sazināšanas racija, kad Džodrijs sacīja: - Tu, ka vienmēr, izcelies ar savam trakajam idejām.

Zeins pa čērkstošo rāciju atbildēja: - Labak lai ir trakas idejas, neka to nav vispār.

Ka jau allaž, Džodrijs atbildēja ar savu mīļāko izteicienu: - Tieši ta.

Zeins bija bārenis no Vaiomingas. Viņu uzaudzinaja pingvīniem līdzīgas mūķenes, kuras mazajam zēnam iepotēja bailes no sadegšanas elles ugunis, atbildību par izdarītajiem grekiem un piekodinaja nekad, nekad neraudāt. Divdesmit pirmo dzimšanas dienu viņš jau sagaidīja Dananga. Zeins bija sajūsmā par Vjetnamas dzidri zilajam debesim, kuras viņš vēroja pa mācību telpas logu, sēdēdams armijas tipa baraka, kas bija uzslieta no metala plāksnēm. Viņš izgaja apmacibu kursu spiegu - novērotāju grupā, bet komandieri ar dzedrajam, saltajam acīm, ģerbušies havajiešu kreklos, neņema entuziasma pilno jaunekli par pilnu, jo. "Viņš taču vēl ir bērns."

Tad feldfēbelis Džodrijs sacīja: - Tu runa ka mazs bērns.

-    Bet tā ir grandioza ideja! - Zeins bija stridejies ar virsniekiem, kuri ari dieneja ASV desantkaraspeka un nesaja zaļas beretes, kamēr viri havajiešu kreklos viņus vēroja. - Vašingtona mus atsūtīja uz Vjetnamu, lai mes labi cīnītos, vai ne ta? - Zeins turpināja.

Jauneklim neviens neatbildēja.

Tāpēc Zeins nodomāja, ka visi viņam piekrīt. Entuziasms ņema virsroku par loģiku. - Tad cīnīsimies gudri. Ziemeļvjetnamiešiem ir judzem garas telefona līnijas, kas stiepjas pa kokiem no I loši- minas uz Laosu. Ja nu mes tas nespridzinātu vai nepārgrieztu, bet pamēģinatu tam pieslegties?

Zeina spiega cienīga ideja aizrāva visus baraka esošos karavīrus. Ta tika īstenota, kad pienaca akcepts no Valsts drošības aģentūras par jaunajam speļmantiņam. Ideja pacēlās spārnos pec , tam, kad feldfebelis Džodrijs apsolīja bosiem - ja plāns cietis neveiksmi, viņš pats par to atbildes.

ja cietis neveiksmi.

-    Patlaban tas ir pats svarigakais, - feldfebelis Džodrijs sacīja Zeinam pastaigas laika pa Danangas nometnes teritoriju, kas bija nominēta pa perimetru un iežogota ar dzeloņstieplēm. Te viņus nevareja noklausīties priekšniecība vai citi spiegi, kuri izteiktu savu atbalstu vai kritiku.

-   Tagad jums ir jasaka galvenais vārds, vai ne tā, feldfebeli? - pajautaja jaunais karavīrs.

-   Tieši ta, - Džodrijs atbildēja. - To es ari saku: tieši ta. Gribu zināt par šo lietu visu līdz pēdējam sīkumam, (.ribu zināt visu par tevi.

Virs viņu galvam riņķoja helikopteri, ar propelleriem sajaukdami spiedīgo pievakares gaisu un radīdami iespēju vieglāk elpot.

-    Es daru to, kas jadara, - Zeins atbildēja. - Esmu pietiekami sagatavots, lai šo uzdevumu izpildītu.

Viņiem garam paskrēja juras kājnieki. Zeins juta, ka feldfebeļa Džodrija skatiens ieurbjas viņa un redz. viņam cauri.

-    Tieši ta, - Džodrijs sacīja. - Taču ta nav pilnīga taisnība.

-   Feldfēbeli, es nekad jums nemelotu.

-Jaunekli, tu nemeloji. Tu vienkārši nezini visu patiesību.

-    Kadu visu patiesību?

-    Patiesība attiecas uz visām tam zināšanam, kuras tu saraus taja cauruma, ko sauc par dzīvi. Vienu lietu tev vajadzētu stingri ielāgot - ir jacenšas izdarīt kaut ko vairak neka tikai to, kas jada- ra.

I>žodrijs devas prom.

Zeins skrēja viņam pakaļ. Viņš nejautāja un nepainteresejas, kur.

Pec četrām apmacibas nedeļām Okinava Zeins, Džodrijs un četri hmongu" brīvprātīgie staveja un gaidīja, lai iekāptu B-52 ve- dera, kur lidos kopa ar zarka izmēra bumbām.

Džodrijs uzrunaja Zeinu: - Man ir jāuzzina vel pedeja lieta. Kā tas var but, ka tu vēl joprojām neesi zaudējis nevainību?

-Ko… Ko?

-   Tu mani ļoti labi dzirdēji. Nevainību.

-    Mani audzinaja stingra katoļu gara.

-    Jā, bet tagad ta vairs nav. Mēs runājām par šo laiku. Ka tas var but, ka neesi vel ne ar vienu pārgulējis?

Gaisa pacēlas iznicinātājs, lai piesegtu un glābtu desantniekus no apšaudes džungļos.

Kad iznicinātājā troksnis bija pierimis, Zeins sacīja: - Ja mes sevi uzskatam par augstak attīstītam būtnēm, nevis dzīvniekiem, tad seksam jabut kaut kam īpašam. Tieši to es ari gribu sagaidīt.

Pirms viņš uzvilka divas spocīgas, zeķei līdzīgas aizsargce- pures - kapuces un ķiveri ar sejsegu, kam bija pievienots elpošanas aparats, - Džodrijs pašūpoja galvu un sacīja:

-     īpašs ir tas, kas tiek izdarīts īpaši. Kad atgriezīsimies, tev jaaprunajas ar māsiņu, kas atgadina manu otro šķirto sievu. Seit un šaja bridi tava nevainība ir tavs tnojo". Un tieši šis mojo pārvedīs tevi mājas sveiku un veselu.

Te nu es esmu, nodomaja Zeins, kad iedūcās B-52 dzinēji. Esmu kojxi ar kadu, kas redz man cauri, un vēl ar četriem drosmīgiem karavīriem, kas sekotu mums līdzi uz elli.

4 Hmongi (mjao) - skaitliski lielākā mazākumtautība Laosā.

44 Mojo - stimuls, slēptās dziņas.

Ar tik smagu ekipējumu uz zemes viņam noteikti bus grūti pārvietoties, tur bus karsts ka pekle, turklāt vel bija jāuzvelk divas kartas speciālās siltās apakšveļas un jāievelk siltas zeķes krievu desantnieku zabakos. Rokas bija trīskārši cimdi, galva divas kapuces, zem džungļu aizsargtērpa pavilkts biezais kombinezons, kas cieši aizvilkts ar rāvējslēdzēju līdz pašai ķiverei. Zeina komandas locekļiem bija līdzi audekla somas, kuras atradas Valsts drošības aģentūras (VI)A) izsniegtas noklausīšanas un parraides ierīces. Katram vīram pie krūtīm bija piestiprinātā pilnīgi jauna ierīce - globalais pozicionēšanas skeneris, kas bija ieprogrammēts, lai aizvestu viņus pie VDA izskaitļotajam telefonu līnijām džungļos. Audekla somas bija ari pārtikās devas piecām dienam, viena blašķe, ūdens attīrīšanas tabletes, divas šķembu granatas, sarkano dumu granata, saliekamais krievu AK-47 lielgabals un trīs munīcijas aptveres.

Tikai Džodrijam un Zeinam bija izsniegti ari speciāli deviņu milimetru šaujamie ar četrpadsmit lodēm stobra un klusinātājiem.

Tikai viņiem abiem bija koda noraidīšanas retranslatori (KNR), kas bija VDA jaunais lepnums. Uz KNR bija klaviatūra ziņojumu rakstīšanai, ar atmiņas čipu to varēja saglabat, pec tam caur satelītu nosūtīt talak uz VDA galveno mītni un I )anangu.

Bumbvedēja metāla karkass čīkstēja un grabēja. Vējš puta iekša pa bumbu nodalījuma atveri, kura zem Zeina kajam gulēja lielas cilindriskās bumbas.

Zeina kuņģis saravas, kad ti-52 strauji paceļas gaisa, lai izmestu eksplozīvo kravu. Kad lidmašīna atkal nostabilizēja gaitu un Zeins paskatījās lejup uz melnajam debesim, kas bija redzamas zem viņa kajam, bumbas jau atradas pusceļa līdz zemei, kādās desmit jūdzes līdz eksplozijas vietai.

Mes neredzēsim, kā tās uzsprāgs, dzirdēsim tikai sprādzienu. Dodiet konfektiti, vai mēs jus izjokosim.

Bumbu nodalījuma luka aizveras.

Racija atskanēja šņākoņā, un Zeins izdzirdēja: - Te runa pilots. Saņemts ziņojums par stipru vēju un vētru, mums jamaina kurss. Ieradīsimies galamērķi ar divdesmit minušu nokavēšanos.

Gan jau pārcietisim. Kaut kas vienmēr noiet greizi. Par laimi, šoreiz runa ir tikai par laiku. Mojo.

Iedegas zila lampiņa.

Zeina komanda uzvilka skabekļa maskas.

Iedegas dzeltena lampiņa.

Komanda atspradzējas, saspiedas cieši kopa viena rinda pie bumbu atveres lūkas.

Iemirgojās sarkana lampiņa - ka sprintera sirdspuksti.

Zeins, Džodrijs un četri hmongi aizvēra acis.

Atveras lūka. Seši viri izlēca no bumbvedeja vedera, lai īstenotu Zeina plānu. Viņiem bija jaizlec no bumbvedeja liela augstuma, pec iespejas tuvāk zemei jāatver izpletņi un jauzstada telefona līniju noklausīšanas ierīces - mikroprocesori, kas speciāli pielāgoti kara apstakļiem.

LAZLA - liels augstums, zema izpletņu atvēršana.

Viņi planēja astoņu judžu augstumā virs zemes ka ērgļi. Zeins ar saviem komandas biedriem ieslēdza signallampiņas pie ķive- rem, kas mirdzēja pie tumšajām debesīm, un pievirzījās cits citam tuvāk. Sekojot GPS datiem uz ekrana, kas noradīja piezemēšanas zonu, viņi traucas lejup, zvaigžņotaja nakti veikdami apmēram divdesmit horizontālas jūdzes sava ilgajā lidojuma pretī zemei. Ta ka viņi kavēja apmēram pusstundu, izpletņus nācās atvērt jau rīta krēsla.

Zem Zeina cieši kopa saspiestajam kajam jau bija redzams smaragdzaļais džungļu baldahīns. Krītot tam cauri, seja iesitās zari, lapas un vīteņaugi. Iebļāvās putni. Izpletnis sapinas koka. Aiz ķeries zaros, Zeins lekaja ka gumija iesieta bumbiņa, līdz palika karajamies piecdesmit pedu augstuma virs zemes, kas bija redzama caur raibo lapotni.

Uzkaries! Esmu uzkaries koka!

Cauri biezajai lapotnei Zeins skatijas lejup un ieraudzīja vienu no saviem komandas biedriem, kurš bija veiksmīgi piezeme- jies klajaka vieta un tagad locīja kopa savu melno izpletni.

Zeins pastūma nost apaļo ķiveri, norava no galvas abas kapuces, kas brīva kritiena laika pasargaja no nosalšanas līdz nāvei. Tur augšā, naksnigajas debesis, bija mīnuss 43 grādi. Ar zobiem un nagiem viņš noplēsa virsējo labas rokas cimdu, jo pat džungļu koku galotnes nebija tik neciešami karsts ka viņa siltaja kombinezonā. Tik karsts kā pekle.

Zeins aplaizīja lupas, lai pasauktu desantnieku, kas jau atradās uz zemes.

No automāta raidīta ložu karta sakapaja hmonga melno kombinezonu sarkanas strēmelēs, un viņš nokrita.

Otrā karta nonbinaja kaut kur tālāk džungjos. Atskanēja klie- dzieni.

Zeins karajas piecdesmit pēdu augstuma virs zemes. Viņš piespieda sevi sastingt un uzvesties klusi. Viņš šūpojas ka pulksteņa svārsts. Zabaku zoles skaras pie koku lapotnes.

Mazs cilvēciņš melna pidžama un ar konusveidigu zemnieku salmu cepuri galva slīdēja pa džungļiem, piegaja pie mirušā hmonga un pabakstīja viņu ar šautenes stobru.

Mierīgi! - Zeins sev pavēlēja. Paliec pilnīgi mierīga. Zābaki skaras pie lapotnes. Sviedru lāses teceja lejup pa vaigu un pakļāvās gravitacijas likumam. Tas krita leja ka pašnavnieki - kamikadzes un trapija šāvējam melnaja pidžama.

Melna Pidžama apmetas riņķi, automāts tika pagriezts pret , džungļu lapotni.

Rītausmā atvērās mežonīgas orhidejas un izplatīja reibinošu smaržu.

Pie Melnas Pidžamas pienaca Vjetnamas tautas armijas (VTA) kapteinis, kurš norēja pavēli, un Melna Pidžama pasniedza viņam ekipejumu, kas tika paņemts no miruša hmonga.

Zeins šūpojās kokos virs nāvessodā izpildes vietas džungļos.

Trīs parejie hmongi aiz pakauša saliktam rokam iestreipuļoja klajuma. Parādijas pieci jauni VTA karavīri un divi partizānu kaujinieki, kas bija nomērķējuši automatus uz gūstekņiem. Viņi norāva hmongiem ekipejumu un sameta to kaudze pie sava kapteiņa kajam.

Melna Pidžama noņēma savu zemnieku cepuri.

Tas ir Itiosas sodu rotas partizāns, nodomaja Zeins. Viņš pakļaujas VTA pavēlēm.

Sieviete, viņš saprata, kad ieraudzīja melnu matu vilni izplus- tam par pleciem.

Jaatzist, ka viņa ir skaista.

Te ir tik sasodīti karsts, es izcepšos šaja lidotāju kostīmā, karājoties koka…

Es nevaru riskēt un attaisīt uz vedera piesietās somas rāvējslēdzēju. Ne jau tikai trokšņa dej. Ja mans ekipejums, krītot lejup, ir sakratijies, kaut kas var nokrist zemē, pirms es izvelku AK-47, ielādēju patronas un sāku šaut. Viņi paskatīsies augšup, saks šaut pa koku lapotni, pat ja caur lapam īsti neredzes precīzu manu atrašanas vietu. Bet…

Pēkšņi no zīdaino lapu mudžekļa izslīdēja čūska un - plakš! - piezemejas uz Zeina galvas.

Nekliedzi

Nekusties!

Nemirkšķini acis!

Neelpo!

Taču sviedri teeeja aumaļam. Tik karsts! Čūska uz Zeina galvas atritinajas, un trīs pēdas gara džungļu lente saka slīdēt lejup pa viņa seju. Ta izlocījās un ar savam melnajam, pērļveidigajam podziņām ieskatijas viņam tieši acis.

Nekusties.

Čūska. Kad ta iekož, varbūt vel var noiet kādus desmit soļus. Varbūt ta iekodis plakstiņa, jo tai patīk karaties kokos ar galvu uz leju, viena līmeni ar cilvēka galvu, un iekost plakstiņa. Tieši tur tagad čūska šauda savu melno mēlīti.

Čūska aizlīda talak pie kada ziņkārīgā mērkaķa, kas karajas koka zarā. Ar asti ta savi ja cilpu ap Zeina kreiso zabaku, iztaisnoja galvu, mekleja…

Zeins pakratīja zabaku un nopurinaja čusku no sevis nost.

Mojo, liec strādāt savam mojo.

Klajuma, virs kura viņš šūpojas, karavīri sēja hmongiem rokas.

I ,aiks! Nav vairs laika! Es nevaru aizsniegt savu AK-47, tikai plecu siksnu. Varētu raidīt četrpadsmit klusus šāvienus, un pie pirmā nokritušā vjetnamiešu karavīra hmongi…

Klajuma tika iestumts Džodrijs, pilnīgi kails; viņš sabruka pie kapteiņa kājām.

Pusducis VTA karavīru, kas viņu tur iestūma, smejas.

Kapteinis iespēra Džodrijam, lai viņš notupstas uz ceļiem, un angliski izkliedza jautajumu, kas mainīja visu lietas butibu: - Kāpēc jus kavējāties?

Džodrijs atbildēja: - Man bija jaizdraž tava mate.

Kapteinis iesita uz ceļiem tupošajam kailajam gūsteknim.

-    Kur ir vel viens? Kur ir pēdējais amerikanis? - kapteinis bļa- va uz I^žodriju, kurš pavaicaja:

-    Vai jums ir an masa?

7.eins sastinga, kad kapteiņa zābaks virzījās uz Džodrija seju.

Jāmaina plāns. Šaja situācija bēgšana vairs nav prioritāte.

Zeina roka noslīdēja pie maisiņa, kas karajas ap kaklu. Tur at- radas racija.

Džodrijs saķēra kapteiņa kaju pusceļa, nogaza viņu gar zemi un uzmetas virsū. Augstu virs kapteiņa galvas paradijas akmens, kas sašķaidīs viņa galvaskausu.

Melnas Pidžamas jaunkundze nošāva stulbo amerikani.

Karadamies kokā, Zeins skatijas, ka Džodrijs mirst.

Tikai nekrīti panika, viņš pie sevis nodomaja. Es karaļos elles kokā. Hmongi netiks āra no ša klajuma. Ienaidniekam viņu dzīvības nav ne plika graša vērtas.

Pavisam lēnam un ar lielam pulem Zeins spieda rācijās taustiņus, lai rācijās atmiņa ierakstītu vienu vardu.

Kapteinis izkliedza pavēlēs un aizsūtīja kādus četrdesmit karavīrus, ķede izkārtotus, parmeklet džungļus un atvest pazudušo amerikāņu spiegu, kas nokrita no debesim.

Zeins jau bija ticis līdz priekšpēdējam burtam, kad izpletnis ieplisa.

Tas nebija skaļš, bet pavisam īss stirkšķis. Karsts. Tik ellīgi karsts. Taja biezajā kombinezonā es tuht izcepšos. Zeins zināja, ka tas ir tikai laika jautajums, līdz viņa izpletnis pilnība saplīsis un viņš nogāzīsies lejā. Uzrakstījis pedejo burtu, viņš nospieda pārraidīšanas taustiņu.

Stirkš…

Tikai mierīgi! Neraust ies! Uzraksti vel astoņpadsmit burtus. Četrus vārdus.

Zeins saoda cigarešu dūmus. Viņš paskatijas lejup un ar vienu roku turpinaja spiest taustiņus. Kapteinis smēķēja. Melna Pidžama nicinoši viņu vēroja.

Septiņpadsmitais burts - uzrakstīts. Astoņpadsmitais…

Stirkš…

…uzrakstīts. īkšķis uzlikts uz raidīšanas taustiņa…

Piespiežot raidīšanas taustiņu, ar skaļu stirkšķi izpletnis saplīsa. Viņš gāzās leja, līdz izpletņa auklas ieķerās zaros un viņš palika karajamies koka kā stulba pendele. Kritiena inerce bija iz- situsi rāciju no Zeina sasvīdušas plaukstas.

No kritiena un atsišanas pret koku viņam sapeja visas maliņas. No karstuma viņš cepas ka elles liesmas.

Nekrīti panika, laiks. Vajadzīgs laiks. Vai mana ziņa paspēja aiziet?

Melna Pidžama ar automatu sašava samudžinatas izpletņa auklas virs Zeina galvas, līdz tas atraisijas, un pēdējas divdesmit pēdas viņš gazas lejā džungļos ka akmens.

Tomēr viņam bija saglabajušās mojo paliekas - viņš tika izģērbts kails, atbrīvots no smacējošajam drēbēm. Uz galvas tika uzliets ūdens un iedots padzerties. Pec tam tika izkliegti jautajumi, sekoja sitieni. Atkal iedots padzerties. Džungļu klajumiņš viņa acu priekša izplūda. Tur stavēja trīs hmongi ar sasietam rokam, veca- kais no viņiem uzsmaidīja.

Kapteinis pieliecās tuvu klat un angliski pajautaja: - Kapec jus esat musu džungļos?

Zeins atbildēja: - Esam tūristi.

Karavīri nogaza viņu no kajam. Blakus dubļos tika nomesta lapsta.

- Izroc labi dziļu bedri saviem draugiem! - kapteinis pavēlēja.

Esmu jau to izdarījis, Zeins nodomaja.

-Atbildi uz vienu jautajumu, - pieprasīja kapteinis, kamēr kailais Zeins šķipeleja džungļu dubļus ara no bedres, kas jau bija izrakta dziļuma līdz ceļiem un garuma parsniedza viņa augumu. - Vai tu paliksi šaja bedre atdusoties uz visiem laikiem?

ja. Viņš to zinaja, bet neko neatbildēja.

Partizānu drēbēs ģērbtajai sievietei, kuru Zeins bija nodēvējis par Melno Pidžamu, bija ovala seja un lupas, kas atgadinaja tau- reniti. Ši sieviete bija nogāzusi viņu leja no pekles koka, lai tagad iesviestu paša izraktā kapa. Zeins sastinga, kad viņa ar automa- ta stobru pagrūda viņa kailo peni vispirms pa kreisi, tad pa labi. Kad Melnajai Pidžamai ši nodarbe apnika, viņa novērsa stobru no Zeina ģenitalijam un nožāvājās.

-   Roc! - kapteinis nokomandēja.

Kad bedre bija izrakta līdz viduklim, vjetnamiešu karavīri atvilka Džodrija līķi.

-    Vai gribi viņam pievienoties? - kapteinis pajautaja.

Tad viņš pielika pistoli pie tuvaka hmonga galvas… Smaragdzaļajos džungļos izšļācās spilgti sarkanas asinis.

Pa Zeina nevainīgo peni nopluda nekontrolējama urīna strūkla.

-   Ta mes rīkojamies ar nevajadzīgajiem, - kapteinis paziņoja.

-    Vai varu patirgoties par viņu dzīvībām? - Zeins pajautaja.

Iegūsti luiku!

Zeins zinaja, ka kapteinis melo, piekrizdams viņa priekšlikumam. Viņš gribēja uzzināt informāciju par radio frekvenci, kura saziņas īpašo vienību A nometne. īstenība Zeins to nemaz nezinaja. Ja butu zinājis, butu samelojis. Kapteinim viņš pateica patiesību, ka to nezina. Atbildes vieta virsnieks nošāva vel vienu hmongu.

-   Tagad tev jārok dziļāk.

Tā Zeins ari darīja.

Palicis tikai viens. Kuru no mums pretizlūkošanas cilvēki turēs aizdomas par nodevību?

ja kaut ko zini, tad nesaki. Nesaki neko, jāiegūst laiks…

Bang!

-    Nu tu esi palicis viens pats, - sacīja kapteinis, slavēdams blakus līķu kaudzei. «

Turpinadams rakt, Zeins nodomaja, ka tikai lagad pa īstam sāksies dramatiski notikumi. Viņuprāt, esmu parak vērtīgs, lai mani nogalinātu.

Pēkšņi no zaļas koku lapotnes izspurdza putni.

Zeins zinaja, kas tūlīt notiks. Viņam bija viena sekunde laika, lai nogultos izraktaja kapa.

Beidzot pienākusi taisnīga Dieva atmaksa. Sprādziens satricināja ari izrakto kapu. Bumbu sprādzieni sašķaidīja kokus, putnus, pērtiķus, čūskas un cilvēkus, viena mirklī viss bija par- verties sarkanīgi zaļa putra. Pari bedrei sagazas koki un izveidoja jumtu. Tas aizsargaja no lidojošam atlūzam un šķembām, kas ieurbās miesa. Tika nomestas tikai sešas bumbas. Viens no sešiem tēmējumiem nedaudz novirzījās no kursa, lai atbildētu uz Zeina otro pa rāciju nosūtīto ziņu, kas sastāvēja no diviem vārdiem. Taču tās bija 1000 mārciņu smagas bumbas, un tikai viens trāpījums bija pietiekams, lai atsauktos uz viņa lugumu:

IZSAUCU UGUNI UZ SEVI.

Izsaukt uguni - ta Vjetnamas žargona dēvēja B-52 bombardēšanu. Reaģējot uz saņemto ziņu, par šādu soli izšķiras kads aug- staks armijas virsnieks. Šadu taktiku izmantoja tikai galējas nepieciešamības gadījuma, lai likvidētu ienaidnieka atņemto trofeju; šoreiz tas bija ļoti slepenas operācijās spiegošanas aprīkojums. Gadījumos, kad Vjetnamas kara karavīrs metas virsu mīnai, lai glābtu savu biedru dzīvības, vai izsauca uz sevi nāvējošu artilērijas uzbrukumu, lai aizstavetu pozīcijas, Kongress viņam par to piešķīra izcilības medaļu.

Šoreiz šai medaļai bija japaliek slepenība, jo pirmaja noraidi- taja ziņojuma Zeins bija uzrakstījis tikai vienu vardu:

NODOTI.

Ka gan citādi vjetnamiešu kapteinis butu zinājis, ka spiegu desants kavējās?

Četras dienas pec Zeina izsauktas bombardēšanas misijas trīsdesmit Shan stutf algotņi brida cauri Laosas džungļiem uz bombardēšanas vietu, kur nodarītie postījumi bija kartiga futbollau- kuma apmēros. Par nogaztajiem un sadragatajiem kokiem klajas migla. Sašķaidīto cilvēku un drēbju zampa bija uzziedējusi balta orhideja. Algotņi dzīvoja birmas kalnos un audzēja magones. Taču amerikaņu draugiem bija pilns čemodāns ar zaļajiem, kas tika piesolīts, ja viņi šaja slaktiņa vieta atradis mazu kastīti, kas joprojām raidīja signālu uz viņu satelītu. Ta nu algotņi paņēma navigacijas sistēmu, ko viņiem iedeva havajiešu krekla ģerbies amerikanis, un devas iekša džungļos. Sabombardetaja klajuma starp diviem akmeņiem viņi atrada spītīgo raiditaju, kas negri- beja klusēt. Pa to rapoja skudras. Apsveikuši cits citu ar laimīgo atradumu, algotņi pagriezās, lai dotos mājup.

Kad viņš izlēca no bedres ka kails mehaniskais klauns no ber-

/

nu rotaļu kastītes, viņu gandrīz nošava.

Viņš iesaucās amerikāniski: "Mojo!"

Viņa ķermenis bija saulē apdedzis, klāts ar čulgām un dēlēm. Lupas bija sasprēgājušās, ar tam viņš tik tikko bija spējis padzerties no peļķem, kuras čumeja un mudžēja parazīti. Taču pats par- steidzošakais, ieraugot zombiju izlecam no kapa, bija viņa mati un atauguši barda, kas bija pilnīgi balta.

Algotņi izvilka zombiju no bedres, uzlēja viņa sejai ūdeni un iedeva padzerties. Bumbu sprādzieni bija traumējuši viņa pratu. Virs kaut ko murminaja. Pasperot soli ar kreiso kaju, laba roka pasitas augšup ka aizlauzts spārns.

Algotņi pieseja viņu pie kārts un nesa uz saviem pleciem. Viņiem līdzi bija ari pašu izaudzētais produkts. Uzkaisījuši balto pulveriti uz nabaga vira brucem, viņi atviegloja mocekļa sāpes, un ari nesakarīga buldurēšana vairs nebija dzirdama. Ta nu zom- bijs piecas dienas tika nests cauri džungļiem, piesiets pie kuliju kārts. Amerikānis havajiešu krekla izsniedza algotņiem 50 000 dolāru prēmiju par Zeina atgadašanu baze.

Pēc astoņiem gadiem, sēžot ratiņkresla Mērilendas pavalsts Betisdas juras kājnieku psihiatriskaja klīnika un skatoties pa logu naksnigajas debesis uz salūta zalvēm, kas tika izšautas par godu Amerikas divsimtajai dzimšanas dienai, Zeina no sprādzieniem, traumam un heroīna cietušais prāts bija atkopies tiktai, ka ma- siņai izdevās izdzirdēt sakarīgu vardu no viņa mutes:

- Skaisti!

Vēl pec diviem gadiem viņš jau varēja staigat un runāt, pats nomazgaties un paēst. Tomēr katru nakti viņš joprojām modās no briesmīgiem murgiem. Sava trīsdesmit otraja dzimšanas diena Zeins bija atguvis gribasspēku, lai atteiktos šķirties no saviem sniega baltajiem garajiem matiem, sacīdams: - Esmu tos nopelnījis.

Kad Zeinam palika trīsdesmit trīs gadi, prezidents Džimijs Karters apturēja ASV graudu eksportu uz Padomju Savienību, jo viņi bija iebrukuši Afganistana, un bijušo The Beatles muziķi Džonu Lenonu nogalina ja kads ķertais, kurš bija apmats ar Selindže- ra grāmatu "Uz kraujas rudzu lauka". Armijas ārsti noteica viņam diagnozi - funkcionēt spējīgs, fiziski vesels, bet garīgi traumēts; nepieskaitāms. Turklāt viņa baltie mati un barda biedēja pārējos pacientus un slimnīcas personālu, tāpēc Zeinu piesprādzējā pie nestuvem, desantnieka mugursomu piekramēja pilnu ar ar- stešanas slēdzieniem, pievienojot Kongresa piešķirto izcilības medaļu, un nestuves ieripinaja armijas sanitaraja mašīna, lai nogādātu Zeinu uz slepeno iestādi Menas pavalsti.

Zeins bija psihopātu nodaļas pirmais pacients. Naktīs viņu mocīja murgi. Uzturoties parak siltas telpās, viņš kļuva agresīvs, jo karstums atgādinaja par karāšanos pekles koka. Taču viņš tika gala ar smago atmiņu slogu un nekad, nekad neraudaja.

Ak, ja, vēl kas - viņš vairs nevareja ielaisties seksuālās attiecībās.

Četrdesmit gadu vecuma viņš nevareja izmantot tas priekšrocības, kuras kada šķīrusies medicīnas masa, kas smaržoja pec muskusa, bija gatava viņam sniegt, nevainīgi pieskardamās.

Viņš nespeja attīstīt tas jutas, kuras neizbēgami sajuta pret I lei- liju tūlīt pēc viņas ierašanās Menas klīnika. Nebija jau ta, ka viņa butu velejusies turpinājumu, bet, izradot žēlsirdību, būtu tam piekritusi.

Viņš pat nespeja masturbet.

Pec paša Zeina un viņa ārstu pūlēm… tas atteicas funkcionēt.

Rasels apgalvoja, ka tas ir vājprātīgā mojo.

Un Zeins atbildēja: - Tieši ta.

Avārija uz. šosejas notika pec trīsdesmit deviņām minūtēm, kad Džeimss Dīns bija noārdījis margas Reisas upes tiltam.

Rasels sedeja pie stūres mūsu nozagtajam džipam. Heilija sēdēja viņam blakus, Zeins un Friks - aizmugurēja sēdekli. Fs biju ieritinājies bagažas nodalījuma un apsedzies ar krasām notraipīto lupatu. No līdzpaņemtajam drebem man mugura bija slēpotājā jaka, bokseršorti, kajas - zeķes. Kaut ari no ieslegtās mašīnas apkures sistēmas puta virsu siltais gaiss, mani kratīja drebuļi.

-   Tu izskaties pec vecas čigānietes, kas ietinusies šallē, - Rasels sacīja, kad musu skatieni satikās atpakaļskata spoguli.

Pēc tam viņš paskatijas uz aizmugures sēdekli sēdošā Zeina Būdas atspulgu; viņš bija uzvilcis izbalējušu armijas kreklu un sausas apakšbikses. Upes aukstais ūdens bija samudžinājis viņa garos, baltos matus un bardu. Rasels viņam sacīja: - Un tu izskaties pec veca izvirtuļa.

-   Skaties labak uz ceļu, - Zeins attrauca.

-   Viss ir kartība, - Rasels atbildēja. - Mums veicas labi.

Izvairoties no lielajām starpštatu maksas autostradem, mes

braucam pa nomaļiem ceļiem dienvidu virziena. Tagad virzījāmies uz priekšu pa tukšu divu joslu šoseju, kas veda cauri noplukušam mežam un pauguriem.

Rasels paskatijas pulksteni: - Policisti uz tilla ir atpalikuši no mums par trīsdesmit septiņām minūtēm. Viņi joprojām mēģina tikt skaidrība par to, kas notika.

Pa džipa aizmugurējo stiklu iespīdēja dzeltena gaisma.

-    Noliecieties! - iekliedzas Rasels. Es ta izdarīju un zināju, ka ari Ēriks un Zeins viņam paklausīja.

Dzeltena gaisma kļuva arvien spilgtākā, līdz džipa pasažieru salons izgaismojas sirreālā spožuma.

-   Sasodīts! - Dzirdēju ka Rasels nolamajas par dārdošo mašīnu, kas naca arvien tuvāk musu aizmugures buferim. - Velns! At- šujies! Sasodīts! Lēnāk…

Džips nokļuva gaisa vilkmes ietekme. Ta rezultātā musu auto sanesa pa labi, pec tam tas saslideja pa kreisi, kad garam liela atruma panesas kravas mašīnas - bez. kravas, ar astoņpadsmit riteņiem. Mans kuņģis no bailēm saravas čokurā. Rasels cīnījās, lai noturētu slīdošo džipu starp baltajam līnijām. Cauri vējstiklam es redzeju kravas mašīnas piekabi metajamies no vienas puses uz otru ka satrakotu puķi un tas šoferi iestūrējam laba ja josla, it ka ta butu viņa personīgais īpašums. Piekabes gaismas pazuda aiz kalna.

-    Vel kadam atrastos vieta trakonama, - Zeins ierunājās.

Rasels piedeva gāzi. - Sasodīts! Nevienam nebūs ļauts ta vienkārši aizlaisties lapās pec tam, kad gandrīz mūs nogalinājis!

-   Lai viņš brauc! - es sacīju. - Mes nedrīkstam atļauties iekulties vel kadas nepatikšanas.

Mes uzbraucam kalna…

-    Uzmanieties! - Heilija iekliedzās un atspiedās pret priekšējo paneli.

Rasels strauji bremzēja.

Džipa riteņi nobloķejas. Mes atkal virpuļojām pa šoseju, bet Raselam velreiz izdevās noturēt mašīnu uz ceļa starp baltajam līnijām, un mūsu džips…

…slīdēdams apstajas šosejas vidu.

Džipa talas gaismas spocīgi zila krasā izgaismoja tas nakts avarijas sekas. Ģimenes mikroautobusa vraks bija nobloķējis ceļu. Tas bija apgazies uz kreisajiem sāniem. No sasista motora pārsegā šņakdams nāca ara tvaiks, un viens ritenis tikko ka bija pārstājis griezties.

-    Ak Jeziņ! - nočukstēja 1 leilija.

Mes ar Zeinu vilkam kajas kurpes. Mes negrasijamies vilkt slapjas bikses. Visi izlecam no mašīnas, zem kajam čirkstēja sasistais stikls.

-    Viņš tos notrieca no ceļa, - Rasels nočukstēja.

Mes nedrīkstam apstāties! Mums pa pēdām dzenas slepkavas! Skaļi es sacīju: - Mums tas jadara!

Pieskrejam pie avarējuša mikroautobusa.

-    Benzīns! - iekliedzās Heilija. - Hs saožu benzīna smaku!

Mikroautobusa priekšejais stikls bija saplaisajis necaurredzama mozaīka.

Ēriks iesaucas: - Benzīna baka sadragāta!

Mes ar Raselu uzrāpāmies augša pie nenosproslotajam durvīm. Priekšējo durvju stikls bija izsists. Saplacis gaisa spilvens bija izpleties pa pasažiera sēdekli.

Pie šofera puses durvīm, kas tagad bija salona grīda, bija nokritusi sieviete. Viņas klēpi bija gaisa spilvens no stūres, no deguna viņai tecēja asinis. Sieviete vaidēja. Laba roka raustījās - tas izslēdza muguras smadzeņu traumu, kreisa roka bija nedabiski sašķie- busies. Ps paravu pasažiera puses durvis - tās bija iesprudušas. Mes ar Raselu no visa speķa centāmies atraut bīdamās sanu durvis, bet tas nekustejas ne no vietas.

-    Korpuss no trieciena ir saliecies! - Rasels konstatēja. - Mašīna zaudēja kontroli, apgāžoties ta apmetuši vairakus kuleņus.

-    Ps ielīdīšu iekša!

Rasels man palīdzēja ielīst caur izsisto pasažiera puses logu.

Ēriks kliedza: - Zein! Izmanto to atluzušo bufera gabalu, lai izraktu benzīna noplūdes grāvi! Heilij, paķer tos metala gabalus, noliec tos ta!

Rasels nolaida mani saspiesta salona pasažiera puse. Manas kajas atdūrās pret šofera galvu, un tad es atradu cietu pamatu. Ar visu augumu ieslīdēju mikroautobusa, galva atradas zem loga. Biju ticis iekša, kailas kajas sūrstēja no stikla šķembu savainojumiem. Kamēr nolaidos zemāk, lai aizsniegtu šoferi, musu džipa zilgano lukturu gaisma ieraudzīju šādu ainu.

Zīdainis - puisītis - sakņupis sedeja sedekli blakus mātei, knupītis joprojām stingri turējās mazaja mutīte, plaši atvērtas acis bija tikpat lielas kā viņa duntes.

Maza meitenīte, kādus sešus gadus veca, bija piespradzeta aizmugurēja sedeklī, drošības josta brīnumaina karta bija stingri aptinusies viņai ap kaklu un noturējusi sēdekli.

-    Padod nazi! - es iekliedzos.

Šaja sadragataja, otrādi apmestaja mašīna meitenes sejiņa bija kļuvusi zila. Pat ja kadam no mums butu bijis nazis, man vairs nebija laika gaidīt, lai pārgrieztu siksnu.

Es paravu drošības jostu, lai palaistu to vaļīgak. Tā bija noregulēta tik cieši, lai meitenīte neizkristu no sedekja; tik cieši, ka ne- vareju to atbrīvot; tik cieši, ka tagad meitenīte mira, leni nožņau- džoties.

Tomēr bija kada iespeja.

ja es kļuditos, viņa vismaz mirtu ātra navē.

Ka slepkava es savilku siksnu vel ciešāk ap viņas kaklu.

Viņa sakustējās, nogardzās, rokas…

Drošības josta atspraga vaļa un atbrīvojas no mana rāvienā uz pretejo pusi, it ka ta butu konstruēta tādiem gadījumiem.

Meitenīte sēca un gardza. Viņa iekrita manas rokas ka smaga lupatu lelle. Cauri logam es padevu viņu uz augšu Kaselam.

Mikroautobusa iedūcās rācija, salona atskanēja sievietes balss: - Te Dženeta no Auto negadījumu radiouzraudzības dienesta. Musu sistēmas uzrada, ka ir nostrādājuši jusu automašīnas drošības spilveni. Vai ar jums viss kartība?

Pagriezis galvu pa labi un uz leju, ieraudzīju mirgojam sarkanu lampiņu kastīte, kas bija pievienota pie auto jumta blakus at- pakaļskata spogulim.

-    Vai kads atrodas transporta līdzekli?

Nu, nac taču vaļa! Es drudžaini cīnījos, lai attaisītu zīdaiņa drošības jostu.

Zīdainis tikai pavicinaja rokas, bet knupīti no mutes neizlaida.

-    Hallo! Vai ar jums viss ir kartībā?

Drošības josta atspraga vaļā.

-    Saskaņa ar protokolu mes konstatējam, ka jusu auto cietis avarijā. Ja jus varat, lūdzu, mspiediet parraides pogu! Lūdzu!

I leilija iekliedzas: - Es nevaru apturēt benzīna noplūdi zem mašīnas, tas plūst uz. sakarsušo dzinēju!

Es padevu Raselam zīdaini ar visu knupīti mute.

-   Ludzu, saglabajiet mieru. GPS sistēma ir uzradījusi jusu atrašanās vietu. Policija jau ir ceļa pie jums.

Rasels iesaucās: - Mums jāpazūd!

Heilija kliedza: - Benzīns tūlīt nonāks pie sakarsuša motora!

-   Jāizglābj vel viens cilvēks! - es sacīju.

Lokoties un grozoties kā akrobatam saspiestaja mikroautobusa vraka starp sedekjiem un priekšējo paneli, es nevareju aizsniegt matēs drošības jostas spradzi un viņu atbrīvot.

-   Valsts policija paziņoja, ka viņi ir apmēram trīs minušu attaluma no jums. Jus tuht izglābs.

I leilija iebļāvās: - Pasteidzies!

Es izelpoju, ar rokām atspiedos pret sēdekli un ar dibenu spie- dos pret saplaisajušo priekšejo stiklu. Vienreiz, otrreiz… Trešoreiz tas nobrikšķēja, ar ceturto reizi izspraga no ramja. Ta man atbrīvojas vieta, kur pieliekties, atbrīvot mali, izvilkt viņu no mikroautobusa, aizstiept talu prom un atstat blakus berniem.

Maza meitenīte paskatijas uz mani un aizsmakuša balstiņa pajautaja: - Vai jus esat eņģeļi?

-   Ne, neesam vis.

Es skrēju prom, atstādams ģimeni guļam ceļa mala. Rasels izmantoja džipa četru riteņu piedziņu, lai apbrauktu apkart avarējušajam mikroautobusam un aizvestu mus prom pa tumšo šoseju.

Atpakaļskata spoguli nozibsnija oranža sprādzienā atblazma.

Priekša, pie horizonta, paradījās sarkanas bākugunis.

Rasels izslēdza džipa lukturus un nobrauca no šosejas. Mēs braucam pa paugurainu apvidu, metajoties pa mašīnu ka metamie kauliņi krūzītē. Mums tomēr izdevās tikt koku aizsega, pat īsti tajos neietriecoties un neiestiegot dubļos.

Sarkanam bākugunīm rotējot uz jumtiem, garam musu improvizētajai slēptuvei aiztraucas divas policijas patruļmašīnas.

Rasels nogaidīja, līdz bākugunis kļūst par maziem, sarkaniem punktiņiem blakus uzspragušajam mikroautobusam, un joprojām ar izslegliem lukturiem mierīgi mus izveda atpakaļ uz šosejas. Vadīdamies pec blava pusmēness gaismas, mes lēnam braucam prom, līdz atpakaļskata spoguli vairs nebija redzamas sarkanās bākugunis un degošā auto atblāzma. Tad tika ieslegtas džipa gaismas, un mes aizribinajam prom pa šoseju.

-   Tagad mes vismaz zinām, ka priekša vairs nevajadzelu būt policijas postenim, - noteica Friks.

-   Un ka ar sasodīto kravas mašīnu? - ieminējās Kascls.

Es pašupoju galvu. - Dažiem izdodas tikt sveika cauri ari par slepkavību.

-   Tikai nesāc atkal, - Heilija iebilda. - Nevajag! Ne tagad! Mes pabraucam garam maju pudurim šosejas malā. Tas bija

pārāk mazs, lai būtu ciemats. Mājas stāvēja kā izmirušas, visi logi bija tumši, tapec varējam but droši, ka neviens mus neredzeja.

-   Atceries, ko teica ta meitenīte? - Zeins man pajautaja. - Viņa domaja, ka esi eņģelis; ka esi jau miris.

Es vienīgi atbildēju: - Ar bērna muti vienmer runa patiesība.

Manu pirmo pašnavibas mēģinājumu varētu nosaukt par cieņas izrādīšanu Džeimsam Vinsentam Forestalam.

Neaizmirstamais Forestals.

Dartmuta. Prinstona. Volstritas finanšu ģēnijs. Viens no Balta nama kreisa spārna gudrajiem puišiem. Juras kara flotes ministra vietnieks. Izpelnījies slavu pec Otra pasaules kara kā Amerikas pirmais aizsardzības ministrs. Prezidents Trumens piesprauda pie Forestala biznesa uzvalka Amerikas augstako civilo apbalvojumu - medaļu par izcilu dienestu.

Forestals sajuka prātā darba laikā. Viņam piemetās paranoja par to, ko viņi - Padomju Savienība, kas bija nozagusi mūsu atombumbas noslēpumus un apdraudēja amerikāņu dzīvesveidu - perina. Pentagona varasvīri nemitīgi noraidīja viņa plānus par cīnīšanos ar sarkanajam briesmām. Kongresam pietuvinātās augstas amatpersonas čukstēja: "Forestalam vairak rūp nafta un ara- bi neka ebreji un Izraēla."

1949. gada viņu ievietoja Betisdas juras kājnieku hospitālī - taja paša arstnieciskaja mašinērijā, kas pec dažiem gadu desmitiem uzņēma ari Zeinu. Kada maija svētdiena pulksten divos nakti pidžama tērptais Forestals partrauca ar roku parrakstīt Sofokla dzejoli, kura bija cildinātā nāve. Neuzrakstījis līdz galam vārdu lakstīgala, viņš uz pirkstgaliem izlavijas no savas istabas, kuras logiem priekša bija restes, uz virtuvi, kur tadas nebija, noņēma aizkaru… un izlēca pa logu, planēdams trīspadsmit stāvus lejup tumšajā nakti.

Amerika viņa varda nosauca valdības eku un lidmašīnu bāzes kuģi.

Ne visi lielie viri, kuri sajūk prata, ir slaveni. Tikai retais atcerēsies kadu Forda administrācijās locekli, kurš ietriecas seta. Prezidents Džeralds Fords, kuram garšoja majas siers ar kečupu, par- ņema prezidentūru no - ak, cik sapratīga - Di ka Niksona, kurš aizlaidās lapas juras kājnieku helikoptera. Kads Forda kabineta loceklis zaudēja pratu piektdienas pecpusdiena, kad avīžnieku haizivis bija saodušas asins smaku, ko viņš bija palaidis, izmitinādams pie sevis draugu no Votergeitas skandala grupas. Kamēr Zeins atradās betisdas jūras kājnieku hospitāli un pa radio spēlēja Brūsa Springstina Born to Run, šis kabineta loceklis iebrauca Balta nama aizmugures dzelzs setā un lūdzas apmulsušajiem slepena dienesta apsargiem ielaist viņu iekšā, lai viņš varētu izvairīties no skandala. Viņa atlugums tika pieņemts.

Neviena ēka, ne ari lidmašīnu baz.es kuģis nav nosaukts viņa varda.

Tad, vairakus gadus pirms mana pirmā pašnavibas mēģinājumā, parādījās Vinsents V. Fosters.

1993. gada 20. jūlija Vinsents Fosters ieturēja lenču Baltaja nama pie sava galda. Viņš ēda čizburgeru, fri kartupeļus, dzēra kokakolu un mielojas ar M&M konfektem. Pateicis saviem darbiniekiem: "Es drīz atgriezīšos," viņš sava automašīna devās uz Fort Marciļ parku netālu no Virdžinijas, izslēdza peidžeri, apsēdas zāle blakus pilsoņu kara lielgabalam un iešava sev galva.

Pec oficiālas izmeklēšanas slēdziena (kas izmaksaja 30 miljonus dolāru), Fosters izdarījis pašnavibu aiz bezcerības un nespējas pasargat savus draugus - prezidentu Klintonu un topošo senatori Hileriju Klintona kundzi - no Vašingtonas haizivīm, kuram, pec Fostera vārdiem, "cilvēku iznicināšana ir sports".

Ari viņa varda nav nosaukta neviena eka, ne ari lidmašīnu bāzes kuģis.

Saskaņa ar konspirācijas teoriju viņš tika ierindots ka galvenais spēlētājs Amerikas iekšēja kara par varu.

Džeimss Vinsents Forestals.

Vinsents Fosters.

Mans vārds ir Viktors.

Vai tris V burti ir sakritība?

Ari man garšo čizburgeri un koka kola, nevis pepsikola. Ari es mielojos ar M&cM konfektem, rakstu dzeju un esmu piedalījies amerikaņu vardarbīgajos karos par pasaules varas pardali. Ari es uztraucos par to, ka viņi plāno mus terorizēt.

Sakarību meklešana liecina par veselo sapratu.

Mans pirmais pašnāvības mēģinājums notika kada saulainā diena CII' galvenaja mītne. Man mugura bija melns lina uzvalks, kuru uzšuva kads drēbnieks Honkongā. Kaklasaite bija gaiši pelēka ar melnam svītriņām; to man uzdavinaja bijusi mijaka. Ta nebija I )erja. Krekls bija tumši zilā krasa.

Tajas dienas pirms 11. septembra CII' direktors bija pats galvenais Centrālās izlūkošanas aģentūras virs, kurš bija atbildīgs par amerikaņu dumpīga slepena dienesta raibo sabiedrību. Viņš tikko bija paradījis man piešķirto medaļu. CII' direktors nepiesprauda šo medaļu pie mana uzvalka, ka to bija darījis Trumens Forestalam. Viņi man neļava šo medaļu paturēt, ka to ļava Zeinam, kaut arī mana nopelnīta medaļa bija tikpat slepena ka Zeina. Neviens neko nefotografēja. Visi medaļnieki bija ierindojami spiegu kategorija.

Mana bosa boss paskatijas uz mani un sacīja: - Mes domājam, ka tev kadu laiku vajadzētu atpūsties.

-    Labi, - es piekritu.

-    Neuztraucies, - boss mani mierinaja, - tu atgriezīsies.

Tapat kā Vinsents Fosters es sacīju: - Fs drīz atgriezīšos.

Direktora palīgi mūs izvadīja lauka no viņa septītā stava kabineta.

Stavedams CIF direktora uzgaidamaja telpa, es sajutu vesu gaisa pūsmu. Mans boss, viņa boss un citi aģentūras varasvīri vel uzkavējas kabineta, lai izmantotu to reto izdevību un dārgos mirkļus skatīt vaiga savu darba deveju. Es palūkojos pa kreisi.

Uzgaidamaja telpa sekretāres tukšais galds bija pārklāts ar smagu, ūdensnecaurlaidīgu audumu.

Pārklājs atgadinaja līķautu.

Pa ārsienas milzīgajiem neiestiklotajiem logiem iekša plūda svaiga gaisa viļņi. Aizkari bija atvilkti. Debesis bija spilgti zilas.

Neteicis ne varda, es pieskrēju pie sienas ar zilajam debesim. Uzlēcis uz apsegta galda, metos lauka pa septītā stava logu zilajās debesis.

Es kritu brīvajā lidojuma tikai divpadsmit pēdas, trāpīju uz mehanizētajam sastatnēm, kas tieši tobrīd brauca augša, lai nomainītu ložu necaurlaidīgos, pret noklausīšanos drošos logu stiklus. Es tik smagi novēlos uz koka platformas, ka divi strādnieki, kas bija turējuši rokas jaunos loga rāmjus, nometa tos zeme. Kāmji palekdamies atsitas pret zemi sešus stāvus zemāk. Mana smagā trieciena rezultātā viens strādnieks parkrita pari sastatņu margām.

Ka ar ūdeni apliets, smagi elpodams, es redzēju kritiena bridi un saķeru viņu aiz krekla.

Viņa izmisīga karpīšanas ari mani pārvilka pari spēcīgi sašu- poto sastatņu margam, un mes kopā kritām lejup.

Viņš mani sagraba.

Protams, ka stradniekam bija drošības josta. Drošības virve ar atsitienu nospriegojās, strādniekā kajas bija iespiedušas mani ka spīles, rokas apķērušas ap krūtīm. Mēs šūpojamies augšup un lejup gar CIP stikla logiem ka gumija iesieta bumbiņa.

Vienīgā doma, kas toreiz urdīja manas traumētās smadzenes, bija - mani noķēra.

Rītausma, tuvojoties Batai, mes jutām, ka zaļu iedarbība pamazām beidzas.

Zeins sēdēja pie stūres zagtajam džipam. Pa radio skanēja šovs "1.abnt, Mena". Ventilatori puta siltu gaisu priekšēja pasažieru sēdekli, kur es biju ērti iekārtojies, ietinies Rasela nočieptajā me- telī. Mana slapja lidotāju jaka atradās mašīnas bagāžas nodalījumā, un tagad salona bija jūtama mitras adas smarža. Uz priekšēja paneļa žavejas manas bikses. Zeinam mugura bija vienīgi bokseršorti un vairakus desmitus gadu vecais armijas haki krāsas krekls. Bija riskanti ieslēgt silta gaisa putēju uz maksimālo jaudu. Neļaujiet Zeinam parkarst!

Nobraucot no kalna, mums bija jāšķērso pusjudzi garš tilts, kas stiepās pāri Kanebekas upei taja vieta, kur ta ieplūst līcī. Kad mans tēvs atgriezās no Korejas kara, Bata bija viena no tam Amerikas pilsētām, kas varēja dižoties ar tālbraucēju kuģu dūmeņiem. Kaut gan šaja divdesmit pirmā gadsimta aprīļa rīta līci joprojām varēja redzēt juras lainerus, progress bija sabojājis pilsētas teļu. No dokiem debesīs slejas milzīgs monstrs - ostas celtnis, kas atgadinaja T burtu un sasniedza piecpadsmit stāvu majas augstumu.

Celtiia garajā dzelzs roka karājās musu piecu ķermeņi.

Ap kaklu mums bija apmestas virves; rokas brīvi šūpojas gar sāniem. Tā mes tur karājāmies vēsajā rīta augstu virs ūdens. Manam līķim acis bija plaši atvērtas. Zeina, Ērika, Rasela un Heilijas līķu sejās acis atsprāga vaļa, kad viņi vēroja, ka mes uzbraucam uz tilta.

- Klausieties! - Zeins pieversa musu uzmanību, pagriezdams radio skaļāk.

…ziemeļos satiksmes sastrēgums! Tagad tiek likvidētas avarijas sekas, kurā iekļuva kāda mate ar saviem diviem berniem. Kads labais sa-

marietis izvilka viņus no avarējuša transporta līdzekļa un pec tam pats nozuda. Turklāt valsts jx>licija ir bloķējusi ari 703. šoseju, kamēr izvilks no uļ>es nozagto automašīnu, kas pagājušajā nakti nogāzās no tilta. Par mašīnas jtasažieriem līdz šim nekādu ziņu nav. Sporta…

Zeins pagrieza radio klusāk.

-     Pasaciņas, - es sacīju un nodomāju - nestāsti pārējiem par musu līķiem, kas karājas pie celtņa. Drīz vien arī viņi ieraudzīs to, ko ieraudzīs. - Aģentūra cenšas mus iebaidīt un piespiest pie sienas.

-    Patiesības piesegšana, - Rasels sacīja. - Taču tagad aģentūra ir iebraukusi auzās. CIP leģenda uz. parastajiem policistiem darbosies ka acu aizmalešana. Aģentūra nevar presei melot vienu un policistiem stāstīt kaut ko citu, jo vietejie policisti nopludinās informāciju.

-   Tas uz mums neattiecas, - Zeins teica. - Mums noderētu vai- rak vesela saprata vai vismaz kafija.

Džips brauca leja pa tilta nobrauktuvi, iedegas zaļa gaisma, un mes jau braucam cauri noliktavu un rupnicu rajonam. Ceļa norāde vēstīja, ka pilsētas centrs atrodas taisni uz priekšu, tapec Zeins prātīgi nogriezās pa kreisi.

Priekšā pavīdēja ceļu policists uz motocikla, kas bija nobloķējis ceļu. Uz viņa Harley motocikla griezās zila bākuguns, braucamrīks bija nolikts ceļam pa vidu uz sadalošas joslas. Policistam galvā bija balta ķivere, mugurā spīdīga, melna neilona jaka, uz acīm melnas saulesbrilles, kuras atspoguļojas mūsu džips, kas strauji tuvojas.

-    Slēpieties! - nokliedzas Rasels.

-    Nē! - Zeins samazinaja automašīnas ātrumu. - Ne šeit un ne tagad. Ir jau par veļu.

Policists aicinaja mus piebraukt tuvāk.

-   Uzvelc bikses!- Zeins man pavēlēja, bet es jau biju sācis stīvēt savas saskrāpetajas, kailajas kājās mitras, lipīgas bikses. Viņš man iedeva mūsu ieroci.

Heilija padeva uz priekšu Zeinam savu melno apmetni, lai viņš piesegtu kailas kājas.

Policists uz motocikla aicinaja mus tuvāk.

Nedari to! - sažņaugdams rokā revolveri, es klusībā lūdzos policistu paklausīt manai gribai. Nēliec man to darīt!

Kad džips jau pavisam lēnam ripoja uz priekšu, Zeins man sacīja: - Neradi viņam, ka esi ievainots.

Apstādinājis mašīnu, Zeins nolaida logu.

Policists lēnam soļoja pie mums. Pie siksnas viņam bija piestiprinātā rācija, pa kuru viņš saņēma nepieciešamo informāciju. Ari tagad ta sprakšķēja.

Zeins pasmaidīja: - Ka jums klajas, policista kungs?

Policista saulesbrilles vidēja Ērika, Heilijas un Rasela atspulgi. Tajas es ieraudzīju ari savu - slapjās žurkas - atspulgu. Kad policists apstājas, brilles bija redzams vairs tikai viens attēls - šoferis ar baltiem, gariem matiem un bardu, ģerbies veca armijas krekla.

Policists noradīja uz autobusa pieturu, kas bija iezīmēta ar sarkanu līniju, un sacīja: - Kungs, nobrauciet, ludzu, mala. Tur.

-Labi.

Policists vēroja, ka džips tiek novietots autobusa pietura, un pamaja aiz mums braucošai mašīnai doties talak.

Heilija pajautaja: - Kungs?

-     Paskaties uz cilvēkiem, kas iet pa ietvem, - Rasels sacīja. - Šodien ir parasts trešdienas rīts, tur iet biznesmeņi, tirgotāji, bet vai redzi tos citus ļaudis, kas visi steidzas viena virzienā? Vīrieši, sievietes. Tur kada mamma tur pie rokas divus bērnus, viņi droši vien dodas uz skolu. Un tas vīrietis ir tikko ka nospodrinājis kurpes.

-   Viņi visi ta steidzas, it ka dotos kadas darīšanas, - Ēriks konstatēja.

Zeins uzstīvēja kajas vēl joprojām mitrās bikses. Viņam patika aukstums.

Policists novirzīja talak pa ielu pilsētas municipālo saimniecības pikapu, piekrautu ar baltam norobežojošām barjeram. Tas aizbrauca turp, kur bija jabrauc mums. Pec tam policists pavērsa savas saulesbrilles pret mums.

-    Kapjam lauka no mašīnas! - es ierosināju. - Mums jadara tas, ko mums liek.

-   Nebūs labi, - noteica Rasels, jau stavedams uz ietves. - Gaiša diena, pilsētas centrs, vieni paši uz ielas, neviens mūs nepiesedz, nav evakuēšanas iespeju. Mēs pat nezinām, kas tagad notiks.

-    Neviens te uz mums nešaus, - es teicu un ar galvu pamaju policista virziena, - vismaz ne jau nu viņš.

Mēs pludām uz priekšu viena straume ar svešiniekiem ielas pārejās virziena, ko municipalitātes strādnieki bija ierobežojuši ar baltam barjeram. Stāvējām mierīgu pilsetnieku vidu, kas visi nevarēja but slepenie aģenti.

-    bus parade, - sacīja Rasels.

-   Nē, - atbildēja kada sirma kundze krietni nonēsātā mētelī.

Viņiem abiem bija taisnība.

Gājienā priekšgala naca paši cienijamakie viri. Tie bija apmēram mana teva vecuma. Daži bija vel vecāki, divi stūma savu biedru invalidu ratiņos. Viņiem mugura bija zilas vejjakas un galva taisnstūra formas cepures ar zeltītam lentēm; viens no viņiem bija atspraudis tukšo kreisas rokas piedurkni. Vecajiem vīriem nesa- naca braši soļot viena soli ar trim nacionalās gvardes karavīriem, kuri nesa Menas pavalsts un ASV karogus. Aiz cienījamajiem senioriem gaja kads ducis jaunaku viru un trīs sievietes; visi bija ģerbušies militāro formu savarstijuma - žaketes, kreklos ka Zeinam, cepures, vārdu sakot, visa, kas bija palicis pari no formām un ko vel varēja uzstīvēt mugura. Pēc tam procesijā gāja tēvs. Viņa zilais uzvalks bija saburzīts. Mammas melnā kleita karajās uz auguma. Viņi turēja pavadā tumšu zirgu, kas slampaja aiz viņiem un vilka ratus, kuros bija ielikts zārks, pārklāts ar sarkanbaltzilo Amerikas karogu.

Mani pārsteidza klusums, kas valdīja cilvēku pilnajas ielas, bija dzirdamas tikai liega vēja pūsmas, zirga kaju dipoņa un ratu čīkstoņa. Zeins mums pačukstēja:

-   Nekad neaizmirstiet to, ka mums ir sava misija.

Varbūt viņš ar to bija domājis ko vairak neka spiegošanu.

-Tam jabut ta vērtam, - nomurminaja 1 leilija.

Trīcēdams es sacīju: - Mums jāiet.

Aizbraucam uz treileru parka rajonu pilsētas nomale. Uz kādās pardotavas durvīm bija uzlikts uzraksts KAFIJA. Tur mes nopirkām avīzes, kafiju līdzi ņemamas plastmasas krūzītēs un kastes ar virtuļiem. Pikniku sarīkojam atbilstoši kara laika apstakļiem - kada pamestā auto izgāztuvē, kur mašīnu karkasi bija salikti cits uz cita ka pankūkas.

-     Neka nav, - sacīja Zeins, kad bija parlapojis laikrakstus. - Neka nav ne bangoras, ne Portlendas, ne batas avīzēs. Nedz ari bostonas Globe. Par mums tur nav ne varda. Nav ari minēts, ka kads psihiatrs miris no infarkta. Nav neviena raksta par trakiem narkomaniem - slepkavam Menas moteli. Pec ceļa nobloķēšanas aģentūra ir atguvusi kontroli.

-    Arī tas policists nav izziņojis trauksmi par pieciem trakajiem, - Rasels piebilda.

-   Tas varētu notikt vēlāk, - Heilija sacīja. - Pat ja aģentūra samelojusi policijai, viņi sacels kajas iekšējo drošības dienestu vai FIB, vai vel kadu citu, kas atbild par tādiem kā mes.

-   Šādam gadījumam nav precedenta, - es piebildu.

Rasels paraustīja plecus un teica: - Kopš 11. septembra komisija atklaja, ka aģentūra ar Plb nesarunajas. Varu saderet, ka tagad viņi ir vēl lielāki ienaidnieki un nevēlas dalīties ar saviem darbiniekiem, bet…

Rasels apklusa, visi sakautrējušies nosarka.

Nepievērsis tam uzmanību, es sacīju: - Mēs esam aģentūras noslēpums, ko ta neveļas izpaust.

Zeins pašūpoja galvu. - Vai kads doma, ka esam tik svarīgas personas?

-   Runa jau nav par mums, - Rasels iebilda, - bet gan par pils paturēšanu noslēpuma.

-   Nē, - Heilija nepiekrita. - Runa ir par pilnīgu slepenību, ko viņi nespeja nodrošināt. Viss sagaja delī, viņi zaudēja kontroli, un tagad divi cilvēki ir miruši.

-Turklāt viņi pieļava, ka pieci traki maniaki izbēg un klīst pa Ameriku, - Rasels papildinaja. - Bosi uzskata, ka atbildības uzņemšanās par visu šo jezgu ir sliktākā neka pati jezga.

-   Tatad, - viņš izdarīja secinājumu, - tas nozīme, ka mes esam problēma, kas jālikvidē vai jānoslēpj, nevis jaizlabo.

-   Taču taja visa ir ari savs labums. Šķiet, ka viņi ar savam pavēlēm sasējuši rokas gan HB darbiniekiem, gan iekšējas drošības apsardzes kaujiniekiem. Turklāt godīgie policisti ir noticējuši meliem, kas aģentūrai neatspelesies, ja radīsies informācijās noplūde. ļa mes joprojām esam tik liels noslēpums, tad musu īstie mednieki ari vel slēpjas. Tas nozīme, ka viņu iespejas ir ierobežotas.

-    Viņiem pie sienas ir kartes, - Zeins pavēstīja. - Izskaitļojot bēgšanas laiku, pec tam var apreķinat mūsu atrašanas vietu.

-   Piedrāžu viņu stratēģiju, - sacīju. - Viņi zina, ka mes bēgam uz dienvidiem. Uz kadu laiku noiesim pagrīde. Hsmu ellīgi pārguris un no aukstas peldes upe izsalis līdz kaulam, turklāt vel sagriezies avarejušaja mašīna. Mums visiem ir japaguļ. Un vel… Varbūt izmetam nelielu likumu un veicam stratēģisku izlūkošanu?

-    Sešas dienas, - Heilija iebilda. - Musu nciba ir tikai sešas dienas.

-   Ja neizmantosim sev atvēlēto laiku gudri un lietderīgi, tad tam nebūs nekādās nozīmes, - es teicu.

Raseis pajautaja: - Ko tu biji domājis ar likumu?

-    Un ko tad mums vajadzētu izlūkot? - Zeins vaicaja.

Es viņiem pastastiju, kur un kapec.

Mes atradam kadu slimnīcu, kur nekada gadījuma nedrīkstējām papildinat zāļu krājumus, taču tur bija daudzstavu autostāvvietā. Automātā paņemam iebraukšanas biļeti, barjera pacēlās, un mēs aizbraucam uz neapsargatu stāvu. Ēriks un Kasels uzlauza kadu šampanieša putu toni krāsotu četrdurvju Toyota markas automašīnu. Zeins samainīja šis mašīnas numura zīmes ar mersedesa komplektu. Izbraucot no stāvvietās, garlaikotais uzraugs uz sava ekrana vienīgi pamanīja divu dolāru samaksu par stāvvietās izmantošanu.

Nostājoties blakus Kaselam pie kada viesnīcas tipa moteļa, kas atradas desmit jūdzes ārpus pilsētas, Heilija izskatijas samulsusi. Kasels pavisam ikdienišķi pieliecas tuvāk administratoram, kas stavēja aiz letes, un tikpat ikdienišķi pasūtīja divas blakusistabas.

-   Tikai ne tajā stava, kur dzīvo pārējie M W/1 simpozija dalībnieki.

Administrators nebija neko dzirdējis par tadu simpoziju. Viņš paskatijas uz Raselu, tad uz Heiliju, paņēma daktera F. kredītkarti un pavisam ikdienišķi piekrita rezervet kredītkarte drošības iemaksu, bet to vel neatskaitīt, jo Kasels par abam istabam norēķināsies skaidrā nauda, sedzot rēķina paredzetos izdevumus. Heilija un Kasels paņēma istabu atslēgas un uzbrauca ar liftu uz ceturto slāvu. Pēc tam Kasels nobrauca leja, novietoja moteļa aizmugure nozagto Toyota un devas atpakaļ uz savu istabu.

Zeins, Ēriks un es iegājām moteli pa sētas durvīm, uzkāpām līdz ceturtā stava kāpņu laukumiņam un nogaidijam, kamer apkopēja ieiet kada istaba un koridora paliek vien viņas ratiņi. Atri vien mēs jau atradāmies divās moteļa blakusistabas, kuras bija četras īstas gultas, un līdz tumsai mums bija astoņas stundas laika.

-Tu esi viena staigājoša reta, - Zeins mani nopētīja un aizsūtīja gulēt; pārējiem bija uz maiņam jadežure.

Es paskatījos lauka pa moteļa logu uz pavasarīgo koku galotnēm. Sajutos ta, it ka butu atgriezies sava istaba pili, gaidīdams, kad dienišķa vientulības asara atkal noteces par manu vaigu.

Tikai šeit es nebiju viens.

Ārjmse gaidīja tas milzīgais monstrs - ostas celtnis.

Pie kura karājas pieci līķi.

Pirms vēl nebiju iekritis savos murgos, mani pamodinaja šķēru šņirkstēšana.

Istaba bija tumšs. Gaisma spīdēja zem aizvērtajam vannasistabas durvīm. Blakus gulta bija tukša. Heilija slavēja sardze pie loga, uzmanīdama stāvvietu un šoseju. Kad pamodos, viņa pagriežas un sacīja: - Viss kartībā. - Un turpinaja verot naksnīgo ainavu. Paskatoties blakus istaba, ieraudzīju vēl vienu tukšu gultu, bet otra - vīrieša kajas. Tas piederēja Kaselam.

Šriiks!

Zeins sedeja uz poda vaka, ap gurniem aptinis baltu dvieli. Kaut ari viņam jau bija krietni pari piecdesmit, augums bija pietiekami atlētisks. No musu ikdienas kungfu treniņiem, ka ari no svaru cilaša- nas, ar ko parasti cietuma nodarbojās uz mužu ieslodzītie, viņa muskuļi bija stingri. Tikai tetovējumu vieta Zeinam bija retas.

Kad iegāju vannasistaba, Zeinam vairs nebija ne garo, balto matu, ne Jēzus bardas.

Friks staveja Zeinam aiz muguras un turēja rokas šķēres. Zeins apjautajās: - Nu, ka es izskatos? šķēres mes atradam džipa, šūšanas piederumu kastītē.

-    Ka īsts ērglis ar baltu cekulu, - man paspruka.

-   Varbūt man to nodzīt pavisam?

-   Ne, - es protestēju. - Plikpauris krīt acis ne mazak ka Jēzus ar garam, baltam krepem.

-    Visi mani mati tiks aizskaloti podā. Friks un Heilija jau ir nomazgājušies. Tu varēsi ieiet duša pec manis.

Vannasistabas durvis aiz manis paradijas Rasela stāvs. Musu acis satikas spoguli, kas bija piekārts virs izlietnes. Viņam rokās bija ierocis. Rasels sacīja: - Ir laiks.

Septiņas stundas, kopš bijām atstajuši Menas moteli. Caur mašīnas priekšejo stiklu varējam verot Ņujorkas nakts panoramu. Melnajas debesskrāpju aprises, kas majestātiski slejas naksniga- jas indigo krāsas Ņujorkas debesis, mirdzēja izgaismoti logi. Iebraucot pilsēta, pie Centralparka nevareja nepamanīt krasma- tas no torņiem, virs kuriem tagad rēgojās tukšas debesis.

Kamer vel esam šaja pasaule, musu stratēģiskais plāns iekļa- va nelielu izlukbraucienu Ņujorka. Mes gribējām paveikt savu misiju, pirms vel ielas nav pārņemtas ar sastregumstundu vājprātu. Taču patlaban mums vajadzēja izkāpt no mašīnas, izstaipīt kaulus un ieelpot svaigu gaisu.

Kad novietojam zagto Toyota uz Centralparka galvenās ielas, rītausma iekrāsoja Manhetenu brīnumaini jauka roza mirdzuma. Ejot pa tukšajam ielām, mēs sadalijamies, lai kāds nejaušs liecinieks neievērotu grupu. Es gāju kopa ar Raselu pa vienu ielas pusi; Zeins ar Ēriku bija atpalikuši no mums par veselu kvartalu. Paskatījos pari tukšajai ielai uz Heiliju.

Viņa slīdēja pa saules apspīdēto ietvi garam veikalu skatlogiem, kuras labi tērpti manekeni rādija mums piemeru, kā vajadzētu ģērbties un dzīvot. Heilija apstajas pie kada skatloga diorāmas, kur kompozīcijas centra bija attēlota perfekta mate ar diviem bērniem - ka no žurnālā vaka. Heilija sakrustoja rokas uz sirds. Viņas slaida roka paceļas un viegli pieskaras stiklam.

I Ieilija smejoties noraustījās. Roka atrāvas no skatloga. Šķērsojusi ielu un pienākusi pie mums, viņa starojoši smaidīja un paziņoja:

- Man ir plāns!

CII' noteikti nebija plānojusi to, ka 1998. gada jūnija Heilija lidos pirmaja klase ar nakts reisu no Parīzes un sedes līdzas krācošām melnajam vīrietim ar skūtu galvu un Arrnani uzvalka - Ni- gerijas enerģetikas ministra vietniekam, kuru sauca Kristofs.

I Ieilija stradaja C1P Parīzes biroja par jaunako operatīvo darbinieci, kas nodarbojas ar nelegālu atomieroču meklešanu melnaja tirgu. Lai pievilinātu Kristofu, aģentūras darbinieki it ka labpra- tigi iedeva ierasto kukuli Nigerijas piegādātājiem, lai tie izsniegtu viņam sertifikātu atvieglotai ieroču sutijuma piegādei kadai citai CIP operacijai. Viņi iekārdinaja Kristofu ar komisijas maksu par 100 000 barelu Irakas naftas novirzīšanu no nelegālās tirgotāju auto kolonnas, kas katru dienu šķērsoja Turcijas robežu no Irakas, kurai bija ASV un ANO uzlikts embargo. Ši shēma pieļa- va nelegālu naftas produktu ievešanu Nigerijā, bet degviela faktiski tika legāli izsūknēta no ASV uzpildes stacijām. Lai ši afēra izdotos, bija jaiesmēre kukulis, un tapec CIP sadarbojas ar Mtili lstihbarut Teskiluti, turku kolēģiem, kuri jau mana laika bija palīdzējuši aģentūrai sagatavot vienam uzdevumam I)erju.

Ieroču un naftas produktu kontrabandisti bija aizsegs, lai iefiltrētu Heilijas komandu heroīna apmaiņai pret plutoniju, kuru Kristofs bija sarunajis ar krieviem. Krievi bija daudz piesardzīgāki par viņu pašu un elektroniskajam izsekošanas ierīcem. Jaunie sadarbības partneri piekrita šim ļoti riskantajam darījumam tikai tada gadījumā, ja bīstamas preces parvešanai Kristofam bus Eiropas komanda un tiks iemaksats avanss.

Taču, ka par nelaimi, CIP komandas vadītajam divas dienas pirms lidojuma uz Lagosu kopa ar Kristofu pārplīsa akla zarna. Šis lidojums bija paredzets, lai nodrošinātos, ka nigerieši neaiz-

laižas ar aģentūras iedoto naudu. Divi parejie vīrieši, operatīvas komandas locekļi, bija iestrēguši Prāgā, kur saskaņoja operāciju. Amerikāņi zinaja, ka Kristofs nesadarbosies ne ar vienu svešinieku, kas tiklu iesaistīts tik tuvu operācijās beigām. I leilija bija palikusi vienīga, kuru Kristofs pazina.

Lidmašīnai dūcot tumšajas debesis, Heilija centas sev iestāstīt, ka tieši tadu operāciju deļ viņa bija nākusi strādāt uz aģentūru, - lai triumfētu taisnība un saglabatos kontrole; lai piedalītos misijas, kas partrauktu heroina un noklīdušu plutonija galviņu izplatību. Tas ir ta vērts! Tagad viss ir atkarīgs tikai no viņas.

Pec vairaku laika joslu šķērsošanas, kad lidmašīna nolaidas Iagosā, 1 leilijas organisms jutās slikti. Kristofs izvadīja viņu cauri lielajam lidostas haosam. Pat ar diplomātisko pasi un valdības ministra statusu viņam nācās iedot kukuli muitas inspektoram.

Krupim līdzīgs nigerietis sagaidīja viņus pie izejas.

-    Kas ta tada? - viņš pieprasīja Kristofam paskaidrojumu.

-   Tev nav jāuzdod jautajumi, - Kristofs atbildēja. - Ken, iepazīsties ar I leiliju.

Kens iecēla viņu bagāžu zila Ford. Kristofs apsēdas priekšeja pasažieru sedekli, bet Kens iekārtojas pie stūres. Pēc īsas vilcināšanas Heilija ieņema vietu aizmugure.

I .agosa ar saviem satiksmes sastrēgumiem aprija viņus ka milzīgs skudru pūznis.

-   Tev tas jāredz, - Kens teica savam bosam.

I.agosa dzīvoja 11 000 000 cilvēku, viņi bija saspiesti kā siļķes muca. Mitrais gaiss smirdēja pec izplūdes gāzēm un sapuvušiem atkritumiem, bērni, izstiepuši rokas, kori skandēja: "lai Dievs svēti!" Ielu tirgotāji andelejas ar radiatoru vāciņiem, ūdens pudelem, tomātiem, videofilmām, kuram vel tikai notiek pirmizrādes Ņujorka, tualetes papīra ruļļiem, T krekliem ar Plvisa un NBA zvaigžņu portretiem. Pusaudži aiz astēm šūpoja beigtas žurkas, lai pieradītu, ka pārdod pašu labako žurku indi. Uz ietves stāvēja bariņš viru, kas ar naidīgiem skatieniem pavadīja lēnam braucošo auto.

-   Mes viņus saucam par vietējiem džekiem, - Kristofs skaidroja I leilijai.

-    Yan daba, - Kens nomurminaja. - Viņi ir satana izdzimumi. Šiem puišiem nav ne sakaru, ne darba, ne plānu.

-   Bet dažkart viņi ir noderīgi, - piebilda viņa boss.

Satiksmes plusma apstajas pie sarkanas gaismas. Apkārt stāvošās mašīnas noslapeja dzinējus.

-    Ta tiek taupīts benzīns, - Kristofs paskaidroja.

-    Bet Nigerija taču ir viena no lielakajam naftas ieguves valstīm pasaule! - Ueilija iesaucas.

-   Tas neattiecas uz šiem cilvēkiem, - Kristofs sacīja, pamadams ar galvu uz pilsētnieku pusi.

Heilijas uzmanību piesaistīja kada afrikaņa saraustīta gaita ielas pretejā puse. Viņš bija ģērbies balta kreklā ar īsam piedurknēm. Kāpēc visi garamgajeji, virzīdamies pa saules sakarsētajam ielām, parode viņa augsti pacelto soli? Samirkšķinājusi acis, Ueilija ieraudzīja, ka pūlis kāpj pari vīrietim, kas gulēja uz ietves. Virs vīrieša atvērtas mutes dīca mušas.

-   Skatieties! - Heilija iekliedzas. - Uz ietves guļ vīrietis! Viņš ir miris!

Kristofs paskatijas un nožāvājās.

Pēc kadam divdesmit minūtēm, kad viņi bija nobraukuši vienu jūdzi, Kristofs palūkojas pa logu un sacīja 1 leilijai: - Turi savu amerikaņu pasi ta, lai ta ir redzama. Nesaki neko, vienalga, lai kas ari notiktu. Ej ļoti, ļoti lēnam un vienmer turi rokas gar sāniem.

Trīs džipi bija aizšķērsojuši ceļu. Viri saulesbrilles, ar AK-47 automatiem, ģērbušies daļējas armijas formas, staigaja no vienas mašīnas pie citas.

-   Mobila policija, - Kristofs noteica.

-   Slepkavnieki. - Kens nospļāvās uz. grīdas.

Trīs slepkavnieki saulesbrilles iestūma zilaja Ford savus aulo- matus. Ta vieta, lai dotu kukuli, Kens paradīja savu identitātes apliecību un sacīja: - Valsts drošības dienests.

Kad atpakaļskata spoguli nobloķētais ceļš bija sarucis pavisam maziņš, Kristofs uzsmaidīja amerikānietei: - Esi sveicinātā nākotnes pasaule!

Kens apstadinaja automašīnu pretī modernai biroju ēkai, kur nigērietis balta kreklā izrīkoja piecdesmit cilvēku, kas bija sapulcējušies zem kadas starptautiskas naftas kompānijās izkārtnes, lai pret to piketetu. No piketa organizētāja rupora skanēja regejs, i/pildits pidžina angļu valoda, no kuras I leilija nesaprata ne vārda. Uz piketetaju plakatiem bija rakstīts: Pieprasām taisnīgas algas visiem! Piesārņojums inde musu bērnus! Taisnību un vienlīdzību!

Kristofs komentēja: - Paskaties uz Bobo, to, ar ruporu! Viņš doma, ka ir rokzvaigzne.

Heilija pajautāja: - Kas ta par muziķu?

-Stulba muziķa! - Kristofs attrauca. - Idiota Pela Kuti stulba muziķa, ļa jau viņš bija tik gudrs, kāpēc tad nomira no balto pēdiņu slimības? Viņš bija mērkaķu drāzēju padauza. Ģenerālim Abaham bija taisnība, kad viņš aizliedza klausīties šos stulbos meslus.

-   Pela ir miris, - Kens turpinaja skaidrot. - bet bobo… Daudzi musu draugi apbrīno bobo. Nezinu, ko Enerģētikas ministrija darīs sakara ar viņa sūdzībām ANO.

-   Nospļauties par ANO! Kurš gan to ņem galva? - Kristofs noteica, kad viņi atsaka braukt.

Kristofa savrupmaja izceļas ar pašu vērtīgāko I .agosā - plašumu. Tai bija trīs stāvi un pagalms ar ieeju no sānielas. Kristofs ieveda Heiliju maja, kura zem griestu ventilatora staveja sieviete, ģērbusies oranži sarkana drana, kas bija aptīta ap augumu.

-    Ta ir Dženna, - Kristofs iepazistinaja, paiedams garam ni- gērietei spilgtaja apģērba. - Viņa par tevi parūpēsies.

Dženna skatijas uz 1 leiliju.

-    Ludzu, - Kristofs pasniedza I leilijai ūdens pudeli.

Sekodama Kristofam viesistaba, Pleilija padzeras, kamēr ministrs izlocījās no viņas uzdotajiem jautajumiem par piegādes grafikiem, rezerves plānu un…

Viens mirklis.

Heilija samirkšķinaja acis. Calva pulsēja, ta bija tik smaga.

Viņa gulēja uz muguras un skatijas, ka ventilators pie griestiem kuļ gaisu. Velreiz atvērusi acis, Heilija saprata, ka guļ gulta un ir pavisam nosvīdusi.

Atcerēties, es nevaru atcerēties…

Esmu kaila. CIP, Kristofs, IjUgosa, es esmu… kaila.

Viņa sajuta sāpes tur leja un visu saprata.

Saules pielietaja istaba ienaca Kristofs. Viņš bija uzvilcis afri- kaņu kreklu, platas bikses, itāļu mokasīnus un paņēma Žūksnīti skaidras naudas, kas stāvēja uz tualetes galdiņa. Viņš pamanīja, ka Heilijas acis ir atvērtas.

-   Ta ka butu laiks celties.

-Ko… Tu….

-    Klausies, sieviete! Tavi cilvēki tevi atsūtīja pie manis. Pie ta nebija vainīga tikai ta vira aklā zarna. Es zinu, ko tu gribēji, viņi to iekļava darījuma, lai veicinātu savstarpējo uzticību. Bet, kad tu man visu laiku teici ne un mainīji sarunas tematu, zināju, ka tu paildzinasi sarunas. Kuram gan mūsdienas tam ir laiks? Saki paldies, ka esam pavirzījušies uz. priekšu.

I Ieilija strauji izlēca no gultas un metas uz tualeti, lai izvemtos.

Ristidamas tik ilgi, kamēr nekas vairs nenāca ara, Heilija palika tupam uz flizētas tualetes grīdas, ar rokam apķērusi porcelānā podu un skatīdamas, ka acu priekša skalojas ūdens.

Slavēdams uz sliekšņa, Kristofs pamacija: - Uzdzer labi daudz, ūdens.

-Ko tu…

-Amerika to sauc par rufis. Taja ir mazak labuma neka heroīna.

Viņš pasvieda dvieli. Viņa to instinktīvi noķēra.

-    Neesi nu tik kautrīga vai stulba. Darījums ir nokārtots. Tu nevari atteikties est vai dzert, vai no ka cita… Tu esi tikai vaja sieviete. Atbrīvojies. Tev tas patīk.

-Aizsardzība, - viņa nočukstēja. - Vai tu…

-   Es tev uzticos. - Kristofs ar savu melno roku noglastija Heilijas muguru, kas bija nedaudz savadaka tumša krasa. Viņa atkal gandrīz izvemas. - Mums nav jauztraucas par pēdiņu mesliem.

Nigerietis atstāja 1 leiliju vienu uz visu atlikušo dienu.

Viņai bija mobilais telefons. Taja bija ieprogrammēti numuri ar- kartas gadījumiem. Viens zvans, un glābēji bus klat.

bet, ta darot, misija izgāzīsies.

Ar Kristofu nekas nenotiks, tikai viņu bus grūti pec tam atkal noķert.

Amerikas ielas paradisies jauna heroīna partija.

Plutonijs…

Rīkojies. Dari kaut ko lietas labā.

Heilija staveja zem aukstas dušas, kamēr pavisam nosala. Pec tam viņa nosūtīja plānoto e-pasta ziņojumu sabiedrotajiem ar ziņu, kas neuztrauktu Kristofu, ja gadījuma viņš iedomātos okšķerēt viņas klēpjdatora. Atradusi pārtiku, viņa piespieda sevi paēst un iedzert vel vairak ūdens.

Heilija atrada Džennu pagalmā pīpējam kāsi un klausamies CD.

Tas, ka Dženna uz viņu paskatijas, liecina ja, ka viņa zina un ka tas viņu nemaz nesatrauc.

1 leilija pie sevis nodomaja - panac, lai viņai nebutu vienalga. Satuvinies ar viņu.

-    Tas ir Fela Kuti, vai ne? - Heilija pajautaja. - Par ko viņš dzied?

Dženna atbildēja: - Skolotāj, nemāci man muļķības.

-   Cik ilgi tu jau strada pie Kristofa?

-   Viņš mani appreceja pirms desmit gadiem, - Dženna paraustīja plecus. - Mana ģimene bija ļoti trūcīga, bet pazina vajadzīgos cilvēkus ārzemju naftas kompānijā.

Afrikaņa sieva vēroja jauno afroamerikanieti un pajautaja: - Un kas bija tev?

Pēc divām stundām dienas svelme beidzās. Pa guļamistabas logu Heilija redzēja Kenu saules apspīdēta sānielā sarunajamies ar slepkavniekiem un diviem vietējiem puišiem.

Krietnu laiku pec tumsas iestāšanas Kristofs parnaca mājās, smirdēdams pec skotu viskija.

Tas ir tā vērts, 1 leilija sev atkal un atkal atkartoja, skandējot šos vārdus ka mantru, kas skanēja viena ritma ar griestu ventilatora griešanos. Tas ir tu vērts. Tas ir tā vērts.

Uzausa jauns rīts. Avīze bija redzama bobo fotogrāfijā. Viņa līķis bija sacirsts gabalos ar mačeti. Mobila policija paziņoja, ka viņu esot noslepkavojuši bandīti.

Saulrietā maja ieradās četri viri, kas nekad nenoņema saulesbrilles. Viesi atstaja piecas folija ietītas heroīna paciņas, kas izskatījās pec kafijas pupiņu iepakojuma.

Kad vīri bija aizgajuši, Kristofs viņai teica: - Aizsūti pa e-pastu ziņojumu saviem cilvēkiem. Parit mes dodamies uz Prāgu. Pasaki viņiem, ka jabut gatavība transportēt plutoniju. Es to paziņošu musu krieviem.

Viņš pasmaidīja. - Mums vel priekša divas naktis.

Tas ir ta vērts, viņa sev iestastija. Tas ir tā vērts.

Griestu ventilators griezās un griezās.

Pirms rītausmas iezvanījās telefons.

Kristofs ka bulta uzšāvās sēdus; Heilija nemaz nesaprata, vai viņa vispār bija aizmigusi. Kailais afrikanis ar noskūto galvu izslīdēja no gultas, lai paceltu klausuli. Pa atvērto logu bija redzami gaismas uzplaiksnījumi - pie ceļa posteņiem tika dedzinātās mucas.

-   Ne! - Kristofs kliedza klausule. - Tas visu maina! Vai ta bija inde? - viņš prasīja. - Un ka ar meiteni?… Divas! Nav nekāds brīnums, ka viņš ir miris! Protams! Tiklīdz es to pateikšu, jus visu man izstāstīsiet! Nekavējoties.

Heilija ieslēdza naktslampiņu.

Nolicis klausuli, Kristofs sacīja: - Uz visiem laikiem atceries pagajušas nakts datumu.

-1998. gada 8. jūnijs, - Heilija atgadinaja. Taja diena kads nojūdzies vienpatis - spridzinātājs un teroristu ekstrēmisti Oklaho- mas pilsētas mērija iedragaja Amerikas tiesu sistēmu.

-   Tieši ta! - Kristofs apstiprinaja. - Pagājušajā nakti. Šodien. Tieši tagad visa pasaule mainīsies.

Nē! Heilija gribēja kliegt. Tas bija ieplānots rit!

bet viņa vienīgi pajautaja: - Kāpēc?

-    Nigerijas valsts vadītajs, ģenerālis Sani Abahs, pagajušaja nakti rīkoja savas tradicionālās privātās viesības. Šoreiz pie viņa viesojas divas indiešu prostitūtas. Abahs ir miris! Taču visi zina, ka vainīgas bija narkotikas.

-    Kadas narkotikas?

-   Viagra! Ja nepareizie cilvēki sapratis, ka tas biju es… Es viņam uzdāvināju desmit Viagra tabletes sudraba kastē no Tiffany. Idiots! Vecais muļķis! Viņš droši vien iedzera pa vienai tabletei uz katru prostitūtu un tad, lai būtu drošs, vel vienu! Ko viņš man ir nodarījis! Abahs taču bija mans aizstāvis. Hiēnas jau tagad droši vien ložņā apkart. Tas viņu apēdis ar visam sandalēm. Ja mani kaut kada veida saistīs ar viņa līķi vai vainos viņa nāve…

-   Ja Abahs ir miris, tam vairs nav nozīmes. Mums tikai jātiek uz 1'ragu, jāieliek heroīns tava diplomatiskaja bagaža, jasazinas ar krieviem un maniem cilvēkiem.

Kad viņi nolaidīsies Praga, CIP speciālā operatīva vienība bus gatava ar GI>S palīdzību sekot viņas klepjdatoram un mobilajam telefonam. Turklāt viņas komanda bus ari apmaiņas vietā. Tad sekos speciāli apmacitu kaujinieku uzbrukums, tiks konfiscēts gan heroīns, gan plutonijs. Aģentūra atsauks vienošanos ar čehiem, lai Kristofu un krievus padarītu par līķiem, apsūdzētajiem vai savu īpašumu, un viņi uz mūžīgiem laikiem bus spiesti strādāt labo puišu pakļautība. Heilija zināja, ka tad viss bus bijis ta vērts.

Kad pamalē jau ausa rīta gaisma, viņa sacīja Kristofam: - Mums jāievēro izstrādātais plāns.

-   Man gribas dzīvot.

Viņš apģērbās un aizbrauca.

Rita svelme cepināja maju.

Pienāca pusdienlaiks.

I'ecpusdiena.

Zeltaina pēcpusdienas saules gaisma pielēja otra slava viesistabu. Heilija uzvilka sporta apavus, paņēma pasi un skaidro naudu. Viņa apsēdas uz divana ar mobilo telefonu roka, klepjdatoru un virtuves nazi, kas bija paslēpts aiz bikšu jostas.

Ārpusē aizcirtās mašīnas durvis. Heilija pielēca kajas. Bija dzirdami soļi - kads kapa augša pa kapnem.

Kristofs iedrāzās istaba, viņa krekls bija sviedriem piemircis. Viņš piestreipuļoja pie aizslēgta rakstamgalda. Slēdzot vaļa rak- stamgalda durtiņas, viņa rokas trīcēja. Afrikānis izņēma…

…pudeli skotu viskija, divas glazēs. Pagriezies pret 1 leiliju, viņš priecīgi novicinaja pudeli.

-    Esmu glābts!

Iegrūdis glāzi I leilijai roka, viņš ieleja viskiju un pamirkšķināja. - Nāve izspēlējusi joku ar tavu plānu. Tāpēc es noslēdzu citu darījumu. Šoreiz ar britiem. Tagad es kalpoju viņas majestātei karalienei ka vērtīgs spiegs.

-    Britiem? Tu taču… Es esmu…

-   Jus, amerikaņi, vienmer domājāt, kas esat vienīgie noteicēji visa pasaule, - viņš sacīja. - Es jau gandrīz aizgaju pie amerikāņiem, bet Abaha cilvekiem viņi praktiski ēd no rokas pec tam, kad viņa palīgi iedeva 400 000 dolāru prezidenta Klintona Maiami grupai, kura saucās "Balsojiet tagad, deviņdesmit sestaja". Tatad, ja tagad kads mani vainos Abaha nave vai mēģinās izspiest no valdības, briti to nepieļaus. Pateicoties naftas kompānijās cilvekiem, kas sazvanīja vajadzīgo viru britu vēstniecībā, kurš ļava man padarīt viņu par varoni savas Iekšlietu ministrijas ieredņu acis, es paspēju visu izdarīt laikus.

-Tu…

-   Eis atdevu viņiem krievus. Kaut ari briti nedabūs visu pluto- niju, es kaut ko sarunaju, bet viņus par to neinformeju. Šonakt pusnakti britu slepenā dienesta aģenti ielauzīsies Prāgas dzīvokli. Tas viss, tikai pateicoties man. Psmu pieradījis savu vērtību tādiem cilvēkiem, kas pat amerikaņus var pasūtīt dirst.

1 leilijas galva griezās griestu ventilators.

-    Neuztraucies, - Kristofs viņu mierināja. - Tā ka tagad mēs ar tevi nebrauksim uz Prāgu, tavi cilvēki nekad nenokļus britu raidīto ložu krustugunis.

Heilija nočukstēja: - Un heroīns?

-   Ta vairs nav. Es to nosūtīju uz Ņujorku. Tavejie ari gus no ta savu labumu.

Kristofs vēlreiz piepildīja glazēs, abi staveja viens otram pretī. - Šodien mums vajadzēja dzert britu džinu. Iedomājies tikai! Mani partneri tagad ir šis zemes kādreizējie valdnieki! Ta nu tas ir. ļus, kolonizatori, esat ka vēzis, bet nevienu, kas ir pietiekami gudrs, nekad nenogalina.

Viņš pacēla glāzi tostam: - Par veiksmi! Beigās viss ir nokārtojies.

Kristofs pieskandinaja savu glāzi pie Heilijas glazēs.

Viņa nodrebēja.

Sieviete iešļaca viskiju afrikanim seja. Kristofs bauroja, grābstījās gar acīm un, neko neredzot, centas satvert I Ieiliju. Viņa sajuta, ka paņēmusi roka virtuves nazi, un iedūra to viņam cirksni. No vīrieša kajstarpes izšļācas asinis un trapija Heilijai. Viņš nogāzās uz grīdas. Uzsēdusies viņam jāteniski virsu, Heilija dura seja, ķermenī, cirksni, kamēr nazis saliecās un viņa pati bija pavisam slapja, no galvas līdz kajam sarkanas asinis.

Dženna atrada viņus abus pec divām stundām, kad rietošās saules stari bija piepildījuši istabu.

Kristofs gulēja miris uz savas viesistabas grīdas. No viņa bija palicis pāris sarkans gaļas gabals, bet griestu ventilators nenori- mis griezās un griezās.

Ar asinīm nošķiesta Heilija bija atspiedusies pie talakas sienas. Sievietes acis bija atvērtas.

Kens atsaucās uz. Džennas telefona zvanu un atbrauca tūlīt pat. Viņi abi staveja asiņainaja istaba, kura atradas divi cilvēku grausti; pa atvērto logu istabā ieplūda tumsa.

Dženna sacīja Kenam: - Viņš ir miris, tatad ieradīsies viņa ģimene un visu paņems sev. Vienīgi sev. - Viņa uzsmaidīja vīrietim, kurš ļoti labi pazina šo smaidu. - Tiklīdz uzzinās, ka viņš ir miris.

-   Aizver logu, - viņš maigi palūdza. - Mēs taču negribam, ka te salido mušas.

-    Ko darīsim ar sievieti? - viņš pajautaja, kad logs bija aizvērts.

-    Viņas partneri zina, ka viņa atrodas šeit. Ja izmetīsim viņu pie amerikaņu naftas kompānijās, draugi viņu atradis. Viņa nedrīkst neko stāstīt, citādi pašai bus beigas. Turklāt - paskaties uz. viņu! Izskatas pec salauztas lelles. Ko tādu viņa varētu pateikt, lai kads viņai noticētu?

Heilija murmina ja: - jabut tā vērtam, jubut tu vērtam.

Pārvedot Heiliju mājas, aģentūra noticēja gandrīz visam, ko šī sieviete stastija.

lāču viņa nespēja noticēt tam, ko viņai stastija Lenglija vai Rei- venas pili. Vienīgais, ko viņa sadzirdēja cauri visiem ārstu protestiem, bija griestu ventilatora dūkoņa, kas lika viņai atkartot vienu vienīgu frāzi - tam jābūt ta vērtam. Tas, ko viņa bija izdarījusi, vai tas, kas bija nodarīts viņai pašai, nevar but tā vērts, ja neviens par to nesaņem sodu. It īpaši viņa pati. Viņa - neveiksminiece, padauza, slepkava. Viņas nodarītais vai viņai pari darītais maksāja visdārgāko cenu. Tapec viņa zinaja, ka atšķirība no Pela Kuti viņa taisnīgi bija nopelnījusi vēsturisko nāves spriedumu, kas tiek piešķirts neveiksmīgiem spiegiem. Heilijai bija AIDS.

līs saku musu izlūkošanas misiju Manhetcna, kad agri no rīta jau bija pietiekami gaišs un satiksme bija pamodusies, lai taja labi varētu noslēpties.

Tad mes ķeramies pie Heilijas izstrādātā ielas plāna.

Starbucks kafejnīca, ko viņa izvēlējās musu operacijai, bija ists nāves slazds. Ta atradas kvartala vidu, tur bija tikai vienas durvis un stikla siena ar skatu uz ielu.

Pie Zeina atradas musu vienīgais ierocis. Viņš iedeva desmit dolārus ziedu pārdēvējām, kura veikaliņš atradās tieši pretī Starbucks, lai atjautu viņam tur pakaveties. Tieši tobnd pie Meireta skolas, kas atradas blakus kafejnīcai, pulcējas pusaudži, tapec Zeins bija izdomājis pasaciņu, ka viņš gribot pavērot savu nepaklausīgo meitu.

Friks klīda pa ielu kvartala otra gala. Viņam tika dota pavele ignorēt svešiniekus. Uztraucamies par to, ka Friks parasti visas pavēles izpilda parak centīgi. Ja viņam kads civilists uzsauktu: "Uzmanies!", jo kads pa logu butu izmetis klavieres, diez vai Eriks viņam paklausītu. Mes uzdevām viņam noverot četras lietas. Pirmkārt, uzmanīt Starbucks. Otrkārt, noverot mūsu nozagto Toyota, vai ta ir drošība. Treškārt, skatīties, vai netuvojas mednieki - tēvoča Sema ieroču neseji, Ņujorkas policija, uzraugi vai kadi nejauši huligāni. Ceturtkārt, uzmanīt musu komandu, it īpaši 1 leiliju.

Mes ar Raselu plānojām ierasties Starbucks ka savstarpēji nepazīstami svešinieki; it ka nejauši satikāmies pie durvīm, es notēloju pašu laipnības iemiesojumu un atveru viņam durvis.

Viņš pamaja un, ejot garām, nočukstēja: - Vai viņai tas bus pa spēkam?

- Vai tev ir kāda labaka ideja?

Starbucks gaisa virmoja kafijas aromats. Tur šis gardais dzēriens tika gatavots intensīvi - automatos šņaca tvaiks un burbuļoja piens.

Rasels iestājās rinda, lai pasutitu, bet es iegāju dibentelpā, lai pārliecinātos, ka neviens vajatajs nav noslepies aiz kafijas pupiņu kartona kastēm. Ari abas tualetes bija tukšas. Ieraudzīju savu attēlu spoguli virs izlietnes; es izskatījos pec spoka.

Kad iznācu no dibentelpas, Rasels gaidīja aiz letes. Redzēju kā viesmīle zaļa priekšauta - viņa izskatijas pec vidusskolas skaistules - ar vienu roku pasniedza viņam kūpošu cafe mocha, bet ar otru paradīja zīmi O.K.

Rasei! Ko tu esi sastrudājis? Gribēju izkliegt šos vārdus, kad viņš apsēdas pie galdiņa blakus logam, no kura varēja verot ielu, durvis un kafejnīcas zaļi.

Pēkšņi apklusa maiga muziķa, kuru atskaņoja no kafejnīca pārdotā CD; to varēja iegādāties turpat pie letes. Saka skanēt pavisam cita muziķa - Brusa Springstina Jungleland. Ps sapratu, ka Rasels bija savaldzinajis jauno viesmīli, kas izskatijas pec vidusskolnieces, lai viņa uzliek kadu no mana kolēģa līdzi paņemtajiem diskiem. Kamēr bruss dziedāja par maģiskajam žurkām, es pasutīju cafeau lait un ieņemu ideālu vietu pie galdiņa, ar muguru pret dibentelpu, no kuras nebija atkapšanas izejas.

Mans pulkstenis radīja 7:37.

Ara uz ielas Heilija saka pildīt savu uzdevumu.

Stavedama uz stūra blakus puķu veikalam, viņa vēroja pusaudžus, kas gmstijas uz Meireta skolas kapnem. Iedegas zaļa gaisma, un I leilija devās pari ielai.

Kadi sešdesmit bērni bija sastājušies uz kapnem un gaidīja zvanu uz pirmo stundu. Heilija noskatīja kadu kalsnu balto zenu, kas bija saspaidījis pumpas uz sejas. Puikas brūnie mati bija izspuruši, bet šada frizūra viņam piestāveja. Viņš nepieversa Hei- lijai pastiprinātu uzmanību, bet ari nenovērsa no viņas savu zilo acu skatienu. Heilija viņu izvēlējās gramatas deļ, ko puisis turēja rokas. Tā bija Deišela 1 lameta "Stikla atslēga".

Heilija apstajas skolas priekša; viņa paskatijas uz Hameta cienītāju… un pamaja viņam ar galvu, lai puisis pienāk tuvāk.

Pēc desmit sekundem viņš jau stāvēja blakus Heilijai uz ietves. Pirms apstulbušie skolasbiedri sarīkoja kaķu koncertu, viņa sacīja: - Izmaksa šīs skolas absolventei tasīti kapučino.

Tad viņa pagriezās un devas uz Starbucks, kur puisis justos drošība. Viņam tika atstata izvēlēs iespeja - palikt stavam uz ielas ka pēdējam muļķim vai sekot pa pedam eksotiskai vecākai sievietei. Kad puisis pienaca blakus, Heilija pajautaja: - Vai tev ir mobilais telefons?

-Ja, bet…

-   Mobilie telefoni ir ari taviem biedriem, kas tagad mus vero un aiz muguras sačukstas. Piezvani tam, kuram tu visvairak uzticies. - I leilijas skaistas acis nepieļava domu, ka viņai varētu arī nepaklausīt. - Dari to tulit.

Kamēr abi gaja garam slēgtu veikalu rindai, kas atradas starp skolas trepem un Starbucks, puisis parakņajās žaketes kabatā un izvilka mobilo telefonu.

Heilija noskaitīja, kas viņam jāsaka. Puisis savam draugam at- kartoja Heilijas teikto vardu pa vardam:

-   Vai atceries to plāksni pie sienas, ejot augšup pa galvenajam kapnem? Uz. tas rakstīti literatūras balvas ieguveji. Aizskrien un apskaties, kas ieguva balvu 1993. gada.

Abi jau bija nonākuši pie Sturbucks, kamēr puisis pa telefonu nodeva instrukciju. Heilija apstajas pie kafejnīcas ieejas un gaidīja. Jauneklis atvēra durvis.

Viņa pateicas ar žilbinošu smaidu un iegāja iekša.

Divi vīrieši biznesa uzvalkos nopētīja eleganto afroamerika- nieti, kas celi pagaja viņiem garam. Tā ka vīrieši nebija bīstami, Rasels nepieceļas no krēsla. Uzmanība tika pievērsta viņas pavadonim - baltajam, pumpainajam pusaudzim. Puisis izjuta primitīvu lepnumu par to, ka šie pieaugušie lauvu tēviņi var vienīgi apveltīt viņu ar nikniem skatieniem.

Ta nu viņi bija ienākuši kafejnīca, puisis staveja blakus Heilijai un pa mobilo sarunajās ar draugu. Viņa vēroja, ka puisis saņem informāciju. Partraukusi zena telefona sarunu, viņa sacīja: - Klēra Markus.

Jauneklis pamaja, kad I Ieilija bija nosaukusi savas labakas draudzenes vārdu, ar kuru kopa bija mācījusies vidusskola.

-    Pasaki viņam, ka drīz vēlreiz pazvanīsi. - Pasutijusi divus kapučino, Heilija pagriezās pret puisi: - Ka tevi sauc?

-    Neit… Neitans.

-    Nu, Neit Neitan! Tev taču ir pusdienu nauda, vai ne? Samaksā kasierei.

Viņa pameta jaunekli, kas izmisīgi rakņajas kabatas, pie letes. Puisis jau bija tada stadija, ka bija gatavs viņai ticēt, paklausīt un doties līdzi. Heilija apsēdas pie galdiņa, kuru es taja bridi netīšam atbrīvoju.

-   Atnes kafijas, Neitan! - viņa sacīja, man aizejot projām. Kad puisis apsēdas pie galdiņa, Heilija viņam teica: - Mums nav daudz laika. Kas ir tavs draugs, ar kuru tu runāji pa telefonu?

-   A, tas ir Brendons.

-Ak, viņu sauc Brendons? Vai varam viņam uzticeties?

Neitans pamāja.

-    Klausies uzmanīgi, Neitan. Pastāstīšu, kas tev bus jadara. Ja būsi pietiekami gudrs un nesalaidīsi visu deli, tad vismaz saņemsi atpakaļ pusdienu naudu. Vai kafija ir garšīga?

-   Jus neesat devusi man iespēju…

-    Ps esmu tava iespeja, Neitan. Ši ir tava liela izdevība. Un tu uztraucies par kafiju?

-Ne, es…

-    Nomierinies. Padoma par spēli. Vai esi nomierinājies? Vai vari but nosvērts?

-Ja!

I leilija pajautaja: - Vai tad tu man neko nejautasi?

-Ka… Ka?

-   Sauc mani varda. Neesam svešinieki, bet gan draugi, kas at- nakuši kopa iedzert kafiju.

Viņš pamirkšķinaja acis.

-    Klēra, - viņa sacīja. Pajauta: "Klēru, ko tu gribi?"

Nenolaizdama no puiša acis, Pleilija gaidīja, līdz viņš beidzot

nočukstēja gaidīto jautajumu.

-   l abi, Neitan. Varbūt tu būsi īstais cilvēks! Paskatīsimies, vai tu spēsi sagadat to, kas man vajadzīgs.

-    Es darīšu…

-   Tagad vel neko nesoli. Tukši solījumi nekam neder. Neesi tads tukšpauris.

-   Nekada gadījuma!

-   Neitan, mums vajag kopa pakaifot.

Viņš pamirkšķināja.

-   Narkotikas.

-    Ka? Jus atgriezāties skola, lai sameklētu…

-   Tevi, Neitan. Es atnacu, lai sameklētu tevi.

-    Bet jus mani nemaz nepazīstat! Un… Nu… Ja, esmu kaifojis un zinu tādus puišus, kuriem ir zālīte, zinu ari tādus kam ir Ec*tasy un LSD vai pat…

Heilija nedaudz paliecas prom, tādejādi likdama jauneklim pavirzīties tuvāk. - Biju domājusi, ka tu zini, ka tie visi ir mesli. Visi tie sudi iedarbojas uz tavu psihi, kas tev nav vel pietiekami attīstījusies. Tas ir tikpat stulbi ka pipet cigaretes, kad vienīgais kaifs, ko tu vari noķert, ir vēzis.

-    Bet narkotikas? Ja jus negribat…

-   Man ir vajadzīgs tas, kas tev kabata.

Neitans samirkšķinaja acis.

-Ja tas nav tava kabata, tad noteikti ir Brendona kabata. Turklāt jus abi pazīstat simtiem tadu bērnu, kuriem tas noteikti ir līdzi. Kad es mācījos tava skola, toreiz visi bija sakaifojušies ar zo- loftu, valiumu, ritalinu, risperdalu, zanaksu, prozaku, litiju. Uz ielas to sauca par ben-zo. Ari jus taču katru dienu uz skolu nesat sev līdzi veselu arsenalu kaifam.

-   Bet tas taču ir zāles!

-   Kaifs paliek kaifs. Labas ziņas ir tadas, ka nav jāpārkāpj likums. Jus abi ar brendonu dabūsiet divus dolārus par katru tableti, un līdz zvanam atlikusi tikai pusstunda.

-   Kapec…

-Jo man nav laika to izdarīt citādi. Un tu to vari izdarīt. Vai ari gribi uz visiem laikiem palikt par gramatu tārpu, pienapuiku un ākstu? Vai tad neesi foršais džcks, kas alkst izbaudīt īstu adrenalīnu, nevis garlaikoties ar stulbam bērnu videospelitem? Esi īsts vīrietis un izbaudi dzīvi jau tūlīt! Nedod tukšus solījumus - varbūt citreiz.

Neitans skatījās viņai garam un apsvēra nupat dzirdēto.

Heilija pasniedzas pec puiša rokas un pieskaras viņa pirkstiem. - Neitan, vai esi izlēmis, kas tu būsi? Puika, kas niekojas ar kafiju, vai īsts vīrietis?

-Kā?

- Zini, Neitan, visi grib but foršie veči. Ta nu reiz. tas šaja pasaulē iekārtots. Ja nebūs zaļu, nebūs naudas. Liec viņiem tevi apskaust. Piesoli viņiem divus dolārus par tableti, un dolārs bus tavējais. Mums ir atlikušas tikai divdesmit piecas minutes, tapec labāk tas izmanto lietderīgi. Rīkojies atri un atnes man to, ko tev ludzu.

Neitans ilgi viņā nolūkojas, un Heilijai jau šķita, ka viņai nebūs izdevies puisi pārliecināt.

Tad viņš nospieda mobilā telefona zvana atkartošanas pogu un steidzas uz durvīm. Neitans nemaz nepamanīja, ka es viņam sekoju. Ejot lauka no kafejnīcas, es paskatījos uz Raselu, kurš joprojām sedeja turpat un klausijas savu CD ar Nirvana koncerta ierakstu Come As You Are. Viņš klanīja galvu līdzi mežonīgiem ģitārās akordiem, bet uztrenēta spiega acs ne uz mirkli nezaudeja modrību.

Izgājis uz ielas, es devos uz Meireta skolas pusi un noslēpos aiz kada tukla vīra muguras, kurš bija izvedis pastaiga savu pudeli. Neitans nemaz neatskatijas. Viņi abi ar Brendonu apstaiga- ja skolasbiedrus, kas joprojām pulcējās uz skolas trepem. bērni kaut ko sameta tīra papīra glāzīte, ko Neitans bija paņēmis līdzi no kafejnīcas. Mans pulkstenis radīja 8:17. I Ieilija mums bija pastāstījusi, ka zvans uz pirmo stundu atskan 8:30. Bērni jau saka iet iekša skola, kad Neitans paskrēja man garam.

Es atkal iegāju Starbucks tieši taja bridi, kad Neitans apsēdas pie galdiņa pretī I Ieilijai un pasniedza viņai grabošu papīra glāzīti. Gāju viņiem garam, kad jauneklis sacīja:

-Septiņdesmit deviņas. Dabuju septiņdesmit deviņas tabletes. Antidepresantus, miegazales, stimulētājus… Es tos nepazīstu. Miranda iemeta veselu iepakojumu ar arsta izrakstītajiem medikamentiem un teica, ka varēšot palietot mates zāles. Dženija tapai nekad nedzer zāles. Aleksam bija divas dažadas tabletes un vel antibiotikas, kuras liku viņam paturēt. Gribēju zināt, vai rit… Es to izdarīju!

-   Tu to paveici lieliski! - Heilija uzslavēja. Viņa noskaitīja naudu no musu dolāru žūksmša. - Bet tev ir atlikušas tikai dažas minutes, lai paspētu aizskriet uz klasi. Esmu tava paradniece…

-    Es negribu jusu naudu!

-    Ta nav mana, un ari tava visa ta nav. Tev jasamaksa tiem, kas deva uz parada. Darījums paliek darījums.

Viņa piespieda Neitanu paņemt naudu un pieceļas. - Paldies. Tu man tiešam palīdzēji.

-    Ne, nepalīdzēju vis.

Šie vardi lika I leilijai apstaties.

Nu, nāc taču! Es centos ar telepatiski noraidīt viņai savas domas. Mums jātiek prom no šā naves slazda!

-    Ar to es jums nepalīdzēju, - Neitans sacīja. - Bet es gribu palīdzēt. Esmu gatavs darīt visu… ne tikai tādus sīkumus.

I leilijas skatiens sastinga grīda. Viņas lupas memi kustējās.

Glab viņu! Es atrados piecu soļu attaluma. Tad jau divu…

Melna sieviete piespieda sevi atraut skatienu no grīdas un apbūra Neitanu ar savam skaistajam acīm.

-   Tikai pasakiet man, kas jums vajadzīgs, - jauneklis čukstēja, nepamanīdams, ka es pēkšņi partraucu savu glabšanas misiju un notēloju milzīgu interesi par kafijas krūzītēm, kas bija izliktas pārdošanai pie sienas.

-    Es tagad gribu, lai tu atgrieztos skola, - viņa sacīja, - tikai nevajag vienkārši atsēdēt stundas līdz zvanam. Svarīga ir tava attieksme. Dari to godam, esi laimīgs un saglaba pašcieņu.

-   Vai es vel kādreiz jus redzešu?

Heilija pasmaidīja. - Tu mani redzesi vienmēr.

Tad viņa izvadīja puisi ara un atvadījas.

Ejot uz zagto mašīnu, Heilija un Ēriks satikas labu gabalu mums priekša, Zeins piesedza aizmuguri, Rasels pasmīnēja un sacīja: - Visiem patīk kaifot.

Musu Ņujorkas viesnīca bija padrūma deviņstavu eka 23. iela, kas bija iespiedusies viena kvartala ar miljoniem dolāru vērtam greznām majam; talu no tas vietas, kur pametām zagto Toyota automašīnu. Ieejot viesnīcas vestibila, mus apņēma putekļu un tabakas dūmu mākonis. Šķita, ka neesam vienīgas izmisušas dvēseles, kas ieradušās šeit savest sevi kārtība.

Kāpjot augšup pa kapnem, Zeins nočukstēja: - Te bus riskanti kapt leja visiem kopa.

-Tev taisnība, - es piekritu. - Bet neesam tik labā forma, lai staigatu vieni paši.

Vienu istabu mes pārvērtām par operācijas centru. Rita saule gribēja ielauzties cauri žalūzijām, kuras mes aizvilkām priekša netīrajam logam.

Mes sadalijam zāles, pārlūkojām savas mantas un izveidojam matricas.

Vispirms notika zāļu sadalīšana - tas bija jadara vispirms.

Šo procesu veicam pec atmiņas. Zeins un Heilija sašķiroja septiņdesmit deviņas tabletes četras kaudzītes -antidepresantos, stimulētajos, miegazales un nezinamajās.

-   Vai zināt, kas ir tas trīs mazas, baltas tabletītes? - pajautaja Rasels. - Esmu pārliecināts, ka tas ir kaut kas līdzīgs ritalīnam - tas ir vel nepatentets līdzeklis ar nomierinošu iedarbību uz bērna smadzenēm.

Zeins piebilda: - Tīņi ir amerikāņu kulturas progresīvākā daļa.

Es izlaboju: - Riskantaka un ar maksimalakajam prasibam.

-   Te nav neka no ta, kas vajadzīgs manam 11IV kokteilim, - Heilija secinaja.

Mes nespejam viņu mierināt un maldināt. Tas neko nelīdzetu, turklāt nebija nozīmes ari tam, cik ļoti mums Heilija patika. Meli, kuros mes dzīvojam, ir tikai musu pašu vai psihiatra darīšana, un viņš tika piesiets pie drāšu žoga.

Mēs sadalījām katram zāles, aptuveni vadoties pēc ta, kadas tika dzertas iepriekš.

-   Kā tas ietekmes musu apreķinato laiku? - Heilija painterese-

jas.

Zeins paraustīja plecus. - Viss šis majas zaļu kokteilis var nedaudz pieklusināt akūtās problēmas, var pagarinat to laiku, kuru esam sev atvēlējuši, bet nemaz vel īsti neapzināmies. Paklau! Varbūt zāles var nedaudz nomaskēt musu psihisko sabrukumu vai ari izsaukt tadu vājprātā lēkmi, kādu vēl neesam piedzīvojuši?

-    Iespējams, mums vel atlikušas tikai trīs dienas, kuras varēsim saprātīgi funkcionēt, - sacīju. - Mums jānoved ši lieta iespējami tālāk.

Rasels norija savu zaļu porciju un uzdzēra ūdeni no pudeles. Nezināmās tabletes viņš bija atlicis mala. Tad paņēma vienu nepazīstamu baltu tabletiti un iemeta to mute. - Ķeramies pie lietas!

Musu mantu inventarizācijā aizņēma piecas minūtes.

-    Mums ir atlikuši 434 dolāri, - Heilija bija pārskaitījusi naudu. - Tas ir daudz, bet ne Manhetenas dzīvei.

-   Un tev ir vēl ierocis, - es sacīju Zeinam.

-    bet aptvere nav vairs pilna, - viņš atbildēja. - Trūkst dažu ložu.

-   Ej nu? - es atjokoju.

Matricu izveidošana ir jebkuras spiegošanas misijas pats pamats.

Matricas ir datu apkopojums, uz kā pamata tiek balstīta katra spiegošanas operācijā vai izmeklešana. Modernaja spiegu pasaule analītiķi izmanto datorus, lai radītu zināmo faktu vizuālās kartes un veidotu sapratīgus pieņēmumus. Eai atklalu sakarības, iespejamas cēloņa un seku likumsakarības, izsekojamos objektus, kuri var but sarežģitaki, neka sakuma licies, kartes tiek paradītas datoru monitoros vai demonstrētas uz lielā ekrana.

Taču mes neatradamies moderna CIP mītnes spiegu laboratorija, bet gan Ņujorkas centra viesnīcā. Musu vienīgais datortehnikas aprīkojums bija daktera F. klepjdators, un taja nebija instalētas tadas programmas, kas ļautu mums izveidot matricas. Mums to vajadzēja darīt pec vecā stila parauga.

Rasels mums izsniedza rakstamos un krasainu papīru, ko bija iegādājies sīkpreču veikala. Loksnes mes sagriezām kartītes, uz kuram biis jauzraksta cilvēka vārds, vieta vai kada lieta.

Uz violetajam matricas kartītēm Rasels uzrakstīja: bosnija, Ser- bija, pulkvedis Hercgls, savu rokenrola grupas nosaukumu un visus tas dalībniekus, pat savas operācijās vadītāja vardu.

Zeins izmantoja sarkanu papīru. Uz vienas kartītes viņš uzrakstīja feldfēbeļa Džodrija vardu. Un uztaisīja ari kartītes Vjetnamai, Laosai, desantnieku vienībai un īpašajam operācijām, lao- siešu algotņiem un vjetkongiešiem.

Heilija izvēlējās dzelteno krāsu. Viņa uzrakstīja: Klēra, Kris- tofs, Kens, Dženna, krievi, Nigerija, Parīze, Prāga. Vienu kartīti viņa uztaisīja heroīnam, otru - naftai, trešo - plutonijam. Mēs domājām, ka daudzi no tiem vārdiem, kurus mes zinājām, bija segvārdi, lietoti vienīgi darba vajadzibam. Taču, ja samelo diviem cilvekiem, tad gala rezultātā meli kļūst par patiesību.

Ēriks lietoja zaļo papīru. Viņš uzrakstīja: Irāka, Sadams Hu- seins, majors Amans, slepenas kontaktpersonas, masu iznicināšanas ieroči. No visiem klātesošajiem viņam iznaca visplānākā matricu kartīšu kaudzīte.

- Nu, Viktor! Ko tu gaidi? - Zeins mudinaja. - Tev jauzraksta viņas vārds!

Mana krasa bija sudrabota. Rasels pasniedza rakstamo. Visi mani vēroja un gaidīja.

Pildspalva manas rokas drebeja, kad uz sudrabotās kartītes veidoju burtus: Derja.

-Tu to paveici, Viktor, - Heilija mani uzslavēja.

Ēriks piebilda: - Dakteris Fridmans ar tevi lepotos.

Manas sudrabotas matricas kartītes atri pildījās ar citiem vārdiem: Malaizija, AI Qaeda, 11. septembris, pretterorisma centrs. Divas kartītes atvēlēju pašnavibas mēģināju miem.

Mes visi kopa sarakstijam daktera Frīdmana roza kartītes - CIP, viņa universitātes, Nacionalo drošības padomi, balto namu. Ēriks darbojas ar daktera F. datoru un sauca mums vārdus un adreses.

-   Mums par viņu jauzzina vairak, - Heilija secinaja.

-   Tieši tāpēc esam ieradušies lielaja pilsēta, lai veiktu izpetes misiju, - Rasels sacīja. - Tieši tāpēc esam šeit.

-   Pirmais uzdevums pabeigts, - Zeins konstatēja. - Sekos… otrais.

Masiņai - slepkavai tika bruņas kartītes. Merilendā izsniegtajā autovaditaja apliecība bija rakstīts Nanas Porteres vārds. Viņas elektroniskajā piezīmju gramatiņa visi vardi lielākoties bija apzīmēti ar iniciāļiem un telefona numuriem; nebija ne zonas koda, ne adreses. Viņas maka mēs atradam Vašingtonas Valtera Rīda armijas hospitaļa identifikācijas apliecību ar fotogrāfiju; uz turieni viņa bija nosūtīta komandējuma.

Musu neredzētais mērķis - slepkavību organizetajs Kails Ruso - tika pie baltas kartītes.

-   Ķīnā baltā krasa apzīmē sēras, - es teicu.

-    Pie mums - šķīstību, - Heilija papildināja. - Mēģināsim viņu atšifrēt.

-     Kails Ruso ir visas musu misijas atslēga, - Zeins sacīja. - Kad tiksim viņam klat, tad ari visu uzzināsim.

-    Pagaidiet! - es iesaucos. - Mes aizmirsam vēl kadu. Kadu, kuram esam pateicību parada.

Visi skatijas uz mani.

-    Malkolmu, - es atklaju aizmirsta cilvēka vardu. - Viņš vismaz ir nopelnījis savu kartīti par to, ka palīdzēja mums aizbēgt.

Mes piešķiram Malkolmam peleko kartīti un uzrakstījām uz tās viņa segvārdu: Kondors.

Zeins un Priks uz viesnīcas kailas ziloņkaula krasas sienas ar limlenti pielīmēja vairak neka divsimts kartīšu, kas bija saliktas pa grupām. Caurvējš viesnīcas istaba purinaja žalūziju un lika saules stariem viļņoties un musu raiba šaha galdiņa.

-   Ak! - noelsās Heilija.

Rasels pašūpoja galvu. - Kad kartītes ir pieliktas pie sienas, tad viss kļūst redzams ka uz delnas. Pllīgi laba doma!

-   Tur, pie sienas, esam mes un musu dzīve, - Zeins sacīja.

-   Nē, - es iebildu, - ar to mēs sakam. Tagad esam tikuši daudz, talak uz priekšu.

-    Kas ir tas kopīgais, ko mes redzam šajās kartītes? - Zeins pajautaja.

-   Mes visi bijām pili, - Rasels atbildēja. - Esam saistīti ar CIP, kaut gan I leiliju, Ēriku un mani operācijas norīkoja parvalde, Zei- nu tajās komandēja armija, bet Viktoru - gan parvalde, gan terorisma apkarošanas centrs.

-   Dakteris F. stradaja aģentūras laba, - es piebildu, - turklāt viņu tikko ka paaugstina ja un iecela Nacionālās drošības padome. Vai atceraties stāstu par to, ka viņš apmaldījies baltaja nama?

-Galvenie kopsaucēji ir dakteris F, māsiņa - slepkava un Kails Ruso.

-   I .abak sauc viņu istaja varda - Portere, Nana Portere. Citādi mes to aizmirsīsim.

-   Ārpus Menas, - es turpināju, - visi ceļi krustojas Vašingtona.

-   Tātad esam devušies pareizaja virziena, - Rasels atzina.

-   Ģeogrāfijas parzinašana nenozīme, ka tu zini, kur atrodies, - piebildu.

Rasela atbildēja: - Patlaban mes atrodamies sudigā Ņujorkas viesnīca un mums pa pedam dzenas vajataji.

-    bet kapec? - 1 Ieilija gribēja zināt.

-   Tāpēc, ka esam vājprātīgie, kas izbēguši no trakonama, - es viņai paskaidroju.

-   labajiem puišiem ir pamats dzīties mums pakaļ, jo esam bēgļi, - viņa teica. - bet kāpēc mus vajā ari sliktie puiši? Šis kāpēc ir saistīts ari ar to, kāpēc nogalinaja dakteri F.

-   Slepkavība neattiecas tikai uz to, kas to izdarīja un ka, - piekrita Zeins. Pamajis uz krasainajam kartītēm pie sienas, viņš tur- pinaja: - Tur nav atbildes uz jautajumu - kāpēc?

-   Tur esam tikai mes, - Rasels atzina.

-    Sapratīgi spriežot, - Zeins sacīja, - tas ir…

Es viņu partraucu: - Sapratīgi spriežot? Vai doma, ka mes spējam sapratīgi spriest?

Zeins turpinaja: - Lai ka ari butu, bet daktera F. slepkavība bija pasutijums vai nu no iekšpuses, vai ārpuses. Tā ka masiņa - slepkava bija marionete, tad varam secināt, ka tas ir komandas darbs, nevis solo gājiens.

Kasels secinaja: - Tas tatad ir vai nu veikli organizēts CII' gājiens, vai ari kada ārpusē izplānotā sazverestiba, kas vērsta pret CIP

-    Vai varētu but vel kads cits variants? - es pajautaju.

Zeins atbildēja: - Vari saukt mani par vājprātīgu…

-   Tu jau tads ari esi! - Ēriks nomurminaja.

-    …taču nespeju iedomāties nevienu citu variantu, - Zeins pabeidza savu domu.

-    Piekritu, - es sacīju. - Taču man šķiet, ka tur slēpjas vel kaut kas.

-    Man sap galva, - I leilija atziņas.

-    Man ari, - Ēriks piebalsoja.

-   Tieši tā, - ari Rasels piekrita. - Vai kads vispār jutas labak, kopš iedzērām tas tabletes?

-    Nē, - es piebalsoju parejiem. - Taču sliktāk ari nekļūst.

Mes skatījāmies uz sienu un neatradam vairs nevienu jautaju-

mu, ne ari atbildi, kas mums palīdzētu. Zeins un Ēriks noņēma no sienas visas kartītes, ja nu gadījuma kads ienāk musu istaba, kamēr būsim izgājuši. Mēs palikām viesnīca un gaidijam pēcpusdienu, kad uz ielām paradisies vairak cilvēku.

Paskatījies sava pulksteni, kas tagad radīja 4:37, es sacīju: - Ejam!

Mes stāvējām netīra, peleciga tuneļa vidu, kur spīdēja blava gaisma. Abos tuneļa galos vidēja tumsa. Zem kajam uz perona šņirkstēja grants. Sasmakušais gaiss virs sliedem atgādinaja metāla un cementa smārdu. Pazemes dzelzceļa straume plūda tūkstošiem svešinieku, un mes šaja kopēja masa bijām tikai daži nenozīmīgi olīši. Bijām nemānāmi, melni un maziņi. Pagaidam atradamies drošība, kamēr neviens neaptvers, ka esam izbēguši vājprātīgie, kas nomaskejušies normālo cilvēku pasaule. Sakuma bija dzirdama tikai klaboņa un dārdi, tad no melna tuneļa iznira komēta un pašāvās mums garam. Nočīkstēja metāla bremzes, pazemes vilciens apstajas. Atveras vagonu durvis, un pievakares cilvēku drūzma ieveļas iekša.

Heilijai un Ērikam izdevās apsēsties, bet Raselam, Zeinam un man nācās stumdities piebaztajā vagona un palikt stavam kajas.

Visapkart mums bija saspiedušies ņujorkieši: celtnieki, datoru speciālisti, pardevejas ar pabalejušu smiņķi uz sejas un paspu- rušiem matiem, divas mūķenes, biznesmeņi uzvalkos un ar atraisītam kaklasaitēm, kada Bruklinas skaistule izdrāz mani augstpapēžu kurpes un ar ej dirst skatienu. Kads uzkapa man uz kajas. "I.o siento," sacīja apaļīga puertorikāniete. Bāls panks, uzmaucis galva kapuci, iemēģināja savu gangstera skatienu, kamēr viņa ste- reo austiņas dardeja reps. Vagona otra gala paradijas transporta policists, viņa skatiens vienaldzīgi parslideja pūlim. Policists nesniedzas pēc rācijās, kas bija piestiprinātā viņam pie pleca.

Pazemes vilciena durvis aizvērās, tas saka braukt.

Rasela man pačukstēja: - Uzmani Zeinu!

Karavīrs, kurš reiz bija karajies virs asinspirts džungļos, tagad stāvēja Ņujorkas metro, stingri sagrabis stāvvietas siksnu. īsi

apgrieztie baltie mati bija sviedros samirkuši un pielipuši pie mitrās pieres. Nelegāli iegādātās zāles bija izradījušas vai nu nekam nederīgas, vai ari parak stipras. Jebkurā gadījuma…

-Turies, draugs! - es čukstēju. - Nepievers sev uzmanību.

-Karsts! Viktor… karsts! Sasodīta pekle!

-    Nē, šis ir tikai brauciens uz pilsētas nomali.

Vilciena bremzēšana pietura sagaza pasažierus uz priekšu un tad atpakaļ. I!Xirvis atveras. Vilciena iespiedās vel milzumdaudz ļaužu. Neviens neizkāpa. Durvis aizveras. Mes sasveramies uz priekšu. Airi braucoša vilciena vagons bija sakarsis no cilvēku ķermeņu siltuma.

Pēdējoreiz karstuma lekme Zeinam bija uznākusi, kad bija sabojājies pils boilers un to nevareja atslēgt. Savās halucinācijās Zeins atkal atgriežas džungļos un izdemoleja dienas aprūpes telpu, pirms apsargs bija paspējis iedurt viņam šļirci.

-    Viss bus kartība, - es centos viņam iestāstīt. Zeina acis spīdēja kā divi liesmojoši ugunskuri. Meloju: - Mes jau esam tikpat ka atbraukuši.

-Atbraukuši… šeit… mes esam šeit. Nespēju vairs izturēt! Nevarēšu…

-   Paklau, Zein! - es turpināju čukstēt. - Vai tev ir ierocis?

Viņa acis atspoguļojas vilciena vagons, mute pavēras: - Tieši tā.

-    Tad labi, - turpināju melot. - Tas ir labi. Noglabā to ta, lai neviens neierauga.

Vilciens ieribinaja nakamaja stacija, bremzes nočīkstēja. Saja pietura izkapa vairak cilvēku neka iekapa. I'uļa spiediens nedaudz atslaba. Pa atvērtajam durvīm vagona uz īsu bridi ieplūda svaigs gaiss. Durvis aizvēras un, traucoties tālāk pa tuneļa bezgaisa telpu, vagonu atkal parņema smacīgs karstums.

-    Viktor! - Zeins čukstēja un izskatijas pavisam nelāgi.

-    Viss būs labi.

-    Es to neizturēšu. Nevaru vairs paciest. Kaut kas jadara.

Mūsu vagona brauca labdabīgi svešinieki - nevainīgi upuri.

Un ari policists.

Vilciens dardeja un rībēja. Traucoties uz priekšu tumsa, vagons šūpojās no vieniem sāniem uz otriem. Un smacējošais karstums… Tas kļuva arvien nepanesamaks.

Tveicīgaja gaisa atskaņoja kada cilvēka griezīga balss:

- Ttttr-ram pam-pam. Ttttr-ram pam-pam…

Tā bija Kasela balss, rokenrola Rasela. Turedamies pie vagona griestu piesvidušas siksnas, viņš bija noliecies pie Zeina, kurš jau bija iegājis savā pasaule. Rasels dungoja un klikšķinaja meli, it ka spēlēdams mazas bungas: - Ttttr-ram pam-pam-pam-pam-pam- pum.

Misters panks, kurš staveja kādas divdesmit pēdas talak, piebakstīja savam čomam: - Jo! Kas te, sasodīts, notiek?

Puertorikāniete neko neievēroja. Visi vienaldzīgie un neko neredzošie pasažieri pēkšņi pievērsa uzmanību Zeinam, kurš kara- jas vagona siksna ka džungļu svelošaja koku lapotne, un Rase- lam, kura veca, labi zinama dziesma par desantniekiem, kuri krīt no debesim, skanēja pa visu vagonu.

Kadas desmit pēdas talak no manis sedeja sirms virs adas jaka, viņa seja atspoguļojas armijas biedra draudzigums. Sirmais kungs piebiedrojas Rasela arijai, imitēdams taures partiju: - Ta-da-da-da.

Dardošaja vagona sāka līgoties cilvēku ķermeņi, un visi vienojas viena dziesma. Ta skanēja abos vagona galos, Raselam piebalsoja svešinieku koris, absolūti nepazīstami cilvēki no divdesmit līdz sešdesmit gadu vecumam: - Ta-da-da-da.

Ar memu kliedzienu Zeins atgriežas šaja pasaule. Viņš vairs nekarajās džungļu lapotnē, bet smacejošaja karstuma turējās pie vagona stieņa. Viņš nedrīkstēja ieslīgt vājprātā lekme, jo ta varēja paraut mus visus sev līdzi. Zeins nebija tads nodevējs. Viņš turējās pie stieņa piesmakušaja, dardošaja vilciena tapat, ka visu mūžu bija cietis sāpes. Zeins turējās un trīcēja, kamēr koris skandēja "Balādi par zaļajām beretēm". Tā viņam izraisīja sentimentu un jaunības atmiņas. Dziesmai skanot, vilciens traucās talak pa tumšo tuneli. Zeins turējās. Viņš turējās, līdz vilciens iznbinā- ja lauka no tumša tuneļa un apstajas nakamaja pietura. Tuneļa eņģeļi dziedaja par sudraba spārniem Amerikas labakai nākotnei, līdz beidzot Zeins ļava savam sapem vaļu. Viņš elsoja un rau- daja ta, ka nekad, nekad agrak nebija raudajis.

Tieši ta.

Izejot ara no pazemes, ieraudzījām sārtas debesis. Uz ielām valdīja sastrēgums, ko bija izveidojusi Ņujorkas dzelteno taksometru jura. Pa novakares apņemtajām ietvēm virzījās gājēju plūsma. Ciktāl varējam parredzet, tuvuma nebija manams neviens musu mednieks.

Ciktāl varējam parredzet.

Un, ciktāl varējām secināt no pirmās izlūkošanas misijas fāzes, neviena novērošanas komanda patlaban neuzraudzīja Vestsaidas ārpilsētas daudzdzīvokļu maju. Šeit mes bijām ieradušies no Me- nas, lai īstenotu misijas nākamo - otro - fazi. Ši bija divdesmit stāvu daudzdzīvokļu eka, kuras logi spoži laistijas vakara krēsla. Mes braucam augša ar šveicara izsaukto liftu - viņš bija noticējis I Ieilijas pardrošajai pasaciņai, ka esam ielūgti uz vakariņam.

Tiklīdz secinājām, ka eka netiek novērota, bijām cerejuši, ka dzīvoklis bus tukšs un mums atliks vienīgi taja ielauzties. Taču, izkāpuši no lifta, ieraudzījām, ka vajadzīga dzīvokļa durvis bija atvērtas un pie tam slavēja vecs virs melna uzvalkā, kurš atgādināja Albertu Einšteinu, tikai bez usam. Viņš mus aicinaja iekša: - Esat ieradušies tieši laika!

Ēriks steidzas paklausīt aicinajumam.

Virs steigšus ierava viņu iekšā.

Rasels metas glābt musu biedru. Zeina laba roka paslīdēja zem meteļa. Heilija piesedza aizmuguri. Es paturēju acis visas pārējās aizvērtās dzīvokļu durvis.

Vecais virs apkampa Ēriku, un Ēriks atbildēja ar to pašu.

- Es tik ļoti priecājos, ka esat atnakuši! - Viņš palaida Ēriku vaļa un aicinaja mus tuvāk. - Esmu Leona tevs, Džulzs Fndmans. Paldies, ka atnācāt.

-   An mes priecājāmies.

Es ieskatījos dzīvokli, kas bija piederejis mūsu mirušajam psihiatram. Gar priekšnama sienam bija redzami grāmatplaukti. Viesistaba drūzmējas cilvēki.

-    Atvainojiet, bet pasakiet, ka jus visus sauc? - apjautajas mūsu psihiatra tēvs.

Ēriks nomurminaja: - Heilija, Rasels, Zeins, Viktors. Mani sauc Ēriks.

Par vēlu samelot, pie sevis nodomāju.

Džūlzs Frīdmans turpinaja: - Un ka jus pazinat manu delu… ja drīkst vaicat?

-   Kopa strādājām, - Rasels pasteidzas ar atbildi, lai allaž paklausīgais un godpratigais Ēriks nepaspetu izstāstīt taisnību. I Iei- lija mēģināja vedināt Ēriku prom no dzīvokļa.

-   A-a, - novilka Džūlzs.

-   Ja, ta tas ir, - Rasels apstiprinaja.

-    Tie divi, kas bija ieradušies pie manis skola, lai… lai pastas- titu par Leonu, vispār nekad nebija viņu satikuši. - Džulzs paska- tijas mani ar miklam, asarainam acīm. - Vai varat iedomāties, kada ir sajuta, ja pilnīgi sveši cilvēki paziņo par dela navi? Cik tas ir briesmīgi!

-    Man ļoti žēl, - izteicu lidzjutibu.

Vecais virs iekļava mani savos apskāvienos ka bērns, kurš nevar nostāvēt uz kajam. Saņēmis sevi rokas, viņš palaida mani vaļa un turpinaja: - Pec tam kad tie viri bija aizgajuši, es nedomāju, ka vel uzradisies kads… kads no viņa darba.

Zeins sacīja: - Viņš mums daudz nozīmēja.

Sērojošais tevs papildinaja: - Viņš daudziem daudz ko nozīmēja un darīja labu. Nāciet iekša!

Vecais virs ieveda Raselu dzīvokli, kura adresi bijām atraduši viņa dēla datora ar nosaukumu Maja. Es sapratu, ka ši nebija ta vieta, kur dakteris F. dzīvoja, bet gan ta, kur viņš jutas drošība. Ši bija ta vieta, kur viņš droši varēja ierasties un vienmer atgriezties.

Mes ar Zeinu palikam priekšnama. Zeins bija ienācis, turēdams mēteli vaļa, lai tiktu pie svaiga gaisa.

-   Vai droši zini, ka tev vairs nekas nekaiš? - es apjautajos.

-    Ja, - Zeins atbildēja. - Vai ari ne. Tagad viss… ir citādi. Es izjutu… vieglumu.

-   Mums tikai jasaglaba miers. Jabut neuzkrītošiem, jamaske- jas un jabut pilnīgi mierīgiem.

Viņš pasmaidīja. - Karstums mani vairs nesatrauc.

-   Vai mums nevajadzētu šo izlūkošanu partraukt? Vai rīkojamies prātīgi un droši?

-   To es nezinu.

Zeins iegaja dzīvoklī, kur Rasels sajūsma iesaucas: - Te nu gan ir īstas dzīres! Cik daudz ēdiena!

Ari es iegāju dzīvokli un aizveru durvis.

Ieraudzīju savus biednis ļaužu pilna viesistaba. Uz vienas sienas bija redzama abstraktas mākslās darba reprodukcija. Pie pretējās sienas virs kamīna dzegas, kur pašlaik kada sirma kundze, ģērbusies tumšzila Annām kostīma, novietoja cilindriskas formas vazi ar sarkanam rozēm, kads bija uzklājis baltu palagu. Uz galda stavēja sviestmaizes, auksti brokoļi un burkāni. Kārdinoši smaržoja liellopu krutiņa un sadalīts tītars.

Musu noslepkavota psihiatra tevs veltīja man pateicīgu smaidu.

Es uzliku roku uz veca vira pleca. - Prīdmana kungs…

-   Lūdzu, sauciet mani par Džūlzu.

-   Džulzs… Vai… vai tie cilvēki pastastija jums, kā Leons nomira?

-   Tas noticis tumsa uz šosejas. Ka jau vienmer, viņš bija parak ilgi strādājis un pārguris. Leons atgriežas no vizītes pie pacientiem taja armijas bāze, kas atrodas pie robežas. Šoseja bija apledojusi, un viņš nespeja novaldīt automašīnu. Viņš avarēja viens pats. Viņi teica… apgalvoja, ka nave bijusi pēkšņa, viņš miris… viņam jau bija jābūt mirušam, pirms mašīna eksplodēja.

Šie skumjie un sirdi plosošie meli lika daktera F. tēvam novērst acis. Viņš nočukstēja: - Ko lai vel saka?

-   Neko, - es meloju. - Izņemot to, ka viņš bija labs cilvēks.

Pie mums pienaca Rasels, viena roka turēdams plastmasas glāzi ar sarkanvīnu, otra - tītara stilbiņu. - Lielisks ēdiens!

-   Paldies, - Džulzs pateicas. - Tas nak no stūra delikatešu veikaliņa, viņi pazīst Leonu jau kopš zena gadiem. Un sviestmaizes sagatavoja pārtikās tehnoloģijas kursa studenti mana skola, kur strādāju par pasniedzēju…

Džulzs pārvērtās par bēdu sagrauztu vecu viru spīdīgā, melnā uzvalkā, stāvēdams tajā pašā istabā, kur bija ieturejis 10 000 laimīgu maltīšu. Viņš ierāvās sevi un saka trīcēt, bet neuzdrošinājās aizvērt acis.

Sirma kundze tumšaja Armani kostīma tagad stāvēja blakus Zeinam. Izņēmusi no somiņas baltu aploksni, viņa to ielika groziņā uz bufetes pie citām tādām pašam aploksnēm.

Rasels pamaja ar tītara stilbiņu uz palagu, kas bija uzklāts virs kamīna dzegas. - Kapec tur ir tas palags?

-    Es aizklaju visus spoguļus, - Džulzs atbildēja.

-   Skaidrs. - Rasels mūs pameta un devās pie vīna galda.

Sirma kundze ieņema Rasela atbrīvoto vietu un apskava Džūl-

zu. - Man tik ļoti žēl. Izsaku lidzjutibu.

-    Paldies. - Džulzs pamaja mana virziena. - jūsu vārds bija Viktors? Četrdesmit gadus mācot skola vēsturi, iegūsti spēju atri iegaumet vārdus. ŠI ir daktere Klarka, viņa bija Leona padomdevēja 1 larvarda… Nenoliedziet to! Un vel es redzeju, ka groziņa tika ielikta aploksne.

-   Darīšu visu, lai jums palīdzētu, - sirma kundze mīļi atbildēja.

-    Pašreiz jūs varētu man palīdzēt, ja uz mirkli mani atvainosiet. - Džūlzs izgaja no istabas.

Dakteres Klarkas spulgas acis pieversās man. - Vai jus bijāt Leona draugs?

-   Ne tik tuvs, kā es būtu to vēlējies. Daktere Klarka, tatad jus pasniedzat I larvarda?

-1 ,udzu, sauciet mani par Jarovu. Pēc divdesmit gadiem sentimentālās atmiņas atveda mani atpakaļ uz šo pilsētu. Es nesen atveru šeit savu praksi, kaut ari joprojām lasu lekcijas un nodarbojos ar zinātni.

-    Praksi? Jus esat…

-    Psihiatre. - Daktere Klarka uzlika roku uz manas delnas un cieši to saspieda.

-    Pastāstiet man, - viņa čukstēja. - Kā viņš to pārdzīvo?

-   Džūlzs? - es aplaizīju lūpas. - Cenšas turēties braši, ka jau mes visi.

-   Ja, protams. Neviens jau nezina, ka šādas reizēs rīkoties.

Ļauj viņai runāti Pats labāk paklusē! - Vai satikaties ar Leonu

Harvarda?

-   Es pazinu viņa ģimeni. Mēs ar Džūlzu mācījāmies viena skola. Manuprat, tas bija pilnīgi aplams lēmums no Džūlza puses - absolvēt Hārvardu, lai strādātu par skolotāju Harlemas vidusskola. Bet tads nu viņš ir. Ja viņš kaut ko ieņemis galva, tad viņa lēmumu nekas vairs nevar mainīt. Man tas ļoti patika, līdz Džūlzs salika Marisu. Tas notika laikā, kad es izgāju klīniska ordinatora praksi Belvju psihiatriska ja slimnīca. Ši prakse man atvēra acis uz daudzam lietam.

-   Ja, tā tas ir.

-   Šķiet, ka tas viss notika vel vakar. - Jarova pieķērās man pie rokas. - Tā slimnīca saveda mani kopa ar Leonu.

Netālu no mums aiz diviem saruna iegrimušiem vīriešiem sta- veja Ēriks. Vīrieši nepamanīja Ēriku pat tad, kad viens no viņiem pagriezās pret kamīna dzegu, pabīdija mala āmuru, kasti ar spraudītēm un drāšu rulli, lai noliktu savu sarkanvīna glāzi blakus vāzei ar sarkanajam rozēm.

Jarova turpinaja: - Atceros to reizi, ka Džulzs mani pirmo reizi uzaicinaja pie sevis majas uz pusdienām, lai iepazīstinātu ar Marisu. Divi seni koledžas draugi… Kad es viņu ieraudzīju, Ma- risa jau bija stāvokli ar Leonu. Pēkšņi es aptveru, cik Džūlzs ir lielisks vīrietis… bija… Gribēju teikt - ir. Man atlika tikai noskatīties. Domāju, es labi pārzināju viltīgos Preida gājienus.

-    Viltīgos?

-Marisa bija pats godīguma iemiesojums, brīnišķīgs cilvēks. Viņu nevareja nemilet. Pēc diviem gadiem viņa no mums šķiras. Nabaga Džulzs palika pilnīgi viens. Toreiz es jau gadu ka biju šķīrusies. Mans virs bija jauks cilvēks, bet… Nu gan pieliks runāt par mani. Nesadzirdēju - ar ko jus nodarbojaties?

-Ko?

-   Ar ko jus nodarbojaties? - Jarova dūdoja. Saspiedusi manu roku, viņa jautaja: - Kas jus esat?

Austrumu ciņu maksla bija mani izskolojusi, ka atbrīvoties no rokas tvēriena. Jāiesit viņai ar brīvo roku. Ar plaukstu jāiesit pa deniņiem, ar pirkstu kauliņiem jatrapa pa elpvadu, ar cietu duri jasadraga apakšdelms. Jāizrauj roka no tveriena, izmantojot vājāko punktu - jāuzspiež uz īkšķa un jaatlauž mazais pirkstiņš.

-   Atvainojiet, - es sacīju, - maniem draugiem nepieciešama palīdzība.

Izlocījos garam svešiniekiem ļaužu pilnajā istaba un devos pie Zeina.

Džūlzs skaļa balsi ierunājās: - Ludzu jusu uzmanību! Uzaicinu visus ieiet dzivojamaja istaba.

-   Mūs jātiek projām no šejienes! - es čukstēju Zeinam, kad pūlis sakustejas.

-    Mes neko neuzzinājām, tikai dabūjam paēst, - viņš sacīja, turēdams roka sviestmaizi.

-   Neruna citu varda un uzmanies, ko saki. Tā vecā kundze ir psihiatre!

-   Un tu esi vājprātīgs. Jums ir daudz kopīga.

-Ja viņa atklas, kas mes esam…

-   Tu par daudz uztraucies. Kas tad ir pats ļaunakais, kas var šeit notikt? Turklāt, - viņš pamaja uz isto rupju cēloni, - ne jau par viņu vai tevi mums vajadzētu uztraukties.

Rasels staveja viesistaba, tukšodams kārtējo Merlot glāzi.

Džūlzs uzsauca no otras istabas: - Ludzu, nāciet visi šeit!

Rasels sekoja aicinajumam. Ps steidzos viņam pakaļ dzivoja- maja istaba.

Tas istabas logos jau bija redzama vakara tumsa. Dīvāni, krēsli un galdi bija sastumti pie sienas, istabas vidu bija pa klajš, uz tā apli salikti salokamie metala krēsli.

Stāvot starp piemiņas galdu un krēslu apli, Rasels klausījās Džulza teiktajos vārdos: - …es neaizveru aizkarus, jo viņš mīlēja šo skatu. Leonam patika vērot pilsētas plašumus un aiz šim necilajam loga rutim apzinaties kosmosa varenību.

Rasels skatijas uz apli saliktajiem krēsliem. -1 lei! Ps zinu, kam šie krēsli domāti!

-    Patiešam?

-   Jā gan! Ps tajos sēžu visu laiku.

Ps sacīju: - Rasei!

Džūlzs sarauca pieri: - Visu laiku?

-    Divas trīs reizes nedēļā, - Rasels turpināja. - Tas atkarīgs no ta, ka man veicas.

-   Ak dievs! - iesaucās Džulzs. - Divas vai trīs reizes… nedēļā! Ak, nabadziņš!

Rasels iegaja krēslu izveidotajā apli, kad Džulzs viņam sacīja:

-    Viss… ar nāvi saistītais, un tu vēl esi tik jauns.

Rasels atbildēja: - Ak, neatgādiniet man to! Aiz sevis esmu atstājis vienīgi līķus.

Vakara tumsa pārvērtā logu rindu caurredzama spoguli, kura atspoguļojas metala saliekamo krēslu aplis. Sirma kundze ar psihiatres licenci somiņa apsēdas viena no kresliem, cieši paskatijas uz. mani un ar roku uzsita pa blakus esošo krēslu.

Hs kaut ka mēģināju sakopot gribasspēku un pacēlu roku. Pagaidiet.

Ps pievilku Raselu tuvāk un sacīju: - Ta veca sieviete ir psihiatre!

Nokratīdams manu vārgo tverienu, viņš atbildēja: - Skaidrs, ka ta ir. - Gravitate novilka mani krēsla blakus dakterei Jarovai Klarkai.

-    Ir daudz vieglāk, kad nav jāsēž vienam pašam, - viņa maiga balsi dūdoja, - vai blakus kadam pilnīgi svešam cilvēkam.

-   Mes visi esam svešinieki. - Aizveries! Neruna ar viņu!

Viņa samirkšķinaja acis. - Cik interesants… domu gājiens.

Divi skolotāji apsēdas blakus Zeinam. Divus krēslus tālāk apsēdas Ēriks. Džulzs pieklājīgi gaidīja apļa centra, blakus Džul- zam stavēja viņa jaunais draugs Rasels.

Kamēr Džulza kolēģi un draugi ieņema vietas, ļarova sacīja:

-    Visa pamata ir cilvēka prāts. Es veicu pētījumus kada klīnika, kur ārste imigrantus. Pec Amerikas medicīnas kriterijiem viņus atzīst par nepieskaitāmiem. Spāņu izcelsmes imigrantiem visizplatītākā vājprātā izpausme ir Atacjue de nervios, viņi krīt gar zemi, kliedz, bļauj un sit sev pa krūtīm. Malaizieši…

-   Nerunāsim par to.

-    Ka, ludzu?

Ps cieši sakniebu lupas un noliedzoši pašupoju galvu. Ne.

Viņa paraustīja plecus. - Tatad malaiziešiem ir raksturīga psiho ze, kuru deve par latah, viņiem rodas tieksme atdarinat citus cilvēkus. Ķiniešu pacienti bieži baidas no vēja. Viņi to sauc par *i-fay.

-   Pa-feng, - no manam lupām izlauzās labojums.

Dktere jarova Klarka izbrīna samirkšķina ja acis. - Vai jus runājāt ķiniešu valoda?

-Ja… Ne… Ne šeit un ne tagad.

-     Ludzu uzmanību! - Džūlzs sasita rokas un parlaida acis apli sedošajiem ļaudīm. Rasels atdarinaja Džulza stāju - plaši izplestas rokas un apsaucošo skatienu.

Es raidīju telepatisku skatienu Raselam - tikai nevajag tēlot nekādu Latah!

Rasels visus uzrunaja: - Laiks sākt, Džūlz!

Ar žestu viņš aicinaja majas saimnieku ieņemt vietu krēsla ar muguru pret logu. Pats Rasels apsēdas pretī ar skatu uz logu, kurā atspoguļojās krēslu aplis.

-   Paldies visiem, ka atnacat, - Džulzs iesaka. - Parasti ta nemēdz darīt…

Rasels ar žestu viņu partrauca. - Viss ir kartība. Mes esam sasēdušies apli. blakus manam draugam Viktoram sēž psihiatre… Kā jums klajas, daktent? Vai esat gatava sakt?

-    Leons… - viņa tevs turpinaja, tad norija siekalas un nespeja vairs parunai.

-   Dakteris F. bija ļoti foršs, - Rasels piepalīdzēja. - Viņam labi padevas grupas terapija.

Zeins zīmīgi skaļi ieklepojas.

Rasels nepamirkšķinaja ne aci.

Musu psihiatra tēvs nopūtās: - Leons ir miris… Tā tas nedrīkstēja notikt.

Rasels nopūtas: - Sasodīts! Mes neviens taču nezinām, kas ar mums notiks.

Izdzirdot Rasela sasodīts, nevainīgie klausitaji jutas ka dabu- juši aukstu dušu.

Viņš turpinaja: - Pie ka es paliku?

-   Pie ka tu paliki? - ierunājos. Fs pieliku roku pie sirds un no slēpu īkšķi. Kustinot pirkstus, paradīju četrus maģiskos vārdus -

sasodīts, vai nevari aizvērties?

Rasels turpinaja: - Esmu šeit, tu esi šeit. Mes visi esam šeit sa- nakuši.

Heilija meģinaja glābt, kas glabjams: - Izņemot nabaga dakteri Fridmanu.

-   Jā, - Rasels piekrita. - Viņš bija labs ārsts, kaut ari neticēja tam, ko viņam stāstīju par tualeti. Dakteris F. nesaprata pašu galveno.

-    Jaunais cilvēk, - ierunājās man blakus sēdoša psihiatre,

-    vai ar jums viss kartība?

-   Vai domājāt, ka vispār kads ir normāls? Kas tad jūs esat par psihiatri?

-   Piedodiet, ja…

Taču Rasels ar rokas mājienu partrauca Jarovu Klarku: - Ne, piedodiet man.

-Ak, Viktor! - Rasels turpinaja. - Piedod man par to, kas notika vannasistaba. Es vienkārši sastingu. Viņa tur staveja kruštu- n un biksītēs… vannasistaba, un es… Es nespeju nogāzt viņu gar zemi.

Daktere Klarka sarauca pieri, bet sacīja: - Tu izdarīji pareizi.

-    Ne! Kadā pasaule jus dzīvojat? Tu izlauz durvis, viņa tur stāv puskaila… Blikš! Tev atliek vienīgi nogāzt viņu pie zemes vai mirt stulba nave.

-    Kas šeit notiek? - pajautaja viena skolotāja.

Es sacīju: - Rasei, vai varam aprunaties virtuve?

-    Tu vari ar mani runāties ari šeit. Viņš norādīja uz logu:

-    Esmu redzams ari tur!

Visu klātesošo acis sekoja Rasela rokai un paskatijas loga. Tur bija redzami musu atspulgi, mirdzošie debesskrāpji un tumša nakts.

-    Tur var redzet to, kas notiek gan ara, gan iekša. Viss kopa atspoguļojas stikla, - Rasels stastija. - It ka laika atskaite un ši vieta vairs neeksistētu. Tur, ara, mes dosimies un esam jau bijuši, tagad esam šeit. Tas, ko mēs redzam, ir…

-   Skaisti, - ierunājās Ēriks, kura brillēs atspoguļojas logs.

-   Tieši ta, vecīt! Tu to saproti un zini. Tas ir skaisti, vai ne?

Protams, ka Ēriks piekrītoši pamaja.

-   Baltas tabletītes un sarkanvīns, - Zeins pačukstēja savas domas par Raselu.

Taču es pakratīju galvu. - Viņš zina, ka tas ir - but sazajotam.

Vecakais no Džulza vidusskolas koleģiem ierunājās: - Tas ir…

-   Jūs neesat šeit noteicējs! - Rasels nodardinaja. - Tagad runāju es!

Neviens neuzdrošinājās pakustēties un pat elpot. Mes sēdējam, iesprostoti dzelzs apli.

-    Kad grupā kads runa, viņu parasti nepartrauc! Ak, ļaudis! Kadā muca jus esat auguši un pa kadu spundi baroti? Hs cenšos… es atvainojos, tapec nepārtrauciet mani. Piedodiet… Piedod ari tu, Vik! Man pašam vajadzēja viņu novākt.

-    Viss kartība, Rasei, - es atbildēju. - Viss beidzas labi.

Daktere Klārka, balstoties uz ilgo psihiatres pieredzi, saņēma

dušu un sacīja: - Labi, ka jūs to neizdarijat… labi, ka viņa… nav novāktā.

-    Ak ne, ta nav! Zeins viņu piebeidza, - Rasels skaidroja. - Viņa ir pagalam, pati sevi nogalinaja. Taču runa nav par to, kurš viņu nogalinaja. Viņa ir tikai vel viens līķis garaja saraksta.

Šie jaunumi izraisīja satraukumu apli sēdošo cilvēku sejas.

Rasels turpinaja: - Pats galvenais ir tas, ka nedrīkst atstat citam darīt to, kas jadara pašam. Piedod man par to. Viss jau beidzas labi. Tomēr, ja tu esi tur, tad esi par to atbildīgs, kļūsti par skmviti kopējā mehānismā. Bija jarikojas, bet es to nedarīju, un tapec es atvainojos.

-    Rasei, ir jau labi, - es centos nomierināt savu draugu. - Un tu esi…

-    Vannasistaba un tualete. - Rasels skatijas loga atspulga un pētīja, ko tur var vai nevar ieraudzīt. - Šoreiz tā atkal bija vannasistaba. Ta vannasistaba, un es viņu neaptureju. Es nevareju… - Viņš čukstēja logam: - Es nenogalināju ari to pulkvedi.

Rasela seja bija redzams pārsteigums un sajūsma; viņš bija at- klajis kaut ko jaunu.

I ukojoties loga atspulga, es pamanīju kustību.

Es ieraudzīju, ka daktere Jarova Klarka nolaiž roku gar sāniem un lēnam liecas pec somiņas, kas bija nolikta zem krēsla. Nebija nekādu šaubu, ka viņa mekle mobilo telefonu, lai piezvanītu uz 911.

Jarova sajuta manu dzelžaino tverienu, kas ieskava viņas rokas locītavu; mans īkšķis un rādītājpirksts stingri sakļavās, izveidojot tīģera sakodienu; tagad viņa bija mana vara.

Kāda skolotājā, kura piedalijas šaja seru piemiņas pasakuma, kas bija parverties par slepkavniecisku atmiņu plejādi, čukstus pajautaja: - Kadu pulkvedi?

-    Pulkvedi Hercglu, to resno jakli. Ps… es viņu nenogalināju. Man vajadzēja viņu novākt daudz, agrak, pirms skolas nodedzināšanas. Vai esat kādreiz dzirdējuši tas šaušalīgas skaņas, kad mazi bērni sadeg dzivi? Vai varat iedomāties, kā tas ir - stāvēt pie skolas un noskatīties benzīna izlaistīšana? Tu nevari paelpot un risties dūmos, bet līdz apziņai nonāk bērnu kliedzieni. Velak paliek vien smirdoņa, sadegušas miesas smaka, bet kliedzieni… I,iesmu meles apņem visu, un vienīgais, ko tu taja brīdī lūdzies, - lai kliedzieni ātrāk apklustu. Tev tur jastav. Tu nedrīksti sevi nodot, ir tikai muļķīgi jasmaida un janoskatas, lai paliktu dzīvs un sevi neatklatu. Un es viņu nenogalināju, nespeju paraut lamat- granatas stiepli, un tualete…

Rasels saka trīcēt un nevaldāmi elsot. Viņa rokas izliecas plaša tvēriena, tikai nebija neka, ko satvert.

-   Mēs esam kopa ar tevi, - Heilija čukstēja.

-   Mēs esam šeit, - Zeins piebalsoja.

Priks paradīja Raselam paceltu īkšķi.

Musu psihoterapeita tēvs piesarka, bet viņa viesi nobaleja.

Rasels redzēja, ka es pamaļu ar galvu. Mes bijām šeit aizsede- jušies un nemaz nerupejamies par to, lai paliktu klusi un nemānāmi. Šis bija patiesības mirklis, un īsta patiesība ir nenovērtējami darga. Tā bija Rasela katarse - pec daudziem gadiem šis patiesības mirklis bija beidzot pienācis. Dakteris F. to butu nosaucis par lielu sasniegumu.

Rasels atkrita krēsla. Vārdi plūda aumaļam.

-    Hercgls paņēma viņu no tas skolas. Viņa bija skolotāja ar gariem, blondiem matiem. Pulkvedis viņu sagraba, sita, spārdīja. Mazie bērni raudāja. Viņai sasēja rokas un pašu ka suni pieseja pie savas siksnas. Mes izgājām lauka, viņi izlaistīja benzīnu…

Pulkvedis viņu noturēja pie sevis divas dienas un divas naktis - ka marioneti. It ka viņa nebutu cilvēks. Mēs ieradāmies taja pilsēta; zem kajam… zem kajam čirkstēja gruveši. No laternu stabiem karajas pārgrieztas virves. Kafejnīca… Viktor, es vairs nepazinu to kafejnīcu! Tā tur bija, es tur biju, bet…

-   Viss ir labi, Rasei, - es viņam teicu. Dakteres delnas locītava noraustijas mana roka.

-    Vannasistaba, - Rasels turpinaja. - 1 lercgls aizveda skolotāju uz vannasistabu. Pirms aiziešanas viņš noradīja uz mani un sacīja: "Tev kārtu nākamajam." Un aizvilka meiteni aiz. kaklasik- snas prom uz vannasistabu. Viņš bija atstajis skanam muziķu. Elviss dziedāja to sasodīto Vivu las Veģus.

Droši vien pagaja kada pusstunda. Es gaidīju kopa ar tiem diviem bandītiem, kuriem patika spīdzināt cilvēkus. 1 lercgls atgriežas. Viņš ar pirkstu noradīja uz mani un teica: "Amerikāni, tu iesi nakamuis. Tagad tava kurtu."

Dzīvokļa saimnieks Džulzs sāka aktīvi vedināt gaisu ar rokam.

-   Ko es varēju darīt? - jautaja Rasels. - Man bija jasaglaba aizsegs un jaiederas viņu kompānijā. Iedams prom, es dzirdēju, ka Hercgls izvēlējas nakamo. Pulkvedis sacīja, ka esam divu stundu gājiena attaluma no nometnes. Viņš atdos skolotāju nometnes karavīriem, līdz… līdz beigām.

No Džūlza mutes izlauzas nopūta: - Ak!

-    Viņš bija piesējis sievieti vannasistaba pie kabīnes stangas. Tur bija spogulis, kura viņa varēja sevi redzēt. Sievietes miesa pulkvedis bija iegriezis savus iniciāļus. Viņa bija kaila un skati- jas uz mani ar savam brūnajam acīm… Tur biju vienīgi es. Sasodīts! Ka gan Dievs kaut ko tadu pieļava? Es biju par to atbildīgs, es atrados tur, un viņa… Viņi… Kļus tikai vēl sliktāk, viņai bus jāpiedzīvo elles šausmas, un viņa bus…

bet es tobrīd biju tur. Tas parejais bus velak. Pa viņas vaigu leni ritēja viena asara. Viss, kas šai sievietei bija atlicis, bija viena asara. Viņi naks nebeidzamā rinda, lai ari to viņai atņemtu. Es varu pieļaut, lai tas notiek, es nevaru… nevaru viņu izglābt. Es nevaru viņus apstadinat. Viņa man pateica tikai vienu vienīgu vārdu. Lūdzu.

Es viņu nožņaudzu.

-   Ak dievs! - nočukstēja skolotājs.

-    Viņas blondie mali dega man rokās ka uguns. Sievietes ada svilinaja kā skābe, viņa trīcēja. Viņa cinijas, lai atrak nomirtu, nevis lai d/ivotu, un es… es nespēju viņu no turienes izglābt, tapec nožņaudzu, lai paglabtu no vel lielākām šausmam. Tur, vannas- istaba, es to izdarīju.

bet šaja istaba, kas jau bija pārveidotā atbilstoši seru ceremonijai, iestājās klusums. Šoks un apjukums bija lasams cilvēku sejas, kas sedeja musu apli. Tā mes tur sēdējam ka piekalti krēsliem, lidz Heilija piecēlās.

Viņa piegaja pie sakumpuša Rasela. Heilija - izvarota slepkava - maigi saņēma rokas izvarotas sievietes slepkavas seju.

-   Tu izdarīji visu, ko tobrīd spēji, - viņa sacīja Raselam. - Tu rīkojies pareizi, jo tieši uz to izvarota sieviete bija cerejusi. Tu viņu nogalinaji, lai atbrīvotu no šausmīgam mokām. Ta bija slepkavība ar cēlu mērķi.

-   Tas nepalīdz.

-    bet ta ir taisnība.

Zeins ierunājās: - Tu izbēgi. Tieši tas tagad ir svarīgi. Tu tiki no ta visa prom.

-   Nē, - Rasels nočukstēja. - To nevar aizmirst.

-   Tev taisnība, - es piekritu. - Visu nekad nevar aizmirst.

Zeins noradīja uz naksnīgo logu. - lāču tagad tas viss ir palicis tur, lauka, bet tu esi šeit.

-   Ak! - atskanēja Džulza Fridmana - teva un skolotājā - žēlabains izsauciens.

Asaras saka tecet pa veca vira vaigiem.

-    Mans Dievs! - viņš iesaucas, ar acīm ieraudams mus visus sava skatiena dziļajas dzīlēs. - Tagad es zinu, kas jus esat!

-   Ak vai! Paskatieties uz pulksteni! - es sacīju ļaužu bariņam ar apmulsušajam sejām. Es atlaidu dakteres Jarovas Klarkas roku - nojautu, ka viņa saprata, kas ir kas, tapec saglabas mieru, - un pielecu kajas ka laimīgs mācītājs l ieldienu svetdiena.

Neviens nenolaida no manis acis, lai paklausītu rīkojumam paskatīties pulksteni.

Izņemot Ēriku, kurš paskatijas pulksteni, lai saprastu, ka joprojām vel ir tumšs.

Džūizs skatijas uz mums. Viņš smaidīja, bet pa vaigiem ritēja asaras.

-   Šķiet, ka pienācis laiks atvadīties, - es paziņoju.

-   Es palikšu! - man aiz muguras strupi noskaldīja daktere Ja- rova.

-    Tieši ta, - Zeins piekrita. - Ari mes paliksim. Mums ir jaiz- dara ta lieta. Protams, ja visi aizies, kas to lai zina, ko viņi vel satiks un ar ko runas. Ja vien, - viņš turpinaja un, dodams man mājienu, pielika roku pie siksnas, kuru apsedza krekls, - mes ne- uzrikojam šeit tadu ka… jaunu ballīti.

Ja mēs tagad visus šos svešiniekus paņemtu uz grauda, liktu viņiem šeit palikt, lai neizsauktu policiju, viņi varētu kļūt par upuriem vai tiem, kas parak daudz zina. Ja mes viņus sasietu, tad, palikuši dzīvi, viņi visu izstāstītu. Viņi nekādā gadījuma nebutu klusējoši liecinieki.

-    Nē, to mes nedarīsim! - Es uzsmaidīju visiem normalajiem cilvēkiem, taču neviens man nepasmaidīja pretī. - Laiks doties mājās! Paldies, ka atnācāt, bet ir jau pienākusi ta stunda, kad kariete tūlīt pat pārvērtīsies par ķirbi.

Viena skolotājā nočukstēja: - Par ko tas tur runā?

-    Par Pelnrušķīti, - līdzas stavošais kolēģis paskaidroja. Paskatījies uz saimnieku, viņš pajautaja: - Džūlzs?

Zeins ierunājās pirmais: - Viss ir kartība, vai ne, Džūlz?

-   Vislabākaja, - vecais virs atbildēja, un pa viņa smaidīgo seju joprojām ritēja asaras. - Vislabakaja.

-   Nu, tad mes ejam! - Es noradīju ar roku uz durvīm. - Ejam mājās!

Neviens nepakustējās. Pai tiktu līdz durvīm, viņiem bija jāiet garam sakumpušajam Raselam.

-   F.rik, - es turpināju. - Paradi Raselam skaisto skatu pa logu, kamēr visi viesi uzvelk meteļus.

Viesi sakustejas un sastajas ap Džulzu. Viņš maja ar galvu, atbildot uz bažīgajiem čukstiem. Vecais virs vienlaikus raudaja un smaidīja. Galu gala satraukums pierima; tovakar bija vajadzīgas kadas trīs minūtes, lai potenciālie glābēji saprastu, ka vecajam vīram nav vajadzīga viņu palīdzība. Pēc piecām minūtēm visi jau devas lauka pa durvīm. Priks un Heilija staveja blakus Raselam, kurš bija piespiedis pieri pie vesā loga stikla. Ja ari viesi satraucās par Zeinu, kurš ka kovbojs, jadams rodeo, no mugurpuses trenca viņus lauka pa durvīm, viņi bija pietiekami gudri vai nobijušies, lai par to sūdzētos. Dzīvokļa durvis aizveras aiz ļaužu bariņa.

Daktere Jarova Klarka sacīja: - Ps neatstašu Džūlzu vienu pašu.

-   Jus gribējāt teikt - kopa ar mums, - sacīju, pagriezdamies pret sievieti, kas bija iekrampejusies sava somiņa.

-To var saprast visādi. - Viņa uzlika roku uz Džūlza delnas.

-   Jus abi palieciet šeit! - Ps pievienojos draugiem pie loga.

-    Rasei! - uzrunāju draugu, kas bija piespiedis pieri pie naksnīga loga stikla. Tikai loga ruts pasargaja viņu no gara kritiena lejup. - Ka juties? Vai viss kartība?

-   Ps redzu savu atspulgu, - viņš nomurminaja.

-   Kāds tas izskatās?

-   Novārdzis.

-   Mums nav laika tadam runām. Saņemies!

-   Labi, - viņš atbildēja, bet no loga neatkapas.

Jarovas Klarkas acis uzzibsnīja dusmīgi zibeņi. - Kas jūs tādi esat?

Džulzs noglastīja viņas roku. - Neuztraucies, Jarova. Es zinu, kas viņi ir.

-   Skaidrs, - es sacīju, sagatavodamies melot un atbalstīt viņa maldus, lai mus piesegtu.

-   Jūs esat mana dela pacienti.

-Nu, teoretiski…

Daktere Klārka piespiedās smaidīgajam dzīvokļa saimniekam. - Ja kads no viņiem ir Leona pacients…

-   Mes visi esam, - atbildēja Rasels, nedaudz šūpodamies, bet nostādamies man blakus.

-   īstais laiks šadam atklasmem, - es sacīju. - Man likās, ka tu jau beidzi savu grēksūdzi.

-    Liels paldies, ka atnacat! - Džulzs paspieda man roku; atlaidis to, viņš paspieda Rasela roku, pēc tam paspieda roku ari I leilijai un F.rikam. - Tas man tik daudz ko nozīmē!

Jarova piebilda: - Tas nozīme, ka mums vajadzētu kadam piezvanīt.

-    Ne! - mēs ar Raselu viena balsi iesaucamies.

-   Nē, - ari Džulzs mus atbalstīja. - Es ne ar vienu nevēlos dalīties.

Vecais virs sajuta Jarovas noraidošo attieksmi. Viņi atradas viena dzīvokli kopa ar vājprātīgiem maniakiem. Pirmais negatīvais signāls paradījas taja bridi, kad Džūlzs viņai nepiekrita un it kā atstūma no sevis.

-   Izņemot tevi, - Džulzs sacīja, saņemdams Jarovas roku. - Tu jau esi šeit, un tev vajadzētu palikt. Vai tad tu nesaproti? - viņš turpinaja. - šie cilvēki ir man kā Dieva svētība.

Jarovas seja liecinaja, ka viņa ir gatava klausīties jebko, ja vien Džulzs tur viņas roku.

-    Kad kads nomirst, tikai tad tu apzinies, cik maz par viņu esi zinājis. Leons nedrīkstēja man stāstīt par savu darbu, bet darbs musu dzīvē aizņem lielu daļu. Jus esat cilvēki no viņa stāstiem. Starp mums… bija vel lielākā siena, neka parasti ir tēvu un dēlu attiecībās.

Džulzs mums atkal uzsmaidīja un tad raudadams sacīja: - Jus esat daļiņa no mana dela dzīves. Liels paldies, ka atnacat. Jus atnesat man to dela daļiņu, kuru es nekad nebiju pazinis.

-    Hei, - Rasels ierunājās, - mes butu jums atnesuši vel vairak, bet pametam viņu, piesietu pie drāšu žoga.

Dzīvokļa durvis atsprāga vaļa; ari Džūlza acis. Jarova palika ar vaļa muti.

Pie mums pienaca Zeins un paziņoja: - Kamēr es viņus vēroju, neviens nezvanīja pa mobilo telefonu. Tomēr taksometra vai, dodoties kajam uz majam, Džulza viesi nomierināsies, saliks visu informāciju pa plauktiņiem, un gan jau kads drīz vien izsauks ari kavalēriju.

Džulzs čukstēja: - Ko jus runājāt?

Zeins teica: - Mums jadodas prom.

-   jus piesejat manu dēlu pie žoga?

-    Mums jāiet! - steidzināja Heilija.

-    Ne, - es nepiekritu. - Mums jaaprunajas.

-   Mums visiem? - Zeins pārjautaja.

Mēs visi - Rasels, Džulzs un parejie - skatijamies uz dakteri Jarovu Klarku.

Viņa bija pieķērusies Džulzam pie rokas un durstīja mani ar savu spožo acu skatienu.

Ps ļoti pieklājīgi, cik vien to maceju, viņu uzrunāju: - Vai atceraties, ka jautajat, kas mes esam?

-   Ticiet man, ar savu trīsdesmit gadu ilgo klīniskas psihiatrijas praksi un vel to, ko iemācījos bērnudārzā, es jau nu ļoti labi zinu, kas jus esat. jus visi esat vājprātīgie.

-    beidzot! - Rasels iesaucas. - Ir tomēr kads psihiatrs, kurš to atzīst!

-    Ar zinašanu vien nepietiek, - es sacīju dakterei. - Zinašana rada atbildību un briesmas. Zinašanu ieguve ir vesels process. Visam darbibam ir sekas. Ja juceklīgas zinašanas ir mums kaut ko iemācījušas, tad tikai to, ka katra darbība izsauc neapzinatu, neparedzamu reakciju. CIP eka atrodas marmora iekalti vardi - patiesību jūs atbrīvos. Ta nav taisnība. Tiklīdz uzzināt patiesību, ta atpakaļceļa vairs nav.

-    Ak tad CIP? - viņa pajautaja. - Cik talu vel jusu fantazija sniedzas?

-    Acīmredzot daudz talak par šo istabu, - es viņai atbildēju. - Un jums nevajadzēja šeit atrasties, bet te nu jus šobrīd esat. Un bus vien kadu laiku jauzkavejas, kamēr mes aprunāsimies ar Džūlzu kada cita vieta. Pec tam - nu,tas bus atkarīgs no Džūlza, ko viņš jums stāstīs, un no jums, ja gribesiet to klausīties.

Jarova pamodas psihiatra profesionālisms: - Jums ir vajadzīgas nopietnas zāles.

-   O, tik tiešām, mazulīt! - Rasels iesaucas. - Vai tev tadas ir?

Džulzs sagraba manu roku: - Jus… Mans dels piesiets pie sētas! Mans l,eons… Piesiets?

Austrumu ciņu mākslās nodarbībās mani iemacija atbrīvoties no rokas satveriena. Dzīve mani izskoloja, kad to nedarīt. Ne vien- mer esmu bijis labs students. Tobrīd es sadalīju uzmanību - ar vienu roku maigi atbrīvojos no Džūlza tveriena, lai varētu to kontrolēt, un pievērsos Jarovai un Prikam.

-   Prik, paliec pie dakteres Klarkas. Neklausi viņai. Neko nesaki. Neatbildi uz viņas jautājumiem. Viņa nedrīkst pamest šo istabu un runāt pa telefonu, taču izturies pieklājīgi. Šeit, dzivojamaja istaba, tu vari ar vienu aci uzmanīt viņu un ar otru skatīties lauka pa logu un darīt mums zināmu, ja gadījuma kaut kas notiek.

Protams, ka Ēriks paklausot nolieca galvu. Pavēle bija japilda.

-   Mans dels…

-   Mums parejiem jaaprunajas, - es noteicu un saudzīgi vadīju Džūlzu lauka no istabas, kur palika saliekamo krēslu aplis un stiklotā siena.

Rasels, Zeins un Heilija sekoja mums Džulza šauraja kabineta. Mes aizveram durvis. Vecais virs trīcēdams staveja pie galda, kas bija nokrauts ar labojamajiem skolēnu darbiem, skaidrojošajam vārdnīcām, ģeogrāfiskajiem atlantiem, vēsturēs gramatam, kas atspoguļoja faktus un liecības un ļava izdarīt secinājumus par to, kas tu esi bijis un varētu but.

Mes viņam izstāstījām visu patiesību.

-    Pjiet pie velna! - iesaucās skolotājs. - Kāpēc man vajadzētu ticēt kaut vienam jusu vardam?

Zeins sacīja: - Kurš butu spējīgs tadu stāstu izdomāt?

-    Es macu pusaudžus! Vai domājāt, ka es vienīgi laboju tos sasodītos majasdarbus?

-   Kada jēga mums butu izdomāt tik briesmīgu stāstu? - es pajauta ju.

-   Vai domājāt, ka esmu naivs nelga? Daudzi cilvēki nerīkojas saskaņa ar savam interesēm - pat, ja viņi to apzinās. Un vairākums no viņiem nav psihopāti!

-   Trakie, - Rasels izlaboja.

-   Ej dirst!

-   Tas jau skan labāk, - Rasels uzslavēja veco viru.

-   Jus piesejat manu delu pie žoga!

I leilija oponēja: - Taču mes viņu neatstajam guļam zeme.

-   Viņš palika stavam kajas, - Zems piebilda. - Sūtiet dirst tos, kas viņu nogalinaja un nogāza no kajam.

-    Pats galvenais visa šaja lieta ir tas, ka, traki vai nē, bet mēs rīkojamies saprātīgi, - es sacīju.

Zeins mani papildinaja: - Jums ir tiesības uzzināt, ka jusu mīļotais dels nomira.

-    Kāds labums no tadam tiesībām, ja visa pasaule ir ļauna? Kada jēga no saprata, ja visa pasaule sastav no vieniem vajprati- gajiem?

Džūlzs nostājās galdam otra puse ka pantera aiz neredzamam restēm. Viņš pagājas turp un atpakaļ, līdz saguma krēsla. - Viņi sacīja, ka varot man vienīgi atsūtīt dela pelnus.

-    Viņi runaja savu taisnību, - es teicu, - bet jums meloja.

Džūlzs paskatijas uz mums: - Ko mes varam darīt?

-   Vienmer tiek uzdots viens un tas pats jautajums, - es secināju. - Varu sniegt daļēju atbildi. Jus varat mums palīdzēt un tad to aizmirst.

-    Man nepatīk nepilnīgas atbildes.

-   Otra atbildes daļa attiecas uz musu plānu, kuru nedrīkstam jums stāstīt.

-Ja nu gadījuma kas, - Rasels piebilda.

-    Operācijās drošības deļ, - Zeins papildinaja.

-   Lai pasargatu jus pašu, -1 leilija piebalsoja.

-   Jus taču paši nemaz nezināt, ko darat, - Džūlzs konstatēja.

-    Varbūt jus varat mums palīdzēt atrast patiesību? - es jauta-

ju.

Džulzs skatijas mums cauri kaut kur taluma.

-    Leons nekad nav bijis parasts bērns. Man nav nekas iebilstams pret Jarovas darbu, bet, kad viņš izvēlējas strādāt valsts dienesta, es biju ļoti lepns. Hs zināju, ka viņš var kļūt par Parka avēnijas vai Harvardas zvaigzni, bet izvēlējas strādāt valdības laba… Un ari tur viņš bija zvaigzne! Viņš bija tik laimīgi satraukts, kad bija jasak strādāt Valsts drošības aģentūra. Veselu gadu viņš bija dzīvojis uz koferiem un beidzot dabūjis karoto stabilo darbu. To viņš man izstastija. Tie sasodītie saisinajumi - VDA, CIP… Visas tas organizācijas, kas visu kontrole. Mes ērtības labad visu saisi- nam, lai butu vieglāk runāt, bet tad kļūst vēl grutak visu saprast.

-    Ko jus ievērojat un sapratāt? - es pajautaju.

-    Pastāstiet visu to, kas jums šķita dīvains, - Kasels aicinaja.

-    Kas nelikās kaut kas slikts, bet taja pašā laikā ari ne gluži labs.

I leilija papildinaja: - Varbūt viņš pateica vai izdarīja kaut ko dīvainu, pastastija kadu joku, kuru jus nesapratat. Varbūt maini- jas viņa personīga dzīve? Varbūt parādijas kadi neredzēti cilvēki…

Džulzs viņu partrauca: - Telefona zvans.

Mes sastingam.

-   Telefona zvans, - Džulzs atkartoja. - Toreiz es tam nepiever- su uzmanību. Taja diena, kad viņš aizbrauca - aizbrauca pie jums uz to slimnīcu Menā. Tagad es to zinu, bet toreiz… Toreiz naktī piezvanīja kads vīrietis. Teica, ka esot no Peona darba. Viņš jau- taja, vai Leons plānojis atgriezties Ņujorka. Atbildēju, ka Leonam nebija laika te iegriezties pa ceļam uz Kolumbijas štatu. Virs sacīja, ka noķeršot viņu darba, un nolika klausuli.

-    Un tas…

-    Nekad agrak tadu zvanu nav bijis, - Džulzs apstiprinaja.

-    Kapec zvanīt uz šejieni, lai pārliecinātos, vai Leons šeit bijis?

I leilija paraustīja plecus. - Ņujorka ir viegli kādu nogalinat.

-   Viņiem bija jāpārliecinās, - es teicu. - Viņiem butu ļoti paticis, ja Leons butu bijis Ņujorka. Viņiem taču bija jazina, vai sūtīt māsiņu - slepkavu uz Menu.

-Tomēr tas joprojām mums nepalīdz atklat, vai slepkavība pasūtīta no iekšpuses vai ārpuses, - Rasels secinaja. - Tas telefona zvans iederas abos scenārijos.

Džulzs skatijas uz mums.

-    Taču, - es ieminējos, - varbūt šis zvans mums atklaj vienu svarīgu lietu - dakterim P. bija jāmirst, pirms viņš nokļuva Ko- lumbijas štatā. Varbūt viņu nenogalinaja par to, ko viņš bija izdarījis, bet gan par to, ko grasijas darīt.

-    Piesardzības profilakse, -Zeins konstatēja. - Tā allaž bijusi populārā.

-    Vai es… - Džulzs nespēja izteikt to, no kā baidijas.

-   Nē, - es viņu nomierināju. - Saja gadījuma nav nozīmes tam, ko jūs izdarījat vai neizdarījat.

1 leilija viņam pa jauta ja par māsiņu - slepkavu: - Vai viņš kādreiz piemineja Nanu Porteri?

-Ne.

Zeins centās izdibināt no vecā vira vismaz kaut ko par dēla navi: - Varbūt Kailu Ruso?

-   Ne. Vai viņš…

-   Televizors! - iekliedzas Zeins. - Es redzēju televīzijas reklāmās… Džūlz, vai jums ir numura noteicejs?

Viņam bija. Pie telefona aparata, kas staveja uz galda, bija piestiprinātā balta plastmasas kastīte.

-   bet taja saglabajas tikai divdesmit pedējie ienākošie zvani, - Džulzs sacīja, pārskatīdams uz. displeja zvanitaju vārdus. - Pēc Leona nāves… tik daudz līdzjūtības zvanu… Atzvanīšanas par piemiņas pasakumu… Saglabajušies tikai tie numuri, no kuriem zvanīts vakar. Taču es atceros, ka tas vīrs zvanīja no Kolumbijas štata; kods bija 202.

Vecais virs allaidas krēsla un pašūpoja galvu.

-   Vienu dienu valdība paziņo, ka dēls gājis boja nelaimes gadījuma un sadedzis, pec tam ierodas svešinieki un atklaj, ka viņš bijis jau iepriekš noslepkavots, pirms viņi to piesejuši pie žoga. Ja ari es jums uzticētos, - Džulzs mums teica, - ja ari noticētu jusu stāstām, jus tomēr esat…

-   Vājprātīgie, - es pabeidzu viņa vieta.

-    Nu, maigi izsakoties. - Džulzs atkal pašūpoja galvu. - Ko man tagad darīt?

-    Nestāstiet nevienam par mums, - Zeins sacīja.

-    Palīdziet mums, - Rasels papildinaja.

Heilija paņēma no plaukta biezu gramatu papīra vākos un paradīja to Džulzam.

Ta bija medicīnas un zaļu rokasgramata. Vecais virs teica: -Ņemiet visu, ko jums vajag.

-   Mums vajag daudz ko, - es teicu.

-    Neesmu burvju mākslinieks un nespēju radīt brīnumus.

-    Vai varat iedot mums naudu? - Viņa ņujorkieša seja apma- cas, un es piebildu: - Operatīvajiem izdevumiem. Vel mums vajadzīgs apģērbs, ēdiens, zāles, tehniskais aprīkojums, viss, ko varat mums dot. Mums vajag…

-    Ļoti daudz ko, - Džūlzs mani partrauca. - Es jau dzirdēju pirmaja reize.

Viņš izvilka no bikšu kabatas banknošu žuksniti. - Šodien pa- tukšoju bankomatu, lai sarīkotu piemiņas pasakumu. Tur vajadzētu but palikušiem kādiem divsimts dolāriem. Rīt…

-    Rītdiena vel nav pienākusi,

-   Nu… tad šodien ir vel ari piemiņas pasakuma savakta nauda. Ta atrodas groziņa uz kamīna dzegas, tajas baltajās aploksnes. Es grasījos atvērt stipendiju fondu par godu savam dēlam. Manas skolas bērni organizēja līdzekļu vakšanu savas majas, ta ir…

-   Nesaki! - iekliedzas daktere Jarova Klarka aiz slēgtajam kabineta durvīm.

Pie mums iedrāzās Ēriks, cieši sagrabis sirmo kundzi aiz rokas.

-   Nedariet viņai pari! - iesaucas Džūlzs, izskriedams galdam otra puse.

Zeins ar saudzīgu rokas kustību viņu apturēja. - Viņš to nedarīs.

-    Erik! - es iekliedzos. - Ko tu dari?

Ērika seja bija lasams izmisums; viņš ātriem soļiem devas prom uz viesistabu. Viņš nodeva sirmo kundzi Zeina pārziņā, kurš, aplicis roku Jarovai ap pleciem, mierinaja viņu, ka viss bus kartība. Ar šo žestu Zeins lika Ērikam saprast, ka viņš ir pārņēmis kontroli.

Abam rokām saķēris galvu, Ēriks skatijas uz edieniem piekrauto galdu. Viņa acu priekša bija ar palagu aizklāta siena virs kamīna dzegas. Viņa skatiens apstajas pie amura, stieples un sa- spraudeni, ko Džulzs bija izmantojis, lai aizsegtu spoguli, un vāzes ar sarkanajam rozēm.

-    Ko tu viņam pateici? - I leilija man jautaja.

Aizbāzis āmuru aiz siksnas, Ēriks norāva palagu no aizklata spoguļa.

-    Frik! Ko tu dari? - es kliedzu.

Rasels man sacīja: - Nekaitini viņu, vecīt! Viņš tagad rullē.

Ēriks paķēra cilindrisko vāzi no kamīna dzegas, apgrieza to otrādi ta, ka ūdens izšļakstijas un rozes izbira pa visu istabu.

-    Forši! - Rasels sacīja.

Viņš palīdzēja Ērikam izslaucīt vāzes iekšpusi. Friks parbau- dija, vai vāzes dibens ir biezāks pie maļam, vai iekšpuses izliekums ir versts uz iekšu vai uz aru. Tad, ielicis vazi man rokas, viņš izskrēja no istabas.

Heilija bez vārdiem saprata, ka viņai jāseko Frikam.

Jarova Klarka paziņoja: - Viņš ir kā prata sajucis robots.

-   Tā tas ir, - atzina vīrietis, kas bija aplicis roku viņai ap pleciem.

Mes sadzirdējām ka Džūlza kabinetā notiek meklešana, pec tam soļi dimdēja šurp.

Ēriks bija atgriezies, I leilija sekoja divus soļus aiz viņa.

Viņa paziņoja: - Viņš sameklēja gumijas auklas un šķeres.

Ēriks noliecās par galdu, uz kura stavēja dārzeņu plates, ar ūdeni piemirkušas maizītes, liellopu fileja un tītara paliekas zem tumši sarkanas rozes. Seja paradijas smaids, tad viņš izsteidzas pa virpuļdurvim uz virtuvi.

Heilija devās viņam pakaļ - un atlēca atpakaļ, jo durvis jau atkal atveras. Ēriks ieskrēja istaba, nesot alumīnija folijas iepakojumu.

Stikla vāzes ietīšana alumīnija folija un tas apsiešana ar gumijas auklam prasīja Ērikam mazak par minūti. Viņš pasniedza man folija ietīto vazi.

Mes visi vērojam viņa rosišanos.

Mūsu acu priekša darbības norisinājās ka paleninata filma, kur meistarīgs samurajs izpilda zobenu deju. Tas viss atspoguļojas ari atsegtajā spoguli virs kamīna dzegas. Ēriks izvilka aiz siksnas ai/ba/to āmuru, savicinaja to virs galvas un ar memu izsaucienu "Kial" trieca āmuru spoguļa centra.

Bhkš! Plīstoša stikla šķindoņa atbalsojas visa dzīvokli. Kamīna siena nodrebēja. Mums uz. galvas nobira apmetuma kaļķi, tie pārklājā ari ēdienu.

Sasistais spogulis saplaisāja neregulārā zirnekļa tīklā. Musu gludais un skaidrais atspulgs tagad bija sašķelies mazos fragmentos ar asam šķautnēm un leņķiem.

1 larvardas medicīnas un psihiatrijas doktore Jarova Klarka no čukstēja: - Nu ir sūdi!

Zeins sacīja: - Kaimiņi droši vien to dzirdēja un sajuta.

-    Pai viņi iet dirst! - Rasels atbildēja. - Džulzs maksa iri.

Skatīdamies uz lausku mozaīku pie sienas virs kamīna, Ēriks

saviebās.

Viņš vēlreiz trieca ar āmuru tieši spogulim pa vidu!

No sienas nolidoja spoguļa lauskas. Atkal nobira apmetums. Stikli nošķindēja uz grīdas.

-   Tagad gan visi kaimiņi bus sacelti kajas, - Rasels konstatēja.

Zeins sacīja: - Erik, aiz tā spoguļa neviens mus nenovēro.

Ēriks nopētīja spoguļa lauskas, kas joprojām turējās pie sienas. Izvilcis vislielāko lausku, viņš skrēja uz dzīvojamo istabu, un mes visi sekojām.

Saliekamie krēsli joprojām staveja apli ka ieceļotāju kravas rati, gaidot indiāņu uzbrukumu. Ēriks nolika lausku uz viena krēsla, paskatijas lauka pa logu melnaja nakti un nopētīja ielu, kas atra- das sešus stāvus zemāk. Paņēmis āmuru, viņš sāniski atvēzējās pret stikla rūti.

-Aa…

-   Neuztraucies, Viktor! - Rasels teica. - Tas savā ziņa ir skaisti.

Un es pieļāvu muļķīgu kļudu. biju sadalījis uzmanību starp

viņu un sērojošo tevu. Ta vieta, lai koncentrētos uz vienu mērķi, es to veltīju divām lietam - neatkarīgi no ta, cik īsu uzmanības mirkli katrai no tam pieversu. Taipeja, taidži roku ciņa, nekon- centrejot uzmanību uz vienu mērķi, es jau sen butu aizlidojis pret akmens sienu. Šeit, Manhetena, Vestsaidas sestā stava dzīvokli, es vēroju Ēriku ejam ar āmuru rokas gar naksnīgo logu rindu.

Viņš apstājas, paskatījās lauka un pacēla āmuru…

…bet nolika to uz grīdas blakus logiem. Tieši ta. 1 ai atgulu ķermeņa līdzsvaru, Ēriks nolaida roku gar sāniem.

-   Neko neaiztieciet! - Heilija sacīja. - Neaizmirstiet, ka viņš ir inženieris.

-    Un ne jau kāda viduvējība, - Rasels piebalsoja.

Ēriks aizvēra biezos aizkarus, aizsedzot stikloto sienu.

-   Nesaprotu, ar ko mes šeit nodarbojamies! - brīnījās majas- tēvs.

Ēriks iesledza galda lampu. Viņš pabīdīja folijā ietītās vāzes vienu galu ta, lai tas sakristu vienā līnijā ar āmuru uz aizvērtajiem aizkariem. Piespiedis vāzes dibenu pie aizkara tada augstuma, ka bija noteicis ar roku, viņš ar flomāsteru apvilka konturu uz aizkara un ar šķērēm izgrieza caurumu biezaja auduma.

-   Paklausieties! Man taču šeit jādzīvo ari pec tam, kad jūs būsiet aizgājuši! - Džūlzs strupi aizrādīja.

-   Par to neuztraucies.

Jarova Klarka pacēla roku un pielika to priekšā mutei.

Priks ar vāzes dibenu urbinaja aizkaros izgriezto caurumu. Viņš lika man paturēt. Noskaldīja vāzes galu un pacēla to vaja- dzigaja leņķī. Ar veiklu tvērienu viņš to nostādīja stabila, nekustīgā pozā.

-   Tikai pasaki mums, kas tev vajadzīgs! - 1 leilija lūdza.

Ēriks saķēra galvu, it kā ta tūlīt taisītos uzsprāgt, un paskati-

jas mani.

-    Nu labi, - es sacīju. - Piedod, ka es tevi zinama mera patraucēju. Nu tad… dari to!

Viņš aizvēra dzīvojamas istabas durvis, izslēdza griestu apgaismojumu, paņēma spoguļa lausku un devas cauri krēslu rindai, lai izslēgtu galda lampu.

Mes palikam tumsā. Vienīgais gaismas stars istaba ieplūda caur izdobto vazi, kas karajas aizkara cauruma.

Teleskopa gaismas stars uzspīdēja spoguļa lauskai un atduras baltajos griestos. Gaismas stars salūza un izveidoja oreolu - ka izgaismotu plakni.

Spoguļattēls sašķiebas ikreiz, kad Ēriks piegaja tam tuvāk un atkāpās. Katra kustība pielāgojās gaismas stara fokusa attalu- mam, kas lekaja pie griestiem, līdz apgaismotais plankums uz griestiem ieņema formu, saturu, veidolu un nozīmi.

-   Oho! - nočukstēja I leilija.

Spoku filma. Pilsētas iela pie majas atspoguļojas uz griestiem ka diorāma" no debesim. Mes vērojam šo dzīvo ainu, kur bija redzams korejiešu pārtikās veikaliņš, kuru apspīdēja spilgti prožektori un pasargaja to no laupītajiem. Tas tiek atvērts pulksten 9:35 vakara, tagad to apspīdēja ari pilnmeness, ielu apgaismojums un dzeltenzaļais mirgojošais satiksmes luksofors. Mums bija jāvēro mēmā filma - bez skaņas. Virs mums uz griestiem dejoja ainas no naksnīgas Ņujorkas dzīves. Pari ielai pretī Džulza mājai staveja kāda automašīna, tas šoferis bija izbāzis roku pa atvērto logu un vēroja šīs mājas ieejas durvis. Memaja filmā parādijas divi vīriešu stāvi un piegaja pie mašīnas atvērta loga. Pēc kustībām atšifrējām, ka viens no viņiem zvana pa mobilo telefonu.

-   Tas ir par mums, - es čukstēju.

Ko es biju teicis Ērikam. "Paliec pie dakteres Klarkas. Neklausi viņai. Neko nesaki. Neatbildi uz viņas jautājumiem. Viņa nedrīkst pamest šo istabu un runāt pa telefonu, taču izturies pieklājīgi. Šeit, dzīvojamajā istabā, tu vari ar vienu aci uzmanīt viņu un ar otru skatīties laukā pa logu un darīt mums zināmu, ja gadījuma kas notiek."

Neko nesaki. Neatbildi uz jautājumiem. Pieskati. Dari mums zināmu.

beidzot, kad pavēle bija izpildīta, Ēriks varēja sakt runāt.

-   Uu-ou, - viņš izdvesa skaņas, skatīdamies memaja filma uz griestiem. Abi viri aizgāja katrs uz savu pusi un pazuda tumsā. -Uu-ou.

4 Diorama telpiska kompozīcija, kas sastāv no pusapli veidota dibenplāna (gleznojuma, fotogrāfijas) un plastiski veidota priekšplāna.

Ņujorkas maju jumti pilnmcness naktī izskatas pasakaini skaisti ari tad, kad jadoma par savas dzīvības glabšanu.

Bijām paņēmuši Džulza skaidro naudu, iztīrījuši Jarovas maciņu, ari aploksnes, kas staveja groziņa uz bufetes malas, pateikuši: "Velns pārāvis!", atvēruši dzīvokļa durvis un atklajuši, ka koridors ir tukšs. Braucam ar liftu augša un ar Džulza atslēgu atslēdzam izeju uz jumta.

-    Un ko talak? - viņš bija pajautajis, kad skrējām ara no viņa dzīvokļa, lai dotos augšup. - Vai esat tik traki, ka domājat, ka va- resiet lidot?

I7 ,s atbildēju: - Esam pietiekami pieskaitami, lai apzinatos nāves briesmas.

Iedevām Džulzam un Jarovai spilvenus un likām viņiem nogulties uz dzīvojamas istabas grīdas.

Iespejams, aģenti mašīna bija no novērošanas komandas, lespejams, tur, lauka, operatīva vienība plāno mus paņemt ciet. Iespejams, viņi izmatos kadu viltību, ka to bijām darījuši mes, lai iekļutu iekša un piespiestu Džūlzu atvērt durvis. Ja viņi bus izve- lejušies atrā uzbrukuma uzlauzt durvis, izmantojot dumu grana- tas, sūtīt iekša atras reaģēšanas vienību ar aizsargvairogiem un automatiem un īpašas vienības ar savu aprīkojumu, tad pati la- baka vieta ir gulēt uz grīdas ka ķīlniekiem un gaidīt glābējus vai rīkoties ka slepenajam aģentam, kurš negrib saņemt lieku lodi krūtīs.

-    Cik ilgi mums būs ta jāguļ? - Džulzs pajautaja, gulēdams uz grīdas cieši blakus Jarovai.

-    Līdz uzausis rīta gaisma! - Zeins atbildēja, pasviezdams Heilijai mēteli. - Bet tas ir tikai mans minējums.

Džulzs turpināja: - Jus pat neesat īsti pārliecināti, vai tur lauka kads ir!

-    Kads tur ir vienmer, - es teicu.

-    Ielas preteja puse apstajas mašīna, - Ēriks komentēja. - No priekšeja pasažieru sēdekļa izkāpj sieviete. Apstaiga kvartalu pa abam ielas pusēm. Iekāpj atpakaļ mašīnā. Sež un gaida. Vero.

-   Tas neko nenozīmē! - Jarova izteica savus skeptiskos komentārus. - Tie cilvēki var gaidīt kadu citu.

-    Nolikuši mašīnu priekšā hidrantam, - Ēriks turpinaja ko- mentet.

Rasels minēja: - Tie var būt policisti, ķeraji vai slepkavas.

-    Vai iedomīgi muļķi, - Džulzs turpinaja uzskaitījumu. - Jus varat ari maldīties.

Jarova viņam piebalsoja: - Jus bēgat no neredzamiem ienaidniekiem.

-    Eaipni lūgta realaja pasaule! - es atbildēju.

Nokļuvuši uz jumta, mes skrējām ka piecas peles. Ja mes butu bijuši baloži, tad butu nobaidījuši savus sekotājus, sasituši spārnus un aizlidojuši nakts tumsā, drošībā. Musu silueti tapat kā IV tera Pena, Vendijas un pazudušo zēnu apveidi butu bijuši redzami pilnmeness gaismas atspulga.

-   Vik, - ierunājās I Ieilija, kad mes kapam pari ugunsmurim, kas atdalīja Džūlza eku no blakus esoša dzīvojamās majas monstra, - ka tu doma, cik ilgi Jarova un Džulzs ta tur paliks guļot uz grīdas?

-    Pietiekami ilgi.

Heilija pasmaidīja menesgaisma. - Tas labi.

Zeins sacīja: - Ceru, ka tev taisnība par to, ka Džulzs neļaus viņai zvanīt uz 911, tiklīdz aiz mums bus aizvērušas durvis.

Mes saspiedamies kopa enā, ko meta noliktavas jumts, kas smaržoja pec darvas.

Rasels ieminējās: - Ja ta komanda tur apakša ir profesionāli slepkavas…

-    …tad Džulza un dakteres gulēšanai uz grīdas nebūs nekādās nozīmes.

Kaut kur leja uz naksnīgas ielas signalizēja dzeltenais taksometrs.

-   Neparedzēti apstakļi, - es konstatēju. - Nejauši upuri.

-    Mums bija tur jāiet, - Zeins sacīja. - Tas bija nepieciešams un gudrs gājiens.

-   Ja. Paskaties, kur tas visus ir novedis!

Pilnmēness gaisma mes iekļavamies Ņujorkas indigo krasas ēku silueta pie debess pamales. Mes red/.ejam izgaismoto Chrysler debesskrāpi un The Empire State BuilJing. Bet neredzejām ne King- kongu, ne Pasaules tirdzniecības centra torņus.

-    Neuztraucies par viņiem, - Rasels mani mierinaja. - Nebūs nekādas slepkavības. Mes esam tie, kas viņiem vajadzīgi.

-    Pai kas ari tie viņi butu, - Zeins noteica.

-    Tam nav nozīmes, - es iebildu. - Tie var but CIP aģenti, mūsu pils apsardze, kruķi, kas akli izpilda CIP rīkojumus vai vienkārši atsaukušies uz 911 zvanu, kadi slepenie aģenti no malas, iekšējas pārvaldes renegati, kas sākuši likumīgas medības. Vai ari visu speķu kombinācijā.

-   Jebkura gadījuma izrāde ir sākusies, -1 leilija paziņoja. - Noķerts ir noķerts, bet miris paliek miris.

Ēriks atsita vaļa jumta durvis. Ar liftu nobraucam leja un izgājām laukā pa parades durvīm, it ka mes taja maja dzīvotu. Atradāmies blakus iela un spekulejām ar to, ka musu mednieki nav vel sapulcinājuši pietiekami daudz papildspēku, lai aplenktu visu kvartalu.

Pirmā pazemes stāvvietā bija aprīkota ar paceļamajiem vārtiem, kas darbojas ar elektronisko atslēgu, un ta atradas parak tuvu Džulza dzīvoklim. Otraja stāvvietā varēja viegli iekļūt iekša un izkļūt ara, taču tur apgrozījās pārak daudz cilvēku. Trešaja stāvvietā Zeins pamanīja sargu, kas atradas kabīne.

-   Viņu var neņemt galva. Izskatas piedzēries, klanas un snauduļo.

Rasels ar Priku pagaja garam sargam, kurš neatvera acis. Kad pēc divdesmit minūtēm viņi pabrauca garam zila Dodge SUV, sargam nenotriceja pat plakstiņš.

-   Mums te ir viss nepieciešamais, - Rasels paziņoja, kad visi bijām sakapuši mašīna. - CD atskaņotajs, mašīna nav aprīkota ar globālo pozicionēšanas iekārtu, ta ka viņi nevarēs to ieslegt un noteikt musu atrašanas vietu; šeit paredzētas piecas sēdvietas, turklāt auto jumts bija pārklājies ar putekļu kārtu, pec ka var spriest, ka tas netiek izmantots katru dienu un tik atri netiks izsludināts meklešana. Ja paveiksies, tad nebūs ari aprīkots ar zagļu izsekošanas sistēmu.

Apstājāmies blakus musu Chelsea viesnīcai, atstajam Heiliju pie stūres un blakus viņai liriku, kamēr mes trīs pārējie brašie puiši riskējam ieiet viesnīca, paķert somas, matricas un doties prom pa avarijas izeju, kur Rasels radīja īssavienojumu, lai nesāktu zvanīt signalizācijā. Sveiki un veseli devāmies atpakaļ uz mašīnu. Iespējams, mūs pat neviens neredzeja.

Izkāpusi no auto, Heilija man pietureja durvis: - Scdies pie stūres. Kaut ari šis auto ir lielais valis, tomēr trim vīriem pakaļēja sedekli bus par šauru.

No aizmugures atskanēja Rasela balss: - Izved mūs lauka no pilsētas, vecīt! laižam prom!

-   Nē! - es protestēju. - Mes nevaram ta vienkārši aizbraukt.

-   Sasodīts! Mes taču nevaram palikt šeit! - Zeins iesaucas.

-    Padomājiet ar galvu! - turpināju oponēt. - Viņi mus izsekoja līdz tam dzīvoklim. Nav svarīgi, vai viņi izsūtīja patruļas mašīnu parbaudīt adresi, ja gadījuma kads no seru viesiem būtu piezvanījis uz policiju, vai mes paši kaut kur kļūdījāmies, vai varbūt musu mednieki vienkārši kļuvuši gudrāki. Viņi piespiedis Džul- zu un Jarovu izstāstīt, ka mes dodamies uz Kolumbijas štatu. Viņi šo informāciju dabūs ar jebkādiem līdzekļiem.

-   Jā, dabūs gan, - Heilija piekrita. - Taču ir svarīgi, kad tas notiks.

-   Tas notiek tagad, - es sacīju. - Mums jārēķinās ar to, ka nevarēsim braukt pa taisnako ceļu. Viņi zina, ka dosimies uz dienvidiem, uz Kolumbijas štatu. Viņi tagad strada pie ta, lai ar videokamerām novērotu maksas ceļu kabīnes, novietotu savus cilvēkus posteņos uz šosejas un uzstādītu ceļa norobežojumus. Un viņi ir mus apsteiguši.

-    Mums jātiek prom no šejienes! - Rasels uzstaja.

-   bet nedarīsim to, ko bijām plānojuši, - es iestūrēju zagto auto satiksmes plūsma, - vai ka viņi to iedomājušies.

Mēs braucam prom, ieverojot karstas zonas likumus. Flangus piesedza Zeins un Rasels, pa aizmugurējiem logiem vērodami katrs savu pusi un sanu ieliņas. Heilija izslīdēja no pakaļēja se- dekļa un ieņema vietu bagažas nodalījuma. Viņa piesedza aizmuguri, vērodama ceļu caur pakaļējo gabarituguņu sarkano at- blazmu. blakus man priekšējā sedekli Ēriks uzraudzīja priekšpusi. Viņš koncentreja uzmanību uz tām mašinam, kas brauca pa pretējo joslu, ja gadījuma sekotāji izdomātu organizēt apjomīgu izsekošanu, izveidotu ap mums apli un, sazinoties pa radio, kontrolētu musu braukšanas virzienu. Es, būdams pilots, koncentrējos uz to, lai nogādātu mus galamērķi.

Mēs atstājam Ņujorku, braucam lauka no pilsētas, šķērsojam tiltu, pēc tam riskējam iebraukt pazemes tuneli.

Mēs traucamies pa garo, spoži apgaismoto tuneli, bijām izgaismoti ka uz delnas, ka lauztais attēls Ērika improvizētajā teleskopa. Ja mednieki butu ierīkojuši mums lamatas šaja tuneli, tad mēs nokļutu tuvāko ziņu raidījuma. Tik liela publicitāte nozīmētu to, ka nebulu iespejams saglabat izdomāto pasaciņu. Mes samaksājam maksu par ceļu, apzinoties, ka kameras to fiksēja tieši ta, ka musu sekotāji bija cerējuši - ka dosimies uz dienvidiem.

Pec trīsdesmit sekundem, kad bijām izbraukuši no tuneļa, es iestureju auto šosejas nobrauktuve.

-   Ātrgaitas apkartceļš, - komenteja Zeins.

-    Pj nu! - es ielavierēju ar mašīnu cieši aizmugure kadam atri braucošam kravas auto. Mes varējam redzēt tikai kravas kastes aizmuguri. Ja paveiktos, apjomīgās izsekošanas novērotāji vienīgi paspētu nofiksēt kravas auto priekšejās gaismas.

Pec desmit minūtēm I leilija ziņoja, ka mums neseko - neviena auto izbadējušās, dzeltenas acis netausta musu mašīnas aizmuguri. Es nedaudz atpaliku no kravas auto un ļāvu tam aiztrauk- ties talak nakti bez mums, kas bijām iesedušies viņam aste.

Atkal esam ceļā, braucam pa tumšu, vientuļu šoseju, visapkart ir melna nakts. Dzirdama riepu dūkoņa, mašīna metajas sulas paka, gaisa virmo musu sviedru un svešo autoīpašnieku smaka.

-    Kas mus sagaida? - Kasels nočukstēja.

Man paspruka: - Viss kaut kas.

-Nē, vecīt, es mnaju nopietni, - viņš turpinaja. - Zeins… beidzot atbrīvojas no sava smaga sloga, līdz šim viņam viss ir kartība. Es… Es arī es to izdariju. Pēc visiem šiem gadiem slimnīca es jutos…

-   Iztukšots, - Zeins pateica priekša. - Atbrīvojies.

-   ja, - Rasels piekrita. - Vai doma, ka kontrabandas zāles iedarbojas?

-   Dakteris F. sacīja, ka jebkuras zāles ir vienkārši palīglīdzeklis, -es sacīju. - Tikai mes paši, strādājot ar sevi, varam sev palīdzēt.

-    Vai ļaut kadam ar mums strādāt, - Fleilija ieminējās.

-   Ta tas ir.

Tur, ara, norisinājās tadas lietas, kas musu pratam bija neaptveramas.

Rasels pajautaja: - Vai doma, ka mes vel joprojām esam vājprātīgi?

-   O ja! Esam gan, - atbildēju. - 1 )ažas lielas dzīvē nemainas.

-    Manuprat, tu uzskatīji, ka dzīvē vienīgā konstantā lieta ir parmaiņas, - I leilija pratoja.

-   Tas nu gan ir stulbi, - es atzinu, - ja gadījumā man ir taisnība, tad drīz vien nāksies vilties.

-    bet kurp mes dodamies? - Rasels painteresējās.

Ēriks atbildēja: - Uz Vašingtonu Kolumbijas štata.

-    beidzot, - es piebildu.

-   Kails Ruso, -1 leilija rezumeja. - balss pa telefonu. Melni burti uz baltas kartītes.

Rasels apvaicājas: - Ka jus abi ar liriku jutāties?

Viņa nopūtas: - Drīz vien šis sajūtas man vairs neko nenozīmes.

-    Tatad tev nekas nav mainījies, - Zeins konstatēja. - Un Ēriks… Ka tev gaja pie Džūlza… Tev joprojām nekas nav mainījies. Taču Viktors sak palikt jautraks.

-   Es vienmer esmu bijis jautrs!

-    Ne, neesi gan, - Rasels sacīja. - Tu tikai doma, es esi bijis jautrs. Tu biji parak nomākts, parak iegrimis sava karavīra teļa, bet tagad… tu esi atbrīvojies.

-    Vai šadi? - es atravu abas rokas no stūres, mašīnai traucoties ar sešdesmit judžu ātrumu stunda pa naksnīgo šoseju.

-    Vareni! - jūsmoja Rasels.

Zeins paliecās uz priekšu no aizmugurēja sedekja, taču manas rokas nejava viņam pieķerties pie stūres.

-    Vai doma, ka tagad ir jautri? - es pieprasīju viņa atbildi.

-    Tik jautri, ha-hu, un ne pārak jautri?

Atpakajskata spoguli redzēju, ka Zeins sarauc pieri un sacīja:

-    Ērik?

Pat netieša komanda ir jāizpilda. No pasažiera vietas man blakus Friks atbildēja: - Viktors pietureja stūri ar ciskām.

-    Tas man kaut ko atsauca atmiņa. - Heilija parakņajas savā soma. Iesledza lukturīti. Nočabeja Džūlza iedotas biezās grama- tas lapas, tas pāršķirot. - Jā, ta es ari domāju. Rasei, vai pazīsti tas baltas tabletes?

-   Ja, es vienu iedzēru.

-   Tas ir dzimstības kontroles tabletes.

-Ko?

Ps pasmejos: - Tagad tev nebūs jauztraucas, ja kads tev pateiks, ka tevi izdrāzis.

-    Vai redzat? - Zeins iesaucās. - Viktors patiešam joko.

-   Un es esmu izdrāzts!

-   Nu… - Nezināju, ko viņam atbildēt.

-   Ja tu esi izdrāzts, - Zeins turpinaja, - tad padoma par to pusaugu meiteni, kas taja skolā blakus Starbucks iemeta mums glāzīte savas kontracepcijas tabletes, lai nopelnītu pāris zaļo.

-   Amatieru trakie gājieni, - es nopūtos.

-   Un kas notiks ar mums? - Rasels pajautaja. - Mes bijām profesionāļi, bet tagad…

-    Mes joprojām tadi esam, - Zeins atbildēja. - Dakteris F. ap galvoja, ka neatkarīgi no tas traumas, kas padarīja mus nepieskaitāmus, mes nebutu tik talu nonākuši, ja nebulu jau bērnība mantojuši bojātus gēnus.

-   Tatad, lai sajuktu prātā, jau iepriekš jabut uz to tendelam? - es pajautāju. - Izklausas parak absurdi.

Mašīnas riepas švīkstēja pa naksnīgo šoseju.

Rasels pasniedza Frikam vienu no saviem kompaktdiskiem. Musu inženieris iesprauda to zagta automobiļa CD atskaņotaja. Atskanēja brusa Springslina balss no viņa albuma "Nebraska" - viņš dzied par to, ka brauc zagta mašīna un ludz ceļu policijai viņu neapturet.

Visi cenšas kaut kur aizbēgt, es nodomāju. Kāpēc mēs jūtamies tik vientuļi?

Ērika seju atspīdēja gaisma no priekšējā paneļa.

-    Hei, - es vērsos pie viņa. - Tur pilsēta, pie Džūlza, tu biji vienkārši lielisks.

Viņa piesarkums bija redzams pat no manas šofera vietas.

-Tu nu gan vareni izdomāji ar to teleskopu.

Viņš atbildēja: - Leonardo da Vinči. Camera obscura.

-Kas?

-    Mācoties no Leonardo, esmu jau iepriekš kaut ko tadu darījis.

-   Nu ja. Tas ir pavisam kas cits. Piedod, jo domāju, ka tik vienreizējs izgudrojums tada krīzes situācijā bija kaut kas ļoti īpašs! - Sajutu kā Ēriks pasmaidīja. - Te nu mes esam! Ps sēžu pie stūres zagtai automašīnai, kura vedu komandu ar trakajiem, mums pa pēdām dzenas asinssuņi, bet man blakus sež. I.eonardo da Vinči!

Ps pasmaidīju: - Dažiem puišiem nu gan veicas.

U, ū-u, nodomaja Ēriks toreiz, sen, sen, taja diena, kad sabruka visa viņa dzīve, kad viņu iemeta krēsla un ar elektrisku klikšķi ap viņa rokam sakļavas dzelzs aproces. Bija slikti jau tad, kad policijas bandīti izkapa taja vēju appustaja smilšai- naja buvlaukuma un nošķīra viņu no pārējiem ārzemniekiem, kas tika sadzīti smagas mašīnas kravas kaste. Bija slikti tad, kad viņam uzmauca galvā melnu maisu, aizvilka uz mašīnu un stundām ilgi veda nezināmā virziena. Diezgan slikti bija ari tad, kad viņu ar melno maisu uz galvas stiepa cauri cietoksnim, kur smirdēja pēc ieroču eļļas, betona, rūsas un urīna. Diezgan slikti, kad viņš klupdams meimuroja uz priekšu ar melno maisu galvā un dzirdēja kliedzienus, bļāvienus un pistoles šāvienus. Diezgan slikti bija tad, kad viņu nogrūda lejā pa kapnem. Bet tad viņu iegrūda metāliskā krēsla un pieslēdza pie ta ar sagatavotiem moderniem rokudzelžiem. Un tieši tas bija pavisam slikti.

- Tu atrodies Baltas lauvas forta, - atskanēja vīrieša balss. Viņš runaja angliski ar irākiešu akcentu.

No Ērika galvas tika noņemts melnais maiss. Spilgtaja gaisma vajadzēja samiegt acis.

Brilles! - atcerējas Ēriks. Vai viņam ir manas brilles?

Viņa acu priekša viss bija izplūdis. Cietuma kamera bez logiem. Rokudzelži, kas turēja viņu pie metāliskā krēsla, un koka galds, uz kura atradas čūskai līdzīga lampa. Aiz galda staveja izplūdis vīrieša tels olivkrasas militaraja forma.

Ēriks iekliedzas angliski ar izcilu berlinieša akcentu: - Es pieprasu tikties ar Vacijas konsulu!

Čirks!

Ak dievs! Ak dievs! Ēriks nodrebeja no spēcīgas elektriskas strāvās vibracijas, ko caur metālisko krēslu raidīja kā šoka terapiju nepaklausīgajiem.

-    1990. gada 17. augusta, - ierunājās vīrietis, kas stāvēja aiz galda. - Vakar musu lieliskais Sadāms piedavaja savu aizsardzību viesstrādniekiem no Kuveitas, Lielbritānijas, Francijas un Vācijas. Viņš sarīkoja jusu aizturēšanu musu abpusējās drošības dej, lai pasargātu no kara kurinātājiem amerikaņiem. Jūs atveda šeit, pie manis, uz basru, uz baltās lauvas fortu.

-    Mani sauc…

Čirks!

Tecēja siekalas. Ēriks zinaja, ka viņam tek siekalas. Es nedrīkstu viņam atklāt savu segvārdu. Esmu inženieris, nejnecejies, bērnu nav - ta ir taisnība. Un taisnība ir visu labu melu pamata.

Sargi aizvilka Ēriku prom pa koridoru un atvēra melnas dzelzs durvis. Uz acīm Ērikam tika uzliktas brilles. Viņš ieraudzīja mazu, smirdīgu moku kambari, (.rīda cilājās un nolaidas kā vilnis, pa kuru vēlas daži ķieģeļi. Pie vienas sienas karajas cilvēka augumam atbilstošs metāla plaukts. Milzīgas sarkanas, zilas un zaļas šļakatas bija notraipījušas sienu.

-   Čeka, - sacīja ūsains vīrietis uniformā. - Musu čeka, nosaukta cara slepenpolicijas varda. Sarkanie komunāri, kas konsultēja Spanijas dumpiniekus, mīlēja jusu moderno mākslu - Kandinski, Kli, Miro un Pavlovu. Mūsu dižais līderis apbrīno Staļinu, tapec mums ir pieejami daži pētījumi par Rietumu pagatni.

-    Mani sauc Planss Volfs. Psmu Vācijas pilsonis, man ir izsniegta konfidenciāla darba vīza.

Sargi iegrūda Ēriku čekas kambari. Durvis aizcirtas ar dobju metālisku blīkšķi - bong. Viņš dzirdēja noklikšķam elektronisko sledzeni - klik.

Neizdevās noturēties uz kajam. Viņš neredzēja neko stavam uz vietas, nebija horizonta. Sienas, griesti un grīda kustējās kā krītoša lidmašīna. Ēriks paklupa par ķieģeli, uzkrita uz dzelzs gultas, kas gazas nost no sienas. Viņš izkrita no tas. Izliektas plaknes, viļņojošs pamats zem kajam, spilgtas krāsas, gaismas zibšņi; viņš bija iesprostots ka sirreālā glezna.

Vēlāk sargi viņu i/vilka ara no kambara un sita ar L. formas policijas stekiem, kurus bija saņēmuši no iepriekšējās desmitgades amerikaņu humānās palīdzības sutijuma. Pēc tam iemeta atpakaļ čeka.

Priks apķēzijas. Viņu atkal izvilka lauka, ar nazi sagrieza drēbēs, noskaloja ar šļūteni un kailu aizvilka atpakaļ uz moku krēslu.

Ūsainais virs sedeja pie galda. - Kadi ir trīs jautajumi?

- Ps nezinu.

Elektrība izskrēja cauri viņa ķermenim tik spēcīgi, ka brilles nokrita no acīm.

Aiz galda sēdošais izpludušais virs čūskveidigas lampas gaismā pamaja ar roku. - Pase. Vīza. Datora kodi. Dali paši par sevi neko nenozīme. Svarīgs ir tas, kas strada. Mašīnai ir jaklausa, vai ari inženieris nav nekam derīgs. Neveiksme nav piedodama. Trīs jautajumi. Pirmais - kas tu esi?

Spēcīga strāvās trieciena rezultātā Ēriks zaudēja samaņu.

Viņš pamodas, locīdamies čekā. Sargi uzbīdīja viņam uz acīm brilles un pastūma seju pie divām koka bļodām. Pirmajā bļoda bija tume, ko viņš ar pirkstu dabūja mute. Otraja bļoda bija putains, netīrs ūdens, ko viņš pastrēba.

Ēriks zinaja, ka spīdzināšanai nevajadzeja sākties uzreiz. Viņiem vajadzētu pamazam apstrīdēt sagatavoto leģendu, tad to atmaskot, iznicināt un saraustīt viņu gabalos.

Parēķini pats, viņš sev centās iestāstīt. Sabiedroto spēki liela daudzuma koncentrējušies uz Irākas un Kuveitas robežas. Lenglija uzzinās, ka mani aizvilka prom no viesstrādnieku inženieru bariņa, kuri piedah- jas urana bagātinašanas rūpnīcas celtniecībā. Viņi jau zina, ka esmu pazudis, un atklas, ka esmu šeit. Pāri Irakas robežai pārbrauks tanki, lai mani sameklētu.

Taču tas nenotiks pietiekami atri.

Tikmēr Baltais lauva sakošļas mani līdz nāvei.

Ir tikai trīs iespējas.

Atklāt manu segvārdu - Heks - un pārliecināt irākiešus, ka dzīvs bušu viņiem daudz noderīgāks.

Nomirt, nevienu nenododot, vai izbēgt.

Netaisos vel mirt vai kadu nodot, vai salūzt.

Sargs uzbjava kaut ko irākiešu valodā un ar steku iebelza Ērikam pa kāju. Viņa kolēģis iesita kailajam gūsteknim ar koka spaini. Majas, Ohaio štata, Grampa Klodam patika Henka Viljamsa dziesma "Izsit caurumu viņa spaini".

Sargi uz maiņam sila gūstekni ar steku un spardija. Viņš lūdzās gan vāciski, gan angliski. Sitēji uzmanijas, lai nesaplēstu Trika brilles. Viņš nodomaja - viņiem ir svarīgi, lai es visu redzetu. Tad viņš saprata, ka spīdzinātājiem ir svarīgi, lai viņš redzetu kustīgo krasu panoramu un gaismas zibšņus kambari. Viņi grib, lai palieku šeit iekšā, jo nesļvj mani salauzt.

Sargi nepamanīja, ka F.rika skatiens klīst talak par viņu stekiem un zabakiem. No griestu sijām nokarajas stieples, kuras šūpojas spožas, krasainas un rotējošas dažada izmēra metāliskās plāksnes - dažas mazakas par viņa plaukstu, citas gandrīz tik lielas ka basketbola bumba. Pa vidu visām drātīm un tajas iekārtajām plāksnēm viņš pamanīja metala kasti ar kadu mehānismu.

Kambaris ceļas uz augšu. Te tas vairs nebija. Ne jau visu laiku viņš bija pie samaņas.

Sargs pacēla gūstekņa brilles; viņa izpludusi dure parādījās pavisam tuvu pie Prika sejas.

Nakšana pie samaņas. I'iesprādzēšana metaliskaja krēsla. Uz uzpampušas sejas tiek uzstuķetas brilles. Garša mute atgadina sakaltušas asinis un izkritušas plombas. Biezi bardas rugāji uz vaigiem. Ribas, kajas un zarnas dedzinoši pulsē. Kails. Nosalis. Piesprādzēts pie metāliskā krēsla. Pie galda istaba neviena nav. Priks ir viens pats.

Koncentrējies, Ēriks meģinaja sev iestāstu. Notēlo Baltajam lauvam, ka esi nevainīgs, ka esi Hanss Volfs, nevis Ēriks Šmits; ka esi mācījies Heidelbergas universitāte, nevis ļangstaunas inženiertehniskajā augstskola; ka vienmēr esi bijis inženieris.

Durvis atveras. Ienaca ūsainais virs un apsēdas pie galda.

Jautaja: - Kads bija pirmais jautajums?

- Kas… kas jus esat?

Ūsainais pamaja. - Mani sauc majors Amans.

Par Ērika ķermeni noritēja sviedru lāsītes un nopilēja uz cementa grīdas.

Majors Amans turpinaja: - Kāds ir otrais jautajums?

Jeziņ! Es to nezinu, viņš atkul mmi cepinās, viņš…

-Tu nezini? - majors paraustīja plecus. - Hu.

Slepenpolicists pieliecas tuvāk. - Otrais jautajums atveda mus uz šejieni.

Nesasprindzinies, nesasprindzinies… kad…

Tomēr pirmais jautajums ir pats svarīgākais. Majors Amans parskatija dokumentu mapi.

-1 lanss Volfs. Inženieris, kuru esam nolīguši darba no Volks- gotten būvniecības firmas. Vai ta jus to pareizi izrunājāt? Fs nerunāju vāciski, tapec labi, ka tu runa angliski, ja? - majors Amans atjavas pasmaidīt. - Viens inženieris no simtiem citu kompānijās inženieru, kuram nav ne bērnu, ne sievas, ne ģimenes, ne radinieku. Kas tu esi?

Čirks!

Dievs! Dievs, ludzu, nē! Ak, jau beidzas, š; ture beidzās.

-    Atbilde uz jautajumu, kas tu esi, ir tikai viena vienīgā, un tieši tapec tu šeit atrodies.

Ēriks samirkšķinaja acis. Mana spiega identitāte, meli kopa ar īsto dzīvi… ir iemesls kāpēc… atrodos šeit.

-   Otrais jautajums - ar ko tu nodarbojies?

Viņa acu priekša viss uzliesmoja spilgta gaisma, tad iestājas tumšsarkana tumsa.

Ēriks naca pie samaņas tajā bridi, kad viņu kailu vilka pa cementa grīdu. Viņš riskēja atvērt vienu plakstiņu. Garš koridors, slēgtas durvis, kameru nebija, nebija ari pašu sargu un posteņu.

Sargi viņu palaida vaļa. Viņš ieraudzīja, ka viens no viņiem ievada atslēgas kodu pie melnam dzelzs durvīm ar izliektu C veida rokturi. Iedūcās elektroniska atslēga, un durvis ar klikšķi atslēdzās. No čekas kambara virpuļoja gaismas zibšņi. Ēriks atkal aizvēra acis. Kamēr viņu vilka iekša kamera, viņš pat nepakustējās. Viņš ne aci nepamirkšķināja, kad durvis aizcirtas - bang - un elektroniska slēdzene aizslēdzas - klik!

Skaiti katru elpas vilcienu. Nezaudē laika izjutu. Izrēķini, kad viņi ies čurāt, uzpīpēt, slaucīt peļķes pie metāliskā krēsla, aizies uzkost. Esmu šeit viens pats.

Pec sišanas un elektriska šoka gaismas zibšņiem piesātinātais krasainais kambaris padarīja viņu tik apreibušu, ka bija jaaizra- po līdz durvīm. Viņa rokas sameklēja atslēgas plāksnīti un četras skrūvju galviņas.

Ar mokām viņš pierausas kajas un atspiedas pret aukstajam metala durvīm. Atslēgas plātne viņa roka sakustejas - vaļa. Kara laiks Irāka. Tas, kas darbojas, tas darbojas. Nedarbojas tikai tas, ka dēļ viss ir ta izverties.

Kad sargi atvēra durvis, viņš joprojām bija pret tam atbalstījies. Viņi notrieca kailo ķermeni gar zemi uz ķieģeļu atliekam.

Sargi viņu nesita.

Neveda ari pie majora Amāna un nesedinaja metala krēsla.

Tā vieta atri viņu aizvilka uz mazgašanas istabu, kur staveja koka muca. Tā izskatus pēc lietus ūdens spaiņa. Frikam tas ienāca prātā, atceroties Grampu Klodu. Sargi iebaza viņa galvu muca zem ūdens. Pec tam izvilka lauka, lai viņš ievilktu plaušas mitro cietuma gaisu, kas smirdēja pec betona. Tad atkal iebaza galvu ūdeni, velreiz un vēlreiz. Un iemeta viņu atpakaļ čekas kamera.

Sasodīts! '1as biju lieliski!

Tagad, beidzot, pateicoties Grampam Klodam, Frikam paradi- jās cerība.

To viņš paņēma sev līdzi, kad tika nosēdināts krēsla majora Amana priekšā.

-    Patiesība ir tada, - mocītājs iesāka savu sakamo, - ka cilvēki paliek cilvēki. Viņi ir tie, kas viņi ir. Turklāt amerikāņu dzejnieks Bobs Dilans ir teicis viedus vārdus - ikvienam ir jakalpo kadam vai kaut kam. Musu dižais Sadams kalpo Irakas laba. Mes visi kalpojam tam, ko saucam par Dievu. Tu kalpo mums, - majors sacīja kailajam vīram, kas bija iekrampejies krēsla. - Mēs esam tas iemesls, kapec tu atrodies šeit. Viss parējais attiecas uz tavu nezinašanu. Kāds ir otrais jautājums?

Friks noraustijas un nomurminaja: - Ar ko tu nodarbojies!

-    Nu, un ar ko tad tu nodarbojies?

Zināju jau iepriekš, kas notiks. Elektriskais šoks ietriecas ķermeni ar skaudru sāpi.

-    Kas tev būtu jadara? ļaklausa pavēlēm, jāstrādā musu laba. Tu esi pilnīgi viens.

Atceries, Hans Volf! Vai tas biji tu, kas slepus sadarbojas ar to sekretāri, kura tev pačukstēja, ka viņai un viņas vīram - republikāņu armijniekam - nepatīk dzīvot Iraka ..

Ak, lūdzu, Dieva! Tikai ne to! Viņi noķēruši viņu. Dabujuši roka viņu,s abus. Viņus ieslodzīt tādā paša vieta ka ši vai iemetis beigtus grāvi…

-   Tu taču ta nebūtu darījis? - Amans turpinaja. - Tas taču nebija mūsu vientuļnieks inženieris.

Td nav mana misija! Ēriks to bija centies sev iestāstīt katru dienu, atrazdamies slepenaja celtniecības objekta un vērodams sekretāres bailes. Neesmu šeit atsūtīts, lai kadu glābtu! Manas misijas pienākumos neietilpst cilvēku vervešana. Hsmu šeit, lai spēlētu maza, tukla riebeklīša lomu, kamēr cilvēki uz mani skatās. Esmu šeit ieradies, lai spiegotu, iegulu datus un zagtu informāciju.

-   Mēs zinām to vīrieti, pie kā jus viņus aizsutijat. Jus, visi ārzemnieki, klaiņodami pa tirgu, iepazistaties ar tadam padibenem kā to viru - nodevīgiem lrakas bandītiem, kuri nav cienīgi atrasties musu valsti.

Viņi dabujuši roka ari Saadu - vai drīz dabūs! Viņš jau allaž bija zinājis, ka viņam min uz pajvžiem. Ak, viņa nabaga ģimene! Ja es būtu klausījis aģentūras pavēlēm, stingri ievērojis misijas uzdevumu, nevis iesaistījies glābšanā…

-   Varonīga glabeja loma neatbilst tavam profilam, ta ir pretrunā ar tavu vientuļnieka tēlu un piesaista uzmanību. Tieši tapec no visiem viesstrādniekiem izvēlējāmies tieši tevi. Tava nciba pierada, ka esi spējīgs spēlēt divas lomas. Par laimi, tavu varonīgo gājienu novērsa musu pretizlūkošanas dienesta komanda.

-Ko… Ko?

-    Musu komanda neinteresējas par tevi. Viņi uzraudzīja mūsu pašu zinātniekus, kuri parak daudz no sevis iedomājušies un grib aizlaisties uz Ameriku vai Marseļu. Tu uzķeries uz viņu izmestā aka, ta bija liktenīga sakritība, kas atveda tevi šurp. Ar ko tu nodarbojies?

Ēriks sacīja: - Tas paris… tātad viņi stradaja slepenpolicija? Viņi mani noķēra savas lamatās tikai tapec… ka… gribēju viņiem palīdzēt! Tikai tapec? Vai tāpēc tagad atrodos šeit?

Čirks!

Nakdams pie samaņas uz čekas grīdas, Ēriks atcerējās - es

nepaklausīju pavelei. Izgāzu misiju. Centos citiem palīdzēt. Mani apčakarēja. Tāpēc esmu šeit.

Viņš aiztaustijas līdz sienai, piecēlās kājās un ieraudzīja dzelzs gultu.

Uzlicis vienu kaju uz gultas, F.riks palēcas ar augšup izstieptam rokam. Viņš saķēra…

Izdevās! Viņš bija satvēris dažas no metala stieplēm un sagraizījis rokas līdz asinīm. Viņš java asiņainajām rokam slīdēt pa stiepli uz leju, līdz sataustīja zaļu metala elementu, kas brīvi no- karajas no griestiem; pec tam nogāzās uz kustīgajiem ķieģeļiem ka briļļains valzirgs.

Ēriks locīja gramatas izmēra plana metala plāksni tikmēr, kamēr ta salūza divās daļas. Lielakais bija gabals ar stieples fragmentiem, bet mazakais atgādinaja špakteli.

Izmantodams savus meslus par ķiti, Ēriks pieķepinaja mazo špakteli zem kada no kustīgajiem grīdas ķieģeļiem. Visu čekas kambari viņš bija pieķepājis ar savam asiņainajam rokam, tapec, lai nomaskētu to īsto iemeslu, gūsteknis ievilka pāris virspusēju švīku rokas locītava.

Pēc tam viņš atslēdzas.

Ēriks naca pie samaņas bridi, kad viņa galva bija iebāztā muca zem ūdens. Izvilkuši viņa galvu no ūdens, sargi kratīja viņa sejas priekša salauzto skarda gabalu un pec tam atkal pabaza Frika galvu zem ūdens. Šoreiz kā piedevas par nepaklausību viņš saņēma ari papildu sitienus ar stekiem. Pec tam viņš attapās sēžam metāliskā ja krēsla.

Majors Amans slaucīja Frika seju ar siltu dvieli. - Vai drīkstu tev atklat kadu noslēpumu?

Majors pielika Ērikam pie lupām tasīti karstas kafijas ar pienu un cukuru, lai viņš varētu iesūkt kādu malciņu.

-   Nevar jau visus nogalinat, - majors nopūtās. - Var jau mēģināt, bet nekādās lielas jēgas nebūs. Tagad pasaulei nav vajadzīgi masu slaktiņi. Mums ir vajadzīgi noderīgi cilvēki, tadi, kas klausa pavēlēm. Tad viss notiks ka paradīze, vai ne, inženieri?

Viņš pagaidīja, kamēr Ēriks iedzer saldo kafiju ar pienu, un iečukstēja viņam otra ausi: - Pašnaviba ir laba izvele. Ta liecina par paklausību. Tu vairs nemēģināsi sevi nogalinat, ja vien tev netiks dota tada pavele. Kads ir otrais jautājums?

-    Ko tu… darbojies, - Ēriks neskaidri buldurēja.

-   Un ko visi dara?

-    Klausa pavēlēm.

Bet es to nedarīju, nodomaja Ēriks. Es nepaklausīju CIP pavelei. Luk, kas no tā visa ir iznācis!

Nākamreiz, mes šo sarunu turpināsim, - majors Amans apsolīja.

Šoreiz nebija neviena elektrības trieciena, nodomaja Ēriks, kad sargi vilka viņu atpakaļ uz čeku. Viņš tika pabarots un tikai pieklājībās pec vienreiz saņēma sitienu ar steku. IXirvis aizveras ar bang un klikt.

Katra viņa ķermeņa šūniņa lūdzas pec bezsamaņas aizmirstības. Ēriks aizrapoja līdz vajadzīgajam ķieģelim - pie asas plāksnes, kas ar mesliem bija pieķepeta zem ķieģeļa. Viņš piešļuca pie durvīm. Bija vajadzīgi 232 elpas vilcieni, līdz gūsteknim izdevās izskrūvēt četras skrūves no metāla durvju elektroniskas atslēgas plāksnītes.

Cik labi, ka sargi bija uzlikuši viņam brilles! Cik labi, ka gaisma turpina zibsnīt!

Ēriks petija elektroniskas atslēgas vadiņu mudžekli. Viņš atrada divus vajadzīgos vadiņus, bet tie atradas dziļi iekšpuse. Nolāpīts! Viņš nekādi nevarēs izmantot savu metala gabalu, lai paveiktu pēdējo darbiņu.

Skrūvēdams plāksni vieta pie atslēgas, viņš cereja, ka drīz bus atkal jāiet uz ūdens spaini. Jo citādi no manis vairs nekas daudz nebūs palicis pāri, lai varētu izbēgt.

Nakamreiz Ēriks tika aizvests uzreiz uz krēslu.

Majors Amans sacīja. - Pavisam kopa ir trīs jauta jumi. Kads ir pirmais?

-    Kas tu esi.

-   Otrais?

-   Ar ko tu nodarbojies.

-   Tu esi tas, ar ko tu nodarbojies. Vai redzi? Tu klausi. Mums ir visas iespējas…

Čirkstoša skaņa!

/

Kas noticis? Es nesa/utu elektrības triecienu. Nevar…

Čūskai līdzīga lampa uz majora galda bija sajukusi prata. Kad elektrības īssavienojums lika lampai lekat un kratīties pa galdu ka prātā jukušam robotam, no tas nāca dumi un zilas dzirksteles. Majors Amans atlēca nost. Aiz Ērika muguras telpa iesteidzas sargs un zveteja trakajai lampai ar steku.

Dzirkstelēm sprēgājot, lampa pakļavās inerces spēkam un nokrita no galda. Sargs vicinaja steku ka golfa nuju un zvetēja pa metala lampu, kas klabēja uz grīdas. Sargs tik sila un sita. Atvienota no elektrības, lampa nomierinājās un palika rama. Hlsodams, sviedriem nopludis, sargs pagāja garam kailajam gūsteknim, kas bija iekrampejies krēslā. Irākietis nespēja novaldīt savu triumfējošo smaidu, ko veltīja nabaga gūsteknim.

-     Piedodiet par šo nelielo incidentu, - atvainojas majors Amans, apsēzdamies savā krēsla pie galda. - Tas ir izolētas valsts lāsts. Mums ļoti bieži viss bojājās, it īpaši augstas tehnoloģijas… Mums nemitīgi jāplāno uz priekšu un jabut gataviem visādām ķi- belem.

Cirks!

-   Re, cik labi! Tomēr vel darbojas. Pie ka mes palikam? Ak, ja! Trešais jautajums, - majors Amans turpinaja. - Taču pirms tam padomā, kas tu esi viena personā. Visi kaut kam kalpo. Paklausība ir kalpošanas būtība. Daži musu pilsoņi nesaprot, ka viņiem jakalpo musu dižajam līderim. Šāda ignorance un noliedzoša attieksme lielākoties ir izplatīta musu radošas inteliģences vidu - potenciāli produktīvāko pilsoņu vidu: starp zinātniekiem, inženieriem, izgudrotājiem, vadošajiem darbiniekiem, advokatiem, skolotajiem, rakstniekiem. Musu mērķis ir izskaust šo ignoranci, nesamazinot darba produktivitāti.

Majors žestikulēja ar nonāvēto čūskveidigo lampu, un kailais virs iekrampējās krēsla. - Šis ir eksperiments, lai atbildētu tadam izaicinājumam.

-Smadzeņu skalošana.

-     Vai zini, kads labums no izskalotam, tīram smadzenem? Mums nepieciešamas tādas smadzenes, kas pieņem loģisku pakļaušanos, taja paša laika nezaudējot radošo potenciālu. Pai veiktu eksperimentus, mēs nevaram riskēt ar irākiešu smadzenēm. Taču mums ir viesstrādnieki, mums esi tu. Tu esi īstais un jau esi pierādījis, ka spej mainīties. Tu šaja pasaulē esi viens ka pirksts. Tu esi izmēģinājumā trusītis.

Trešais jautājums, - majors Amans paziņoja, tīši sagrozot roku, lai Friks redzētu viņa pirksta kustības, kamēr gūstekņa acis bija piekaltas viņa darbibam. - Trešais jautajums ir…

Pagaidiet, ne, pagaidiet…

- Trešais jautajums ir - ka var darīt galu šai mokošajai dzīvei un but noderīgam?

Čirks!

Ši nopratinašanas reize izvērtas par nebeidzamu un mokošu elektrisko šoku sēriju, kamēr Iri kam bija janoklausas majora Amā- na skaidrojumos. Kas mes esam nozīme neizbēgamu pakļaušanos pavēlēm; kalpošanas būtība ir paklausība; kā šo perfekto formulu īstenot dzīve un kļūt noderīgam; lietderīgums nozīmē beigas sapem un vientulībai. Lietderīgums ir atbilde uz trešo jautajumu par dzīves vērtību. Pirmais jautajums nozīmēja - kas tu biji, no tā izriet otrais jautajums - kas bija jadara, un tas noveda pie dzīves jēgas - būt lietderīgam.

Nācis pie samaņas uz čekas grīdas, Ēriks raudaja.

Bet tas nav pietiekatni. Man vajag veselu spaini ar asarām!

Vēlāk sekoja vel divi krēsla seansi - vai varbūt četri. Sargi aizvilka viņu pie mucas.

Nācis pie samaņas, rīstīdamies, lai ievilktu gaisu, viņš gandrīz vai neko neatcerejas. Kad sargi viņa galvu pabaza zem ūdens trešo reizi, viņš atcerējās, kas bija jadara. Ēriks rija ūdeni, dzēra aizgūtnēm, cik vien spēja. Mana spaini ir caurums, neļauj ne lāsei iztecēt āra. Sargi tik ilgi ar viņu ņemas, līdz paši bija pārguruši, lai nodarbotos ar tik ierasto slānišanu. Tāpēc - velns viņu rāvis! Viņi vienkārši aizvilka gūstekni atpakaļ uz čeku pie mutuļojošajam krasam, gaismas zibšņiem un nometa uz grīdas.

Bang! l\irvis aizcirtas.

Klikt! Nostradaja elektroniska atslēga.

Tagad vai nekad. Ēriks rapoja uz vēdera, kas bija pilns ar ūdeni. Samekleja slepeno skrūvgriezi - špakteli, kas ar mēsliem bija pieķepinata pie ķieģeļa, pielīda pie durvīm un atskruveja atslēgas plāksnīti.

Es stāvu kājās. Es esmu es. Es esmu vīrietis. Es stāvu kājās. Esmu kails, un man uz acīm ir brilles.

Kaut man kājās būtu galošas. Sasodīts! Kaut vai sporta čības - tās lieliski noderetu nakamajam gājienam!

Tev jāiztiek ar to, kas tev ir. Tu esi tas, kas esi. Tev tas jadara! Nē!

Nu, saņemies, vel tikai pēdējo reizi!

Saņēmies Ēriks uzčuraja izdzerto ūdens spaini uz elektroniskas atslēgas kailajiem vadiem.

Čirksl Viņš atklaja, ka ir ietriecies siena.

No elektroniskas atslēgas kūp dumi! Es panācu īssavienojumu! Es saņemu šoku, man tas izdevās!

Ka apreibis žūpa Ēriks piestreipuļoja pie kūpošajam durvīm. Viņš ielika pirkstu mitraja atslēgas cauruma. Prom no šejienes, prom. Viņš vilka ar visu speķu.

Čekas durvju otra pusē, tur lauka, izolētājā valsti, kur ļoti bieži notika dažadas ķibeles, it īpaši ar elektroniku, kur dzīve nozīmēja planošanu un gatavību… negaidītam situācijām, tur laukā, tukšaja koridorā, sargi bija atstajuši policijas steku kameras metāla durvju roktura skava, lai ar viduslaiku paņemienu nodrošinātos pret neuzticamo divdesmita gadsimta elektronisko atslēgu.

Ēriks vilka un vilka, līdz beidzot šņukstēdams sabruka virpuļojošās krasas un gaismas jūkli.

Sargi un majors Amans nebija sajūsma par viņa ncibu un nebija ari zaudējuši drosmi.

Visi ķeras pie darba vel cītīgāk.

I ,idz Friks atcerejas sarga absurdo triumfa smaidu.

Gulēdams čeka uz muguras, pavisam kails, vienīgi ar brillēm uz acīm, Priks smagi pacēla labo roku un iesita sev pa seju. Viņš ar roku aizspieda sev muti, lai skaļi neizkliegtu savu jauno noslēpumu:

Dažkārt triumfs sakauj lampu hdz nāvei.

Pildi pavēles. Tieši to Amans/Sadams/Iraka gribēja, lai viņš dara.

Jautajumi, kam paklausīt, tikai izraisīja vel lielākas sāpes. Pabo puišu pavēlēs pret slikto puišu pavēlēm; pielīdzināšana nullei nostadija visus speķus vienādā līmeni. Klausīšana visiem līdzinās neklausīšanai nevienam. Ta pāries sāpes un nebūs vairs nekādu moku. Kas es esmu - inženieris, ar ko es nodarbojos - klausu pavēlēm.

Čekas kambaris virpuļoja. Greizas sienas un trakas krasas nostājās taisna līnija ar pareiziem leņķiem un sapratīgiem rakstiem. Viņš paskatījās uz šķībo dzelzs plauktu. Ikreiz, kad viņš bija mēģinājis uz ta apgulties, vienmer bija noripojis zemē.

Ēriks izstiepās uz dzelzs plāksnes. Ar kreiso roku viņš pietu- rejas pie šķība plaukta malas, lai nepakļautos acīmredzamajai realitātei - gravitates spēkam.

Tas izdevās. Ar dīvainu smaidu seja viņš bija panacis savu triumfu.

Pagaja tris dienas, līdz majors Amans uzbļava Ērikam: - No tevis nav nekādās jēgas! Tu klausi visiem!

Ēriks staveja istaba pretī krēslam. Staveja kails, uz vienas kājās, ar pirkstu urbinadams degunu, viņa barda un mati smirdēja pec deguma.

-   Bija paredzēts, ka tu attaisnosi eksperimenta mērķi. Man bus lielas nepatikšanas, ka esmu visu salaidis dēli!

Pilnīgi kailais Ēriks tur staveja uz vienas kajas un urbinaja degunu, jo kads sargs bija licis viņam ta darīt. Majors Amans nebija prasījis kailajam vīrietim, vai viņa īstais vārds ir 1 Ianss Volfs, vai viņš strada CIP laba. Pēc apskaidrības čekas kambari Ēriks noteikti butu atbildējis uz majora jautajumiem, lai paklausītu pavēlei. Bet spīdzinātājs šādus jautajumus nekad neuzdeva. Par spīti deguna urbinašanai, Ēriks sajuta uzvaras smaržu.

-   Nostājies uz abam kajam! - pavēlēja majors Amans viņu pēdēja tikšanas reize. - Izņem pirkstu no deguna! Nolaid rokas gar sāniem! Tu tiec izsvītrots no manu problēmu saraksta. Vairs nebūs nekādās čekas. Ieiesi vanna, paēdīsi, izgulēsies, lai izskatītos labi TV kameru priekša. Drīz Sadams sutīs visus viesstrādniekus uz majam, tas bus sabiedrisko attiecību žests. Kāp lidmašīna un brauc mājas uz savu Vāciju. Kad nokļūsi majas, mums bus vienalga, ko tu tur dansi, jo ir pilnīgi skaidrs, ka esi galīgi nojūdzies.

Ēriks paklausīja, un paklausība apstiprinaja viņa tēzi - sāpes bija mitējušās. CIP mediķu komanda savaca viņu pie gajeju pārejas, kur viņš gaidīja, līdz nomainīsies uzraksts Nešķērsot ielu, lai Bonnas lidosta pārsēstos cita lidmašīna. CIP mediķu komanda nosūtīja Friku uz pili.

Pili viņš klausīja itin visam pavēlēm, te mes bijām izveidojuši tādu sistēmu, lai Ēriks varētu normāli eksistet. Pec tam kad nodaļa bija ieradusies Heilija, Ēriks saka atkal patstavigi domai, izteikt savas domas un vēlēšanas. Taču viņš nekad nepārkapa savas absolūtas verdzības triumfa principu.

Auksts. Slapjš. Tumšs.

Tieši tadas bija manas izjūtas, kad stāvēju krasta un tumšajā nakti klausījos viļņu šalkoņa.

Auksts. Slapjš. Tumšs.

Šos vārdus var attiecinat uz spiegiem.

Auksts - ka aukstais karš, kā cietsirdība, ka neredzamas cīņas pirms bumbu spridzināšanas un apšaudes, auksts ka kapa.

Slapjš - ka slapjas lietas, ka asinis. Spiegu dienesti sairušajā Padomju Savienība tā dēvēja neitralizēšanu, slepkavības un cilvēku nobendēšanu.

Tumšs - ka piesavinašanas lietas un nomelnošanas kampaņas, ka melnaja kase, darba, biznesā, ka melnajā cauruma.

Pa smilšaino liedagu uz manu pusi naca Heilija. Pilnmēness viņas smaidu padarīja mirdzošu un acis - spožas. Mes lūkojamies viļņu dejā, kas saslapinaja kajas un seju apslacīja ar saļu valgmi. Virs musu galvam mirgoja milzum daudz baltu punktiņu.

-    Ka tu doma, cik no šim zvaigznēm ir jau mirušas? - viņa pajautaja. - Un mes stāvam šeit un gaidām, lai mirusi zvaigzne lietu par mums savu gaismu.

Es neko neatbildēju.

-    Vai zini, kapec okeāns vienmer atrodas tur, sava vieta?

Es neatbildēju.

Pec vairakiem viļņu šļakstiem Heilija turpinaja: - Ja tas neatrastos savā vieta, mes šeit noslīktu.

Viļņi skalojas un šļakstēja zem musu kajam.

Viņa ieminējās: - Biju cerejusi, ka vismaz pasmaidīsi.

-    Esmu parsalis.

-    Ej atpakaļ uz mašīnu. - Viņa pamaja ar galvu uz to pusi, kur krasta stāvēja mūsu nozagtais auto. To apgaismoja pilnmēness. - Zeins pieteicas sardzē pirmais. Viņš paņēma ieroci un noslēpās aiz tas akmeņu kaudzes. Rasels viņu nomainīs pec divām stundām. Ta ka viņš nevar sagaidīt to bridi, kad varēs turēt rokas ieroci, tad noteikti neaizgulesies. Nac! Iesim atpakaļ kopa. Izliecies, ka tev patik gulēt mašīnā, kas atbraukusi okeana mala; tas nekas, ka guļot jāsaraujas čokura.

Mēs klausījāmies viļņu dziesmā.

I Ieilija pajautajai - Par ko tu kreņķejies? Mes jau esam paspējuši savarit lielas ziepes.

-    Es tikai gribu… - vardi vairs nenaca par manam lupām.

-   Nu, pastasti taču meitenei mēnesnīca, ko viņa vēlas dzirdēt.

-    Es gribu, lai mums izdodas, kaut ari esam pastrādājuši trakas lietas. Mes taču esam nepieskaitāmi.

-    Un visi kopa esam tajā iekša, - viņa piebilda.

Es naidīgi atcirtu: - Vai tad iesaistījāmies taja no brīvas gribas?

-    Lai nu paliek, - I Ieilija atvairīja manu uzbrukumu. - Tā nav tava problēma.

-   Protams, ka ir.

-    Lai nu paliek, - viņa atkārtoja. - Kas tevi īstenība nomoka šobrīd?

-Ja nu mes visu esam sačakarējuši? Pilnīgi visu salaiduši dēli? Cietuši fiasko? Esam atbraukuši uz šo nolādēto pludmali Long- ailenda, lai nogaidītu aizbraukšanu; Ņujorkas slēpni. Ja nu tās zāles, kuras tu sadabuji, mus neglābs, tad līdz mūsu sabrukumam ir atlikušas labi ja trīs dienas. Esam jau trīs dienas pavadījuši ceļa un neko neesam izdarījuši. Apstrīdi mani, ja kļudos.

-   Vai dakteris F. vel joprojām ir miris? - I Ieilija jautaja. - Vai tā bija musu visu vājprātīgo halucinācija?

-   Ja, viņš patiešam ir miris. Es piedalījos viņa piemiņas pasa- kuma.

-   Ta nu gan bija forša ballīte, vai ne? - I Ieilija nespeja izvilināt manu smaidu. - Vai viņš nomira vai bija noslepkavots?

Mana klusēšana apstiprinaja slepkavības versiju.

-Ta vieta, lai tur uz vietas nojūgtos, kā bija plānots, mes aiz- laidamies. Mēs joprojām varam nojūgties, taču mes nepadodamies. Un liela merā tieši tev par to pienakas paldies.

-    bet ja nu es visu sačakarēju? Man vienalga, kas notiks ar mani, bet ar jums pārējiem…

-    Vai juties atbildīgs par visu pasauli, ko? - viņa pajautāja. - Varbūt, ka ta ir pareizi, bet jābūt atbildīgam tikai par to, ko vari paveikt. Par to, ko nevari…

-    Ir jamaksa, - es pasteidzos pabeigt viņas domu.

Viļņi skalojas pret liedagu.

-    Mes visi to zinām, - viņa piekrita. - Mēs visi uz to parakstīja mies.

-   Varbūt jums vajadzētu apsvērt iespēju izstāties?

Viļņi…

Heilija mainīja temu: - Vai zini, ka Rasels kļūdas pec iedzera kontracepcijas tableti?

-   Ja, zinu.

-    Viņš nemaz negrasas aizmest divas atlikušas tabletes prom.

-Tas nu gan…

-    Ir traki? - viņa pabeidza manu teikumu.

Mēs abi iesmējāmies.

-    Rasels iedomājies, ka viena no tam ziedojusies viņa labā - pat ja ta piedzimusi par tableti. Varbūt tieši ta tablete palīdzēja viņam beidzot atverties? Varbūt patiešam kaut kas tik absurds ka kontracepcijas tablete pec tik daudziem pareizas, bet neefektīvas arstēšanas gadiem ir uz viņu iedarbojies? Tāpēc Rasels ta vienkārši neizmetis tās atlikušas tabletes un par tam neaizmirsīs. Tas nebutu pareizi.

-    Ko viņš grasās darīt?

Mes pagriežamies, lai paskatītos viens uz otru skaistaja me- nesgaisma.

-    Rasels neatteiksies no tām divām palikušajām dīvainajām tabletēm, jo tā pirmā, iespējams, viņam palīdzēja, - I Ieilija atbildēja. - Un ja ta ari nebija, pat ja viņam sapetu, Raselam vissvarī- gakais ir lojalitāte. Tad kapec tu doma, ka viņš jebkad atteiksies no musu misijas?

-    Viņš nav gļēvulis.

-    Neviens no mums tads nav.

Viļņi skalojas pret liedagu.

-   Tapec neuztraucies par to, ko tu neesi izdarījis pareizi. Mēs visi kopa esam taja iesaistīti.

Mēs ilgu laiku stāvējām okeana krasta un klusējam. Biju pārsalis.

-    Vai tu domāji par to sievieti? - Heilija pajautaja.

-    Ne, - es atzinos ar iztukšotu dveseli. - Esmu samazinajis domašanu par viņu līdz trim reizem dienā. Pirmā reize ir tad, kad pamostos, pēc tam, laižoties miega, kad uzpeld visas atmiņas.

-   Un kad ir trešā reize?

-    Reizi diena. Kad visapkart ir gaišs un es saprotu, ka joprojām vēl esmu dzīvs. Tas ir ka… viena asara.

Mes gajam uz auto.

Es pajautaju: - Ko tu darītu, ja izradītos, ka tev patiesība nemaz nav jāmirst?

-   Ka tad! Tadi brīnumi nenotiek.

-   Iedomājies, ja nu visas tavas runas es mirstu jau tagad nemaz nav pamatotas? - es sacīju.

-   Nu, iedomājos. Un ko talak?

-Tad tev visa dzīve vēl priekša.

-    Ka tad! Vienkārši satriecoši.

Zem manam kurpēm čirkstēja smiltis.

-   Vai tavs stāsts par Raselu un baltajam tabletitem bija patiess? Vai ari tev vienkārši mele niezeja to izstāstīt?

Heilija uzdeva retorisku jautājumu: - Un ka tu doma?

Pelēka migla klajas pār liedagu, kur es stāvēju ceturtaja dienā. Rita paisums veļa pret krastu metāliskās krāsas viļņus. Mušu zagtais džips stāvēja kapās. Es varēju parredzet apkartni apmēram piecdesmit jardu attāluma, lejā pa nogāzi, līdz šosejas krū- majam. No aukstuma mani kratīja drebuļi. Ieelpojot varēja just mitro smilšu un okeāna auksta ūdens smaržu; izelpojot no mutes izvēlās balts garaiņu mākonis.

šoseja bija lita migla, varēja vienīgi sadzirdēt, ka aizcērtas kādās mašīnas durvis.

Ierūcas motors, un mašīna aizbrauca prom.

No miglas vaļa iznāca vientuļš stāvs gara meteli.

Pēkšņi es aizmirsu gan sāpes, aukstumu un izsalkumu, gan nogurumu.

Zeins ar Raselu nostājās man blakus katrs savā puse.

Es ziņoju: - Viens neidentificets objekts stāv uz šosejas sance-

ļa.

-   Tieši ta, - Zeins apstiprinaja.

-    Tatad tā ir īstenība, - Rasels sacīja.

-   īstenība ir tas, ko mes visi redzam.

-    Vecīt, ceru, ka tev taisnība, - Rasels teica.

-   Viktor, nac man līdzi! - nokomandēja armijnieks Zeins. - Rasei! Zābakus un ekipejumu!

Rasels aizskrēja uz džipu.

Ejot uz šosejas pusi, mes ar Zeinu attālinājāmies viens no otra, lai mūs abus nenopļautu ar vienu automata kārtu.

-   Sasodīts! Ko jūs tur abi leja darāt? - iekliedzās regs.

Ta bija sieviete, pavecaka kundze. Viņai mugura bija dzelten- bnins lietusmētelis un polietilena kapuce pārvilkta pari spīdīgiem,

melniem matiem. Bālajā, grumbu izvagotajā sejā spilgti izcēlās karmīnsarkanas lupas. Stāvot uz grantēta sanu ceļa netālu no šosejas, viņas kārnie pirksti savilkas ka putna nagi.

-   Skatāmies uz okeānu, - 7.eins atbildēja, kad bijām pienākuši viņai tuvāk.

-    Kapec? - Uz grants ceļa līdzas viņai stāvēja nolikti trīs iepirkumu maisiņi ar rokturiem un melna plecu soma, kas pēc izmēra atgadinaja armijas maisu. - Lai nu paliek. Kuru autobusu?

-    Ko, ludzu?

-   Kuru… autobusu?

Zeins saviebās. - Mūsu autobuss ir… zils?

-    Ir nu gan jautajumi, - viņa sacīja. - īpaši jau tad, ja slaistāties pa pludmali, kad tam tuht jābūt klat. Vai nu jus gaidai autobusu, vai ari pazūdiet migla.

Atlantic City apstajas šeit. - Miglas vals atklaja divas sievietes, kas staveja tālāk uz ceļa. - NJMM apstajas tieši šeit.

-N/…

Viņa ar rokas mājienu mani apklusinaja. - Nu, tagad tam ir tads jocīgi stilīgs nosaukums, bet tas joprojām ir New Jersey Mega Mall - tas pats autobuss, kas brauc uz Ņudžersijas tirdzniecības centru. Vai jūs abi palikat pa nakti motelī?

Dažkart gadas ari kads veiksmīgs likteņa pagrieziens.

-   Cik tālu… cik ilgi tas autobuss brauc līdz tirdzniecības centram? - es pajautaju.

-   Deviņdesmit minutes, taču šādā nolādētā migla… Nevar neko saskatīt pat sava degungala.

-   Jā, slikti gan, - Zeins piebalsoja. Es pamanīju viņa saraukto pieri.

-    Ka mums tagad darīt? - es skaļi domāju. - Pārējie… musu ģimenes locekļi…. Mes nobraucām no šosejas, lai mus nenotriektu, kamēr migla pāriet…

-   Tu leja ir vel kads? - Putnam līdzīga sieviņa samiedza acis, lai miglā kaut ko saskatītu.

-    Bral, - es uzrunāju Zeinu, - aizej… un pasaki, lai tēvocis Sems uzved jus visus augšā uz šejieni.

-   Ja jusu tēvocis brauks šeit augša, tad tur talak, šosejas malā, ir pieturvieta, kur novietot mašīnu. Palieciet zem stikla tintaja desmit dolārus, tad ceļu policisti neiebildīs, ka atstasiet tur auto uz paris dienam.

Skriedams leja uz liedagu pie mūsu mašīnas, Zeins uzsauca:

-    Neaizbrauciet bez. mums!

Putnaģimis piesita man pie pleca: - Turieties kopa ar Bernisu, tad jus nepazudīsiet!

-   Ņemšu to vēra, - atbildēju. - Vai strādājāt autobusu kompānijās laba?

-    Pie velna, ne! - viņa atsmeja. - Tad jau man viss bulu jadara viņiem pa pratam.

Bērnisa pazobojās par musu nesagatavotibu, iedeva mums iepirkumu maisiņus, lai savakto laupījumu sabaztu musu somas, kas diez vai bija tam paredzetas un nez vai to izturēs. Mums pievienojas parejie braucēji: pensionēti pari, kada mate un tante ar divdesmitgadīgu daiļavu - viņas smaržoja pec matu lakas -, vel kada korejiete.

Nolicis džipu, atgriežas Rasels, kad no miglas vaļa paradijas Atlantic City autobuss. Uz ta sāniem dižojas kazino reklāmās. Kad i divpadsmit azartspēļu cienītāji steidzas ieņemt vietas. Autobuss aizveda prom visus šos ļaudis, bet mēs joprojām palikam stavam šosejas mala.

Kad visi spēlmaņi bija aizbrukuši, pec kadam desmit minūtēm no miglas iznira musu sudrabotais autobuss.

-   Tikai nedodiet man tagad savu naudu! - nokliedza Bērnisa, kad bija musu mazo bariņu nostādījusi rinda uz iekapšanu.

-    Pirksim biļetes, kad būsim iekša. Aizņem vietu, mīļum! Te neviens nedrīkst čammaties un pārējos aizkavēt.

Mēs visi pieci apsedamies autobusa aizmugurēja sedeklī.

-   Kaut nu šis butu pareizais lēmums, - kurnēja Rasels.

-   Seit, nopērkot biļetes, mes būsim lielākā drošība, neka braucot ar zagto džipu, - es sacīju. - Slēpjoties puli, mes nomaskēsim pēdas un kļūsim mazi un melni.

Zeins paostīja savas drēbes: - Mēs esam labi nogatavojušies sabiedriskajam transportam.

-   Mums ir kārtīgi jāizguļas un jaatputina kauli, - Pleilija ierosināja.

Priks piekrītot pamaja.

Sudrabotais autobuss mierīgi ducirīaja cauri miglai, kad pa celiņu starp rindām uz musu pusi virzījās Bernisa.

-    Edna, vai tev ir ērtas kurpes? Dženisa, vai tavai audžumeitai nepatika tā vatētā sega? Vai pastāstīji viņai par ārstiem? Mel- vin, tu tikai nesūdzies; tu, ka allaž varēsi sēdēt veikala uz kastēm un vērot meitenes. Agnese, vai tev vajag biļetes, vai ari tev ir taloni?

-    Oskar! - Bērnisa uzsauca autobusa šoferim. - Vai gribi, lai es savacu?

-    Protams, dari ta, - viņa pati sev atbildēja. - Tu labak mūs ātrāk nogādā otra gala.

Kamēr Bērnisa bija nokļuvusi līdz mums, mes jau bijām pietiekami daudz uzzinājuši, lai es varētu pateikt: - Mums nav talonu un mes gribam pilnu pansiju ar moteļa istabam.

Bernisa bija atstajusi lietusmēteli un cepuri uz. sava sedekļa. Viņai mugura bija rozā treniņterps. Aiz labas auss bija aizbazta neaizdedzināta cigarete, kas spīdēja cauri spoži melnajiem matiem.

-   Jus saņemsiet brokastis, - viņa sacīja, izsniegdama mums talonus. - Autobuss mus izlaidīs pie moteļa pirms tirdzniecības centra atvēršanas, tapec ieturieties kārtīgi pie bufetes galda. Šķiņķis pazūd pirmais, tāpēc jāpasteidzas.

Viņas bargas, zaļas acis mus kārtīgi nopētīja: - Jusu istabas numuri bus no septiņpadsmitā līdz divdesmit pirmajam. Paši izvelieties, kurš kura dzīvos. Šīs kvītis atstasiet pie administratora.

-    Vai viņiem vajadzīgi kredītkartes dati? - Zeins painteresējās.

-    Tas nav svarīgi. Neviens nekāptu šajā autobusa, ja viņam uzreiz būtu nauda, ar ko samaksat par istabu. - Pašķielējusi uz Zeina baltajiem matiem, Bernisa apjautajas: - Tev ir mazbērni?

-   A… ne.

-    Bērni. Tad, kad tu doma, ka nu jau viņi vairs nesagadās tev nekādus kreņķus, viņi nogāž vel lielākus podus, ja es viņus tik ļoti nemīlētu, tad man nebūtu šādu mazu problemiņu.

Bernisa nopētīja piecus svešiniekus, kas bija sasēduši viņas autobusa aizmugurēja sēdekli: sirmo viru, kuram nebija mazbērnu; afroamerikanieti, kas neizskatijas pec masas kadam no šiem puišiem; tuklu puisi bieziem briļļu stikliem, kas bija uztupis uz sedekļa maliņas; izspurušu rokenrola huligānu, kuru neviena vecmāmiņā nelaistu kopa ar savu lolojumu pari nama slieksnim; dzejnieku ar rēgiem acis un samakslotu smaidu sejā. -Jūs nu gan esat viena dīvaina ģimenīte!

-    Visi ļaudis sava ziņa ir jocīgi. Kurš gan tads nav? - es atbildēju.

Bernisa bija izvilkusi no aizauss neaizdedzināto cigareti un tagad grozīja to savos putna nagos.

-   Ģimenes, - viņa noteica. - Mammas tikai baras, un tevi nenodarbojas ar bērnu audzinašanu arī tad, ja sež pie televizora tajos nolapitajos krēslos. Par masam un brāļiem labak vispār nerunāsim! Jums jārisina viņu problēmas un jaterē laiks, bērni jūsos vispār neklausas, tapec viņi nejēdz nenieka.

balta cigarete virpinajas padzīvojušas sievietes pirkstos.

-     Manuprāt, autobusos aizliedza smēķēt, - Zeins ierunājās. - Pai izvairītos no ugunsnelaimes un vēža.

-   Neesmu pīpējusi jau gadiem ilgi. - Slepkavnieciska cigarete atkal aizslīdēja aiz auss.

Mūsu sudrabotais rumaks izbrauca uz lielas maģistrales.

Bērnisa lūkojas laukā pa autobusa logu. - Kad biju meitene, mēs gājām no viena veikala uz nakamo, un tad bija jāiziet lauka uz ielas. Tagad mums ir tirdzniecības centri, kuros nekad sauli neredzi un lietu neizmirksti. Tagad visur ir datori, ja esi gudrs un tev ir daudz zaļo. Tagad pat nav jāiziet no majas, nav jagaida piegādātāji. Tu vari mierīgi dzīvot savās četras sienas. īstie veikali organizē iepirkšanas tūres, kuras savāc tādus cilvēkus, kuriem vajadzīgs kāds iemesls un vieta, kurp doties.

Ps atbildēju bērnisai, citējot viņu pašu. - Tu esi vai nu autobusa, vai paliec stavam migla.

-   Ja, - viņa noteica bez īpašas sajūsmas.

Pec divām stundām mes visi pieci jau atradāmies moteli, blakus istabās, brokastu bufetes bars bija pārpildīts, leņemis pietiekamu kofeīna devu, Rasels pieteicās uz pirmo dežuru, kuras laika viņš moteļa veļas mazgatava izmazgas arī mūsu drēbes, bet mcs pa to laiku ar baudu iegāžamies īstas gultās, lai beidzot izgulētos. Koridorā aiz. manas istabas durvīm Bērnisa kadu mudinaja kustēties veicīgāk, bet es iegrimu dziļa miegā bez sapņiem.

Vel pēc septiņām stundām mēs uzspridzinājām policijas mašīnu.

Pec sešām stundām un deviņām minūtēm, kad Bernisa bija šķērsojusi ielu, lai ieietu baltaja mura tirdzniecības centra, musu komanda staveja pie veikala spoguļotajam durvīm. Mes nesam Bernisas dāvātos iepirkumu maisiņus, lietotas drebes, matricas un savas somas. Musu atspulgi stiklotājās durvis izskatijas izgulējušies, tīri nomazgājušies, noskuvušies un par sevi pārliecināti. Mes zinājām, ko šaja vakara saulrietā grasāmies darīt.

-    Paskaties tik! - Rasels sacīja. - Pieci maniaki reālajā dzīvē izskatās pec diezgan normāliem cilvēkiem.

Skatīdamās uz musu atspulgiem, I Ieilija viņam atbildēja: - Šķiet, ka tev vel nesen bija krīze.

-   Ja, bet, izrādās, ari tur, otra pusē, nemaz tik jauki nav.

-Tieši ta.

Es sacīju: - Ķeramies pie lietas!

Videokamera nofiksēja, ka mes ieejam veikalā pa spoguļdur- vim.

Lielveikals iesūca mus cilvēku pūli, un mūsu acis centās aprast ar tirdzniecības centra spilgto gaismu. Telpas bija jūtams liel- veikala aromāts - industriālās smaržas garoja no ļaužu padusēm un nogurušajam kajam. Veikala plauktos saliktie krekli un svārki izplatīja jaunu drēbju aromātu. Jo dziļāk iekša devāmies, jo spēcīgāk sajūtam vafeļu un ceptu tauku saldo smaržu. Melnbaltas grīdas flīzes klusinaja soļu troksni, uz tam nepalika nekādi pēdu nospiedumi. Dzirdējām garamejošu cilvēku sarunu fragmentus, putekļsūceja dūkoņu, gaisa kondicionētāju sanoņu, gandrīz visur no skaļruņiem skanēja kadas ne visai pazīstamas jautras dziesmas melodija.

-   Ne! - iesaucās Rasels. - Tie taču ir The Beetles'. No Sgt. Pepper's albuma. To atskaņo A Day in the Life. Nepardodiet mums tadus sudus!

-    Kad es pēdējo reizi biju šada vieta, toreiz vēl Niksons bija prezidents, - Zeins sacīja.

Mums atri pagaja garam divas pavecakas kundzītes modernos treniņtērpos, viņas dzīvi sarunājas, žestikuleja un spēra saskaņotus soļus tirajas, baltajas sporta kurpēs.

-    Viņas šeit ieradušas, lai parbauditu sirdsdarbību, - es atbildēju uz Zeina skatienu.

-A.

-   Mes esam šeit ieradušies, lai iegādātos vajadzīgo aprīkojumu un labi atri notītos, - atgadinaju.

Ēriks piešļuca tuvāk Heilijai un nočukstēja: - Neatstaj mani!

-   Tas nemūžam nenotiks, - Heilija viņu mierināja.

Mes piegājām pie izgaismotas veikala karies un bankomatu shēmas.

-   Šajā viena lielveikalā ir pavisam pieci dažadi sporta apavu veikali! - Rasels iesaucas.

-   Visiem patīk skriet. - Es jau šos vārdus pateicu otrreiz vienas dienas laika.

Ēriks ar grūtībām izdvesa: - Vismaz mums tam ir iemesls.

Taču mēs klidam pa lielveikalu, it ka butu aizmirsuši savu mērķi, gajam gar atsevišķu veikaliņu skatlogiem, kuros stulbi manekeni demonstreja komunistiskas Ķīnas fabrikas vai Teksasas piesārņotājās nomales šutus apģērbus. Eirmas zīmes, slavenu zi- molu nosaukumi, preču reklāmās un franšizes lidoja musu acu priekšā kā no automata raidītas lodes. Viena veikaliņa piedavaja dabiskos vitamīnus, lai dabiskā ceļa cīnītos ar tadam slimībām ka plikpauriba, aptaukošanas, trausli kauli, alerģiska ada, artēriju aizsprostojumi, locītavu sāpes un stress. Veselīga izskata vitamīnu reklāmās modeļi droši vien slepenība apzinajās, ka viņiem šadas kaites piemīt. Nakamaja tirdzniecības vieta tika piedāvāts tik plašs zelta ķēdīšu, gredzenu un aproču klāsts, ka ar šo sortimentu varētu noklāt vairakus kilometrus. Tur varēja iegādāties ari dizaineru radītus ekskluzīvus pulksteņus, kuri dīvaina karta radīja ari pareizu laiku. Blakus skatlogā pārdevēji demonstreja pir- ceļiem, ka ieprogrammēt masāžas opcijas adas atpūtas krēsla vai kā pieslegt uz lieveņa uzstādīto video teleskopu savam datoram, lai varētu sēdēt istaba un skatīties zvaigznes.

-    Pa kuru laiku tas viss ir noticis? - Zeins brīnījās.

-   Tepat vien, musu acu priekša, - es atbildēju.

-   Nu, ne gluži musu acu priekša, jo mēs bijām ieslegti slimnīca, - Rasels piebilda.

Heilija sacīja. - Tikai nedomājiet, ka tapec esam atpalikuši no dzīves.

Devāmies talak.

'Tirdzniecības centra reklāmu stendā bija I lolivudas filmu reklāmās - skaisti aktieri, cīnīdamies ar dzīves likstām, cenšas atrast īsto mīlestību. Šaja brazmainaja pasaule tikai brīnums spēj apturēt kadas salauztas sirds ciņu ar visaptverošo ļaunumu un neļaut tam triumfēt. Plecu pie pleca varonīgi policisti zibina pistoles, lai noķertu kadu izmanīgu ļaundari, kuram likumi nav rakstīti. Kāda seksīga blondīne, ģerbusies melna adas kostīmā, un viņas seši varenie sabiedrotie novērš gadsimta bankas aplaupīšanu. Kads skarbs, ielas dzīves skolu izgājis melnais guru izglābj vienu apjukušu, bagātu un bezpalīdzīgu balto amerikaņu ģimeni. Vēl tika reklameta kada traki aizraujoša animacijas filma, kura no sakuma līdz beigām absolūti nekas nenotiek; ta noteikti drīz ierindosies pasaules klasikas ģimenes filmu fonda.

-   Es patiešam ļoti gribētu redzēt kadu filmu, - Rasels atziņas.

Mēs visi pieci apbrīnojam žilbinošu, brīnišķīgu gramatveika-

lu.

Heilija nopūtas: - Es tik ļoti gribētu atklat to labako, kas mani

ir.

-   Es atkal gribētu pabūt kopa ar saviem senajiem draugiem. - Mana dvēsele alka pēc Folknera sapņu teļiem, Puiša, Steinbeka, I lameta, Markesa, P.milijas un Viljamsa. - Vel varētu iepazīties ar jauniem draugiem.

-    Varbūt viņiem ir kadas noderīgas kartes vai lieliski CD? - Rasels ieminejas.

Zeins pašūpoja galvu: - Viņi mus mekles tur, kur mes gribam nokļūt.

Priks piekrītot pamāja.

Mēs pagriežamies, lai dotos prom.

-   Stāviet! - nočukstēja Rasels, pec tam atri palaboja tikko ka teikto: - Nē! Izturieties dabiski!

Friks no pretrunīgajam pavēlēm sāka trīcēt.

Heilija saņēma viņa roku: - Nomierinies!

-    Kas noticis? - Zeina roka pieskārās siksnai, kur glabajas musu paslēptais ierocis.

-    Kameras. - Rasels pacēla acis uz augšu.

No griestiem nokarajās baltas kameras metala korpusa, kas lēnam grozījās no vienas puses uz otru, nemitīgi novērodamas lielveikalu ar ciklopa stikla aci.

-    Ari bankomata ir kamera - uz tas sienas! - Heilija piebalsoja.

-     Un taja seksīgās apakšveļas veikala aiz kases aparata, - Zeins papildinaja.

-   Tas ir visapkart, - Ēriks konstatēja.

-    Un tad? - es sacīju. - Šīs kameras nav mums bīstamas. Tas uzmana huligānus un veikala zagļus, nevis izbēgušos no trako- nama.

Ēriks piebilda: - Bet paliks nofilmēts, ka mēs esam šeit bijuši.

-    Ja nu kādreiz kadam ienāks prāta caurskatīt safilmetās kasetes, lai mus sameklētu, mēs jau būsim gabala. Turklāt, ja nerodas iemesls šis kasetes parskatīt, tad varam uzskatīt, ka mus neviens neredzes, - es secināju.

-   Tomēr man tas nepatīk, - Rasels nespēja rimties. - Tas nepavisam nav labi.

I leilija pajautaja: - Kas notiks ar Ameriku, kad Valsts iekšējas drošības dienests beidzot dabūs atļauju izvietot novērošanas kameras pa visu valsti?

Zeins atbildēja: - Tad psihiatriem, tādiem ka dakteris F., bus no jauna jānoformulē paranojas simptomi.

-    Ir jau par veļu, - es teicu, neuzkrītoši pavezdams visu komandu zem kuplas palmas zariem, kas auga puķu poda. - Visi tie, kas nav vājprātīgi, jau ir paranoiķi.

-   Ta dziedaja Animals, - Rasels mums atgadinaja. - Mums jātiek no šejienes lauka.

-    Bet mes taču nenopirkām to, kas mums vajadzīgs! - Zeins sašutis konstatēja.

-   Viņiem te nav neka no ta, kas mums vajadzīgs, - es atbildēju. - Toties tagad mes esam iemūžināti ša lielveikala videokasetēs.

-   Mes šeit esam tikai pusstundu! - Heilija iesaucās.

-1 .aiks ir beidzies, - es stingri noteicu un piegāju pie informācijās stenda.

-   Ko jus velētos uzzināt? - pajautaja blonda informācijās sniedzēja.

-    Visu, - es atbildēju. - Kaut vai atrako ceļu uz lielāko stāvlaukumu.

-   Tuvāka izeja atrodas caur diennakts aptieku.

-   To vajadzēja paredzet, - Rasels nočukstēja.

Mes devāmies viņas noradītajā virziena, līdz pamanijam aptieku, kas atradas blakus sporta preču nodaļai, kur tirgoja Rit bola kreklus, bumbas, Viagru komandas NASCAR jakas un sporta kurpes.

-   Tualetes atrodas blakus sporta preču veikalam, - es paziņoju. - Mums visiem vajadzētu tur iegriezties.

-    Ta nav laba doma - nozagt mašīnu lielveikala stāvvietā, - Rasels sacīja. - Ja ari neņemam vēra kameras, tad nekad nevar zināt, cik drīz auto īpašnieks iznāks no veikala un atklas, ka mašīna nozagta. Tad viņš uzreiz piezvanīs 911, un drīz vien jau brauciens būs gala. Zagšana gaiša dienas laika…

-   Tā ir musu vienīga iespēja tikt no šejienes prom, - es aizsta- veju savu viedokli.

-   Amen! - noteica Ēriks.

Zeins pakratīja galvu. - Labāk paskatieties visi uz savām trīcošajām rokam. Vispirms mums jauzlabo veselība.

Mes atspirdzinošo dzērienu automatā nopirkām ūdens pudeli. Heilija izkratīja vidusskola savaktas tabletes no burciņas, kuru bija dabūjusi pie Džulza. Vienīgais, kurš iedzēra vairak par trim tabletēm, bija Rasels; viņa ceturta tabletite bija maza un balta. Heilija man uzsmaidīja, kad Rasels to iemeta mutē. Es biju parak nervozs, lai pasmaidītu pretī vai pamatu ar galvu.

-   Mums atrak jātiek no šejienes lauka, - es visus steidzināju, kad gajam cauri pec sīrupa smaržojošai aptiekai. Visapkārt atradās plaukti ar pieaugušo pamperiem, menstruāciju paketēm, insektu atbaidīšanas līdzekļiem, un parņema tada sajuta, ka griestu apgaismojums un plaukti gažas man virsū. - Paķeriet visu, kas nepieciešams! Es nolukošu braucamo.

Rasels centas mani apturēt. - Mašīnas zagšana neietilpst tavā profila.

-   Mūžu dzīvo, mūžu mācies.

Zeins pamacija: - Ļauj vismaz Ērikam…

-    Paklausieties! Man jātiek ara no šejienes vienam!

Un es izskrēju lauka un nonācu stavlaukuma.

l'ecpusdienas saule bija iekrāsojusies mierīgos, sārtos toņos.

Es ļoti centos nomierināties, izskatīties ka visi un nepievērst uzmanību, it ka es šeit iederētos.

Te droši vien ir kadas 2000 mašīnas. Es pagājos gar vienu rindu un tad gar otru. Earbaudiju visus džipus un mikroautobusus. Neizskatījās, ka kada mašīna butu atstata neaizslegta.

Stāvvieta atradas daži cilvēki. Šķita, ka cilvēki pa taisno no savam mašinam ar milzīgi spēcīgu putekļsuceju tiek iesūkti lielvei- kala. Iespejams, viņus pievilina ari atskaņotie jaunības dienu mūzikas ieraksti.

Es nodomāju - pievilināšana* stratēģija jābūt kadam āķim. Es vēl joprojām dzirdu ausis skanam to muziķu. Tagad jākoncentrējas. '

Kuru spēkratu nozagt? Mes piecata diez vai ierāmētos taja sar- kanaja Toyota markas auto. Minibusiņam, kuram uz bampera bija uzlīme Futbolista mamma, bija nosēdušas riepas, durvju atslēgas nobloķētas, salona droši vien smirdēja pec pērnā gada piekakātajiem pamperiem un šagada košļenes. Zeltainajam džipam ari bija aizslēgtas durvis, taču lodziņš šofera puse bija atstats par paris collām atvērts! Varbūt…

Pēkšņi man aiz muguras atskanēja sievietes balss, kas lika man sastingt. Viņa pajautajai - Kungs! Vai varu jums ka palīdzēt?

Viņai bija īsi, gaiši mati, mugura dzeltenbrūna blūze un bikses, kajas - melnas kurpes. Kreisajā puse pie krūtīm bija piesprausts žetons, bet pie jostas maksti karajas deviņu milimetm Glock ierocis. Viņai aiz muguras staveja iedarbinata policijas patruļmašīna. Es ievēroju, ka rācijās mikrofons viņai piestiprināts pie uzpleča, pie jostas karajas melns oriģinalais adas maisiņš rokudzelžiem, bet pavisam memu mani padarīja policistos melnas saulesbrilles, kuras atspoguļojas rietošas saules sarkana bumba un es.

-   Vai varu jums ka palīdzēt? - atskanēja otrais brīdinājums.

-   Noteikti! - Es veltīju policistei savu visnevainīgāko smaidu.

Kaut ari biju pilnīgi drošs, ka viņa jau visu bija sapratusi. Viņa

bija par to droša, un es zināju, ka viņa to zina. Ta nu mes tur stāvējām, katrs spēlēdams savu lomu un cenzdamies ātri izdomāt, ar ko šis scenārijs beigsies. Ar sesto pratu mes abi sapratām, ka šai situacijai ir jabeidzas, nevis jāsakas. Šis viedums lika mums izturēties pieklājīgi un stāvēt tur, kur katrs stāvējām, līdz viens no mums izdarīs kadu nodevīgu kustību.

-   Kada problēma jums radusies? - Pēc sievietes formastērpa sapratu, ka viņa ir vietejā policijas iecirkņa patruletaja.

-   Kura no visam problēmām?

-   Tā, kura lika jums staigat gar mašīnu rindām, it ka jus butu atnacis iegādāties auto.

-    Domājāt, ka man tas sagada prieku? Mana mašīna atrodas servisa, tāpēc atbraucam iepirkties ar sievas auto.

-   Vai ta ir jūsu sievas mašīna? - saulesbrilles pamaja zeltaina džipa virziena.

-   Ja, ir gan. Parasti mes braucam ar manu fordiņu, tāpēc man tikai paris reižu menesi iznāk braukt ar viņas džipu. Mūsdienas visi brauc ar džipiem, un tie visi ir vienādi.

Melnas saulesbrilles parlukoja perimetru, bet nenolaida ari acis no manis. - Kur ir jusu sieva?

-   Viņas šeit nav.

-   bet jus tomēr šeit esat.

-   Nu… ja.

-   Vai varat man uzradīt vaditaja apliecību?

-   Fs nesežu pie stūres.

-    Es tikai jums gribu palīdzēt. Ja nu jus iekapjat nepareizaja mašīna? Ka jus pats teicat, visi džipi izskatas vienādi. Ps pa rāciju parbaudīšu ša auto reģistrāciju, īpašnieces adresei bus jasakrit ar jusu autovadītaja apliecības adresi. Jus taču dzīvojat kopa ar sievu, vai ne?

-    Kurš tad cits ar viņu dzīvotu?

Policiste nesmējās.

-Man nav līdzi vaditaja apliecības. Nu, man ta ir, bet… ta palika mašīna.

-    Mašīna?

-    Mana kabatas portfeli, - es meloju. - Tieši tāpēc es atnacu uz. šejieni, lai paņemtu kabatas portfeli.

-   Jus iegājāt veikala, bet savu kabatas portfeli atstājat mašīna?

-   Sauciet mani par optimistu, - es sacīju, - bet mana sieva…

-   Jūsu sievas šeit nav.

-    Viņa ir lielveikala. īstenībā lieta ir tada, ka viņa stāv rinda pie kases un gaida, kad atnesīšu savu kredītkarti, lai viriāi nav jamaksa ar savējo.

-   Stāsts bija labs, - policiste atzina.

-Ja vien tam butu laimīgas beigas.

-   Nu, tad sadabūsim jusu kabatas portfeli un pec tam varēsim laimīgi katrs doties uz savu pusi.

-   Redziet, tur jau ir ta problēma.

-   A. Ta atkal ir problēma.

-   Es zinu! Viena lieta ir atstat savu kabatas portfeli viņas pie- drazotaja bagažnieka, kur tikai vel čūskas trūkst, un tad sūtīt mani šurp…

-   Pēc kredītkartes.

-    …pec kredītkartes, un vel aizmirst iedot man atslēgas.

-  Tātad viss palicis slēgtās automašīnas iekšpuse.

-   Tieši tā. - Es paraustīju plecus un pasmaidīju, bet klusībā ludzu Dievu.

Policistes melnajas saulesbrilles varēja redzēt manu atspulgu, kad viņa jautaja: - Ko mes tagad darīsim?

Aiz stāvošās policijas patruļmašīnas izšāvās zilgani oranžas liesmas - atskanēja logu stiklu šķindoņa.

Policiste pagriezās pa labi un pa kreisi, ta, lai joprojām paturētu mani acis, bet neieraudzīja nekādus saplīsušus stiklus. Taja bridi, kad viņas saulesbrilles atkal pievērsās man, pari viņas plecam es ieraudzīju melnu dūmu mākonīti, kas spirāle vijas no policijas auto bagāžnieka. Saka smirdēt pec gumijas un deguma.

Liesmas no paštaisīta Molotova kokteiļa, kura sastavdaļas bija iegādātās aptieka, apņēma policijas patruļmašīnas priekšējo riteni.

Riepa eksplodeja ar skaļu troksni - bang! Policiste veikli apmetas ap savu asi un izvilka šaujamo. No viņas auto cēlās melni dumi. Uzspragusi riepa bija veicinājusi vēl plašaku Molotova bru- vējuma izplatīšanos, un tagad jau dega ari motora nodalījums. Piesmas apņēma degvielas iesmid/.inašanas cauruli.

Svirks! Piesmu meles jau laizīja visu mašīnas priekšgalu, un motora pārsegā vāks atspraga vaļa. Bangl

Policiste, kapdamas atpakaļ, streipuļoja man virsu pa celiņu starp novietotajam mašinam.

Bang! Mašīnas benzīna baka izvirda uguns bumbu. Milzīgi karsts sprādzienā vilnis nogaza policisti no kajam.

Tas nogaza no kajam ari mani, seja sitās versmojošu liesmu meles.

Gulēdams augšpēdus uz ietves starp divām mašinam, es re- dzeju rūcošu oranžu liesmu stabu un melnus dumus, kas šavas taisni vakarīgajās debesis. Sprādziens bija iedarbinājis vairaku desmitu automašīnu signalizācijas, kas tagad kori visas kauca un gaudoja.

Tāda bija izdevusies manis piesegšanas operācijā. Interesanti, cik daudz no ta visa tika nofilmēts un tika kadrā?

Celies augša! Uguns liesmas jau ruca mana celiņa, kur es gulēju starp diviem džipiem. Apdullusi policiste gulēja man pie kajam, viņas seja bija sarkanaka, neka manēja jutas. No visam pusēm naca degošas gumijas un benzīna smaka, karsta metala smārds un… degošu matu smirdoņa. Sprādziena vilnis bija izsitis viņai no rokam ieroci. Redzēju, ka viņa čamdijas, lai atrastu pazudušo revolveri.

Viņa cenšas cīnīties godīgi.

Tāpēc es atvilku viņu no svelošajam liesmām. Sieviete bija apdullusi un centas nostāties uz ceļiem, kad es norāvu viņas rācijās mikrofona vadus, aizsviedu tos prom un iekliedzos: - Ps palīdzēšu!

Un skriešus metos uz lielveikala aptieku.

Tiklīdz biju izskrējis lauka no melna, mutuļojošā dumu mako- ņa, Zeins, kurš bija sabrūvējis un uzmetis uz policijas mašīnas Molotova kokteili, atmuguriski ar kaju spēra pa BMlA/sedana šofera puses logu. Pogs saspregaja zirnekļa tikla. Otrais spēriens iespieda uz iekšu saspregajušo stiklu. Rasels noklikšķināja BMW atslēgas podziņas, ar āmuru nosita nost aizdedzes atslēgas vāciņu no stūres statņa un ar skrūvgriezi iedarbinaja aizdedzi. Motors ierūcas. Rasels un Zeins vadīja nozagto auto cauri stāvvietās laukumam, kur cilvēki staveja ka pienagloti un blenza uz degošo policijas patruļmašīnu. I leilija un Ēriks steidzas man pretī, kad bēgu prom no notikuma vietas, ka pēdas vien nozibēja. BMW ar izsisto stiklu apstajas vien uz tik mazu brītiņu, lai mes ar visam mantam paspētu ielekt iekša. Tad cauri melnam dumu mākonim, kaucošām auto signalizacijam un arvien tuvāk nākošām gaudojošām ugunsdzēsēju mašīnas sirēnām mēs aizdrazamies prom no lielveikala uguns staba.

-    Paskaties uz mani! - es kliedzu Zeinam no HMW aizmugurējā sedekļa, kamēr Rasels vadīja auto cauri krēslainajai Ņudžer- sijas piepilsetai.

Blakus man ierunājas I leilija: - Tev ir atlikusi gandrīz puse no katras uzacs.

-   Turklāt vel esi ieguvis sārtu, veselīgu sejas krasu, - Rasels piebilda.

Zeins, sēdēdams priekša pasažiera sēdekli, neteica neko.

Pa izsisto logu mašīnas salona zeģeleja vējš.

-    Es tur gandrīz izcepos! - turpināju bļaustīties.

-    Ka redzu, tad neizcepies līdz galam, - sacīja Rasels, nejauši nogriezdamies pa kreisi. - Runājot ar sievieti, tu allaž doma, ka esi baigais dendijs, bet tu tads neesi.

-   Ta nebija nekada sieviete! - es skaļi protesteju.

-   Nu, redzi? - Rasels iesaucas. - Tu biji tik samulsis, ka pat to nepamanīji.

-    Ta bija policiste!

-   Tieši ta, - Zeins piekrita. - Un viņa grasijas saņemt tevi ciet.

Zeins pašūpoja galvu. - Cik labi, ka mes likām, lai Heilija un

Ēriks tev seko. Ja policiste melnajas brilles butu tevi iesēdinājusi sava patruļmašīnā, mums visiem butu beigas vai ari tev butu viņa jāuzaicina uz lenču, kamēr viņa tevi pārmeklētu un grābstītos gar biksēm.

-   Jus gandrīz mani dzīvu sadedzinajat!

-   Ja, es nedaudz pārrēķinājos ar sviediena amplitudu. Gribēju trāpīt mašīnai priekša, kur liesmas nenodarītu nekādu lielo postu, bet tu varētu izmantot apjukumu un laisties lapas.

-    Bet sprādziens bija klasisks! - Ēriks uzlielīja Zeinu.

-   Superīgs! - ari Rasels piebalsoja.

-Tagad likumsargi zina…

-   Ne tik daudz ka tad, ja butu tevi paņēmuši ciet, - Zeins sacīja. -Tagad viņiem ir vienīgi apdullušas ielu policistes liecība par kādu pilsoni, kurš izglaba viņai dzīvību, kad gāja vaļa īsta elle.

-   Un vel kada satraukta autoīpašnieka iesniegums policija par nozagtu auto.

Ņudžersija iedegās ielu apgaismojums, bija sākusies parasta sastregumstunda, bet mes turpinājām braukt.

-    Mums tomēr vajadzēja iegādāties vietejo karti, - atzina Rasels, skatīdamies uz piepilsetas rajoniem, kas bija haotiski izkaisīti pa visu pilsētu, pavalsti, valsti un gar valsts nozīmes ceļiem, pa kuriem mes braucam.

-    Centies braukt ta, lai okeāns paliktu kreisaja pusē, - Zeins deva instrukcijas, noradīdams uz ceļazīmi, kas apgalvoja, ka pludmale atrodas vienas jūdzes attaluma uz to pusi.

Vakars pārvērtās nakti; pa nozagta BMW izsisto logu puta iekšā auksts vējš. Ceļa konfigurācijā lika mums pagriezties te pa labi, te pa kreisi. Musu atskaites punkts bija okeāns. Dažkart mēs to neredzējām, bet bijām pārliecināti, ka milzīgais melna ūdens masīvs atrodas kaut kur aiz gaiši izgaismotajām majam, kas slīd garam musu auto izsistajam logam, pie kura sedeja Rasels; nak- snigaja gaisā mes sajūtām okeana smaržu. Braucām garam maziem tirdzniecības centriem un ātro uzkodu ražotnēm, kadas butu varējušas atrasties Kanzasā; izbraucam cauri maziem ciematiņiem, kādus parasti var redzet Ohaio pavalsti.

Mes jau braucam četrdesmit piecas minutes, devāmies it ka dienvidu virziena pa vienvirziena šoseju, garam privātdzīvokļu augstceltnēm un pussagruvušam ekam. Iespejams, ka vainīga bija vēsa nakts brīze, kas ieplūda pa logu, kamēr Rasels stūrēja mašīnu uz priekšu; varbūt pie vainas bija mana atskarsme - pie velnu, ko es te sutruucos par šuvām uzucitn, bet es nomierinājos un jau grasījos pateikt kadu joku un uzmundrināt Zeinu, kad musu šoferis Rasels paskatijas uz brīvo stāvlaukumu okeāna mala.

-   Ak dievs! - iekliedzās Rasels.

Paskatījos pa kreisi. Nebija redzama neviena policijas patruļmašīna ar sarkanajam bākugunīm.

Mums aiz muguras pletās vienīgi tukšs, naksnīgs ceļš.

Tada pati aina paveras ari priekša.

-    Labā puse tīra! - noziņoja Heilija no savas vietas mašīnas aizmugure.

Pie pirmā kreisā pagrieziena Kasels piebremzēja, nobrauca no galvenas šosejas un iegriezās sānceļā. Mes braucam cauri nekoptam parkam, tad velreiz, riepām kaucot, nogriezāmies pa kreisi un uzbraucam uz tukšas vienvirziena ielas, kas veda atpakaļ uz to pusi, no kurienes bijām atbraukuši…

Rasels tik strauji nobremzēja, ka mes visi sagazāmies uz priekšu un pēc tam - atpakaļ.

Mēs atradamies vienvirziena ielas vidu, kas veda preteja virziena mūsu planam. Vientulīgais parks atradas no mums kreisajā puse. Pa labi slejās monstram līdzīga betona eka, kas bija izplētusies pa visu kvartalu; tas priekša dega trīs vientuļas laternas. Aiz šīs ēkas bija jabut okeānam.

Rasels apstadināja auto, atvēra durvis, pats pa pusei izliecās lauka un stulbi blenza uz monslrigas ēkas jumtu.

Pec paris sekundem viņš atgriezās pie stūres un noteica: - Dievs!

Tad uzspieda uz gazes pedaļa, un BMW traucas uz priekšu. Rasels iestureja pakavveida piebraucamajā ceļa pie Otrā pasaules kara flotes hospitaļa, kas tagad bija pārbūvēts par padzīvojušu kundzīšu apsēstu viesnīcu.

-   Gaidiet tepat! - viņš nokomandēja un ieskrēja viesnīcas vestibila.

-   Ak! - es noelsos, kad Rasels pazuda viesnīca. - Nu labi…

Izkāpu no mašīnas izstaipīt kajas. Kvartalu talak bija redzams

melns, milzīgs klajums; tam vajadzēja but Atlantijas okeanam. Pa kreisi no okeāna stiepās vesela rinda pamestu garāžu. Pa labi rēgojas ta milzīga arabu pils. Skatījos uz priekšu, uz to vietu, kas bija piesaistījusi Rasela uzmanību, un ieraudzīju lielu, neapgaismotu uzrakstu.

LAIPNI LŪDZAM…

-    Kap iekša! - Rasels man uzkliedza, skriedams uz mašīnu.

Neteredams laiku, lai pabeigtu lasīt uzrakstu, es viņam paklausīju. Rasels bija šoferis.

-   Tas ir tikai piecus kvartalus talak!

Rasels i/brauca no piebraucama ceļa, un mēs devāmies atpakaļ, taja paša virziena, kur viņš bija kaut ko ieraudzījis. HMIV traucas cauri nakts tumsai; pie stūres sēdēja musu šoferis, kam mes uzticējāmies.

Pagriezušies pa kreisi, mes uzbraucam uz platas ielas, kur uz sadalošas joslas bija slīpa leņķi novietotas automašīnas. Kada mašīna izbrauca no savas vietas, un Rasels iestureja tukšaja laukumiņa. Izkāpis lauka, viņš novaidējās. Ši skaņa atgadinaja seksuālā apmierinājumā saldo noputu. Rasels pargaja pari ielai uz garu vienstāva celtni. Tā bija buveta no pelekiem ķieģeļiem, kas atgadinaja pankūkas. Ēkas priekša bija balta markīze. Kad Rasels nokrita ceļos un izpleta rokas aleluja žestā, it ka atrastos Apsolitaja zeme, es atrados viņam aiz muguras.

Uz baltas ēkas markīzes bija rakstīts - "Mala ponijs".

Pie ēkas sienas atradas melna izkārtne ar baltiem neona burtiem, kas vēstīja, ka te ir kafejnīca un bars.

Kamēr Rasels staveja uz ceļiem, no kafejnīcas bija dzirdamas kaucošu ģitāru skaņas, bungu dārdi un aizsmakusi dziedošas sievietes balss.

-    Nē! - es protestēju.

-    Pie velna! - Zeins ierunājās. - Mums taču ir an japaed.

-    Nu labi, - nopūzdamies piekritu. Tagad es zināju, ka neiz- gaismotais uzraksts pie tas arabu celtnes vēstīja - Laipni lūdzam Asteri ja parkā, Ņudžersijā. - Mums patiešam ir kaut kas jāieēd. Gan jau viss bus labi.

Ēriks piesedza BMW izsisto šofera puses logu ar rezerves riteņa apvalku. Pie bara durvīm samaksājām ieejas maksu un iegājām sapņu fabrika ar melnam sienam, alus smārdu, cigarešu dūmiem un krasainam gaismam. Milzīgs, balts ponijs rotaja melni tapsēto sienu aiz muzikantu mugurām, kas uz skatuves nbinaja griezīgu roku. Klausītāju pulks sastaveja no kādiem divsimts koledžas puišiem un skolniecēm, kas ritma purinaja matus; vel tur varēja saskatīt kādus divdesmit tnsdesmitgadniekus - ka mani, Ēriku un Raselu, kas droši vien stradaja advokatu birojos un cementa rūpnīca. Kads melnais vīrietis, vecāks par Zeinu, paklibo- ja garam, balstīdamies uz spieķa. Mes devāmies cauri pūlim pie bara, kas alradas telpas viena stūri. Nosauļojusies barmene ar smilšu krasas matiem, tērpusies maza topiņā, ar naba ievertu riņ- ķiti, pacēla pirkstu, kas nozīmēja - gaidiet.

Ģitārās unisona ar bungām, no skatuves noribinaja dziesmas pēdējos akordus

-    l iels paldies! - publikai pateicas grupas soliste, kam kakla bija pakarta ģilara. Solistes balo seju ieskava melnu, kuplu matu mākonis, kas krita par pleciem un atrisa pari melnajai, seksīgajai blūzei ar dziļu izgriezumu. Kajas viņai bija melni džinsi un siksniņu kurpes ar tieviem papežiem. - Paldies, ka šovakar atnacāt mūs paklausīties. Ceru, ka jums patika pedejā manis sarakstīta dziesma, kas saucas "Sekss zagta automašīna".

Daži publika aplaudēja.

-   Tagad bus pārtraukums, pec tam mes turpināsim spelet jūsu iecienītas kaverversijas un ari dažus musu pašu gabalus, kurus jus jau esat iemīļojuši. Ceru, ka jums tie patiks, citādi musu sirdis no bedam salūzis. - Solistes karmmsartas lupas savilkas smaida, lai paradītu, ka viņa jokoja, bet īstenība bija to domājusi nopietni. -Atcerieties, mes esam Terija un Runawayz, kā bija rakstīts afišā.

Barmene pieliecas uz priekšu un pajautaja: - Ko dzersiet, puiši?

Mans žests apdzēsa viņas smaidu: - Tikai ne alkoholu!

Zeins viņai sacīja: - Es dzeršu alu.

-    Es arī! - Rasels solidarizējās.

-   Četrus alus, - Heilija piebiedrojas. Viņa pamaja tuklajam Ērikam: - Mums vieglos.

-    Nu labi, - es padevos, - bet tikai pa vienam!

Zeins painteresejās: - Vai varam dabūt ko ēdamu?

-    Kaut ko ātru un barojošu, - es piebildu. - Galvenais, lai butu ātri.

-    Puiši izskatas izsalkuši, - barmene konstatēja. - Pavars var pagatavot makaronus ar tomātu un piparu mērci. To var dabūt atri, bet, ja nošļakstisieties ar mērci, izskatīsieties ka ar asinīm no- triepušies.

Pa mikrofonu, kas bija piestiprināts viņai pie mutes, barmene pasūtīja mums ēdienu un tad devās pie tukšo glāžu grēdas, kas bija sakrautas pie bara aizmugurējas sienas. Tur bija piekārts ari ASV karogs.

Es pačukstēju Zeinam: - Ja nu kads nozog BMVV?

-   Nozog musu nozagto auto? - Viņš ar galvu pamaja uz solistes un dziesmu autores pusi. Viņa pārgaja pari zālei, lai apskautos ar trim savam draudzenēm, ar kuram droši vien kopa strada- ja pa dienu. - Seksam?

-   Mēs šeit nedzenam jokus un nerunājām par dziesmām!

-   Protams, ka runājām, - Zeins pasniedza man alu. - Nomierinies.

Rasels iespraucās mums pa vidu: - Vai zināt, kur mes atrodamies?

-   Tas bija rakstīts uz izkārtnes, - es atbildēju.

-   Ne, vecīt. Vai tu zini, kur mes pašlaik esam? - Rasels turpināja. - Ir tadas vietas, kur ir īpaša aura un virmo maģija, kur mākslā uzruna publiku un rodas izcila abpusēja sapratne. Piemeram, tapat tas notiek uz Ņuportas festivālā skatuves, Harlemas Cotton Club vai Liverpūles Cavern Club, kur sanaca kopa The Beatles. Tada pati aura jūtama Teksasas kantrimūzikas baros, no kuriem nākuši Henks Viljams un Badijs Holijs, vai - sasodīts! - ari Globe Theatre sen atpakaļ, taja cita dzīve.

-    Neklāsti mums te savas teorijas, - es iebildu. - Tas neiztur kritiku, kad šadi ar alus smārdu piesūkušies bari ar krasainām gaismam, piedzērušiem skolniekiem, fabrikas strādniekiem un ka- viņu-tur-sauc to rokeri uz skatuves jasalidzina ar Šekspīru.

-   Amerikāņu dzejnieki ir nolikuši mala pildspalvas un paņēmuši rokās ģitārās.

-    Un ja nu viņi nemāk dziedat?

-    Ka Bobs Dilans?

-    Viljams K. Viljams rakstīja īstu dzeju pēc tam, kad tika uzspridzinātā atombumba, televīzija…

-     Viņš bija Džersijas mīlulis, vai ne? - Rasels papildinaja. - Viņš dievinaja Sinatru un spēlēja rokenrolu vietējos krodziņos, vai ne?

-    Pudzu, puiši! - Uz bara letes tika nolikti kūpoši spageti un sarkanas merces šķīvji.

-    Un šī vieta, - čukstēja Rasels, - ši vieta… atgadina to dumpīgo strādnieku krodziņu, kura saceļas pret uzvalkos ģērbtajiem švītiem toreiz, septiņdesmitajos, kad biju vēl bērns… Un uz tās skatuves… spēlēja Springstins.

Rasels papurinaja galvu. - Varbūt, ja es nebulu satraucies par pasauli, kas iet boja, ja bulu noticējis saviem vārdiem un mūzikai, nevis iestājies tēvoča Sema dienesta, no manis butu sanacis labs rokmuziķis? Es biju labs rokeris… vel joprojām tads esmu. Tas labi noderēja ari tēvoča Sema dienesta, kad manas iemaņas tumša jas ieliņas piesedza viņa izvirzītos uzdevumus un… Taču ta ir tikai varbuliba, - Rasels turpinaja, viņa acis atspīdēja uz skatuves saliktas ģitārās, kas staveja milzīga, balta ponija priekšā. - Varbūtība un iespēja.

Zeins viņu atgrieza atpakaļ uz zemes no fantāzijas lidojuma par to, kas butu varējis but. - Ēd!

Kad Rasels viņam paklausīja, Zeins man pačukstēja: - Cik naudas mums ir atlicis?

-   Neka daudz vairs nav, - es atbildēju. - Aizgaja par autobusu, moteli un iepirkumiem lielveikalā…

-    Eabi. Iedod man simts dolāru.

Zeina skatiens lika man saprast, ka tas vienkārši jadara. Viņš paņēma banknotes, pamaja barmenei, lai pienāk tuvāk, un pajautāja: - Kur es varu satikt menedžeri?

Bārmene pamaja uz sievieti ar īsiem, rudiem matiem.

Zeins lauzās cauri pūlim, līdz nokļuva pie menedžeres. Viņa uzklausīja Zeinu, pievērsa mums savu neticīgo skatienu un kaut ko viņam pateica.

Heilija čukstus jautaja: - Ko viņš dara?

Zeins atkal lauzas cauri pūlim pie solistes Terijas galdiņa, kur viņa sedeja kopa ar saviem draugiem un grupu. Viņa kaut ko pateica, tad runaja Zeins. Pec tam viņa paraustīja plecus, kas nozīmēja piekrišanu.

Zeins iedeva viņai simts dolāru, ko bija paņēmis no musu iztikas naudas.

Atnācis atpakaļ, viņš sacīja Raselam: - Kap uz skatuves un radi, ko maki! Par to ir samaksats.

-    Ko? - Rasels nesaprata.

Zeins paskaidroja: - Ši skatuve ir tavēja.

Rasels neticīgi skatijas uz Zeinu un mani.

Man bija jasaka vārdi, kas naca no sirds: - Ej! Netērē laiku!

Kadu bridi, kurš šķita ka vesela mūžība, Rasels nespeja pakustēties un skatijas uz mums valgam acīm.

Tad viņš pagriežas un devās cauri pūlim uz skatuvi.

Es paskatījos pa kreisi un ieraudzīju, ka rudmatainā menedžere sarunājas ar skaņu operatoru, kas strādaja pie pults pretī skatuvei. Viņa pārtraukums bija beidzies, bija jāatgriežas darba vieta pie pults.

Rasels apstājās pie skatuves malas, mirkli svārstījās un tad ar slaidu Iecienu uzlēca uz skatuves pie ģitārām, bungām un sintezatora. Viņam aizmugurē atradas melnā siena ar balto poniju.

Zāles otra puse Terija un grupas puiši uzmanīja savus dārgos instrumentus.

Rasela pirksti noglastija vienu no spīdīgajam elektriskajam ģitārām. Viņa uzmanību piesaistīja klasiska akustiskā ģitara, kam bija piestiprināts mikrofons. Viņš paņēma to.

-    Un ja nu viņš izgāzīsies? - es pajautāju I leilijai.

-Tad viņš pārstās sapņot par rokenrolu. Eabak ta, nekā vispār nemeģinat. Ar laiku visiem sapņiem pienāk gals.

Mēs izdzeram savus alus kausus sausus.

Skaņu operators ieslēdza balto staru un pagrieza to pret Rase- lu. Viņš noreguleja mikrofonu uz dzīvo mūziku.

-   U-u! - mums aiz muguras iekliedzas barmene un saka aplaudēt. - Aiziet, vecais!

Es sacīju Zeinam: - Tas par tevi.

Un saņēmu atbildi: - Tas par mums visiem.

Uz skatuves Rasels parbaudija mikrofonu un nostrinkšķinaja dažus akordus.

Pārsteigtais pūlis apklusa. Klausītaji miņajas pa deju grīdu, cerot, ka puisis noies no skatuves, ja viņi visi paliks klusi.

Un tad - tieši tad - Rasels sagrava viņu sapņus.

No ģitārās plūda saviļņojoša mūzika, kadu šie ļaudis nekad nebija dzirdējuši. Rasela akustiska ģitara atskaņoja Ričarda Tompsona atro, klasisko gabalu:

Šovakar es jūtos tik labi, ka esmu gatavs salauzt kādas meitenes sirdi.

Jutos tik labi, ka šovakar kāds dabūs trūkties.

Dziedot trešo rindiņu, Rasela pirksti jau pilnība valdīja ģitāru. Tie brīvi slīdēja pa stigām, un pakāpeniski dziedāšana kļuva arvien skaļaka.

Zeins piegaja pie rudas menedžeres. Redzēju viņu smejamies, paceļam kreiso roku, norādām uz ceturto pirkstu un pakratam galvu - piedod, bet nesanaks.

Velna pulveris tas '/Јins! - es nodomāju, izjuzdams godbijīgu cieņu pret šo vīrieti. - Tu rīkojies pareizi! Uz priekšu! Izmanto izdevību!

Rasels nostrinkšķinaja pēdējo akordu un atkapas no mikrofona, lai ievilktu elpu.

I'ulis sajūsma trakoja - spiedza, kliedza un aplaudēja.

Redzēju, ka zāles otra galā Terija ar savu grupu pieceļas kajas un uzgavilē Raselam.

Viņš pastrinkšķinaja ģitāru un pieteica nakamo dziesmu, visiem labi zināmo All for You, kuru izpilda Sister Hazel. Taču viņš nesaka dziedat, bet turpinaja atskaņot ritmu, arvien palieli- nadams tempu, it ka gaidīdams, ka kaut kas notiks, lis brīnījos, kapcc no visam dziesmām, kuras Rasels zinaja, viņš izvēlējas tieši šo.

Terija steidzas pari zālei, pieskrēja pie bara, iebāza Zeinam kabatā viņai iedotos simts dolārus, uzkapa uz skatuves un paņēma mikrofonu. Rasels pie sevis pasmaidīja, nepaskatoties uz Teriju, pieliecas pie mikrofona, nodziedaja dziesmas pirmo rindiņu un apklusa, lai Terija nodziedātu nakamo. Tikai pēc tam viņš paska- tijas uz Teriju. Soliste saprata, ka šī ir izcili piemērota dziesma, kuru izpildīt dueta, dziedot katram savu tekstu par mīlestību un zaudēto laiku.

Uz skatuves uzkapa parejie grupas muziķi. Raselam aiz muguras iestrinkšķejas otra ģitara, taustiņinstrumentalists padeva Terijai ģitāru, bundzinieks paņēma vālītes. Bija pienācis laiks…

Visa grupa pievienojas jautrajai dziesmai, un pūlis uzgavilēja.

Mums aiz muguras barmene iesaucas: - Aiziet, laižamies dejot!

Ēriks ieleca puli, lai paklausītu viņas pavēlei.

Heilija metas viņam pakaļ, nokomandēdama: - Paliec pie manis! Klausi tikai mani!

Un viņi abi laidās dejas ritma, Ēriks pilnīga ekstāzē šūpoja rokas, jo labaka sieviete, kuru viņš jebkad ir spējis milet, dejoja ar viņu un smejas, par spīti tam, ka ir nolemta nāvei.

Divsimts dejotāju drūzmējas uz deju grīdas. Pretī skatuvei atradās skaņu operatora pults, neliels paaugstinajums, norobežots ar skaņas un gaismas aparaturu, pogām un sledžiem. Operators pa- maja man ar galvu, lai dodos pie viņa, kur labak viss parredzams.

Uz skatuves grupa pabeidza spēlēt pēdējos akordus dziesmai All for You.

Rasels brīvi improvizēja nakamas notis: dun-dun, da, du, dun, atkartojot elektriskās ģitārās partiju, ko Kits Ričards bija nakti nosapņojis. Ta bija The Rolling Stones dziesma (/ Can't Get No) Satisfaction.

Terija atzinīgi paskatijas uz Raselu. Viņas melnas cirtas ritma viļņojas. Viņa izlieca gurnus pret vīrieti melnajā adas jakā, kad abi laida vaļa dziesmu par to, ko nevareja dabūt.

Uz kluba deju grīdas ritma šūpojās Zeins, Ēriks un Heilija.

Sēdēdams uz skaņu operatora improvizētas skatuvites, es lūkojos pāri pūlim uz ieejas durvīm, pa kurām ienaca man pilnīgi sveša sieviete - perfekta Derjas līdziniece - un satricinaja manu pasauli.

šonakt taču mes atrodamies "Mala ponija", nevis Kualalum- purā, Malaizija, 11. septembri.

Sievieti sauca Karija, nevis Derja.

Karija ienaca "Mala ponija". Viņai pie sāniem bija divi vīrieši garos mēteļos. No viņas izstaroja tik pazīstama suģestejoša pievilcība - no īsi apgrieztajiem blondajiem matiem, mednieces sejas, tumšas žaketes, melnajam kurpēm. Tad kads augstaks spēks pasita vaļa viņas žaketi, lai es ieraudzītu pie jostas piestiprināto revolvera maksti. Taja bridi es pavisam droši jau zināju, ka viņa ir no aģentūras. Sapratu, ka viņa ar savu komandu bija musu perfektie slepkavas.

-    Sa-tis-faction! - dziedaja Rasels uz "Mala ponija" skatuves. Terijas melnais matu vilnis nošupojas, kad viņa uzsita pa elektriskas ģitārās stigām, un grupa pievienojas.

Karija ar abiem slepkavniekiem apstajas pie durvīm, lai mednieku acis aprastu ar mirgojošo, zilo gaismu. Abiem slepkavam mugura bija gari meteļi. Viens tips bruņa adas meteli bija plikpauris, otrs lempis melna, spīdīga adas mētelī dižojas ar armijnieku frizuru - ezīti.

-    1 Iei, hei, hei! - dziedāja Rasels.

Pūlis uz deju grīdas viļņojas līdzi dziesmas ritmam.

Ēriks dejoja, ka bija pavēlēts. Tuklais, briļļainais baltais vīrietis lēkaja augšup, lejup, absolūti neiekļaudamies dejas ritma, vicinot rokas virs galvas, it ka maisītu zvaigznes. Dejošana ar Heili- ju pavēlēs izpildi pārvērtā patīkama nodarbe. Ērika pieskatišana attaisnoja Heilijas atrašanos uz deju grīdas, taču smaids liecina- ja, ka ari viņa jauki pavada laiku.

Viņi bija ļoti dīvains pāris - pārlieku centīgs baltais puisis kopa ar elegantu melno sievieti.

Parpilditaja kluba Karija viņus pamanīja no zāles otra gala.

Ks atstāju skaņu operatora mazo skatuviti. Trauku novācējs krāva tukšos makarona šķīvjus uz paplates. Hs iebāzu viņam krekla kabata dolāru un uzliku smago paplati uz labas rokas.

l ai mednieki redzētu vienīgi trauku novācēju, es turēju paplāti priekša sejai.

Zeins stāvēja kluba menedžerei aiz. muguras. Viņa ieroci bija tris lodes - pa vienai katram slepkavam, kaut gan no savas vietas Zeins viņus nevareja redzēt. Viņš sajuta manu intensīvo darbošanos un pagriezās, lai paskatītos. Labaja roka balansēdams

paplati, ar kreisās rādītājpirkstu paradīju žestu, ka tiek pārgrieztā rīkle.

Uz skatuves Terija ar Raselu improvizēja dziedašanu dueta, ik pa laikam mainoties pie mikrofona. Viņi bija iegrimuši vienīgi paši sava pasaule.

Es zibenīgi parādīju Zeinam trīs pirkstus. Rādītājpirkstu pacēlu augšup, tad ar roku apvilku apli, kas nozīmēja krūtis - viena sieviete. I'ēc tam ar diviem pirkstiem attēloju V veida šķērēšanas kustības un noliecu tos uz leju - divi vīrieši.

Zeins pamaja ar galvu, ka sapratis, un viņa sažņaugta dure nozīmēja - rīkojies!

Uz. skatuves Rasels nometas uz viena ceļa Terijas priekša. Viņas gūžas neļāva medniekiem saredzet Raselu un solistam aiz- klaja skatu uz medniekiem.

Skaņu operators un gaismotājs viena persona izslēdza zāles apgaismoju un palaida uz skatuves zilu un sarkanu prožektoru, lai izgaismotu abus solistus - ģitāristus. Es spiedos cauri hipnotizētajam ļaužu pūlim. Riņķoju, lai ieņemtu pozīciju, un ludzu Dievu, lai neviens neievērotu, ka trauku iznēsātājs ģerbies ādas jaka un nes netīros traukus pretēja virzienā, nevis uz virtuvi.

Palikušas vēl trīsdesmit, divdesmit piecas pēdas, kad Karija pieliecas savas komandas lempim ar ezīti pie auss un izkliedza komandu. Čamdīdamies garaja metelī, lempis pagriežas pret izeju.

Viņam jazvana pa mobilo telefonu. Šeit iekšā ir parak trokšņains, tāpēc viņam jādodas lauka, lai izsauktu papildspēku ka- valeriju.

Es uzgrudos kadam puisim, kurš iebļāvās: "Uzmanigak!" Iz- līkumojis apkart galdiņiem un reklāmu stendiem ar T krekliem, es steidzos uz izeju.

Ejot lauka pa durvīm, kas izvedis nakts tumsa, ezīša garais motelis noplīvoja aiz viņa. Viņš neieveroja trauku novācēju, kas pa- radijās no labas puses.

Gaismotājs ieslēdza balto, mirgojošo prožektoru. Mes parver- tāmies par raustigiem tēliem kinolente, kura ieskaņota mežonīga, seksuālā muziķa. Cilvēku figūras uz mirkli paradijas saraustītajā baltas gaismas uzliesmojuma, kas mijas ar aklas tumsas mirkļiem.

Balts gaismas uzliesmojums - ezītis paņem roka mobilo telefonu.

Tumsas pauze - gaismas apžilbuši, visi kļūst akli.

Balts gaismas uzliesmojums - ezītis pieliek telefonu pie auss.

- A, vai! - es iesaucos, notēlodams, ka paklupu uz ezīša pusi.

Nometis paplati, atklaju savu seju. Uz mednieka pusi lidoja netīrie šķīvji. Ezītis atlēca atpakaļ, kad šķīvji un pudeles sašķīda pie viņa kajam.

Mana dure triecas pret viņa adamabolu.

Lempja acis izspiedās uz aru, un es ar plaukstu iesitu viņam pa deniņiem. Ezīša smadzenes nožļurkstēja. lesedinaju ļengano ķermeni krēsla pie tukša galdiņa un pilnīgai drošībai vel iebelzu viņam pa sprandu.

Uz skatuves, stāvēdams uz abiem ceļiem, Rasels atliecas atpakaļ ka atvērts savažamais nazis.

Meties uz grīdas, atrodi mobilo telefonu! Paņem to un izslēdz!

Ezītis saļima krēsla. Es noņemu automātisko ieroci, kas bija piestiprināts viņam pie siksnas, piesprādzēju to pie savas siksnas un uzmaucu sev pleca viņa ieroču siksnu ar visu pistoli. Divas munīciju aptveres no viņa plecu siksnas iegula manas jakas kru- šu kabatas, vel divas aptveres no jostas siksnas parceļoja uz manējo. Gara meteļa vienā kabata atradu granatu, otra - elektrošoka ierīci; abus pārliku savas kabatas, kas tagad bija krietni izspīlējušas. Ezīša trīs identifikācijas kartes, kabatas portfelis un naudas žūksnis tika iestūķēti manu bikšu kabatas. Zem mednieka krekla sataustīju krušu bruņas. Tas es nevarēšu paņemt.

Pēc tam sakrustoju saļimuša vīrieša rokas uz galda un blakus netīrajiem šķīvjiem un tukšajam alus pudelēm noliku uz tam viņa galvu. Viņš izskatījās pec paguruša kluba apmeklētāja, kuram bijusi grūta nakts.

Laužoties cauri pūlim, no mugurpuses ieraudzīju plikpauri un Kariju. lieilija dejoja, pagriezusi viņiem muguru. Ērika acis bija lasams vienīgi prieks.

Heilija paskatijas puli aiz Ērika muguras. Viņa ieraudzīja, ka Zeins ir piespiedis ieroci pie sana. I leilija visu saprata. Viņa pie- dejoja pie Ērika un iekliedza kaut ko viņam ausi. Puiša seja ap- macas.

Es virzījos arvien tuvāk medniekiem, atrados jau desmit pedu attāluma no plikpauraina slepkavas muguras.

Skaņu operators parsledza mirgojošo balto gaismu uz krāsainiem prožektoriem. Heilija virpuļoja solo deja, it ka atrastos uz skatuves; Terija žakļstaja bija nostājusies priekša Raselam. Viņa arvien vairāk noliecas pie zemes ar katru nakamo reizi, kad iebļa- va mikrofona: "Trieci!" I\ilis skatijas vienīgi uz viņiem.

Karija ar partneri koncentreja visu uzmanību uz Ueiliju.

Virpuļojošajā, krasainaja gaisma Heilija paradīja slepkavam vidējo pirkstu un metas skriešus uz koridora rezerves durvīm, virs kuram mirgoja neona uzraksts Avārijās izeja.

Karija un plikpauris metas pakaļ.

Viņiem aiz muguras es cīnījos cauri lēkājošām, kliedzošam pūlim.

Ēriks metas pa pedam abiem asinssuņiem, kas tvarstīja Heili-

ju.

Plikpauris apmetas riņķi, lai sagaidītu Ērika uzbrukumu. Iesitis viņam ar elektrošoku, mednieks aizmetas pakaļ savai priekšniecei un mērķim Nr. 2.

Mes ar Zeinu noķeram krītošo Friku. Ps izrāvu pistoli no plecu siksnas un iegrudu to Zeinam rokā, pametu viņu stutējam mūsu apdullināto, bet pie elektrības triecieniem pieradušo inženieri, un metos uz avarijas izeju.

Aiz durvīm atradas gaiša virtuve, milzīgs ledusskapis, un aiz stūra plūda vesa nakts brīze…

Satisfadion! - dimdēja man ausis, kad izskrēju lauka tumšaja nakti. Pamatīga koka seta iežogoja pusi kvartala teritorijas, kas bija ierīkota brīvdabas koncertiem. No asfalta paceļas skatuve ar kapnem, pa kuram pašlaik augša skrēja 1 leilija. Karija mina viņai uz papežiem, bet abam sievietem aiz muguras lēkšoja plikpauris, kurš, sajuzdams briesmas, apmetas apkart un gaidīja mani.

Kluba uz skatuves Rasels un Terija kori dziedaja: "Can't get no!" Terija atlēca mala, bet Rasels veikli piecēlās kajas, kas šoreiz viņam izdevās daudz labak neka mušu kungfu nodarbībās. Aurojošais pūlis novērsa Rasela uzmanību no Terijas…

Un tad viņš ieraudzīja krēsla saļimušo Priku.

Terija kopa ar grupu nospēlēja pedejo dziesmas akordu.

No atvērtajam durvīm bija dzirdamas skaļas ovācijās, kas atbalsojas zvaigžņota ja brīvdabas estrāde, kura neviens neredzēja, ka plikpauris metās man virsū ar negaidītu kajas spērienu no priekšpuses.

Atkāpies, nobloķē spērienu - nobloķē viņa sekojošo sitienu ar duri, saķer to, lai netrāpa tev pa seju!

Plikpauris izdarīja asu sitienu pa manu potīti, bet es ar otru kaju to atsitu kā boksa maisu un pasviedu viņa kaju uz augšu. Mana kāja nonāca uz zemes pirmā un atradas viena līnija ar mednieka kāju. Es speru no visa speķa un trāpīju. Plikpauris sāpes iekliedzas, bet aizgriezas prom, pirms mans nakamais sitiens paspēja sadragat viņa kaulus. Viņa rokas čamdijas pa mēteļa kaba- tam.

Ieroči! Es uzlēcu viņam mugura, lai sagrabtu meleļa atlokus, parvilku meteli viņam par galvu un neitralizēju rokas ar viņa paša apģērba gabalu.

Tā vietā, lai atbrīvotos no bruņā adas meteļa un dotu man tik vajadzīgo sekundi, lai varētu iesist viņam pa galvu, plikpauris lēca uz priekšu, iztaisnoja rokas un atbrīvojās no sasietajam piedurknēm.

Nevilcinādamies ne mirkli, viņš ķērās pie pistolēm, kas bija ieliktas dubultaja ieroču plecu siksna. Viņa rokas izstiepās uz manu pusi. Es izdarīju aķveida sitienu - dnzak tadeļ, lai izsistu ieroci, nevis lai viņam trāpītu. Viņš sila pretī…

No mugurpuses Zeins viņam iebelza ar alumīnija atkritumu konteineru.

Plikpauris nogāzās ar seju uz betona grīdas, viņa rokas atslāba.

Zeins belza vēlreiz.

Es jau skrēju augšā pa trepēm uz brīvdabas skatuvi.

Un ieraudzīju satriecoši fantastisku skatu.

Fona bija redzama tumša okeāna piekraste. Virs tas miljoniem baltu zvaigžņu. Lidz horizontam pletās viļņojošs, ledusauksts okeāns. Trīs kvartalus no okeāna krasta stiepās daudzdzīvokļu majas ar spoži apgaismotiem logiem. Puta vess vējš. Uz kailas dēļu skatuves kavas divas apbrīnojami izcilas sievietes.

Heilijas iegūtā pieredze aģentu standarta divcīņas apmacibas kursa bija pietiekama, lai apdullinatu Kristofu, pirms viņa mani- akalas dusmas sadura viņu līdz nāvei.

Taču Karija bija prasmīga un pieredzējusi pretiniece. Viņa bija piedzinusi Heiliju pie pašas dēju skatuves malas - bija gaidams desmit pēdu kritiens lejup. Heilijas rokas ieņema aizsardzības pozu, kad viņa izdarīja divus taisnus spērienus, kam sekoja belziens ka no mācību gramatas. blonda Karija izvairijas no sperieniem. Viņa nobloķēja Heilijas sitienus un trieca duri viņas melnaja seja. Heilija nokrita uz dēļiem ka smilšu maiss.

Mans slepenais sitiens butu trāpījis Karijai pa muguru starp abam lāpstiņām, nogāzis viņu gar zemi krusta sišanas pozā un izsitis ieroci no rokam, ja vien viņa nebūtu apmetusies apkart, nobloķējusi sitienu un iespērusi man pa kajstarpi.

Es paspēju nedaudz pavirzīties, tapec speriens gluži netrapi- ja mērķi, bet pa manu labo gužu.

Es situ Karijai pa seju, lai viņa nepaspētu izvilkt ieroci. Viņa izvairijas no mana mērķēta sitiena, un es saņemu sperienu pa celi. Izdarīju maņu kustību, bet Karija neuzķerās un raidīja zibenīgu labo aķi. To es atvairīju ar kreiso roku, atlecu atpakaļ, tad ar taidži kao kustību metos uz priekšu. Mans plecs spēcīgi trapija sievietei pa auguma centru, un viņa noveļas no skatuves. Sagrābu viņas roku un pārkāros pari skatuves malai. Mes gulējam izstiepušies un sadevušies rokas ka paris, kas 1950. gadā dejo džiterbagu. Es pavilku viņas roku, Karija uzvilkās augša. Izmantojot o-goahi džudo paņemienu, paņemu viņu uz gūžas un pārmetu pari mugurai - jau atkal ka džiterbaga. Sieviete aizlidoja pari skatuvei un atsitas ar muguru pret kailajiem dēļiem. Es ieraudzīju viņas aizmiglotas, zaļās acis un maigo sārtumu vaigos. I'irms Karija paspēja ievilkt plaušas gaisu, es pagriezu viņas seju pret grīdu, atlauzu rokas uz muguras un ar celi piespiedu pie zemes.

Zeins piecēla 1 leiliju kajas un pasniedza man elektrošoku, kas bija izkritis no Karijas kabatas: - Atslēdz viņu uz kadu laiku!

-   Nē! - Es viņu atbruņoju, paņemu pie jostas piestiprināto ieroci. - Viņa ir ķilniece!

-    Vai tu esi pratu zaudējis! - I leilija iesaucas.

-    Esmu gan, tikai tas neattiecas uz šo gadījumu.

Karijas kreisaja kabata atradu rokudzelžus, labaja - atslēgu saišķi. Saslēdzot sievieti rokudzelžos, es īsu bridi pārdzīvoju, ka viņa varētu but policiste, bet tad es pie viņas atradu trīs identifikācijas apliecības un pistoles klusinātāju. 7.eins man palīdzēja piecelt Kariju kājās.

Zaļas acis šaudijas no Zeina pie manis, šis skatiens padarīja manu sirdi pavisam smagu.

Mēs visi trīs kapam leja pa brīvdabas skatuves kāpnēm.

Plikpauris gulēja izstiepies uz zemes, bikšu kabatas bija izgrieztas uz aru. Viņa krūtis cilājās, bet Zeins noziņoja: - Uz kadu laiku viņš ir neitralizēts.

Zeins pa ceļam paķēra plikpaura bmno ādas mēteli. Noliecoties paveras viņa paša mētelis. Ieraudzīju, ka viss plikpaura arsenāls bija pārceļojis pie Zeina, kurš pavicinaja gaisā bruņo adas mēteli un uzlika to Karijai uz pleciem, lai noslēptu rokudzelžus. Aizpogājis gūsteknes mēteļa augšējo pogu, Zeins to pārvērtā apmetni un pielika viņai pie muguras pistoli, kas tika noslēpta apmetņa krokas.

-Ja taisīsi nepatikšanas, - viņš paziņoja, - turpmāko dzīvi pavadīsi ratiņkresla.

Nāvi ir gmti iztēloties, bet lode, kas iestregusi mugurkaula…

Zeins veda gūstekni lauka, mes parejie gajam no muguras un izveidojam aizsegu.

Devāmies cauri virtuvei, pa mazo koridoru, pagriežamies ap stūri un jau bijām nokļuvuši atpakaļ piesvied reta ja kluba, kur Rasels palīdzēja Ērikam piecelties. Pielūdzēji atzinīgi klapēja viņam pa muguru. Uz skatuves Terija un Runawa/z saņēma milzīgas ovācijās. Ērika bikšu aizmugurēja kabatā bija izspīlējies māsiņās - slepkavas VValther PPK. Rasels palīdzēja Ērikam iekļauties musu eskorta uz izeju.

Vēl joprojām atrodoties uz skatuves, Terija nespeja noticēt tam, ko redzēja.

Iedams āra no kluba, Rasels pagriežas, lai vel pēdējo reizi paskatītos uz Teriju un ka neziņa paraustītu plecus.

Zeins iečukstēja Karijai ausi: - Ja uz ielas staves papildspēki ar stroķiem, no tevis pari paliks vien slapja vieta.

Gūstekne turpinaja iet uz priekšu, nesakot ne ja, ne nē, ne lūdzu, bet saglabajot pilnīgu mieru.

Durvis atveras, un mes jau atradamies ara uz ielas, vēsaja nakti, kur blāvi mirgoja vienīgi ielas apgaismojums.

Neatskaneja neviens šāviens, neviens nebļava ruporā, mus ne- apžilbinaja spēcīgi prožektori.

Zeins ar brīvo roku pasniedza Ērikam plikpaura mašīnas atslēgas.

Pī-pi! Noskanēja signalizācija un nomirgoja uguņi sedanam, kurš bija atstāts blakus musu nozagtajam BMW.

-   Mes nedrīkstam braukt ar to auto! - es protesteju. - Tas var but aprīkots ar GPS izsekošanas sistēmu.

Rasels paņēma plikpaura nazi un pieskreja pie mednieku se- dana. ŠSS - nošņācās viņa pārdurtā riepa. Mes piesteidzāmies pie BMW, Zeins pagrūda Kariju uz manu pusi. Viņš netereja laiku, lai noņemtu rezerves riteņa apvalku, kas bija pielikts priekša iesistajam šofera logam, bet ar kāju iepera ari pa priekšējo pasažiera logu. Stikls saspregaja zirnekļa tikla raksta. Zeins spēra velreiz, un šoreiz stikls saplīsa un iekrita mašīna. Ieliecies iekša, viņš atvēra elektronisko durvju atslēgu. Ēriks iekapa iekša, noņēma apvalku no otra izsista loga, paķimerejas ap stūres statni un iedarbinaja motoru. Zeins iestūma Kariju aizmugurēja sēdekli. Heilija apsēdās viņai blakus, Ēriks ieņema vietu gūsteknei otra puse. Zeins ierumejas blakus I leilijai, bet Rasels - pasažiera vieta pie izsistā loga. Ps apsēdos pie stūres, padevu atpakaļgaita un tad aizrucinaju zagto BMW melnaja nakti.

Mes braucam pa blāvi apgaismotajam, naksnīgajam ielām.

-    Kur mes atrodamies? - es iesaucos.

Ēriks atkliedza: - Ņūdžersija!

Rasels piebalsoja: - Pavisam traki!

Zeins iesaucās: - Mums dzenas pakaļ!

Heilija pievienoja savu balsi: - Vēl esam dzīvi!

Viņa pārliecās pari gūsteknei, lai piebakstītu Ērikam pie pleca: - Kas tev kaiš?

Ēriks atravas, kad Heilija liecās pari Karijai, lai viņam pajau- tatu: - Vai esi atguvis veselo sapratu? Ps tev devu pavēli, bet tu to neizpildīji. Pirms izvilināju laukā musu blondīni, es tev liku parūpēties pašam par sevi un piesargāties! - Viņa velreiz iedunkāja Ēriku. - Un ko tu tā vieta darīji? Vai piesargājies? Nē, tu nepaklausīji un rīkojies ļoti muļķīgi! Tu meties viņiem pakaļ, lai glābtu mani. Tas bija tik stulbi! Nemaz neuzdrošinies ziedot savu dzīvību manis deļ! Neesi taču nekāds baltais bruņinieks!

Ēriks saravas.

Taču Heilija turpinaja viņu bart: - Paskaidro savu rīcību!

-   Sekoju pavēlei, - viņš noskandeja atbildi.

-    Blēņas!

-    Es… nevaru… cenšos…

-    Nē, tu nemaz necenties! To tu pieradīji ar šo stulbo atbildi.

-   Pavelc bija - parūpējies pats par sevi. Es to nevaru, ja tu… ja tu…

Zeins nomurminaja: - Skaidrs.

Heilija izlikās to nedzirdam, saguma un turpinaja daudz, mai- gaka toni: - Ak, Ērik…

Atpakaļskata spoguli redzeju, ka viņai acīs sariešas asaras un viņa nošupo galvu.

-    Pie velna visus tos sūdus! - Rasels pagriezās pret gūstekni un uzbļava viņai: - Sasodīts! Vai tu maz zini, ko esi izdarījusi? - No niknuma Rasela galvā pulsēja vēnas. - Man butu bijis sekss! Viss bija labakaja kārtība! Es dzeru pareizās zāles, un viņa bija superīga! Tad ieradies tu un visu sačakarēji!

Zeins sacīja: - Tu nebutu ar viņu nokniebies.

-    Butu gan!

-    Nebutu vis!

-   Zeins tikai tevi kaitina, - es iesaucos.

Rasels strauji pagriežas pret mani. - Viktor! Sasodīts! Viņš ta nedrīkst dant!

Zeins nerimās: - Kapec gan ne?

Rasels auroja: - Nedrīkst!

-    Paklausieties, jūs visi! - es nokliedzos. - Aizveriet žaunas!

Mēs traucamies uz priekšu. Pa abiem izsistajiem priekšejiem

logiem mašīna svilpoja vējš. Ieslēdzu silto gaisu, bet drīz vien jau jutāmies ka Ziemeļpola.

Karija izrunaja savus pirmos vārdus: - Šķiet, ka esmu iekāpusi pareizaja mašīnā.

-    Ka tu mus atradi? - Rasels jautāja gūsteknei, cenšoties pārkliegt mašīnas motora troksni, kad mes traucamies uz priekšu pa kokiem apstaditu divvirzienu šoseju.

Karija skatījās uz priekšu nakts tumsa.

-    Mūsu auto! - iekliedzās Rasels. - Viktor! Musu mašinā ir GPS raiditajs!

-   Nē, tas nevar but, - Zeins atbildēja, izmantodams plikpaura lukturīti, lai izlasītu papīru, ko bija atradis ieroču somiņa. - Šis ir Ņujorkas dienviddaļas naktsklubu un baru saraksts. "Mala ponijs" saraksta ir devītais, pie četriem pievilkts ķeksītis, ar roku pierakstīts telefona numurs un menedžera vārds.

-   Standarta procedūra, - es noteicu. - Ta parasti rīkojas FIB un CIP. Viņi dzen pēdas bēglim vai meklētajam cilvēkam balstoties uz to, kas viņam patīk vai ar ko viņš nodarbojies agrāk. Parbauda parakstīto presi, kam viņš zvanījis, sūtījis e-pastus, kādus interneta saitus apmeklējis, ar kādiem cilvēkiem mēdzis satikties un kur varētu iegriezties, lai sameklētu darbu, kādu pieradis darīt.

-    Kāds izsekojis taviem sapņiem, - Zeins teica Raselam.

Zeins izmeta pa Rasela logu Karijas mobilā telefona bateriju,

bet pa manējo - viņas telefonu.

-1 ikums aizliedz piemēslot ceļmalas, - Ēriks pamacija.

-   Ai, ai, ai! Nu mums bus lielas nepatikšanas, - Zeins ironizēja. - Vik, vai spoguli neredzi kadas gaismas, kas dzītos mums pakaļ?

-Vēl ne.

Rasels dusmīgi paskatījās uz Kariju, kas bija iespiesta aizmugures sedeklī. - Kāds ir tavas komandas meklešanas plāns? Cik daudz komandas…

Karija viņu partrauca: - Ja saglabāsim mieru, es jums palīdzēšu…

Musu smiekli apslāpēja teikuma beigas.

-   Vik? - Zeins ierunājās. - Vai labi viņu parmekleji?

-   Ē… drošībai atņemu tikai ieročus. Es apstāšos, lai varētu…

-    brauc vien talak.

Atpakaļskata spoguli ievēroju, ka Heilija savas domās saru- najas ar neesošiem cilvēkiem. Zeins samainijas ar viņu vietām un apsēdas blakus Karijai.

-   Varu to izdarīt maigi, - viņš sacīja gūsteknei, - vai ari skarbi.

-    Varbūt labak vispār nevajag?

Zeins noņēma no Karijas pleciem bruņo meteli, padeva uz priekšu, kur Rasels parbaudija kabatas, izčamdīja gurkstošo adu un izmeta to lauka pa logu.

Metelis izplaneja no atri braucoša auto kā virpuļojošs sikspārnis.

-    Es neatradu nekādu izsekošanas ierīci, - Rasels noziņoja.

Ēriks ierunājās: - Ja viņai ir noslēpta izsekošanas ierīce, laba-

kā vieta ir kurpes.

Viena melna kurpe izlidoja pa Rasela logu, otra - pa manējo.

Priekša bija redzama vien šosejas balta sadaloša līnija. Paskatījos atpakaļskata spogulī - Zeins masēja Karijas labo pēdu, apčamdīja potīti, virzījās augstak…

Ieraudzīju priekša dzelteno līniju, kur drīkstēja novietot mašīnu ceļmala, un iesaucos: - Lai Heilija viņu parbauda!

-   Tas ir Li vērts. Tas ir…

-   Viņa ir aizņemta, - Zeins atbildēja. Viņa roka slīdēja pa Karijas gurnu, tad augstak…

Mus apdzina mašīna ar dzeltenām tuvajam gaismam.

Spoguli redzeju, ka Karija sastingst, kad Zeina roka ieslideja viņas kajstarpe. Pirksti visu rūpīgi iztaustīja, meklējās…

-    Oho! - Zeina kreisā roka bija ieslidejusi Karijas bikšu aizmugure aiz jostas.

Sņiks! No miesas tika noplēsta līmlente.

Zeins pacēla dunci, lai mes ar Raselu varētu to apskatīt priek- šeja paneļa apgaismojuma. - Plastmasas nazis ar asu asmeni. Ne- vicas metala detektors to neatrastu, jo ielikts auduma maisiņa. Ja rokas sasietas uz muguras…

-    Palaidu garam, - atzinos. - Piedod.

Gribēju ieskatīties Karijai acis, bet tas tumsa nebija redzamas.

Mūs apžilbinaja pretimbraucošās mašīnas talas gaismas.

Zeins neatrada plecu siksnu un turpinaja apčamdīt gūsteknes vēderu.

-1 leilij! - es iesaucos, kad priekša braucošā smaga mašīna paradīja labo pagriezienu.

-   Viņa joprojām atrodas citā pasaule. - Zeina roka atradas uz Karijas muguras, kad viņš pajautaja: - Vai šis…

Karija mierīgi atbildēja: - Kruštura aizdare.

-    Prik? - Zeins viņu uzrunaja.

Mes pabraucam garam nobrauktuvei, kur kravas auto bija pazudis nekurienes tumsa.

-    lespeja pastav, - F.riks atsaucas. - Zem ta var but paslēpti vadiņi.

-   Ne, ta nav, - Karija protestēja.

-    Ja es visu kārtīgi neparmeklešu, - Zeins sacīja, - tu mani vairs necienīsi.

-    Protams, ka cienīšu.

Zeins pacēla plastmasas nazi Karijai pie sejas. - Ši ir īstenība.

I Xmcis viņa roka paslīdēja zem fuksiju krasas blūzes.

Priekša tumša šoseja, ik pa laikam pretī brauc kads auto ar spilgtam gaismas strēlēm.

Mašīna bija dzirdama auduma šņirkstešana.

Pa Rasela logu izlidoja melns krūšturis.

Zem blūzes Zeina rokas aptaustīja Karijas kailas krūtis.

-Ja gribi, vari kliegt. - Zeins atļava.

-   It ka tevi tas uztrauktu.

Mums priekša stiepās melna šoseja. Ass vējš gaudoja pa izsistajiem mašīnas logiem.

-    Padomājiet par to, - ieteica Karija, kad musu auto brauca cauri kadam tumšam piepilsetas rajonam. - Fs esmu jusu ideālā iespeja! Jums ļoti paveicās, ka saņemat mani gūsta.

-   Vai tiešam? - Zeins pajautāja. Pie krustojuma es samazinaju ātrumu. Kreisa ja puse mirgoja sarta neona gaisma. - Ta nevajag darīt.

Ar šiem vārdiem Zeins varēja tikpat labi atbildēt Karijai vai dot norādījumus man. Es iebraucu tadā apkaime, kur ēkas bija būvētas pirms Otrā pasaules kara. Saskaņa ar valdības likumu Amerika tika izveidota tagad jau paputējusi vidusšķira.

-    Mums jānozog cita mašīna, - Rasels secina ja.

Karija oponēja: - Nē! Es esmu jusu iespēja palikt dzīviem. Vai tad ne tāpēc jus mani saņēmāt gūsta? Mēs piezvanīsim glābšanas dienestam, lai sak musu meklēšanu. Nebūs nekādu ātrās reaģēšanas kaujinieku vienību, ne slepkavnieku. Varam paļauties uz jūsu apsargiem no Menas slimnīcas. Jus varat visu paskaidrot.

-   Paklau, draugi, - Zeins sacīja, - vai kāds kaut reizi ir noticējis jusu paskaidrojumiem?

-    Astoņas dienas nedēļa, - atsaucās Heilija, kas tagad bija atgriezusies no citas pasaules un viņai pašai vien zinamajam saru nam.

-   Nu labi. Tad nerunāsim par paskaidrojumiem, - atcirta musu gūstekne. - Domājiet par izdzīvošanu. Pirms koncerta "Mala ponija" jus vainoja divos dīvainos nāves gadījumos un zināja, ka pie jums ir viens ierocis. Vai gribat zināt, kadas sankcijas tika dotas manai komandai? - Varbūt melojot, bet varbūt ari nē, viņa tur- pinaja: - Atrast, neitralizet, atvest atpakaļ. Bosi negribeja nekādu

lieku troksni vai nekārtībās. Taču visvairak viņiem rupeja, lai visi atgrieztos sveiki un veseli.

-    Kur braukt? - es apjautajos, piebraucis pie nakama krustojuma. - Te nekā nav, vienas vienīgas majas.

Karija turpinaja: - Tagad jūs esat bēguļojoši noziedznieki, kurus uzskata par vardarbīgiem, izmisušiem paranoiķiem. Un tagad jus esat bruņojušies ar manas komandas pieciem ieročiem, lieko munīciju, granātam…

-    Ka tad! Bijāt mums ieplānojuši ballīti bez lieka trokšņa un nekārtībām, - Rasels sacīja.

-   Granatas nav istas, tas ir dumu granatas, - Karija skaidroja. - Musu ekipējumu nevar salidzinat ar to, kas tagad sekos. Vai atradāt musu arsenālā ari trankvilizatoru pistoli un šautriņas? Ticiet man, nākama komanda ar tādiem niekiem neķēpasies. Jus piebeidzāt divus aģentus, nolaupijat mani. Bosi mani norakstīs ka nederīgu vai mirušu. Un tagad viņi jus medīs ka trakus suņus.

Mes tumsa braucām cauri miegā iegrimušajai Amerikai.

-    Re nu! - Rasels ierunājās. - Izradās, ka nemaz neesam tadi sudabrāļi.

-    Esat gan, - Karija nepiekrita.

Maja, kurai braucam garam, nodzisa gaisma.

-   Ja jūs man neļausiet par sevi ziņot, mums visiem klāsies ļoti grūti. Viņi saks pavisam nopietni dzīties jums pakaļ, - Karija centas pārliecināt.

-   Tas man patīk vislabak, - Zeins nočukstēja.

Es nodomāju - diez vai Karija izprata Zeina skarbo ironiju? Vai viņa maz spej iedomāties kad i briesmīgi sapņi un murgi vaja Zeinu? Vai viņa zinaja, kas ir bailes no izvarošanas, kad Zeins viņu pārmekleja? Tie ir vienīgi māņi, jo puisis nav normāls. Vai viņa maz zina, ka mans neprāts neapturēja mani no…

-    Pa kreisi! - Es strauji nobremzeju, riskēdams ar sarkanajam bremžu gaismam. - Rasei, skaties! Re, kur veca maja ar lielu garāžu un dzīvžogu. Uz lieveņa stāv avīze. Pastkastīte piebāztā pilna.

-    Sapratu!

-    Mes pabraukasim pa kvartalu. Veic pamatīgu izlukošanu! Uz priekšu!

Firiks izslēdza salona apgaismojumu. Rasels izkapa pa priekšējam durvīm un aizvēra tas ar nedzirdamu klikšķi. Izvairoties no mašīnas apgaismotas joslas, viņš pazuda tumšaja nakti, izgaisa no mana redzesloka atpakajskata spoguli, pirms nogriezos pa kreisi un aizbraucu prom.

Kad bijām noriņķojuši septiņus apļus, Rascls iznira no dzīvžoga aizsega pie noskatītās majas un pamaja man, lai atstāju BMW ielas pretējā puse. Kad biju izslēdzis mašīnas uguņus, viņš pieskrēja pie mana loga.

-   Te ir super! Tev to vajadzētu redzēt!

Izslēdzis trokšņaino motoru, es uzrunāju Heiliju: - Nāc! Se- dies pie stūres! Erik, parbaudi Karijas rokudzelžus!

Mes ar Raselu ielavijamies privātīpašuma gar garāžas piebūvi un kaimiņu dzīvžogu. Suņi nerēja. Sētas durvis iečīkstējās, kad mes tās atveram. Ieslidejam maja caur vel vienam durvīm un jau atradamies ar linoleju klata virtuve.

-   Tās nebija aizslēgtas, - Rasels čukstēja.

-   Ši taču ir piepilseta, - es ari runāju čukstus, - tomēr…

-    Es parbaudiju augšstavu, - Rasels turpinaja čukstēt, apiedams apkart ledusskapim. - Tur ir trīs tukšas guļamistabas un vannasistaba. Šeit, leja, ir kramiem piebāztā ēdamistaba, viesistaba, kabinets, kura ir rakstamgalds ar veclaicīgu paceļamu virsmu, un ši virtuve. Man šķita, ka esmu šeit viens.

Pēkšņi radās tada sajuta, ka pistoles maksts pie manas jostas sver veselu tonnu.

Rasels atvēra durvis uz koridoru. Tumšajā virtuvē iespideja gaismas stars. Ps saodu garažas aromatu - benzīna, riepu, eļļas, cementa grīdas, putekļu, metala darbarīku un pērnas vasaras zāles smaržu, kas vēl bija ieķerusies zāles pļaveja.

Varbūt bija jūtams vel kads cits aromats.

-    Ps jau parbaudiju, - Rasels mani nomierināja. - Tur nav logu.

-   Ko…

-   Ieej iekša.

Nosaukt šo vietu par garažu nebutu taisnīgi. Tas drīzāk bija katra automehaniķa sapņu piepildījums - liela telpa ar četriem automobiļiem, kurus apgaismoja pie griestiem piestiprinātās dienasgaismas lampas. Gar divām sienam bija novietoti darbagaldi, milzīgi lielas sarkanas metala kastes, hidrauliskais auto pacelajs, parnesajamas lampas un eļļas kannas. Pie vienas sienas bija piestiprinātā vesela kolekcija ar visu ASV štatu numuru zīmēm.

Paša centra ka karalis troni stavēja balts 1959. gada kadiljaks. Tam bija četras durvis, aizmugure sverteniskie stabilizatori un motora pārsegs ar atverem, lai varētu dzirdēt ša spīdīga auto jaudīga motora rēkoņu.

Garāža, saļimis uz ceļiem, bija nokritis miris vīrietis. Viņš ar pieri bija atbalstījies pret kaudzē sakrautam eļļas kannam. Vecajam vīram bija pašķidri, sirmi mati, kajas džinsi, mugura džinsu krekls un peleks adīts svīteris.

-   Sirdstrieka, - Rasels konstatēja. - Nabadziņš!

Tālaja stūri staveja sildītājs, kas puta patīkami siltu gaisu.

-    Es parbaudiju. Viņš ir auksts, - Rasels noziņoja.

Paskatījos uz Raselu.

Viņš paveras uz mani un sacīja:

-   Tas varētu izdoties.

Es piekrītot pamaju.

Rasels izskrēja cauri virtuvei un pazuda tumsā. Nodzisa gaisma. Es paliku stavam tumsa, kas bija apņēmusi visu garažu. Mel- naja tukšuma bija jūtamas vienīgi smaržas - benzīna smārds, auksta metāla, eļļas un betona aromats. Silta gaisa pūsma buži- naja man matus pie adas jakas apkakles. Dzirdēju tikai pats savu elpu, kaut kas pulsēja man pie ribām. Ta bija veca, uz ceļiem nokrituša, miruša vira sirds. Man priekša rēgojas baltās mašīnas nezvēra siluets, kas vēlējās mani aprit, kaut ari mus abus divus jau bija aprijusi melna tumsa. Nezveru drīzāk varēja sajust neka redzet. Es zināju, ka tas tur stav. Zināju, ka viņš zina, ka stāvu tepat tuvuma, uz betona grīdas. Viņš zinaja, ko es veļos. Zinaja, ka nespešu pateikt nē.

Un tieši tad es sapratu, ka pat musu nelegāli iegūtās zāles vairs nepalīdz.

Ja jau es saku nojūgties, kas notiks ar pārējiem?

Esam pavadījuši ceļa četras dienas. Pat bez kontrabandas ceļa iegūtajām zālēm biju domājis, ka mums vel atlikušas divas dienas, līdz tas notiks. Tagad…

Pie garažas durvīm atskanēja klauvejieni. Tas bija signals, ko mi's lietojam pili pie Malkolma durvīm, lai darītu viņam zināmu, ka mes esam viņa apmekletāji.

Nospiedu slēdzi.

Elektriskais motors pacēla garāžas durvis. Uz piebraucama ceļa staveja BMW ar izslēgtiem lukturiem. Tiklīdz BMW bija iebraucis garāža, es nolaidu paceļamas durvis. Heilija noslapeja zagtās mašīnas motoru.

Garažā atkal tika iedegta gaisma.

Mes visi stāvējām un skatijamies un sabrukušo sirma vira līķi.

Zeins sacīja: - Tas varētu but es.

-Ja, - Rasels piekrita. - Bet neesi. Izskatas, ka Nāves kundze likusi vecajam vīram mesties ceļos un tikai tad paņēmusi sev līdzi.

-   Ta jau allaž notiek, - Heilija sacīja.

Zeins nokomandēja: - Nevienam viņu neaiztikti Un uzmanieties, lai nebutu trokšņa. Mēs taču negribam pamodināt kaimiņus un piesaistīt policijas patruļas uzmanību.

-    Erik, izslēdz garāžas apkuri! - es devu pavēli.

Rasels nocēla no sienas aķa veļas auklas rituli. Viņš ar Zeinu ieveda iekša Kariju. Heilija stāvēja sardze pie aptumšota dzīvojamas istabas loga. Es izslīdēju lauka, lai no pastkastītes izņemtu avīzes un ienestu iekša uz. lieveņa samestos laikrakstus. Parbau- diju māju. lesledzu visas vajadzīgās gaismas.

-    Viņu sauc… sauca… Henrijs Martins, - pastastiju pārējiem operācijās dalībniekiem, kas bija sapulcējušies dzivojamaja istaba.

Augšstāvā Rasels apsargaja Kariju, kas bija ievesta talakaja no visam guļamistabām. Man nekas nebija pret to, ka Karija un Rasels paliek vieni paši guļamistaba. Man nebija iemesla piekasi- ties; viss notika operācijas ietvaros.

-   Viņš bija septiņdesmit vienu gadu vecs, - es stāstīju par viru, kura krēslos mes sēdējam. - Kā var noprast, viņš nekad nav bijis precejies, bērnu ari viņam nav. Vecajam 1 lenrijam piederēja degvielas uzpildes stacija. Šad tad viņš uzspēlējis boulingu. Parbau- diju telefona zvanus. Sešās dienas zvanīts piecas reizes. Uz, trim zvaniem nav atbildēts, it ka adresāts nebutu sasniedzams.

-    Reklāmās preču piedāvājumi, - Ēriks sacīja.

-   Vel divreiz zvanīts pirms dažām dienam - no vietējās aptiekas un kads privātais zvans.

-   Iespējams, kads atbildējis uz viņa zvanu, - Zeins pašūpoja galvu.

-   Tatad neviens nezina, ka viņš ir miris, jo nevienam viņš nerūpēja ari tad, kad bija dzīvs, - es secināju. - Pat ja kads vel bez mums pamanītu, ka pasts nav izņemts un uz lieveņa metajas avīzes, nevienam tas nerupetu.

-    Het ka tad ar kaimiņiem? - pajautaja Heilija.

-    Koridora pie sienas ar magnetiem piestiprināti trīs zīmējumi ar krāsainajiem zīmuļiem, - es turpināju stāstīt. - Taču es paskatījos uz diviem ķeburainajiem bērnu vārdiem, kas tur parakstījušies, un pec tam pamanīju starp fotogrāfijām pie sienas viņu vidusskolas izlaiduma bildes.

-   Kaimiņu bērni, - Rasels uzminēja. - Sen jau no šejienes aizlaidušies.

Vel tur ir viņa vecāku vai vecvecāku fotogrāfijās. Draugi no sešdesmitajiem vai septiņdesmitajiem. Kāda zelta retrivera bilde ar dzimšanas dienas cepurīti galva, kas fotografēta viņa viesistaba, bet fona pa televizoru redzams prezidents Klintons. Jaunāku fotogrāfiju nav.

Heilija turpinaja: - Virtuves sienas kalendara nav īpaši daudz ierakstu, atzīmētas vienīgi vizītes pie acu arsta un zobārstā. Na- kamajas paris nedeļās nav nekas ieplānots. Cik ilgi mes šeit paliksim?

-    Vismaz līdz rītdienai, - es sacīju. - Karijai ir taisnība…

-   Ja tas patiešam ir viņas īstais vārds, - I leilija piebilda.

-   Viņai ir taisnība, - es turpināju. - Tiklīdz tie puiši, kurus mes smagi piekāvām, pieteiksies un par to paziņos, visa sistēma tiks izziņots sarkanais trauksmes kods. Tiks izsūtīts bariem policistu, lai noķertu trakos suņus.

-Cik ilgi varam šeit palikt, pirms… - Heilija pamaja uz gara- žas pusi. - Un es nerunāju tikai par smaku.

Es paraustīju plecus; manas domas un sirds atradās augšstāva.

-   Piedod par to, - es atvainojos Karijai.

-   Vara saderet, ka to tu saki visām nolaupītajam meitenem. Viņa gulēja šaura gulta uz balta palaga, gaišie mati atrisuši

uz balta spilvena. Karijai mugura bija fuksiju krasas blūze, melnas bikses, kajas kailas. Rokas, saslēgtas rokudzelžos, bija saliktas uz vēdera. Gūstekne bija sasieta ar judzem gara veļas auklu un izskatījās pec mūmijas. Viņa skatijas griestos.

-   Vai Karija Rada ir tavs īstais vārds?

-    Kāpēc tev tas jazina?

-    Es vara saukt tevi vienalga ka, bet gribu zināt, kas tu esi. -Tatad no manis tiek prasīts nosaukt vardu, dienesta pakapi

un žetona numura?

-   Ja tu dari tikai to, kas tiek prasīts, tad man tevis žēl. -Tiktai izdevās.

-   Ja, ta es redzu, - sacīju sasietajai sievietei. Karija apjautajās: - Ka izpaužas tavs vājprāts?

Es paraustīju plecus. Nestāsti viņai par zālēm, kas neiedarbojas.

-   Vai tu staigasi ap gultu un klaigāsi tapat kā Rasels? Varbūt viņa jau ir sapratusi, ka mes atrodamies ļoti tuvu galējai robežai. - Rasels tev nedarītu pari, vismaz līdz šim.

-    Ieliec to līdz šim vienādojuma, un iznāks - kurš to var zināt.

-   Mes cenšamies.

-   Ko jus cenšaties?

Es viņai izstāstīju par dakteri 1 ridmanu, asinīm viņa ausi, māsiņu - slepkavu, Rasela parakmeņošanos, Zeina pašaizsardzības spērienu, kas netīšam nogalinaja māsiņu, par matricām, mobila telefona operatora apmuļķošanu un par Kailu Ruso.

Viņa sacīja: - Vismaz jums abiem ar Raselu nevainojami darbojas fantazija.

-   Vai la biji tu pie tās daudzdzīvokļu mājas Ņujorka?

Karija atbildēja: - Protams.

-    Kaut es zinātu, kad tu melo.

-    Kaut es zinātu, kad tu nojūgsies.

-    Ka tagad ir strādāt aģentūras laba? - es apjautājos.

-    Kas tev liek domāt, ka esmu no CIP?

-   Mani neapčakarēsi. Klusinātāji un akreditacijas kartes no dažādam aģentūrām nav FIB stila. Turklāt, ja aģentūra būtu paziņojusi par mums FIB vai policijai un likusi viņiem mus noķert, tad televīzijas ziņas butu stāstītās dažadas pasaciņas. Taču ta nav. Tu un tavi puiši esat no manas vecas firmas un veicat šo operāciju slepeni.

-   Ta firma nu gan ir viena sasodīta vieta. - Viņa man uzsmaidīja sazvērniecisku kolēģes smaidu. - Zini, mes varētu tevi pieņemt atpakaļ. Kopš 11. septembra esam pieņemuši darba parak daudz priekšnieku - direktorus spīdīgos uzvalkos un kaklasaites, sabiedrisko attiecību speciālistus. Bet pietrūksi operatīvo darbinieku, kas strada uz ielām. Tieši tagad beidzot visi ir sapratuši, ka tadi puiši kā tu ir parak vērtīgi, lai viņus zaudētu.

-   Jauks mēģinājums.

Viņa paraustīja plecus savā veļas auklas kokona.

-   Tad šadā veida tu centies no manis uzzināt atbildes? - viņa pajautāja.

-   Man ir tikai viens jauta jums, bet tu vari nezināt uz to atbildi. Ja ari zinātu, tapat samelotu. Tad kada jēga tev kaut ko prasīt?

Pagāja trīs minūtes, līdz viņa uzķerās. - l.abi, es padodos. Kads ir tavs svarīgais un vienīgais jautajums?

-    Vai tu apzinati strada aģentūras pretizlūkošanas operācijas, kuras tiek organizētas no iekšpuses? - pajautaju. - Tas ir vienīgais scenārijs, kas padara tevi par musu ienaidnieci. Ja dakteri F. nogalināja kadi citi speķi ārpus aģentūras, tad ne tu, ne ari aģentūra taja nav vainojami. Nejaušas lodes nomaldījās no mērķa. Taču, ja viņu nogalināja pretizlūkošanas operācijās rezultātā, tad - vai nu tu esi viena no viņiem, vai ari viņu marionete. Pavisam nevainīga marionete.

-   Jus jau esat mani satinuši šajos striķos.

-    Es tos nesiešu vaļa. Man nav laika un… pacietības vēlreiz tevi sasiet.

-    Tātad tu doma, ka strādāju pretizlūkošanas labā?

-Ne.

-    Kāpēc?

-   Tu tādam darbam esi par labu.

-   Nu, ka izrādās, ne tik laba. Tu taču mani neitralizēji.

-    Es jau neteicu, ka esi absolūti perfekta. - Paraustīju plecus. - Ps runāju par… instinktiem un likteni.

Karija lūkojas projām.

It kā starp citu es pajautāju: - Ko tu doma par to auto garaža?

-    Par balto kadiljaku?

]u! Tagad dzirdēšu taisnību!

Karija atbildēja: - Tu ceri, ka šī mašīna ir tik uzkrītoša, ka ļaudis visu uzmanību pievērsis tas izskatam, nevis tiem, kas ar to brauc. Taču tas neies cauri.

-   Jāstrādā ar to, kas ir, - es konstatēju vispārzināmu faktu.

Karija sarauca pieri: - Kas noticis ar tavam uzacīm?

-    Neuztraucies! Man nekas nekaiš. Tads mazs negadījums ugunsgrēka.

-    bet mani jau tas neuztrauc.

-   Mēs negribam nodarīt tev pari. Es neļaušu tev nodant pari. Pirms Zeins…

-    Viņš mani neaiztika ka sievieti. Vari viņu par to uzslavēt.

-   Noteikti ta ari darīšu, - atbildēju. - Viņš tā nekad nedarītu, jo ir godavīrs.

-   Un ka ir ar tevi?

-   Man ir savi trūkumi.

-   Jā, - viņa sacīja. - Ta izskatās.

Tam vajadzētu kaut ko nozīmēt. Viņa nekad to neteiktu ta vienkārši, bez jebkādā pamata.

-   Viktor? Viktor!

-    Ē… Ja?

-    Kāpēc tu tā rīkojies? Zinu, ka tev. ir problēmas, bet tu esi labs, neesi naivs. Psi ieguvis dzīves skolu, tev ir gudra galva uz pleciem un pareiza dzīves uztvere. Un tas viss…

-   Šķita labaka izvēle šobrīd.

-    Bet kur tad ir palikuši tavi taisnības principi?

ja, pie sevis nodomāju, kur palikuši mani principi? Četras dienas pavadītas ceļa, un es jau jūdzos nost. Un pārējie… Mes varētu neizturet kopa pilnu nedēļu un nojūgties daudz agrak.

Karija painteresējās: - Ko jus ar mani darīsiet?

-Ē…

-   Mes varētu to kopa izdomāt, - viņa ierosinaja.

-1 .abi.

-   Tikai vispirms tev mani jaatsien.

-   A… Nekā nebija. Tas neies krasta!

-    liet ko tad?

-   Uzticies man.

-   Vik… Aģentūrā par tevi izstāstīja visus sīkumus. Es visu zinu par Malaiziju un to sievieti…

-   Derju, - es sacīju.

Karija pakratīja galvu. - Atveras durvis, un … blīkš!

-   Viss atkarīgs no ta, ka tu to uztver.

Viņa paraustīja plecus. - Droši vien. - Skatīdamas uz mani, viņa pajautāja: - Un kā tu tagad juties?

-   Vai tad neesi dzirdējusi? - es teicu, zinādams, ka šis nav īstais bridis un vieta, lai viņai visu izstāstītu. - Esmu nojūdzies.

-   Zinu par taviem pašnāvības mēģinājumiem un saprotu tavas sāpes.

-   Tev pašai butu labak, ja nesaprastu, - nočukstēju.

-Ja mes runājam par…

-    I.abak pagūli! - es strupi atcirtu. Karija mana tonī saklausīja cietumsarga intonāciju. - Sī ir mana pirmā dežūra. Es būšu tepat un tevi sargāšu.

-   Tas labi.

-   Ja, - noteicu, - tas labi.

Es izslēdzu gaismu un apsēdos krēsla. Salocīju savus eņģeļa sparniņus un paliku sēžam tumsa.

Stiprs lietus šaustīja Rladerunners interncta kafejnīcas skārda jumtu Kualalumpura taja decembra pecpusdiena 1999. gada. Emigranti, kas tobrīd atradās Malaizijas oāzē, vētru ignorēja. No magnetafona, kas atradas uz bara letes blakus kūpošam vīrakam, skanēja gauduhga spāņu balade, ko izpildīja dziedātājā Tanija Libertada. Kads honkijs - Honkongas ķiniešu kiberfans - saulesbrillēs šķaidīja vampīrus kafejnīcas datorspēļu automata. Uz ielas bija 79°F. Kad lietus pamazam mitesies un saks spīdēt dūmakaina saule, būs vel karstāks.

Es sēdēju pie galdiņa un sūcu alu. Biju ieņēmis pozīciju ar seju pret durvīm, man aiz muguras tergaja divas australiešu meitenes, kas sūkstījās par to, ka labak butu vajadzējis braukt uz Taizemi iepipet opiju, nevis Ziemassvētku brīvdienas veltīgi garlaikoties sasodīti garlaicīgajā Malaizija. Es labak gribēju izlasīt viņu Melburnas laikrakstu, kur virsraksts vēstīja par narcisma apsēstiem tīņiem, kas bija noslaktējuši savus klasesbiedrus Kolorado vidusskola, it kā dzīve butu datorspēlē. Bet civilas ziņas nebija manas svarīgās militārās operācijas prioritāte.

Mans pulkstenis radīja 4:17.

Tam jānotiek tuht put, es nodomāju.

Virs durvīm ieskanējās zvaniņš.

Kafejnīca iesteidzās I\Tja kopa ar divām savam kolēģēm. Meitenes bija salijušas, purinaja slapjos lietussargus un smiedamas jautri tērzēja. I'urinot lietussargu, Derjas gaiši rudie mati atrisa, un sirds dziļumos es sajutu, ka esmu neprātīgi iemīlējies.

Derja ar kolēģēm apsēdas pie galdiņa. Šķita, ka viņas mani ne- ievero, bet sievietes prot gudri izlikties.

Zvaniņš virs durvīm ieskanējās vēlreiz.

Kafejnīca iedrāzās Pīters Džonss, kurš bija tik ļoti i/mircis, ka neviens neticetu, ka viņam bija tikai jāpārskrien pari ielai. Viņš ar dramatisku žestu notrauca ūdeni no sejas.

Pīters jau acīmredzot pašā sākuma bija pamanījis Derju un viņas kolēģes.

-   Draudzenites! - Pīters iesaucas. - Jusu gājieni ir tik prognozējami. Jus, ka allaž, šeit iegriežaties pa ceļam uz darbu, lai karsta laika nobaudītu kadu vesu dzērienu vai lietus laika - karstu. Un - ak! - tas taču Viktors!

Sievietes sēdēja pie galdiņa, pie kura bija apmeties arī Pīters, un tagad viņas visu uzmanību pieversa man.

-    Viktor! Ko tu šeit dari? Ne, pagaidi! Kāpēc tu sēdi tur, kad es sēžu šeit? Šodien taču mums ir iemesls svinībām! Nac šurp! - Pīters noradīja uz krēslu, ko iestūma pa vidu sev un [X'rjai.

Angļu blondīne Džulija, ar kuru vēlāk Pīters mani iepazīsti- naja, pajautajai - Piter, kas tev šodien par svētkiem?

Atliecies krēsla, Pīters smaidot atbildēja: - Es dodos mājup!

Šabana bija vecākā no šeit sēdošajam sievietēm un angliski ru- naja ar Bombejas akcentu. - Bet ka tad ar Ņujorkas likumiem? Tu, protams, neesi vainīgs un nekad neesi nelikumīgi tirgojies ar Ecstasy.

-   Ne jau tabletem! - Itters viņu partrauca ar tēlotam šausmam.

Tomēr Šabana nesaprata: - Kā tā var but? Vai tad tu jau pec

diviem gadiem drīksti doties mājās?

-   Teiksim ta, - Pīters atbildēja, žestikulēdams, lai viņam atnes alu, - no drošiem avotiem esmu dzirdējis, ka tiesnesis beidzot ir saskatījis gaismu tuneļa gala.

Es komentēju: - Taču, ja tu neuzmanīsies un turpināsi tādā paša garā, tad gaisma tuneļa galā izdzisis un tev klāsies vēl sliktāk nekā iepriekš.

-Tev ir pilnīga taisnība! - Pīters apsēdas taisni. - Pilnīga taisnība. Vai esi pazīstams ar šim damam?

Ātri bērdams vārdus un strauji žestikulēdams, Pīters mani atri ar visam iepazīstināja. Visbeidzot pienāca karta ari ilgi gaidītajam: - Viktor, ta ir Derja Samadi.

Gaiši rudie maii ieskava kalsnu seju ar izteiksmīgām lupām. Viņas iedegusi āda bija medus toni, un acis atgadinaja baseina dzidri zilo ūdeni. Viņa sacīja: - Tu esi amerikanis.

-    Dažas lietas nav iespejams noslēpt.

Derja paraustīja plecus: - Daži cenšas to izdarīt.

Piters steidzās mani aizstāvēt: - Viktors tads nav. Viņš ir absolūti godīgs puisis. Mes gan tikai braucam kopā viena šausmīga ekskursijā ar autobusu pa pamestam, neapdzīvotam vietām, bet…

-   Pīter, nomierinies! - es viņu pārtraucu.

-   …bet, - viņš turpinaja skaļi tērgat, droši vien ieņemis dušai no bangkokas nelegāli ievesto yaa hia, - mes sadziedājāmies, kaut ari Viktors apceļo Āziju, dodams visiem pa rīkli.

-    Kā jau amerikanis, - Šabana komentēja.

-   Ne, ta nav, - es iebildu. - Austrumu ciņu māksla ir godīga, ta izslēdz vardarbību. Pirmo reizi šeit ierados kā literatūras skolotājs apmaiņas programma. Pēdējos piecus gadus esmu pavadījis Taivana. Es macu angļu valodu un apgūstu klasisko Austrumu ciņu. Pēdējā laika gan parsvara esmu pievērsies tikai taidži vingrinājumiem.

Narkotiku apdullinatais Pīters nobuldurēja: - Aizmirsu pateikt, ka viņš ir ari dzejnieks.

Derja ieinteresējās: - Vai tiešam?

Paraustīju plecus, ka pirms brīža to bija darījusi viņa. - Runa, ka daudzsološs.

Angliete Džulija pasmaidīja. - Varbūt man vajadzētu ar tevi padraiskoties?

Mana vienaldzīgā, bet pieklājīgā sejas izteiksme lika viņai saprast, ka neesmu ieinteresēts. Džūlija turpinaja sūkt aliņu.

Tas radīja man iespēju vērsties pie Derjas. - Tu esi no…

-    Turcijas. Mes esam skolotājās meiteņu skola, kuru sponsorē N VO - nevalstiskas organizācijās, fondi, kas nav saistīti ne ar reliģiju, ne politiku…

-   Ak, nesāc nu atkal! - Šabana pajokoja. - Ja šajā programma sievietēm tiek dota iespēja, tad jau, protams, politika un reliģija nemaz nav iejaukta!

Derja un Šabana pasmaidīja un saskandinaja tējas krūzes.

l'iters sasita plaukstas. - Man radas kolosāla doma! Jūs visu laiku mani centaties pierunāt, lai palīdzu jums skola pārbīdīt mēbeles. Viktor, ta ir maza, jauka skoliņa. Viņas dara patiešam labu darbu, kas šaja oficialaja musulmaņu zemē nemaz nav tik viegli. Tā ka man sap mugura…

Visas trīs sievietes novaidejas.

- Neesiet nu tadas maitas! - Piters vainīgi pasmaidīja. - Taču Viktors ir ists spēkavīrs.

Džulija naidīgi pasmīnēja. - Man ir ideja. Izmantosim uz trenētos muskuļus kādiem citiem mērķiem, ne tikai tam, lai sadotu kadam pa zobiem.

Es atsitu viņas uzbrukumu. - Tieši tā. Runašana nepalīdzes. Tie jāliek lieta.

Pīters mainīja sarunas tematu, izaicinaja Džūliju uz strīdu, jokojas, līdz beidzot visi sāka smieties.

Derja smējās, vederu turēdama.

Rītausma mani pamodinaja pērtiķu bļaustīšanas, kas bija dzirdama no atvērta balkona. Aģentūra bija iemitinājusi mani daudzdzīvokļu maja, kas atradās Kualalumpuras nomalē. Pa visu dzīvokli bija izmētātās dažādas mantas un lietas, kas apstiprinaja manu ta saukto nodarbošanos, lai piesegtu īsto misijas mērķi. Izmantojot daudzos pirātu satelīta šķīvjus, kas atradas uz šis ēkas jumta, no sava klepjdatora varēju ielauzties valdības slepenajos datu failos. Manam datoram bija uzinstalēta kodēta e-pasta sazināšanas programma.

Nosutiju ziņojumu: "Sazinājos ar vietējo aģentu. Viss notiek pēc plāna." No Lenglijas pienaca atbilde: "Turpiniet operāciju pec plāna. Dodam atjauju rīkoties."

Pērtiķi bija sakapuši kokos pie mana balkona. Viņi mierīgi varēja uz ta uzlekt un man iekost vai ari iemest kādu čusku, lai ta viņu vietā paveic netīro darbiņu.

Iepriekšēja vakara līdz pulksten desmitiem mes bijām pārbīdījuši mebeles. Kualalumpuras dzīves ritma tas neskaitījās veļu, jo pa dienu bija jaslēpjas no svelošās saules. Mēs nozīmēja: Džūlija, Šabana, Pīters ar sāpošo muguru, 1 )erja un es. Ap pusnakti ierados sava dzīvokli. Rītausma man jau bija jātrenējas piemājās zalie- na taidži māksla. Slēptajās baleta kustības bija slepeni jāiekļauj arī citi cīņas paņēmieni. Taču šorīt es noslinkoju, tapec tagad stāvēju uz balkona ar kafijas krūzi roka, un visapkart bļaustijas pērtiķi.

- Vai jūs sarunajaties ar mani? - es čukstēju smacīgajā gaisā.

Debesīs samacas draudīgi violeti negaisa mākoņi.

Aģentūra bija man sagadajusi vecu, sagrabējušu Toyota auto, kas stāvēja daudzdzīvokļu mājas pazemes stāvvietā, un motociklu, kas bija nolikts televizoru darbnīca Bangsaras emigrantu rajona. Taču es labak izvēlējos braukt uz pilsētas centru ar autobusu. Tas kursēja pa atrgaitas šoseju, kas sakas Kualalumpuras lidostā, kurā skrejceļus bija būvējusi kada celtniecības kompānijā, kas bija saistīta ar kadu bagātu Saūda Arabijas varoni. Šis pilsonis bija piedalījies amerikaņu atbalstitaja kara pret padomju okupāciju Afganistana. Viņš bija garš, slaids, bardains, harismatisks vadonis, kuru sauca Osama bin Ladens.

Pa ceļam uz pilsētu sākas lietus. Šļakstīdamies pa peļķem, autobuss brauca uz centru. Pa logu redzēju notekūdeņu gravi, kas bija izrakts paralēli ceļam. Aiz gravja bija nomaskētas kanalizācijas caurules. Tālāk aiz caurulēm - dzeloņstiepļu žogs. Aiz šā miesu plosošā žoga atradas netīru, nolaistu budu geto. Pietus, bungodams pa budu skarda jumtiem, radīja apdullinošu troksni, un politiku diktēja musulmaņu medreses".

Der ja ar savam kolēģēm ienāca Bladerunners interneta kafejnīca pulksten 4:19. Viņai mugurā bija balta blūze un platas haki krasas bikses. Šabana un pat Džūlija man pamaja un nebūt nebija pārsteigtās par to, ka Derja pienaca pie mana galdiņa. Galu gala manas atnestas grāmatas varēja viņai noderēt angļu valodas macišana, ka ari datora apmacibas un teksta apstrades programma. Šabana macija programmēšanu, dzimstības kontroli un sieviešu veselības mācību. Džulija bija specializējusies grāmatvedības programmās.

Šodien netika dzerts alus. Ps malkoju kolu. Derja pasūtīja teju bez cukura - ar to malaizieši parasti apsmidzina popkornu.

* Medrese - vidējā un augstaka musulmaņu skola Tuvo un Vidējo Austrumu zemēs.

Pirmo viņa apskatīja angliski tulkoto ķiniešu dzejas krājumu - tas varētu noderēt, mācot angļu valodu ķīniešu studentiem. Naka- mo viņa pacēla kadu brošūra.

-    Neesmu dzirdējusi par tadu Vijamu K. Viljamu, - viņa sacīja.

-   Tas ir amerikaņu dzejnieks. Miris, pirms mes vel bijām dzimuši. Diena stradaja par ārstu, bet nakti bija dzejnieks. Viņš ir kā komiksu varonis. Ta ir mana maģistra darba tema, kuru nekad ta ari nepabeigšu.

Derjas seja atspoguļojas laimīgs smaids, kad viņa paņēma rokas kadu gramatu, ko CIP jokdari bija aplejuši ar ūdeni un pēc tam izžāvējuši veļas žāvētājā.

-   Tev ir Rumi angļu tulkojums! Viņš mainīja visu manu dzīvi! To es stāstu visiem! Kadu dienu, nākot no Ankaras koledžas, augšstava dzīvokli pa radio izdzirdēju lasam Džala al-Din Rumi dzeju. Tas bija kaut kas fantastisks! Ši dzeja mani saviļņoja līdz sirds dziļumiem.

-    Laimīga!

-    Vai ari Amerika jus klausaties dzeju pa radio?

Tad es vēl nebiju saticis Raselu, tāpēc atbildēju: - Nē.

-   Cik žel! - 1 )erja nodūra skatienu un iemalkoja teju. - Vai tu patiešām esi dzejnieks?

-   Ne gluži. Ja ņemtu vera, cik cilvēku ir lasījuši manu dzeju.

-    Ne jau tas ir svarīgi. - Derjas lupas savilkas viltīga smaidā, kad viņa pamāja uz manas melnas plecu somas pusi. - Vai tavi dzejoļi ir tur?

Paraustīju plecus.

-    A, saprotu. Pareizi, tu taču esi amerikanis. Tev nakas mani uzaicināt uz savu mitekli, lai aplukotu tos… ka jus tos saucat - kaut ko līdzīgu tetovejumiem.

-   Tu doma gravīras?

-   Ja! Kā tad! Gravīras. - Viņa skaļi smejas. - Taču man Šķiet, ja jau reiz domājām par tadu randiņu, tad īstenība runājām par tetovējumiem.

-    Man tadu nav.

-   Vai spej iedomāties, ka cilvēks, izciezdams nāves mokas, sevi apzīmē ar kaut ko tadu? Kurš gan var but tik pārliecināts, ka šie letovejumi bus aktuali visu atlikušo mužu? - Der ja iemalkoja teju.

-    Tatad - vai to tu grasījies darīt? Uzaicinat mani uz randiņu, lai parādītu savus dzejoļus? Vai tads ir tavs triks?

-   Attiecība uz tevi man nav padoma nekādi triki.

-    Pieradi!

Klade, kuru es saudzīgi izvilku no melnas somas, bija krietni apbružāta. Tai bija ieplisis kartona vāks, uz kura bija rakstīts Northern Review. Atšķirība no mana darba Āzija šis materials nebija jaafiše CIP.

Derja nočukstēja: - Es tikai… Priecājos, ka tava dzeja neatradās kāda cita vieta, kur tev butu mani jāved, lai uzzinātu par tetovējumiem. Tomer paņēmi šo līdzi. Paradi man savus dzejoļus!

Ta nu es atšķim pirmo lapu, kura bija mans dzejolis "Majas" - divdesmit četras vārsmās rindiņas par putniem, kas spītīgi turpina vīt ligzdas mirušos kokos.

-Toreiz es biju jauns, - atbildēju uz Derjas jautājošo skatienu,

-    un man šķita, ka visu jau zinu.

-    Bet tad? - viņa pajautaja.

Pāršķiru lapu. - Pec paris gadiem es sarakstīju šo te.

Un viņa izlasīja manu astoņrindi, kas saucas "Patiesas skumjas" - par to, ka visiem neuzrakstītajiem dzejoļiem ir lieliski virsraksti un tie ir ļoti labi.

"Tev paveiksies, ja drīz vien sapratīsi, ka ne jau tev vienīgajam ir kas svarīgs sakāms," - viņa citēja manis uzrakstīto. - Bet tu taču vel esi parak jauns, lai tevi butu tik daudz noslēpumu un nožēlas.

-   Tu ta doma?

-Ja, amerikani .. Ps ta domāju. - Viņa aizvēra dzejoļu kladi un atdeva man to atpakaļ. Derjas smaids bija sirsnīgs un mīļš.

-   Tagad esmu apskatījusi tavus tetovejumus.

Viņa piecelās, lai dotos prom. Ielika savā plecu soma pie citam mācību gramatam un kladēm manis atnestas trīs citu dzejnieku gramatas. Ps pamanīju, ka Derjas soma ielikts ari musulmaņu sieviešu melnais tērps - parandža, kas pilnība nosedz augumu un seju, ja gadījuma nakas apmeklēt tadas vietas, kur valda strikti šariata likumi.

-    Kad es tevi atkal redzešu?

-   Tik atri tu jau to jauta? - viņa brīnījās.

-    Nav jau nemaz tik ātri, - noburkšķēju, nespedams apslēpt patiesas jutas. - Un… mani sauc Viktors, nevis amerikanis.

-    Ks to zinu, - viņa pagriežas, lai dotos prom.

Pec tam apgriežas un teica: - Rit, šeit, šaja paša laika.

Taja nākamaja diena viņa atnaca viena pati.

Kadas divdesmit minūtes mēs pļāpājām par daudz un daža- diem niekiem, līdz pēkšņi Bluderunners kafejnīca kļuva… par šauru. Tikko bija nolijis lietus. Pilsētas gaiss noglastīja musu kailas rokas ar septiņdesmit sešu grādu pec Parenheita atvēsinošu vēja pusmu, dodams iedvesmu pabraukaties ar vienu autobusu, jautri pasmieties, tad pārkāpt nakamaja un izkāpt ara Kualalumpu- ras biznesa rajona, kur atradas Zelta trijstūra dārzi. Staigajot un apbrīnojot tropu ziedus, mes ieverojam, ka pec lietus visa pilsēta mirdzēja.

Divi melni stikla torņi, kas sava starpa bija savienoti ar trijstūra formas tiltu, slejas debesis reibinoša augstuma. Tie paceļas virs dārziem un Kualalumpuras kalniem.

-    Petronas torņi.

-   Ta ir, - Derja piekrita. - Viņi lika japaņu un korejiešu celtniecības firmām būvēt tos augstakus par jusu Ņujorkas Dvīņu torņiem.

-    Pasaules tirdzniecības centru.

-Ja. Redzi, kada brīnišķīga ciņa jāizcīna. Jabut izglītotam, lai redzetu, kura kultura var labak paedinat un izglītot savu tautu un darīt to godīgi. Vai pazīsti dizainu? - Kad biju noraidoši pašūpojis galvu, viņa sacīja: - Stāvu planam par pamatu ņemta islama astoņsturu zvaigzne, un piecas kolonnas atspoguļo islama piecus pīlārus. Uz ko balstīts jūsu Pasaules tirdzniecības centra dizains?

Es paraustīju plecus. - Uz peļņu no viena kvadratmetra.

-Cik dīvaini.

Mes iegājām torņu vesaja enā.

Es pajautaju: - Kapec tu izvēlējies tieši Malaiziju?

-Ja grasies atstat dzimtas majas .. tad dari to. Turklāt, - Derja turpinaja, - dzīvojot šaja valsti jau vairākus gadus, es sapratu, ka valdība negrasas problēmas risināt, bet gan radīt. Viņi domā par procesu, nevis risinājumu. Saja gadījuma nav svarīgi, ka varēju veidot politisku karjeru. Turcija ir daudz progresīvāka par ASV - mes ievēlējam sievieti par premjerministri, kaut gan bez manas balss. Taču es gribēju… gribēju…

-    Izbaudīt īsto dzīvi.

-Ja! Un palīdzēt cilvekiem tūlīt, nevis…

-   Nevis pēc kada ilgāka, nenoteikta laika perioda, kura ši iespe- ja tiks apspriesta.

I )erja ar pirkstiem notrausa gaiši rudas matu šķipsnas no iede- gušas sejas, lai paskatītos uz mani.

Ps nespeju to izturēt, tāpēc sacīju: -Tatad Malaizija…

-Šo lielisko ideju ieteica kads drauga draugs. Bez naudas un pietiekami daudz palīgiem.

-    Un tālu, talu prom no majam.

Mes abi pasmejāmies.

Viņa turpinaja: - Mēs neiejaucamies to sieviešu dzīve, kas nak pie mums. Tikai sniedzam palīdzību un nepakļaujam nekādiem smagiem pārbaudījumiem. Ja tādejādi varam viņu dzīvi kaut vai mazliet padarīt labaku, tad izjutām padarīta darba gandarījumu.

-    Katrs izdara tik, cik ir viņa spēkos.

-   Un dažkart… ka to pateikt… jadara ari pari saviem speķiem.

Mana sirds pamira. CIP psiholoģiskais novērtējums bijis pareizs, es biju atsūtīts uz īsto vietu.

Mes klusēdami gājām pa smilšainu taciņu, mums bija tik daudz ko otram teikt, līdz L)erja ierunājās:

-   Izlasīju tavu Viljamsa gramatu. Viņu nevar ierindot manu mīļāko amerikaņu dzejnieku saraksta.

Zem viņas kurpēm gurkstēja smiltis.

Pec desmit soļiem es vairs nespeju izturēt: - Vai beidzot atkla- si, kurš tad ir tavs rniļakais dzejnieks?

-    Protams.

Mes abi tik ļoti sakam smieties, ka zaudējām līdzsvaru. Derja uzlika savu vēso plaukstu uz manas kailas rokas - tas bija musu pirmais pieskāriens. Mes apstajāmies, viņa man uzsmaidīja un sacīja:

-   Ta ir Emīlija Dikinsone.

Mūsu smiekli atbalsojas talu.

Garam pagaja kāds virs ar rūpīgi koptu bardu, ģerbies viegla vasaras uzvalkā. Tieši tads apģērba stils pašlaik bija mode Kua- lalumpurā. Viņš saviebās un drūmi uz mums paturēja. Virs varēja but malaizietis, meksikānis vai ebrejs, tikpat labi ari arabs vai eiropietis. Viņam bija barda, pašapzinīga gaita un akmens sirds.

legautnē viņu. Jau simto reizi es vēlējos, kaut mana operācijā butu piedalījušās ari atbalsta komandas un atras reaģešanas vienības. Taču ne vienmer to varēja atļauties. Vērojot drūmo svešinieku, es pa jauta ju: - Kapec viņš tads saviebies?

-   Smiekli citus atbaida. Cilvēki, kas smejas, nepakļaujas neka- dai kontrolei - ne viņu, ne tavai, ne kada cita. Pastav ilūzija, ka, zemeslodei griežoties ap savu asi, mes visi tiekam kontrolēti. Taču ir vēl viena varbūtība - ka viņi smejas par tevi.

Derja palūkojas kaut kur tālumā.

-   Varbūt viņš vienkārši nesaprot mus - rietumniekus, kas cits pret citu izturas ka hdz.igs pret līdzīgu.

Viņa atklati man pajautaja: - Vai esi kristietis?

-   Ne jau es izvēlējos, kura valsti piedzimt, - atbildēju. - Mana tagadēja pārliecībā neiekļaujas nekādos rāmjos un neatbilst pieņemtajiem standartiem.

-   Allahs mus visus pasarga no vardarbības un vienveidīgiem uzskatiem, - Derja sacīja, jau atkal pieradot, ka CIP psiholoģiskais novērtējums bijis pareizs, tādejādi salaužot man sirdi.

-   Vai tu man neko nejautasi? - viņa prasīja.

-   Ta nav mana darīšana - ne šaja jautajuma.

Viņa pasmaidīja. - Bet varbūt tev tomēr vajadzētu to zināt? - 1 )erja turpinaja. - Vairakums amerikaņu doma, ka visi musulmaņi ir vienādi. Viņi nespej saprast to, ka esmu sieviete un daru to, kas man jadara, ka uzskatu sevi par… laicīgo musulmanieti. Ta laikam to pareizi deve. Atkal tie paši vienveidīgie aizspriedumi. Ja manu likteni vada kadi augstaki speķi, tad es esmu tur, kur man lemts but. Manus darbus vērtēs pec sirdsapziņas un dota ieguldījuma.

Kad satumsušajas debesis nogranda pērkons, mes pielikām soli.

-    Viktor? Tuvojas Ziemassvētki, nezinu par taviem plāniem…

-   Mans taidži skolotājs, pie kura šeit ierados, lai apgulu šo mākslu, paņēmis sev brīvdienas un atgriezīsies tikai pec Jauna gada. lai man butu Ziemassvētku noskaņojums… nepieciešams sniegs.

bijām nonākuši pie autobusu pieturas nojumes. Mes abi zinājām, ka pēc tam katram būs japārsežas citā autobusa, lai galu gala katrs nonāktu sava dzīvesvieta.

Derja skatijas man garam, nevis uz mani. - Zini? Es tagad domāju… Lietus laika skola arvien spēcīgāk sak tecet jumts. Mums tas telpas, protams, nepieder. īpašuma lietas šaja valsti ir ļoti sarežģītas un ne īpaši godīgas. Musu oficialais namīpašnieks ir bumi putru - šis zemes dels, vietējais malaizietis. Viņa menedžeris, ar ko mums nakas sadarboties, ir indietis, kuram iepatikusies Šabana. Viņš pat ir atvedis savas meitas uz viņas nodarbibam, lai tas izglītotos par prezervatīviem un dzemdes uztriepes par- baudem vēža profilaksei. Taču, mūsuprāt, īstais īpašnieks ir ķinietis, kurš ir pietiekami viltīgs un zina - ja noraidīs musu lugumus saremontēt jumtu, tad mēs to salabosim saviem spēkiem un par saviem līdzekļiem.

Tuvojoties autobusam, Derja man pajautaja: - Vai maki darboties ar āmuru un naglam?

-   Ja ari nemaku, tad tēlošu, ka maku, - es atbildēju, kad autobuss ieripoja pietura un atvēra durvis. Tūkstošiem judžu prom no šejienes - l.englija - CIP stratēģi no priekiem sasita plaukstas.

-   Mēs tev nevarēsim samaksat, - Derja atklati pateica un ieba- za roku kabata, meklejot sīknaudu autobusa biļetei.

-   Es samaksāšu, - sacīju, stavedams aiz viņas uz autobusa pakāpieniem: - Priecīgus Ziemassvētkus!

Strādājot uz jumta, es varēju piesardzīgi verot debesis. Šaja trīsstāvu betona kluci, kuru sauca par skolu, nebija grūti atrast ari citus darbiņus, jo sienas bija caurumi, caurules mūžīgi teceja. Tā ka šis bija strikti sieviešu institūts, man bija piekodināts nerādīties acis, taču jau pirmaja darba diena es šo aizliegumu pārkāpu un iegāju Derjas vaditaja teksta apstrades nodarbība.

Uz pirkstgaliem ieejot klase, sajutu tur sēdošo sieviešu sasprindzinājumu, ko izsauca mana paradīšanas. Visas izlikās, ka es nemaz neeksistēju. Derjas studentes sēdēja solos, uz kuriem staveja tadi datori, kas butu cienīgi saukties par dinozauriem.

Kads pusducis visu studenšu bija indietes, dažām uz pieres bija iezīmēts sarkanais kastas piederības punkts, dažas bija ģērbušas sari. Tur sēdēja ari četras ķīnietes, kuram vairs nebija daudz atlicis līdz cienījamam vecumdienām, tapec viņas centas apgūt jaunas iemaņas, lai tādejādi izvairītos no neizbegama. Pārejās sievietes bija ģērbušās bikses vai svārkos, vai ari malaiziešu apģērba, kas liecinaja par to, ka viņu tēvi ir bumi putras. Sešas sievietes no galvas līdz papēžiem bija nomaskējušas melnajos, maisveidigajos musulmaņu sieviešu paltrakos - parandžās - un uz pasauli skatijas vien pa mazu sprau- dziņu. Vienai no viņam kajas bija zaļas kurpes.

Mana piektaja darba diena mes ar skolotajam jau bijām viena komanda. Kopa ieturejam maltītes, gājām uz Bladerunners, uz viņu videomagnetofoniem skatijamies filmu piratversijas. Mana vieta vienmer atradas blakus sirsnīgajai Derjai. Viņa mēdza ar pirkstiem notraust matu šķipsnas no sejas. Paceļot roku, novirmoja muskusa aromats.

C1P operāciju centrs atsūtīja e-paslu: "Apstipriniet operācijās sekmes. "

"Viss norit veiksmīgi," es aizsutiju atbildi. Lai viņi iet rata! Es zināju, ko daru.

Septitaja diena bija paredzetas tikai divas rīta nodarbības. Pec nodarbību beigām Šabana uznaca augša uz jumta, lai pasauktu mani uz agru lenču.

-    Bet pec kādam trim stundām sāksies lietus, - es sacīju.

-   Tā jau šeit tas ir allaž. - ik pēc trīs stundām līst, - viņa atbildēja. - Ejam!

Šabana ieveda mani nekārtīgā, pārblīvētā kabineta. Tur stavē- ja kāršu galdiņš, uz kura atradas plastmasas priežu zariņš un avīzēs satīti sainīši. Uz galda bija ari līdz ņemamais ediens no kedai kopi kafejnīcas - vistas satay kebaba iesmi, plakanais lava- ša plācenis ar karija mērci roti canai un mee gorig ceptas nūdeles. Sarkanais plastmasas spainis, kas parasti tiek izmantots lietus ūdens savakšanai no piloša jumta, tagad bija piepildīts ar mākslīgo ledu un taizemiešu alu.

Der ja ieveda istaba Džūliju.

-    Oho! - Džulija iesaucas. - Kas tad tas?

-    laimīgus Ziemassvētkus! - novēlēja Dcrja.

-    Priecīgus, - Šabana izlaboja.

Džulija caur asaram īgņojas: - Jums nevajadzeja ta puleties paris tadu sasodītu paganu ka manis un ta lamzaka amerikāņa, dej. Neviens no mums nav sajūsma par tam silītēm un krustiem. Jums nevajadzeja ta noņemties un… Vai tas ir viss, uz ko bijāt spējīgas?

Visi smējās.

-    Paldies! - es pateicos abam sievietēm. Derjai es sacīju: - Paldies tev.

Viņa nosarka.

Izdalot aliņus, Sabana nokomandēja: - Atveriet davanas! Katram ir divas paciņas.

-    I ,ai Džulija to dara pirmā! - es uzstāju.

Derja viņai pasniedza avīzē ievīstītu sainīti, kas, attinot vaļa, izrādījās Gortex lietusmētelis.

-   Tas… tas ir…

-    Visticamak, ka nozagts, - Šabana pavēstīja, - un izmaksaja mums letak neka vienas pusdienas. Tagad tev vairs nebūs jasu- dzas, ka mūždien esi salijusi līdz adai.

Otrajā paciņa, ko Džulija attina, atradas divas videokasetes - pirātversijas, uz kuram bija rakstīts Nr. 2 un Nr. 2.

Derja viņai paskaidroja: - Mes zinām, cik ļoti tev patīk tas aktieris Sems Nils, par spīti tam, ka viņš ir vecs, turklāt vēl austrālietis. Te ir ierakstīta televīzijas filma, kura viņš tēloja, kad mes vēl bijām bērni. Ta ir par kādu britu spiegu, notikumi risinās pirms Pirmā pasaules kara.

-   Un par vecajiem labajiem laikiem, - Džulija beidzot pasmaidīja. - Par tiem laikiem, kad šeit vel valdīja I ielbritanija. Vai zini ko, Šabana? An tavu dzimto pilsētu reiz parvaldija Apvienota Karaliste -visu teritoriju līdz Afganistanai, līdz pat tiem naftas laukiem, kurus mes izveidojam par Šauda Arabiju. Talak - ari lranu, Irāku, Izraēlu, līdz Āfrikai. Ari tavu zemi pari dīķim, sasodītais jeņķi!

Mes saskandinajam alus pudeles ar Ziemassvētku tinkšķi, kas sola tikai visu labo.

-    Britanijas valdījums, - Džulija turpinaja. - Saule noriet par Britu impēriju, tapat kā tā norietēja romiešiem, Aleksandram un Čingizhanam. Jaatzistas, ka man pietrūkst impērijas slavas un labumu, tomēr es priecājos, ka tagad citiem bus jāpierada sava drosme un jālej asinis, lai veca labā pasaule turpinātu griezties talak. Ja paveiksies, mēs būsim pedējie cilveces pārstāvji, kas piedzīvojuši beidzamo impērijas sagrāvi.

-   Tas attiecas gan uz ieročiem, gan uz idejām, - sacīja Šabana, kas bija lasījusi man lekciju par kokakolas un pepsikolas reklāmām, puskailam jaunām aktrisitem, cigaretem un Microsoft politiku.

-   Viktor, tagad karta tev, - l)erja versas pie manis.

Attinot pirmo sainīti, es ieraudzīju plānu, apbružātu Viljama K. Viljamsa dzejas izlases pirmizdevumu cietos vākos.

-   Antikvariātā, nocenoto gramatu groza, to varēja nopirki par diviem ringitiem, - paskaidroja Šabana, protestēdama pret manu mulso pateicību. - Amerikāņu dzejnieki šeit nav īpaši lielā cieņa.

Mana otra davana bija stikla bumba, kura bija attēlota Ņujorkas panorama - Empire State, Brīvības statuja, Pasaules tirdzniecības centra torņi. Derja turēja to rokas un nedaudz pakratīja - par sīko pilsētas maketu nobira baltas sniega pārslās.

-   Priecīgus Ziemassvētkus! - viņa man novēlēja. - Te tev bus sniegs.

Pagriežot bumbu otrādi, bija redzams, ka tā izgatavota Malai-

zija.

-   Vai domāji, ka šeit ražo vienīgi progresīvo tehnoloģiju detaļas pec amerikāņu aizsardzības departamenta pasutijuma un zāles jusu slimajiem cilvēkiem?

Es nočukstēju: - Pat nezinu, ko domāt.

-    Es gan zinu, - Šabana iejaucas, - jums abiem vajadzētu tīties prom, pirms vel lietus nav sācies. Aizejiet paskatieties kadu filmu īsta kinoteātri, par kadu amerikānis vienmēr runa. Ļauj mums, karalienes meitām, pajūsmot par aktieri ar smieklīgo akcentu. Un tu, mežonīgais turku meitēn, nemaz te mani nekušini - gan jau pati tas kasetes noskatījies, parbaudot, vai viss ir kārtība.

Un tu, melnstrādniek ar āmuru! Ka tevi vispār var intereset spiegu stāsti, kuros spele izskatīgi vīrieši?

Viņas pat neļava mums palīdzēt visu satīrīt. - Laiks iet uz priekšu, jums jadodas prom!

Džūlija mums pastastija, ar kadu autobusu jabrauc, lai nokļū- tu Ieto biļešu kinoteātri bangsara, un sūtīja mus prom. Ejot laukā pa durvīm, Džūlija man uzsita pa dibenu.

-    Kāpēc viņa ta uzvedas? - es pa jauta ju Derjai, kad mēs gājām lauka, pārlikuši par plecu savas somas.

-   Viņa ir angliete.

Šim paskaidrojumam nebija nekādas jēgas, bet mes abi sakam ta smieties, ka vel ilgi nespejam rimties…

…un gandrīz aizgājam boja, šķērsojot krustojumu pie zaļās gaismas. Mes vel arvien smejamies un nepievērsām nekam uzmanību, līdz es izdzirdēju motoru rēkoņu un ieraudzīju ķertos slepkavas uz mopēdiem un motocikliem, lavierējot cauri mašinam, ka jau viņi parasti to mēdz darīt. Taču tagad, uz slidenajam, slapjajam ielām motociklu riepas slīdēja, un tie nāca mums virsu, tieši virsū Derjai…

Mēs abi izpildījām tādu Iecienu kā baleta, un es nogāzu viņu no kajam drošība uz otras ietves, kamēr slepkavas uz diviem riteņiem pārbrauca pāri tieši tai vietai, kur mes nupat bijām stāvējuši. Ar izveicīgu un apņēmīgu rīcību tikko kā biju novērsis asinspirti.

Derja bija iepletusi skaistas, zilās acis, un uz gluda kakla bija redzama viena pulsējoša dzīsla.

Skrienot uz autobusu, mums jau trapija dažas lietus piles.

Mēs apsedamies uz sintētiska sedekļa kopa ar citiem pasažieriem, kas lasīja avīzes un gramatas. No metala sienās iestiprinātajiem skaļruņiem skanēja draņķīga muziķa. Derjas gurns svili- naja manējo. Pie katras autobusa sasveršanās gaiss kļuva arvien smacīgāks no dīzeļdegvielas smarda un svešinieku salijušo drēbju izgarojumiem. Musu skatieni klīda pa salonu, mēs neskatījāmies tikai viens uz otru. Klēpi mes turējām somas; mūsu kailās rokas nesaskaras, braucot autobusā, lietus saka gāzt ka ar spaiņiem. I ,īdz ar lietusgāzi pilsētā izveidojas satiksmes sastrēgums, automašīnas ieslēdza lukturus. Ducinaja pērkons. Noslaucījis aiz- svidušo logu, es ieraudzīju, ka esam iebraukuši Bangsaras rajona.

Derja manī cieši paskatījās: - Ja tūlīt pat neizkāpsim no autobusa, man kļus slikti!

- Es… es pazīstu šo vietu. Tepat netālu atrodas mana drauga darbnīca. Viņš ir aizbraucis un maksā man dažus dolārus, lai to pieskatu… Tur neviena nav. Es zinu durvju koda kombināciju.

Derja izvilka saliekamo lietussargu no savas plecu somas un nospieda izkapšanas pogu. Autobuss apstajas, aizmugurējas durvis atveras. Mes izlēcam slapjaja pasaule un cieši saspiedāmies kopa, jo lietussargs tik tikko pasargāja musu galvas no spēcīgas lietusgāzes. Pec pieciem soļiem kurpes jau žļerksteja. Bija jāelpo ar atvērtu muti, lai satriecoši spēcīgajā lietusgāze nenoslīktu.

Es kaut ka noorientējos balta ja lietus sienā un ievedu mus san- ieliņā. Virs mana drauga darbnīcas nebija iedegta neona reklāmā, kas vēstīja Televizoru remonts. Pie ieejas bija uzstādīta elektroniskas atslēgas sledzene ar paceļamu vāciņu. Derja pacēla vāciņu, kamēr es ar brīvo roku ievadīju koda kombināciju. Atslēga noklikšķēja, es pagrudu smagas durvis, un mes iegājām iekša.

Vēlāk Derja ieraudzīs, ka pirmaja stava galdi ir nokrāmēti ar izjauktiem televizoriem, uz plauktiem atrodas rezerves detaļas un instrumentu kastes. Viņa sajutis eļļas, lodalvas, gumijas, smērvielas un putekļainu elektrības kontaktu smaržu un paša telpas dziļuma ieraudzīs uz metala kajas atbalstītu motociklu.

Velak viņa brīnīsies, ka mes pa ļodzigajam kapnem tikām augša uz bēniņos iebūvēto istabu, kurā aiz aizkara atradas vannas- istaba. Zem jumta lūkas, pa kuru bungoja lietus lāses, staveja gulta. Debesis bija apmakušas, cauri pelekajiem mākoņiem vidēja palsa saule. Nakti pa šo jumta luku iespīdēja neona gaismas atspulgs.

Tas viss bus velak.

Kad mes abi ieklupam darbnīca, smagas durvis aiz mums aizslēdzas. Mes piekļāvāmies viens otram ar tādu dedzību, ko neva- retu saukt par apskāvienu, bet gan par divu ķermeņu sadursmi. Lietussargs nokrita uz grīdas. Manas rokas kaislīgi jauca gaiši rudos mālus, viņas lupas slīdēja pa manu kreklu. Uz mirkli atra- vamies un ieraudzījām otra acis savu atspīdumu. Pēc tam… Ak, tad mes sakam skūpstīties. Derjas lupas alkaini dedzinaja manu muti.

Mes uzstreipuļojam augšstava un nometām somas sajauktas gultas virziena.

Man zuda reālā laika izjuta; es trīcēju un neuzdrīkstējos viņai pieskarties, lai neaizbaiditu meiteni.

Derja nolaida acis un pogaja vaļa savu zilo, slapjo blūzi. Atpogājusi divas augšējas pogas, viņa to parvilka par galvu. Zem blūzes bija gaišs krušturis, kas izcēlās uz medus krasas adas. Viņas laba roka pazuda aiz muguras, un krušturis pakļavas gravi- tacijas likumam.

Viņas krūtis bija eņģeļu asaras.

Derja piekļava manas rokas pie savam krūtīm. Manās plaukstas iekļāvās sievietes maigās krūtis. Atliekusi muguru, 1 )erja ļava man izjust maigo adu un piebriedušos krušu galiņus. Es piestu- mu viņu pie sienas un apklaju skūpstiem. Viņa noslidinaja savas garas bikses, un, pacēlusi pedu, atbrīvojas no tam pavisam. Atrāvis rokas no sievietes krūtīm, es norāvu kreklu un aizmetu pa gaisu slapjas kurpes. Trīcēdama Derja atspradzeja manu bikšu siksnu. Palicis kails, es aizdejoju ar viņu uz gultu.

Atgriezās realitales izjuta - lagad viss patiešam notika pa īstam. Ps miljoniem reižu skupstiju Derjas muti, ar lupām glāstīju krūtis un sūcu samtaini maigos krušu galiņus. Viņa iekliedzas, pacēla gurnus man pretī un novaidējās: "Tagad!" Taču es turpināju skūpstīt viņas vēderu un nabu, kas bija barojusi viņu matēs klēpī un ievedusi šaja pasaule. Istaba smaržoja pēc saļa juras gaisa un muskusa. Derjas adas garša atbilda tas siltajam medus tonim. Viņas pirksti bužināja manus matus, gurni sliecās man pretī, lai atbrīvoju tos no biksītēm. Noskūpstījis gurnu iekšpusi, atveru muti, lai ļautu vaļu savai mēlei un nobaudītu viņas, silto miklo un saļo kajslarpi.

Derja iekliedzas, kaut ko pateica turku valoda un sauca manu vardu. Izlocījusies no apskāvieniem, viņa piecēla mani sēdus. Atradusi savu somu, Derja izņēma Šabanas iedotos prezervatīvus, un mes to darijam. Tas nebija nekas dīvains, bet gan ša procesa sastavdaļa. Mēs skūpstījāmies, manas rokas glāstīja viņas krūtis un pieskārās mitrajam pusmenesim, kad Derja u/kāpa man virsū, noguldīja uz muguras un ievadīja manu locekli savās dzīles. Mes kustējāmies uz priekšu un atpakaļ, manas rokas vadīja sievietes gurnus. Gaiši rudie mati bija atrisuši pār manu seju kā vītola zaru pieskāriens. Derja dedzinaja manu seju ar skūpstiem un šūpoja gūžas uz. priekšu un atpakaļ. Ceļoties augšup un slidot lejup, viņas mati viegli plīvoja. Es nespēju atraut rokas no viņas krūtīm. Viņa piespieda manu roku pie sirds, ar maniem pirkstiem saspieda savu krutsgaliņu un sasniedza orgasmu pirms manis.

Elsodami mēs atgriežamies realitate. Derja sēdēja jāšus man virsū, viņas mati bija apklajuši manu seju, sievietes karsta elpa dedzinaja manu kaklu. Lietus sitas pa jumta luku. Kad viņa piespiedās man klat un apskāva cieši jo cieši, viņas sviedri pilēja uz manas ādas.

Musu sejas atradas viena otrai pretī, un Derja glastija manu vaigu.

Viņa ierunājās: - Cik labi, ka šeit neviena nav majas.

-    Es esmu majas.

Viņas pirksti aizspieda man lupas. - Šadi vārdi jasaka īstajā bridi.

Zilas acis iemirdzējās. - Viss, kas ar mums noticis, ir īsts.

Derjas mikla mute skūpstīja manas krūtis sirds pusē un izšķīra manu likteni.

Bet tagad mes ērti ieritinājāmies, un viņa pajautaja: - Vai tev patīk tavas Ziemassvētku davanas?

Es izņemu no somas sniegoto stikla bumbu. Nogulos, noliku to sev uz krūtīm, pavisam tuvu Derjas zodam. Mes vērojam, ka sniegs krīt pār mazo, bumbā iesprostoto pilsētu.

-    Man patīk manas Ziemassvētku davanas. - Šie vardi naca no sirds. - Un man patīk tavs vārds. Derja.

-   Tas nozīme - okeāns, jura.

-Jā.

Piespiedusi ausi pie manam krūtīm, viņa klausijas manos sirdspukstos.

-   Ko tavi vecāki par to doma? - I^erja pajautaja. - Nu, ne jau tieši par šo…

Mēs smejamies, un istaba kļuva vieglāk elpot.

-    …bet par tevi, par Austrumu ciņu mākslām. Es izprotu trans- cedentalismu, dažkārt ir iespčjams saskatīt vairak, neka parejie redz. Tas attiecas ari uz dzeju. Tu neesi… nedari to, ko dara visi amerikaņi - atrod labu darbu un apprecas ar blondīni.

-   Blondīnes tiek parak augstu vērtētas, tas neatbilst patiesībai.

Viņa man iebakstīja ribas. - Citādi nemaz, nemēģini mana klātbūtne runāt! Bet ko tavi vecāki doma par…

-   Viņi ir miruši. Tēvam bija infarkts, mammai - vēzis. Amerikāņu sodība.

-    Piedod! Man patiešam žēl.

Es noskupstiju Derjas galvu. - Tētis nomira pirmais, pec gada biju spiests noskatīties ka zemē ierok vel vienu zārku. Man nav ne brāļu, ne masu. Taču maniem vecākiem izdevās redzēt to… ko tu tagad redzi.

-    Ko viņi par tevi domaja?

-    Ka esmu galīgi traks.

Smiekli atbalsojās istaba, kur ēnas jau saka stiepties garakas. Lietus nebija mitējies, tas joprojām sparīgi bungoja pa jumta luku.

-   Ps vienmēr esmu bijis atšķirīgs no citiem, - es turpināju stāstīt. - Varbūt visu mužu esmu bijis nenormāls?

-    Tads ari paliec.

-    I .abi, klausīšu tevi. - Es vēlreiz noskupstiju Derjas galvu.

-   Mani vecāki dzīvo Ankarā, - viņa sacīja. - Man ir divas masas un brālis. Visi mani ļoti mii.

-    Protams. Tevi nevar nemīlēt.

-   Tomēr viņi uztraucas. Ne jau par mani, bet par šo vietu, kur man jādzīvo tik tālu prom no majam ..

Ps iesledzu naktslampiņu, un viņa pieceļas sēdus ka seksīga lauvene.

Paskatījusies apkart, Derja teica: - Si vieta, tavs draugs…

-    Viņa nebūs vairakas nedeļas.

-   Tātad esam šeit drošībā?

Tikai tagad es atskartu, ka Derjas angļu valoda skanēja gleznaini izteicieni; man nebija jaklausas pierastajā spiegu žargona.

-    Mēs esam drošība, - es apstiprināju. - Šis dzīvoklis ir ka…

-    Mūsējais.

Viņa mani noskūpstīja. Skūpsts bija ilgs un kaislīgs; viņas kāja glastija manus gurnus. Es pieliecos, paceļu viņas gurnu un uzvilku sev virsu.

Kad sajutu viņas krušu galiņus kļūstam stingrus, sievietes čuksts pārvērtās aizsmakušas elsas. - Nē…

ja. Mes atkal uzvilkam prezervatīvu uz mana locekļa.

Viņa sacīja: - Uzgulies man virsu!

Un es tā ari izdarīju. Ar kreiso roku atspiedos pret matraci un balstīju svaru, ar labo glāstīju viņas krūtis; visu laiku čukstēju viņas vardu. Sievietes kājas sakļavas ap mani, papēži atradas uz manam gužam, kamēr es pats atkal un atkal spēcīgi ieniru viņas dziļajās dzīles.

Nakamas piecas dienas mes melojām un slepam savas attiecības.

Tās bija piecas dienas, kuras 13erja turpinaja pasniegt stundas, es - cilāt āmuru. Satiekoties koridorā, mēs sadevāmies rokās un smejamies. Malaizijas policijas īpašās nodaļas uzņcmtajas fotogrāfijās bija redzams, kā es viens pats stāvu uz ielas stūra, bet tajās nebija redzams mans priecīgais smaids.

Derja mani mudinaja trenēties uz. skolas jumta: - Tu nedrīksti atteikties no savas patiesas būtības. - Viņa nicinaja vardarbību, tomēr lika man nodemonstrēt yang paņemienus no taidži skolas, kurus apgūt biju speciāli ieradies Malaizija, ka ari atšķirības starp karatē un korejiešu teikvando. Es paradīju, ka neitralizēt uzbrucēja satverienu un salauzt viņam roku; kā ar atvērtu plaukstu, ne- sasprindzinot nevienu muskuli, panakt pretinieka smadzeņu kon- tuziju; kā viens viņa nepareizi sperts solis var nogāzt viņu no kajam.

Viens nepareizs solis, un tu jau esi gar zemi.

Ileši uz jumta Džulija nofotografēja Derju, kad viņas mati plīvoja vējā.

Vienu nakti mēs pavadijam dzīvoklī, kur Derja mitinājās kopa ar Šabanu un Džūliju. Tas mums bija kaut kas jauns, jo bija jami- lējas klusi, bet jau krietni pirms rītausmas visa piesardzība bija zudusi.

Vienu nakti mes pavadījām manā dzīvokli, braucām ar autobusu, ka es to mēdzu darīt katru dienu. Oficialais iemesls bija par- baudīt ienākušo pastu, taču patiesība man bija jaatbild uz Len- glijas uzstājīgajam e-pasta vēstulēm, kur tika pieprasīta operācijas sekmīga virzība un atrisinājums.

Pārejās trīs naktis mes pavadījām mūsu drošajā mājā, tuvāk pie darbavietas. Mums negribējās nekur iet, tikai atrasties kopa un pārrunāt milzum daudz dažadu lietu, mileties gulta un pa jumta lūku skatīties naksnigajas debesis. Tas bija naktis ar kanēļa rudajiem matiem un medu.

Sestaja dienā, kad strādāju uz jumta, iezvanijas mans mobilais telefons.

Klausule atskanēja ķiniešu valoda: - Wei! Wang hsien sheng yao hong yu chi se ma?

-   Atvainojiet, - es sacīju angliski. - Nepareizs numurs.

Izslēdzu mobilo telefonu. Nebija svarīgi, ko kads okšķeris dzirdēja. Wang bija vietas nosaukums, nevis cilvēka vārds, un ne jau krāsu viņš gribēja. Krasa bija hong - sarkana.

Partraucis darbu, noskrēju lejā pa kāpnēm un atradu Derju un Džuliju sastadam stipendijas pieteikumu.

-    Man jādodas projām, - es viņam sacīju. - Iespejams, ka šodien vairs neatgriezīšos.

Derja naca man līdzi, kad devos uz durvīm.

Ps teicu: - Šovakar dodies uz mūsu māju. Tu zini durvju kodu. Gaidi mani tur.

-    Vai viss ir kartībā?

Ps saspiedu viņas roku.

Divus kvartalus talak sameklēju slepkavu uz motocikla, kurš vēlējas nopelnīt krietnu žūksnīti naudas no kada traka amerika- ņu tūrista, kuram bija airi jānokļūst art deco galvenaja tirdzniecības centrā, kas atradas blakus ķiniešu kvartalam. Amerikānim bija turp jānokļūst droši vien tadeļ, lai satiktos ar kādu garu un slaidu amerikānieti Ps turējos trokšņainā motocikla aizmugure, kurš

līkumoja caur automašīnām, un zināju, ka tūlīt sāksies murgs.

Tonakt debesis bija zilgani violetas, mākoņi aizsedza zvaigznes. No ielas un ietvēm cēlās dūmaka no peļķem. līs stāvēju, paslēpies ena, ielas preteja puse, un vēroju TV darbnīcu. Taja droša- ja maja spīdēja gaisma. Viens logs pirmaja stava bija gaišs, otrajā stāvā aiz. aizvilktiem aizkariem spīdēja divi gaiši logi. Visa mana dzīve gaidīja tur iekšā.

Kapec es toreiz nevareju begt projām? Kāpēc es šķērsoju ielu?

Darbnīcas smagas durvis atveroties noklikšķēja un, man ieejot, aizslēdzās.

1 )erja ka ziņkārīgs bērns pabāza galvu gar ļodzigo trepju mar- gam. Viņa steidzas man pretī, zila blūze brīvi krita pari melnajam biksēm, kajas - basas.

-    Es par tevi uztraucos! - Viņa mani noskūpstīja.

Ļāvu viņai vest mani augšā uz mūsu beniņiem.

-   Tu tada steiga mus pameti, ka tikai pēc tam aptveru, ka esi aizgajis tukšam rokam, - viņa sacīja. - Tu nepaņēmi ne savu somu, ne jaku un… Piedod! Zinu, ka man nevajadzēja to darīt, bet…

Viņa ar roku norādīja uz manu mantu kaudzi, kas atradas gulta.

-   Es visu atnesu šurp, ieliku soma tavu jaku. Kad atnacu, gribēju izvilkt jaku un pakarinat, lai ta nesaburzas, bet tad no somas izkrita šis te.

Derja turēja rokas papīra gabalu, kuru biju saglabājis. Gandrīz visi mani uzkriceletie vardi bija izsvītroti, jo mes abi zinājām šos svarīgos vārdus no galvas.

Sirds trīsus

Es domāju vienīgi par tevi

gan saules, gan zvaigžņu gaismā,

pie katra elpas vilciena.

-    Tas ir tik skaisti, - Derja čukstēja. Viņa nosarka un centās izskatīties ļoti lietišķa. - Mums jānopērk klade, kur tu varēsi visu to pierakstīt. Tu varēsi nēsāt…

-    Es vairs nerakstu dzejoļus.

-    Es zinu, tā ir haiku, vai ne? Ta ir tik…

Es aizspiedu viņai muti, un sakuma zilajas acis nevīdēja ne mazākās bailes. - Kuš!

Viņas skūpsts samitrinaja manu plaukstu. Es joprojām neļāvu viņai runāt. Ilgi lūkojos Derjas zilajās acis, lai nekad neaizmirstu, ka tas skatijas uz mani pirms tam.

-    Mes nekad nevarēsim paši but sava laika noteicēji, - es viņai sacīju. - Mums jādzīvo tagad, šaja bridi.

I k'rjas piere iegula krunciņa, bet viņa neatkapas. Un tad es to pateicu.

-   Taču, par spiti visam, divas lietas ir absolūti drošas. Es tevi mīlu.

E)erja piekļāvās man klat, viņas acis kļuva miklas. Tā kā tai- dzi nodarbības man iemacija izprast pretinieka emocijas, es sajutu viņas atklato sirdi un lielo prieku.

-    Un es esmu amerikaņu CIP spiegs.

Kad I^erjas smaids pazuda, mana roka ka nedzīva nokrita gar sāniem; viņas uzacis savilkas, acis samiedzas, lai saskatītu jēgu tur, kur to nevareja ieraudzīt.

-Ko?

-    Es spiegoju CIP laba jau kopš ta brīža, kad aizgaju no pamatskolas. Uz šejieni es tapat vienmer esmu vēlejies atbraukt, maku runāt mandarīnu valodā, jau kopš septiņu gadu vecuma esmu apguvis Austrumu cīņu mākslu. Tapec man bija pamatots iemesls but šeit, ļauties pašplūsmai, iefiltreties vietejo ļaužu vidū un… Un darīt to, ko maceju. Psmu ļoti droši nomas- kejies. Man jāstrādā ar vestniecibam, policijas šefiem. Viņi zina vienīgi to, ka esmu kaut kur tuvumā. Psmu izbraukajis visu Āzijas reģionu. Aģentūra man piešķīra NOS- neoficiālā spiega - statusu. Ielas slenga mani deve par Veso džeku vai Nemiera cēlāju. Es…

-   Tu esi spiegs? - Derja no manis atkapas.

Es atrados starp viņu un kāpnēm. Piekrītoši pamaju.

Viņa nočukstēja: - Tas nevar but nekāds joks.

-   Nekas no manis teikta nav joks.

Viņa nosarka, pec tam nobaleja, un viņas seja nocietinājās. -Es… Mes! Vai tu to darīji tāpēc, ka esi spiegs?

-   Tam nebija ta jānotiek! Nebija paredzets, ka iemīlēšos tevi.

-Ak! Cik patīkami uzzināt, ka tu vismaz nedrate sievietes, lai

nopelnītu sev iztiku.

13erja metas uz kapnem; pie velna basas kajas! Viņa gribēja aizbēgt uz tadu vietu, kur visu saprata, zinaja un iederējās. Es nostājos viņai ceļa un aizšķērsoju atkapšanās ceļu.

Redzēju viņas baiļu pilnās acis, kuras atspoguļojas mana nodevība.

-   Derja! Es tev pastastišu visu, ko vien velēsies zināt, - centos glābt situāciju, jau atkal parkapdams reglamentu un visus noteikumus. - Tikai vispirms atļauj man pateikt to, kas tev jazina.

Es pievilku krēslu pie kāpnēm. Pamaju, lai viņa apsēžas. Baidīdamas man atteikt, Derja apsēdas uz cietā krēsla. Es apsēdos uz gultas. Radas ilūzija, ka viņa varētu paspēt noskriet pa kapnem un izskriet lauka pa durvīm, pirms viņu noķeršu. īstenība visiem maldiem ir kads pamatojums.

-   Tas, ko tev pastastīšu, izklausīsies pec sliktas filmas scenārijā, bet ta būs patiesība.

Ir tada starptautiska teroristu organizacija, kas saucas AI Qaeda. Musulmaņu fundamentālisti, taču patiesībā viņiem nav neka kopīga ar islamu vai ta īstenas mācības izpratni. Viņi grib valdīt par visu pasauli. Ai Qaeda organizāciju vada kads bagats Šauda Arabi- jas pilsonis Osama bin Ladens. Tagad viņš uzturas Afganistana pie Tāleban kaujiniekiem, kas pārvērtuši šo zemi tada kā koncentrācijas nometnē. Tur cilvekiem nav brīvības un likumus pasludina varaskari vietējie garīdznieki. Sievietes tiek turētas ieslegtas. Viņam obligāti javalka garie, melnie paltraki, pret viņam izturas ka pret… darba zirgiem, kas noder tikai smagam darbam un sugas vairošanai. Jebkurš autoritars garīdznieks var viņas izvarot un sist.

Tadu viņi grib padarīt visu pasauli. Viņi pasludina sevi par debesu valdniekiem uz zemes - ka karaļi vai diktatori, kas to darījuši jau no krustnešu laikiem līdz inkvizīcijai, no nacistiem līdz komunistiem. Visam jānotiek pec viņu prāta, ja ne - jāiznīcina. 1998. gadā bin Ladens pieteica karu visiem amerikaņiem. Šai orga- nizacijai neeksistē tāds jēdziens ka civiliedzīvotāji. AI Qaeda uzspridzināja mušu vestniecibas Kenija un Tanzanija. Prezidents Klintons atbildēja ar spārnotajām raķetem, tikai netrapija bin Padenam.

Psmu atsūtīts uz Malaiziju AI Qaeda operācijās deļ.

Ps saķeru galvu ar rokam, pacēlu acis un cerēju, ka Der ja tajas izlasīs, ka esmu stāstījis patiesību.

-   Ps tevi mīlu. Ps nedrīkstēju iemīlēties, bet ta notika. Kopš ta brīža… kad ieraudzīju tevi smejamies.

-    Ko tu gribi no manis? Ps nevaru palīdzēt tavam amerikaņu CIP - jusu rokas ir asinīm slacītas! Es zinu par viltus musulmaņiem, kas ir teroristi, un es zinu ari par Čīli, Kongo, Vjetnamu… Ps nevaru tev palīdzēt. - Derja turpinaja, mekledama kompromisu: - Vai tu man to visu stāstīji tapec, ka patiešām mani mīli, un tāpēc, ja nebūsim viens pret otru atklati ..

-   Malaizijas īpaša vienība parasti ir informēta par to, kas notiek. Kad mes tos teroristus piespiedīsim pie sienas un uzdosim pareizos jautājumus… Viņi palīdzēja mums to visu noorganizēt. Tu esi mana caurlaide.

-   Uz kurieni?

Ps viņai pateicu.

Pēc divdesmit minūtēm Derja pateica: - Ne! Ps nepieļaušu, ka tu mani izmanto. Ps tev neļaušu viņai to nodarīt. Ps nenodošu viņu tavās rokas!

-    Vai tev ir cita izvēle? Notikumi jau ir sasnieguši kulminācijas punktu. Ps vairs nevaru atkapties. Man tas vienalga bus jada- ra, kaut ari citiem līdzekļiem. Tas tikai nozīmēs, ka bus nepatikšanas un pārdzīvojumi. Tu pali teici, ka dažreiz ir jadara ari tas, ko nevēlies. Katrs pats izveļas, kura pusē nostāties. Daudzi vienkārši aiziet prom, tā ari neko dižu nepaveikuši. Mes to nedrīkstam atļauties, ļa mes nedarītu savu darbu, vai tu maz zini, cik daudz nevainīgu cilvēku aizietu bojā vai nonāktu reliģiozo slepkavu - fanatiķu gūsta?

Man bija 1 X'rja jāpārliecina vēl veselu stundu, līdz beidzot viņa padevas un piekrītoši pamaja ar galvu. Taču sacīja: - Ps neļaušu tev nodarīt viņai pari.

-   Nevienam netiks nodarīts pari. Neviens pat neuzzinās, kas notika. Tā bus veiksmīga operācija.

Derja aizvēra acis. Kad viņa tas atvēra, es ieraudzīju sievietes acīs apvaldītas asaras.

-    Un ko pēc tam? - viņas balss grieza asi ka zobens.

-    Pēc tam viss būs beidzies, mana misija bus gala. Viss bus paveikts, un es aiziešu no CIP.

-    Kāpēc? Tu taču būsi CIP zvaigzne.

-    Vienīgais iemesls, kāpēc esmu šeit un to daru… Gribu, lai mums abiem butu iespeja dzīvot kopa droša pasaule.

-   Tā jau tu tikai runa.

Pedejo divdesmita gadsimta nakti mēs pavadijam tumsa, ar drebem mugura.

Pienaca 2000. gada 3. janvaris. Fs paslēpos skolas jumta nojume. Pār muguru tecēja sviedri.

Atskanēja soļi, tie nāca uz jumta, arvien tuvāk.

Derja atveda kādu sievieti, kas bija ģerbusies melnajā musulmaņu sieviešu parandža.

Es aizveru aiz viņam durvis.

Rokas melnaja parandža ķera pie sirds. Šauraja spraudziņa, pa kum bija redzamas vienīgi sievietes acis, tas bija bailēs iepletušās.

-   Mes tagad aprunāsimies, jus esat atmaskota - es sacīju.

E)erja centās palabot: - Ne, tas ir tikai…

-   Aizmirstiet to, Samadi kundze, - es sacīju viņas Malaizijas studentei. - Derja talakajā nepiedalīsies.

Es noskaitīju studentes vardu, vīra vardu, viņu majas adresi, ari viņiem piederoša flīžu veikala atrašanas vielu, to medreses adresi, uz kuru viņu dēls pargaja no vidusskolas.

Sieviete no bailēm krēslā saruka. Lai paradītu savu individualitāti, izaicinoša pretestība viņa bija uzvilkusi islama likumiem nepieņemamas zaļas kurpes ar slēgtu purngalu.

IX-rja atkapas ena. Pateicoties Derjas stāstītājām, kopaina kļuva daudz skaidraka.

Šai sievietei bija sabrukusi visa personīga dzīve.

-    īpaša vienība zina, ka jus esat AI Qaeda organizācija.

-Nē!

-    I'irras meneša jus pēkšņi sakat valkat šo melno parandžu. īpaša vienība novēroja jus, jusu maju un uzņēmumu, kas eksportē ar rokam darinatas grīdas flīzes pa visu pasauli. Viņi zina, ka jusu vira brālēns ir AI Qaeda rindās. Tagad AI Qaeda ir savaņģo- jusi arī jus pašu. Vai viņi jums draudēja?

Sieviete skatijas man garam.

-   īpašā vienība mums, amerikaņu policijai, visu izstāstīja. Viņi grib arestet jus un jusu viru. Viņiem ir vienalga, vai esat nevainīga vai ne. Mes varam to nepieļaut un jus izglābt, ja sadarbosieties.

-    Ludzu! Esiet žēlsirdīgi! - sieviete lūdzas.

-    Pēc paris dienam AI Qaeda vadoņi no visas pasaules ieradīsies Kualalumpura uz slepenu sanaksmi.

-   Psmu tikai sieviete! Mans virs ir gūsteknis! Ja pateiksim viņiem ne…

-    Viņi nogalinas visu jūsu ģimeni.

Sieviete saka šņukstēt, ļavas bailēm un izmisumam.

-   Jusu vienīgais glābiņš esam mes - amerikaņi. Tagad jus atrodaties bezizejā - no vienas puses jus vaja īpašā vienība, no otras - AI Qaeda. Viens no viņiem jūs iznicinās, ja vien mes jūs ne- nogadāsim brīvība un drošība.

-   Mus var glābt vienīgi Allahs.

-    Varbūt Allahs atsūtīja mus?

Derja riebuma aizgriezās.

-Jūs pieteicaties šajos kursos, lai apgutu datoru. Jums pieder jaudīga interneta sistēma, ar kuru var izvairīties no valdības uzraudzības sistēmas. AI Qaeda slepkavas izmanto interneta kafejnīcas, taču viņi zina, ka tas nav droši. Viņu vietējie algotņi ir iegriezušies jusu veikala un devušies uz augšstavu, kur atrodas jusu jaudīgais dators. Tieši tur dosies ari slepkavas, kas atbrauks uz slepeno sanaksmi. Mums jāzina, ko viņi darīs pie jūsu datora.

-    Es neko negribu zināt!

Es atveru plaukstu un paradīju trīs mazas ierīces, kas bija sīkākās par manu īkšķi.

-            Pec tam kad viņi bus izmantojuši jūsu datoru… Sīs ierīces domātās datu atšifrēšanai. Tadas nekur nevar nopirkt. Pievienojiet tās savam datoram, un visi e-pasti, majaslapu apmeklejumi un dokumenti tiks lejupielādēti.

Es sadalīju mazo ierīci trijās daļas.

-   Ģeogrāfiskā programmēšana. Ši sīka taisnstūra plāksnīte uz- glaba informāciju. Tieši tas ir pats svarīgākais. Darbības kodi atrodas cita ierīce. Kad būsiet to pievienojuši savam datoram, neviens cits to neatšifrēs un nezinās, ko esat izdarījuši. To varēsim izdarīt vienīgi mes uz sava datora.

-    Kapec jūs man un manai ģimenei to nodarat?

Derja pienaca man blakus un pieliecās vēl zemāk par mani.

-   Masa, viņi tevi ir iedzinuši stūri. Taču ne ta, ka to izdarījusi AI Qaeda. Viņš ir mūs abas iedzinis stun, atkladams patiesību. Tu vairs nebūsi viena. Es to nepieļaušu. Tev viņam jauzticas, lai mums palīdzētu.

Neapstrīdi viņu, tikai kontrolē situāciju! - Tikai pati saviem speķiem tu vari no ta visa atbrīvoties.

Nevainīga, salauzta sieviete novilka melno paltraku, lai ieelpotu nojumes sasmakušo gaisu.

Mes bijām viņu pieveikuši.

2000. gada 5. janvaris. Divi duči AI Qaeda vadoņu no visas pasaules sabrauca Kualalumpura. 1'ar tikšanas vietu bija izvēlēts kads piepilsetas daudzdzīvokļu nams.

Mes ar 1 )erju turpinājām dzīvot kopa neīstu dzīvi. Naktis mes pavadijam musu drošaja ligzdiņa, paturejam viens otru acis, bet nepieskaramies.

-Jums tur, Amerika, ir modernas tehnoloģijas. - Lietus bungoja pa jumta luku virs gultas, kura mes gulējam neizģērbušies, viens otram nepieskaroties.

-   Netici tam, ko esi redzējusi Holivudas filmas. Mes nevaram uzlauzt to datoru. To atvieno no tikla, kad nelieto. Tam ir uzstādītās spēcīgas aizsardzības sistēmas. Vietējie AI Qaeda darboņi ir par to parapejušies. Turklāt pec informācijās nosūtīšanas viņi parasti iznicina cietos diskus. Musu vienīga iespeja kaut ko uzzināt - jau pirms tam pievienot datoram datu uzglabašanas ierīci.

Malai/iešu speciālā vienība sekoja AI Qaeda komandai. Tika veikta novērošana, uzņemtas daudzas fotogrāfijās. Izsekošana uz ielām bija nodrošinātā tik labi, ka varēja atšifrēt, kuras interneta kafejnīcas viņi apgrozas, un taja paša laika tā bija tik neuzkrītoša, ka pat vislielākie paranoiķi varēja justies droši un ierasties flīžu veikala. Ielas preteja puse īpaša vienība bija ierīkoji novērošanas posteni.

7. janvāris. Iezvanijas Derjas mobilais telefons. Viņa atbildēja, uzklausīja teikto un nolika klausuli.

- Tas notiks rit, - viņa man paziņoja.

Jaievero princips DVVS - darīt visu vienkārši un stulbi. Musulmaņu aģentes ierastaja rutīna paradijas bīstams posms - vakara kursi ķeceru skola, kur nevainīgā sieviete apguva dekadentisko Rietumu tehnoloģijas, kuras svētie kareivji varētu izmantot džihada.

DVVS. Viņai bija jabrauc ar diviem autobusiem. Vispirms no tirgus pieturas, kas atradas blakus viņu veikalam, līdz pārsēšanas vietai. Taja pietura viņai vajadzēja gaidīt nakamo autobusu, kas aizvedis līdz skolai. Bija vel cits variants - gaidot autobusu, viņa varēja ieiet sanu ieliņa, kur atradas televizoru remontdarbnīca, ieiet tējnīca un iedzert karstas tējas tasīti, tad atgriezties pietura un turpināt ceļu.

DVVS. Pjot garam televizoru darbnīcai, bija ļoti viegli iemest datu uzglabašanas ierīci pastkastītes sprauga. Taja laika solīja spēcīgu lietusgāzi. Pat ja viņu novērotu, izsekotājs nevaretu redzot, ka viņa kaut ko iemet pastkastīte. Viss butu padarīts, un sieviete butu brīva. Pec tam viņas ģimene varētu pārcelties uz citu vietu, jo šāds darījums tika noslēgts, taja iesaistījāmies mos un ari malaiziešu speciālā vienība.

DWS. Zvans skolotajai un paziņojums, ka viņai izdosies ierasties uz nodarbību, butu signāls, ka bistamako operācijās daļu viņa jau ir paveikusi - pievienojusi datoram datu uzglabāšanas ierīci un pēc tam to noņēmusi, kamer neviens no AI Qaeda vīriem nebija veikala. Pēc tam viņai atlika vienīgi pabraukaties ar diviem autobusiem un pa vidu doties īsā pastaiga.

Caram man.

Pilsēta gaza lietus. Biljoniem peleku lietus lāšu nerimstoši bira no debesim ka robaini dimanti un padarīja vakara gaismu vel pal- saku. Visur bija redzamas ielu malas apstajušas automašīnas, ari rikšu ratiņi staveja vientuļi un pamesli, līdz debesis nomierināsies. Uz ielām gandrīz neviena nebija.

Es stāvēju kada pilošā veikala durvju velvē, kas atradās pretī televizoru remontdarbnīcai, no kuras bija pārredzama ari autobusa pietura. Man bija mugurā Gortex lietusmētelis ar kapuci, kas pasargaja no spēcīga lietus. Tumšas drēbes ļava paslēpties ēnā un but neredzamam. Spēcigaja lietu neviens - ne musulmaņu sieviete melnaja parandža, kuru biju pārliecinājis kļūt par manu spiedzi, ne ari kads, kas viņai sekotu, - nevaretu pamanīt, ka es piesedzu viņas operāciju.

No manis pa kreisi autobusu pietura paradijās dzeltens gaismas kūlis; autobuss apstajas.

Es notrausu lietus lāses no sejas. Neredzu, vel ne, neesmu vel drošs, ne…

I'ari ielai kaut kas kustējās.

Paradijas melnas aprises - parandža. Sievietei nebija lietussarga, viņa skrēja. Paskrēja garam manam postenim.

Neutklujies. Nogaidi. Gaidi.

Aiz stūra paradijas tarkšķošs algota slepkavas motocikls, ieslideja sanieliņa un ietriecās stāvošā automobili. Motociklists aizlidoja pa gaisu, pietrausas kājas, pagnļojas, atrada līdzsvaru…

…un metas skriet pakaļ sievietei melnaja parandžā. Viņam mugura bija zaļš gumijas lietusmētelis.

Kad viņai bija atlikušas piecas pēdas līdz darbnīcas durvīm, viņš jau bija sievieti gandrīz panacis. Stavedams ielas pretējā puse, cauri spēcīgajam lietum es redzēju, ka slepkava iesit viņai pa muguru.

Sieviete sagrīļojas, pagriežas un meta uzbrucējam ar virvei līdzīgu priekšmetu. Taja bridi es izskrēju no slēptuvēs un pa ceļam no kadas gruvešu kaudzes paķeru sešas pēdas garu saliektu metālā stieni.

Virs zaļaja lietusmēteli noķēra virvei līdzīgo priekšmetu un pa- rava. Tas izslīdēja sievietei no rokam, un viņa atsitas pret slepkavas ķermeni. Viņa grīļodamas gaļa uz durvīm. Slepkava sita, un sieviete atsitas ar seju pret ietvi.

Skrienot man zem kaļam šļakstēja peļķes, kad raidīju metala stieni slepkavas virzienā. Tas lidoja cauri lietum ka rotējošs propellers. Stienis atsitas pret stāvošo mašīnu un, pārlidojis pari slepkavas galvai, ietriecas sienā. Viņš pagriežas un ieraudzīja mani skrienam.

Viņš ieskreja sanieliņa un pazuda apkartejo ēku labirinta.

Hs paceļu sejas plīvuru sievietei, kas gulēja peļķe uz ielas. Plīvurs noslīdēja.

Ta bija Der ja.

Lietus lāses lija par Derjas sasisto seju, viņa smagi elpoja pec saņemtajiem specigajiem sitieniem, bet centas man kaut ko pateikt:

-    Pie tirgus viņa nobijās. Zvanīja mobilais. Viņa bija ceļa, lai nodotu ierīci… Vietējais AI Qaeda bija tur, pie tirgus, viņš… Viņš redzeja, pazina viņas zaļas kurpes. Viņa nobijās, viņš mums sekoja. Ps to paņemu, skrēju uz autobusu, ielecu iekša, pirms durvis aiztaisijas. Viņš sitas pie durvīm, bet šoferis viņu neielaida. Tad viņš nogrūda puisi no motocikla, nozaga… Dzinās pakaļ autobusam.

-    Mobilais! - Es kliedzu. - Vai viņam ir mobilais telefons?

-    Nogalinas, viņš nogalinas… Apturi viņu!

-   Ej iekša maja!

Skrienot prom, pamanīju peļķe guļam virvei līdzīgo priekšmetu. Ta bija Derjas plecu soma -šadu aksesuaru nesa vienīgi Rietumu sievietes. Nav nekāds brīnums, ka AI Qaeda algotnis viņas atšifrēja - vienai pleca šī soma, otra aģente zaļās kurpes no bailēm muk prom. Viņš bija pietiekami gudrs, lai sekotu tai, kurai kaut ko iedeva. Viņš zinaja, ka vietējo tmsiti pagūs novākt pec tam.

Ps skrēju pa pielijušo ielu.

Sanieliņa nemaz tik viegli nevareja tikt uz priekšu, ta bija piedzīta pilna ar automašinam - ielas mala staveja furgoni, smagās un vieglas mašīnas, motocikli, ievīstīti plastmasas pleves. Uz ietves šķērsam stāvēja pamesti rikšu ratiņi, kamer to īpašnieki pulcējas tējnīcas un gaidīja, kad lietus mitēsies. Vīrietis zaļaja lietus- meteli varēja ieskriet kada tējnīca, jebkura veikalā, kas lietus laika nav slēdzis savas durvis, tomēr mana nojauta teica, ka viņš nav ta darijis. Mēs atradamies Bangsaras rajona, kur bija pilns ar emigrantiem. Visi rietumnieki tika uzskatiti par ienaidniekiem. Viņam bus vajadzīga kada droša un pazīstama vieta, kur noslēpties vai nogaidīt.

Neļauj viņam zvanīt pa mobilo telefonu. Ludzu, tikai nekādu telefonu!

Specigaja lietusgāze bija grūti kaut ko saskatīt, redzēju tikai mašīnu aprises un atstatos rikšu ratiņus uz ietves. Zināju, ka ši līkumota ieliņa pec kadas jūdzes iziet uz galvenas ielas. No šis ielas atzarojās ari vairakas mazākas sanieliņas; cik es zināju, tie bija strupceļi.

Luk! Tur uz priekšu staveja pamestas stalažas no Kualalum- puras divdesmita gadsimta deviņdesmito gadu uzplaukuma eras.

Toreiz, kad akciju cenas birža piedzīvoja nedzirdetu kāpumu un nauda ieplūda ka pa reni, Kualalumpuras valdība izdeva rīkojumu uzspodrināt Bangsaru - salabot notekcaurules, lai ārzemnieki iepērkoties nesamercetu kurpes. Tāpēc pie šis ēkas tika pieslietas stalažas. Pirms pašas notekcauruļu nomaiņas Malaizijas ekonomika piedzīvoja krīzi, un nebija vairs atlikuši ringiti, lai stalažas nomontētu nost.

Taja divdesmit pirmā gadsimta janvāra vakara manas melnas sporta kurpes bija izmirkušas galīgi slapjas, kad es pieķēros pie slidena stalažu stieņa un uzvilkos augša uz deļiem.

Paskatījos lejup uz ietvi un ielu. Cauri lietus sienai varēja vienīgi diezgan neskaidri saskatīt pieblīvēto ielu. Pārlēcu pari grīļīgiem deļiem un ka plēsējs, kas uzrāpies kokā nolūkot medījumu, nopētīju ielu.

Tur bija redzami mašīnu jumti; kravas automobiļi; kads bezpajumtnieks lietū izstiepis savu ubaga trauciņu; trīs izmirkuši tūristi ar mugursomām līkumoja ap pamestajām mašinam; bērni loka ja pa peļķem; naktskluba zila neona izkārtne mirgoja; vairaki lietussargi līgojas tur apakša uz ielas. Viņam nebija lietussarga, un ne zem viena no tiem nebija redzams zaļš lietusmētelis. Ne…

Puskvartālu tālāk zaļais lietusmētelis atsitās pret kadu mašīnu. Viņš atskatijas un neredzēja nevienu dzenamies pakaļ. Viņš neiedomājās paceli skatienu un palūkoties, vai kads viņam neseko no augšas.

Viņam bija tukšas rokas; ja šim vīram bija mobilais telefons, tas noteikti atradas kabatā.

Pēc pāris mirkļiem es jau atrados divus stāvus augstak virs viņa. Varēju pat saskatīt vira piemirkušo bardu.

Caur kauliem izgaja salti šermuļi. Ps biju eņģelis, kas staigaja lietū.

līkumota ieliņa sašaurinajas. Redzēju, ka talak ceļš ir ļoti līkumots. Stāvot uz ielas, vīrietis zaļa ja lietusmēteli to nevarēja redzot un nodomaja, ka priekša ir strupceļš.

Virs noslaucīja seju, lai palūkotos uz priekšu lietu. Tad paska- lijas ari atpakaļ, vai neviens asinssuns neseko viņam pa pedam, un iegaja alejā.

Ps ka Betmens nolēcu no stalažām un sekoju viņam.

I.ietus sitas šauraja ieliņa, kuru no abam pusēm ieskāva betona un ķieģeļu sienas. Aleja bija līkumota, ar nelīdzenu, sadrupušu bruģi. Notekcaurules burbuļoja lietus ūdens atvari. Man pretī izskrēja slapja žurka, kas pat nepaskatijas, lai sasveicinātos.

Dzirdēju, kā priekša šļakst peļķes un kads nolamajas. Paslēpos aiz stūra.

Strupceļš. Iela beidzas ar betona un ķieģeļu sienu. Nākot atpakaļ, vīrietis zajaja lietusmēteli ieraudzīja mani stavam tieši ielas vidu. Biju aizsprostojis viņam vienīgo izeju.

Ar kreiso roku norāvu no galvas melno Gortex kapuci.

Varbūt slepkava nodomaja, ka es gribu, lai viņš redz manu seju? Varbut es to gribēju, bet galvenokart darīju to tādēļ, lai kapuce neaizsegtu sanskatu un netraucētu visu labi pārredzēt. Lietus bungoja man pa galvu. Es atrados īstaja vieta šeit un tagad, nebiju nācis uz šo ieliņu, lai meditetu.

Kapuci virs atstaja galva. Paba roka ieshdeja lietusmēteļa kabata.

Ierocis! Ak nē! Kualaiumpura ieročus izmanto reti, bet, ja to dara, tad iznākums parasti ir Ietais. Ja šim vīram ir ierocis, tad ar mani ir cauri!

Zaļais lietusmētelis izvilka roku no kabatas. Noskanēja klikšķis, pazibēja metālisks asmens.

Atspernazis! Viņam ir atspernazis - droši vien filipīniešu ba- nanu nazis. Ši ir Kualalumpura, nevis Tihuana; viņš ir AI Qaeda kaujinieks, nevis filipīniešu zemnieks. Viņam nevajadzētu but at- spernazim.

Šeit, šaja alejas strupceļa, vairs nekāda loģika nedarbojas.

Iespejams, ka zaļais lietusmētelis ir trenejies kada AI Qaeda teroristu apmacibas nometnē Afganistana. Iespejams, ka savos putekļainajos kalnos starp Maskavu un Kabulu viņš ir šāvis pa padomju karavīriem ar AK-47 vai RPG. Iespejams, tieši viņš bija spridzinātājs Alžirija un Filipīnas. Iespējams, viņš vairakas nedēļas ir trenejies un apguvis desantnieku tuvcīņas paņēmienus.

Visas šis iespējamības - lietus un glumais bruģis, AI Qaeda tikšķošais pulkstenis un amerikāņu ambīcijas - izlīdzinājās šajā šau- raja ieliņa un nostājas savas vietas. Turklāt līdzsvaram varēju likt preti manus daudzos gadus, pavadītus dojos, dojangs un kwoons treniņos, praksi rokenrola CD veikalu pagrabstavos un zivju tirgotavās, dārzu pagalmos un Japānas stāvvietas, savu pieredzi Nakogdočas, Teksasas un Taipejas parkos, ka ari apmacibu ASV militarajas nometnes. Turklāt ši nebija mana pirmā aleja.

Nažu ciņa visu izšķir mikroni un sekundes. Parak maz vai pārāk daudz kustību, pārāk atrs pagrieziens vai pārāk lēna reakcija, un tavs naža asmens paliek tīrs, bet pats dabu sperienu pa kaj- starpi.

'Zaļais lietusmetelis ilgi netūļājās - viņš izpleta kajas un nostājas mana priekša drīzāk kā džudo cikstonis, nevis ka bokseris. Pamanījis mani ar nazi, viņš tomēr saglabaja distanci, lai es ne- varetu līdz viņam aizsniegties un lai viņš paspētu atvairīt manu sitienu starp acīm vai sperienu pa celi.

Izstiepu kreiso roku viņa virziena; pretinieks metas uz priekšu ka paukotajs.

Neko nedomadams, neplanodams, neizmantodams rietumniecisko gudrību, izvairījos no naža dūriena, pavirzījos pa labi - pēkšņi nostājos perpendikulāri. Pretinieks palika neaizsargāts. Mana kreisa roka un kaja atradas viena līmeni ar viņa cirksni, sirdi, kaklu un acīm.

Kad metos viņam virsu, zaļais lietusmētelis ar slaidu aķi izdarīja durienu.

Tikai manis tur nebija. Izdarīju sitienu ar labo duri, un man šķita, ka metos uz priekšu, bet īstenība atkapos atpakaļ, kreiso sanu pagriezdams prom no naža dūriena.

Un tieši tur ar visu speķu viņš ari cirta savu nazi.

Ar kreiso roku saķeru tas viņa rokas elkoni, kura atradas nazis, un paravu. Mana roka un viņa elkonis atradas pie viņa sirds.

Viņš sašūpojas un atkapas, lai atgutu līdzsvaru, un tad pēc inerces metas uz priekšu. Es iesitu viņam tieši pa saules pinumu.

Zaļais lietusmētelis nokrita augšpēdus un atsitas pret ķieģeļu sienu.

Uzbrucējs atsitas pret sienu, bet nazi no rokas neizlaida, un viņa kritiens izrādījās ne parak veiksmīgs.

Satvēru viņa rokas locītavu un paravu…

Ar plaukstu uzsitu pa viņa izmežģīto elkoni. Tad izdzirdēju, ka viņš iekliedzas, elkonis iekrakšķas, redzeju, ka no rokas izlido atspernazis. Ar elkoni iesitu viņam pa rīkli.

Gargdams, rīdams gaisu, ar salauztu roku, viņš pieslejas kājās.

laja brīdī es ieraudzīju viņa acis.

Iesitu tik stipri, ka viņš aizlidoja un atsitas pret sienu. Sagra- bis pretinieka galvu, es pārlauzu viņam sprandu un dzirdēju, ka tas nokrakšķ.

Alejas peļķē gulēja cilvēks, ap viņu skalojas ūdens. Zaļa lie- tusmeteļa kapuce bija pārvilktā pari galvai, bet seja atradās peļķe. No peļķes nenaca nekādi burbuliši.

Laiks! Cik daudz laika man ir? Drīz te kads var uzrasties.

Manas rokas ienira zaļa lietusmeteļa kabatas. Pārkrāmēju visas viņa mantas savās kabatās.

Mobila telefona nebija. I.abi, ka viņam nebija mobilā telefona!

Skrienot prom no alejas, paķeru no peļķes nazi.

I.ietus vel aizvien gāza aumaļām. Kaut kur aiz mākoņiem bija jabul ari saulei. Kad biju nonācis vajadzīgaja sāniela pie televizoru darbnīcas, es jau klunkurēju pa slapju, pilošu tumsu.

Uz ielas peļķe pie slēgtajām darbnīcas durvīm mētājās kaut kads kunkulis - viņas somiņa. Ta joprojām atradas uz ielas. Der- ja bija to aizmirsusi. Pateicoties stiprajam lietum, ne zagļi, ne atkritumu savaceji nevazajas pa ielām. Pagrabstijos pa peļķi, lai pārliecinātos, ka no somas nekas nav izkritis. Aizelsies, piespiedis somu pie krūtīm, nospiedu durvju kodu. Atslēga noklikšķēja, un es jau biju iekša.

Viss slīga tumsa, Derja nebija ieslēgusi gaismu. Pabi! Kamēr ar vienu roku parbaudiju somiņas saturu, es noslīdēju uz grīdas, ar muguru atspiedos pret durvīm un cīnījos pec elpas.

Soma atradu izlietota prezervatīva iepakojumu un četrus vel neatvertus, darbam gatavus zalJatiņus, ka ari tukšu ūdens pudeli, Derjas mobilo telefonu, matu suku, šalli un malu sprādzes gaiši rudajiem…

Tur nebija datu uzglabašanas ierīces, pat neviena no tas sa- stavdaļam.

Ta droši vien bus augšstāvā, jo ari Derja ir tur. Viņa teica, ka ir to paņēmusi. Viss bus kartība.

- Tas esmu es! - vārgi iesaucos tumšaja maja.

Atbildes nebija.

Tumsā, taustīdamies gar sienu, saku kāpt augša pa trepem ka šimpanze, izmantodams visas četras ekstremitātes. No manam iz- mirkušajam drēbēm pilēja ūdens un atstaja slapjumu uz netīrajam, mitrajam, lipīgajam trepem.

Uzkāpis augša, es iedomājos, ka viņa varbūt stāvēs tumsa pie trepēm ar beisbola nuju rokas, gatava to likt lieta un cīnīties, tāpēc bija jādod signāls, ka tas esmu es, ka viņai nekas nedraud.

Kāpņu augšgala pačamdijos gar sienu un ieslēdzu griestu lampu.

Derja gulēja uz grīdas ar muguru pret musu gultu. Viņas melna, piemirkusi parandža atradas uz grīdas mums pa vidu. Viņas krekls bija izraibinats ar rūsas pleķiem.

Derjas blūzes parasti ir tikai balta vai zila krasa.

Viņas galva nedaudz pacēlās no grīdas, gaiši rudie mati bija izjukuši un apklaja balo seju, kad viņa atvēra acis kā sniegparsli- ņas.

-   Nemaz tik ļoti nesāp, - atskanēja viņas čuksts.

Slepkava nebija sitis viņai ar duri, bet gan ar to, kas bija atradies viņam roka.

Nevis sitis, bet sadūris.

Piesteidzies es redzēju, ka asinis sūcas no brucem viņas mugurā un vēderā.

-   Viņa, viņa…

-    Viņa ir drošība. To es tev varu apsolīt, Derja! Un viņš - tas kuces dels - viņu es piebeidzu. Viņš vairs nekad un nevienam nenodarīs pari, arī tev ne…

-   Domāju, ka viņš mani noķers autobusā. Viņš brauca ar motociklu aiz autobusa. Man bija jabut gudrakai, tad… Es salauzu datu ierīci. Divas detaļas nometu autobusa uz grīdas, tas serdenis ir tik mazs, tik liels… Vai zini, ka izmērs dažkart ir atkarīgs no ta, cik ir pulkstenis? Prezervatīvs, Šabana ar mani lepotos. Tas tik cieši pieguļ…

Ks to noriju, - viņa turpinaja. - Man vajadzēja ūdeni… To draņķi bija sāpīgi norit, bet, ja viņš mani noķertu, tad neko neatrastu. Kaut ari esmu tikai sieviete, es viņam nepiederu, un viņam butu jalaiž mani vaļa.

Mati apklaja Derjas seju. Viņas roka centas tos notraust no sejas, bet bezspēcīgi nokrita asinīm piemirkušaja klēpi. Es noņemu savēlušos matus no viņas acīm un ieraudzīju, ka zilas, spožās acis skatas mani. Derja atziņas: - No manis sanaktu draņķīga narkotiku kontrabandiste.

Es paķeru mobilo telefonu.

-   Vai tu negribi ar mani parunat?

Tagad izskatijas, ka pa viņas dzīslām tecetu piens, nevis asinis. Medus krāsas ada bija kļuvusi vesa un krunkaina.

Kam lai es zvanu?

-   Es runāšos ar tevi vienmēr un mūžīgi! - Paņemu rokas Derjas seju, lai musu acis butu tuvu, tuvu.

-   Teiksi taisnību?

-Apsolu! Vienmer teikšu tikai taisnību. Es mīlu tevi, es mīlu tevi, es…

- Ocalag'varmis. - Tas bija turku sakamvards, ko Der ja bija man iemācījusi un kuru jokojoties biju ne visai precīzi iztulkojis angliski. Tāda ir dzīve.

Derja saka runāt turku valoda; viņas runa bija tik neskaidra, ka diezin vai pat ģimenes locekļi butu to sapratuši.

Dziļi ievilkusi elpu, Derja no saviem murgiem atgriežas pie manis šeit, īstenība. Viņa bija tik mierīga, kamēr es viss drebeju. Pacēlusi roku, Derja pieskaras manai sejai. Pipigie, asiņainie pirksti atstaja sarkanas svītras uz manas pieres. To ieraudzījusi, viņa nočukstēja: - Tetovejums.

Derjas roka nokrita, viņa bija aizgajusi. Nē, nevis aizgājusi; viņa bija mirusi.

Manas elsas un kliedzieni aizskaloja prom manu ticību dzīvei.

Mani palika vienīgi niknums.

Tad man prata ienaca doma - Derjas nāve nedrīkst but veltīga.

Ps vairs neatrados reala telpa, bet jutos ka teātri uz skatuves, kur mani apspīd hologrāfiskās gaismas kūlis. Redzēju, ka aizvel- ku savu mīļoto uz vannasistabu, ieceļu viņu vanna, noguldu uz muguras. Viss notika tapat ka toreiz, kad Derja šeit gulēja, kad nebiju kopa ar viņu vanna. Man patika skatīties, kā viņa guļ ziepju putas un karstos ūdens tvaikos, varēju viņu ta verot veselu muži- bu. Mes to saucam par Itāliju, jo viss šis process, ka Derja vannojas un es skatījos, atgadinaja itāļu kino. Taču šodienas izrāde viņa gulēja uz muguras vanna bez jebkādām dzīvības pazīmēm. Ps iztēlojos, ka rītausma braucu ar motociklu pa Kualalumpuras tukšajam ielām, līst spēcīgs lietus. Tas samērcē saini, kas piesiets uz aizmugurēja sēdekļa. Sainis ir matrača izmēra, ietīts aizkara no vannas, kur Derja, kuru es mīlēšu mūžīgi, guļ ar atvērtām, nedzīvām acīm, ka taja jūlija pēcpusdienā, kad mani bija deviņi gadi un mes kopa ar tēvoci, kuru nesauca Sems, bet gan I >žerijs, stāvējām pie foreļu strauta, un es biju noķēris zivi. Tēvocis sacīja: "Dels, tu viņu noķēri. Tagad tev jājKtbeidz darbs. Viņa vairs neko nejutīs."

Bet tas viss vel tikai notiks. Nākotne. Tagad es noliecos par vannu, kura gulēja mana mīļota. Tas viss noliks rit, kad īpašas vienības eksperti noteiks nāves cēloni sievietei, kuru nogalinājis motociklists un sakropļojis tik ļoti, ka līķis jasuta majas uz Anka- ru slēgta, cinkota zārkā. Šaja reisa uz Ankaru lidos ari divas viņas draudzenes, kas bus pieķērušās pie rokas kadam sirdsapziņas no mocītam amerikanim, kurš stāstīs vienus vienīgus melus. Viņš melos tāpat, ka to darīs īpaša vienība, kam par to samaksas krietnu dolāru žuksniti, tapec viņi, solidarizējoties ar slaido, garo ameri- kani, beigs izmeklēšanu kada cita lieta, kas notika taja paša 2000. gada janvara vakara. Tajā divainaja negadījuma kads zaglis, aizbildinoties ar Allaha gribu, bija nozadzis motociklu un cietis avarija, lauzdams sev kaklu. Visi tie liecinieki, kas pie tirgus bija redzējuši viņu nozogam motociklu, nekad ta ari nesapratīs, kapec viņš to nozadzis visu acu priekša.

Taču tagad es joprojām atrados šeit - vannasistaba. Vēl nav pienācis tas bridis, kad ar rokam rakņašos pa glumam, lipīgam zarnam, lai izpildītu savu patriotisko pienākumu. Vel nav pienācis tas bridis, kad zvanīšu uz aģentūras arkartas stāvokļa numuru, atklašu savu identitāti un ziņošu par notikušo. Pašreiz vēl atrados šeit, norobežojies no savam jutām, pārliecies par vannas malu, kur gulēja mana mīļota.

Aiztaisīju ūdens noplūdes cauruli.

Man tas bija jadara. Iztēlojos malaiziešu ģimeni lidojam uz Ku- veitu; viņi atteiksies doties uz Ameriku. Kā pretīgs izvarotajs es atravu vaļa Derjas asinīm piemirkušo kreklu.

Noklikšķēja atspernazis. Kad tas iegriezās 1 \'rjas medus krasas ada, spīdīgais asmens it ka novibreja no elektrības trieciena. Tas iegriezās taja brinumainaja punkta zem nabas, kur atrodas katra dzīva vīrieša un sievietes chi. F,s nemitīgi centos sev iestāstīt, ka zem mana naža asmens nav vairs dzīvs cilvēks, chi ir miris. Atceros, ka kliedzu un drebēju. Mēģināju izkliegt Kiu!, ka to dara karatisti, ar rokam skaldot dēļu gabalus, taču mans kliedziens izgaisa ārpus apziņas robežām. Iedurot miesā nazi, aizmirsu savu pēdējo domu, ko biju vel domājis, esot pie pilna prata.

Mana otra pašnaviba sakas ar 11. septembra pēcpusdienas helikoptera reisu no pils slimnīcas. Divi karavīri, kuri bija ieradušies Mena pēc manis, pārliecinājās, ka esmu kārtīgi piesprādzēts laja helikoptera. Zem musu virpuļojošajiem kaujas ratiem stiepās Me- nas priežu sili. Paskatījies leja, ieraudzīju briedi skrienam starp kokiem. Debess pamale jau sārtojās, kad nolaidāmies armijas bāze, kur juras kājnieki ar izkrāsotām sejām soļoja ar zeme-gaiss Stinger raķetēm, tadam pašām, ka mes sutijam uz. Afganistanu padomju armijas pretiniekiem. Mani pavadoņi parveda mani uz armijas lidmašīnu. Mes uzlidojam augstu debesis, kur atradas vien dumi, putni un amerikaņu karavīri. Kad nolaidāmies Endrjū gaisa karaspēka bāze netālu no Vašingtonas, pie debesim jau bija iemirdzējušās zvaigznes. Izkāpām no lidmašīnas. Uz musu krūtīm dejoja sarkani punktiņi no snaiperu šautenēm. Karavīri nodeva mani tālāk diviem vīriem uzvalkos. Viņi atvēra mašīnas durvis, un es iespiedos aizmugurējā sedekli starp abiem spēcīgas miesasbuves vīriem ar svarcelaju muskuļiem. Pie stūres sēdēja kada sieviete, kura nelietoja smaržas; viņa mus izveda no bāzes teritorijas.

Mes iebraucam Merilendas rajona, ārpus Vašingtonas apvedceļa teritorijas, baltais nams atradās četrdesmit piecu minušu brauciena attaluma; CIP galvenaja mītne vai Pentagona varēja nokļūt vel atrak, jo nebija jabrauc pa pilsētas ielām. Neviena no šo tris komandpunktu kodolraķešu iznīcināšanas zonām līdz šai vietai nesniedzas. Tads pamatīgs plāns bija izstrādāts.

Sarkanmatainais CIP aģents, kas sedeja no manis pa labi, bija kreilis. Ta es secināju, jo viņa pie siksnas piestiprinātais ierocis visu laiku duras man nierē. Puisis pašūpoja galvu un teica: - Man ir tada sajuta, it ka mes brauktu cauri pilnīgi jaunai pasaulei.

-   Ta jau ari ir, - apstiprinaja otra puse sodošais aģonts.

-   Vai tā šeit izskatījas ari tad, kad nošava Kenediju? - sarkan- matis pajautaja.

-    Es tad vel nebiju dzimis, - viņa partneris atbildēja.

Toreiz vel neviens no mums nebiju dzimis, es nodomāju. Atceros, ko toreiz, kad mēs visi pieci pils slimnīca pa televizoru skatījāmies Pasaules tirdzniecības torņu sabrukšanu, bija teicis Zeins, kas Kenedija nāves gada macijas pamatskola. Tumšaja mašīna, kas traucas cauri naktij, es atkartoju Zeina vārdus: - Šis ir kaut kas daudz lielāks.

Mes tuvojāmies amerikaņu valsts izglītības citadelei.

-   Šo skolu slēdza pagajušaja pavasari, - paziņoja sieviete pie stūres. - Nepietiekama budžeta deļ. Tagad viņi ar autobusu ved bērnus uz citu skolu, kas atrodas trīsdesmit minušu brauciena at- taluma. Tā ir tik pārpildītā, ka viņi ierīkojuši papildu treilerus.

Mes pabraucam garam diviem vīriem, kas sēdēja mašīna, izlikdamies, ka viņi nav slepenie aģenti. Sieviete sazinajas pa rāciju, nosauca paroli un saņēma piekrišanu iebraukt apsargataja teritorija. Mes iebraucam stāvvietā, kas bija pārpildītā ar vieglajam automašīnām, furgoniem, zajām kravas mašinam, kuram ar pele- ku limlenti bija aizlīmēti uzraksti uz durvīm. Uz ēkas jumta iemir- gojas signaluguns, kad tehniskais personāls piereguleja satelit- uztverejus un antenas. Cauri sporta zāles stikla durvīm bija redzama metāla detektora arka. Es nodomāju, ka šis detektors butu varējis piederet ari skolai; tada iespejamība ir reala piecdesmit pret piecdesmit.

Virs basketbola laukuma groziem iemirgojas gaisma. Visapkart laukumam stiepās tribīnes. Pāri gaišajai koka grīdai vijas kabeļi. Sporta zale bija izvietoti apmēram četrdesmit galdi, pie kuriem darbojas sievietes un vīrieši, ģērbušies gan treniņtērpos, gan armijas maskēšanas formas. Šie cilvēki runa ja pa telefoniem, stra- dāja ar stacionarajiem vai klepjdatoriem, rakās cauri dokumentu kaudzēm. Turpat stradaja ari galdnieki, kas ap galdiem uzstadija zaļas plastikata sienas, lai šo darba vietu raibo šaha dēlīti pārvestu atsevišķu kabīņu labirinta, bija ieslegts televizors, radīja sagrautos Dvīņu torņus, kūpošo Pentagona ēku un ar prožektoriem izgaismoto lauku Pensilvanija. Zvanīja telefoni; klaudzēja āmuri;

cilvēki skaļi sarunajās, lai šaja troksni sazinatos. Zale bija jūtama saspringta gaisotne.

-   Šorīt deviņos šada skudru pūžņa šeit vel vispār nebija, - noteica sarkanmatis.

Kads virs ar piezīmju bloku rokas noradīja mums uz tribīnēm. Piektaja rinda sēdēja tukls virs saņurcīta uzvalka. Divi kārnāki viri, kas bija nosedušies kadas divpadsmit rindas augstak, paturēja dūšīgo viru acis. Kad sarkanmatis vedinaja mani apsesties tribīnes, kalsnie aģenti ari mani ietvēra savā redzeslokā.

Man šķita, ka bus nepieklājīgi, ja neapsedīšos blakus resnajam vīram. Tāpēc ieņemu vietu viņam tuvuma un pie sevis nodomāju - interesanti, vai viņš kādreiz ir tēlojis Ziemassvētku vecīti? Protams, ka tada gadījuma viņam butu jāpieliek balta barda, turklāt Ziemassvētku vecīšiem nav asinīm piepludušas acis, kadas bija šim resnulim.

Viņš ierunājās: - Paskaties uz viņiem!

Es nodomāju, ka viņam nenaktu par ļaunu ari pasukat kadu piparmētru dražeju, jo sajutu viņa elpa viskiju.

Vai jus runājāt ar mani? - man ienaca prāta atbilde, atceroties Roberta de Niro tēloto psihopātu.

-    Tagad šie rosās ka skudriņas, - resnais sacīja. - Kur viņi bija vakar?

-   Es tev pateikšu, kur viņi bija, - tuklais pats atbildēja, pirms es paspēju ko pateikt. - Nodarbojās ar sazin ko, luk, ta! Un vai zini, kapec? Ari to es tev pateikšu. Jo tiem kaujiniekiem, kas bruņojušies ar papīra griežamajiem nažiem un plāniem, ka atrak nokļūt debesis, nav vajadzīgas jaunakas tehnoloģijas kara lidmašīnas. Gaisa speķiem šadas lidmašīnas nav vajadzīgas, taču tada veida tiek nopludinātā nodokļu maksataju naudiņa rūpnieciski militarajam kompleksam - tam nezveram, par ko jau bridinaja prezidents Eizenhauers. Pēc tam šis nezvērs sponsorē dažādas Vašingtonas kampaņas.

-   Izklausas loģiski, - ari es bildu kadu vārdu.

-   Ne sūda! Kada tur loģika?

-    Reiz bija, - es iebildu, pirms spēju sevi savaldīt.

Tad mes abi viens otru ta pamatīgi pirmoreiz nopētījām.

-   Ceru, ka mums nav jāiepazīstas, - tuklais turpinaja. - Esmu no FIB. - Un mēs esam labaki neka viss šeit notiekošais.

Dūšīgais virs ar žestu noradīja uz ļaužu spietu, kas tekaleja pa sporta zaļi. Cepuru pakaramie tika izmantoti ka karoga masti, pie kuriem tika piespraustas ar flomasteru uzšņāptās norādes: FIB, CIP, Muita, DEA, Izlūkdienests, SAC, DOT, Tiesu izpildītāji, CTC, FAA, DIA, CIXZ, NSA, Krasta apsardze, NCIS un vel vairaki duči citu saisinajumu savārstījumu.

-    Mums butu varējis klāties labak neka tagad, - resnais noteica. - Tikai neviens neticeja tam, ko visi zinaja.

-    Pagajušogad man bija informators, jemenietis, dzimis Džer- sija. Tas puisis vienīgi gribēja pieradīt, ka ir Amerikas patriots, lai viņa ģimenei nebutu imigracijas problēmu. Viņš pats pieteicas doties uz. algotņu nometnem Afganistana, lai man - mums visiem - pastastitu un noskaidrotu, kas tur notiek un kas ir kas. FIB ierēdņi šo priekšlikumu noraidīja. Esot finansiali neizdevīgi. Viņi nevarēja sakasīt nožēlojamus trīs tūkstošus, lai segtu šis operācijas izdevumus. Atbildēja, ka ta neesot viņu prioritāte. Birokrātus biede īsta spiegošanas operācija, jo tas darbiņš var but netīrs un var 1it asinis. Ta, baidoties sasmerelies un paliekot ar tīram rokam, nevar normāli paveikt nevienu spiegošanas misiju. Tad jau labak to nedarīt nemaz.

Blakussēdētājs piedāvaja man iedzert malciņu no viņa blašķes, ko izņēma no uzvalka iekškabatas.

-Ne, paldies.

-   Esi atturībnieks jeb pats centies izarsteties no dzeršanas?

Šodien esmu palaidis garam ikdienas zāļu normu, kas piena-

kas pēc grupas terapijas.

Taču FIB vīram es atbildēju: - Viskijs nav mans mīļākais dzēriens.

Pašķielējis uz mani, viņš pamaja uz basketbola laukuma pusi, kur rosījās cilvēki formastērpos ar žetoniem un ieročiem. - Ja uzlaidīsi gaisā šo midzeni, tad vismaz viņi zinas, ka halturet.

Mums abiem bija jāsmejas.

-    Ps nedzeru drosmei vai tādēļ, lai aizmirstos, - resnais virs teica. - Es dzeru, lai atcerētos, ka nespeju visu izdarīt pat tad, ja viņi man to atļautu. - Viņš nočukstēja: - Tapec ta nevar but vienīgi mana vaina.

Taču šiem izteiktajiem vārdiem pietrūka parliecibas. Iedzēris šļuku, viņš atkal ielika blašķi kabata.

Pulksten vienpadsmitos juras kājnieks mums uznesa picu, kuras pildījuma netrūka neka, ja nu vienīgi pašas laimes. Mēs sekojām pavadoņiem uz sabiedrisko tualeti.

Pie izlietnes apslacīju seju ar aukstu ūdeni, atliecos taisni un ieraudzīju savu pilošās sejas atspulgu tualetes netiraja sienas spo- gulī.

Vidusskolu. Esmu atgriezies vidusskola ar visu to zināšanu bagāžu, kas man ir tagad.

Pavadoņi mus aizvadīja atpakaļ uz tribīnēm, lai vērotu rosi- šanos skolas sporta zāle.

Ap pusnakti sporta zāle ienaca seši cilvēki - vīrieši un sievietes - dārgos uzvalkos un kostīmos. No šiem ļaudīm staroja varas apziņa. Spiegi, policisti un tehniskie darbinieki, kas rosījās pa zaļi, iztaisnojas un, nenolaizdami acis no sava darba, tomēr neuzkrītoši vēroja, ka atnācēji iet pa basketbola laukumu.

- Damas un kungi! Pie mums ieradusies priekšniecība, - noteica mans tuklais paziņa.

Kad ši ļaužu grupiņa bija nonākusi zāles vidu, es pazinu vienu no viņiem - jaunako vīrieti ar sirmiem matiem. Viņš apstājās un nopētīja basketbola laukumu. Ari pārējie pieci kompanjoni ap- stajās. Divi tuvāk stāvošie karavīri ar grūtībām pastūma ziņojumu deli, kas bija pārveidots par arkartas gadījumu aprīkojuma stendu, uz kura karajas ugunsdzēšamie aparati un gazmaskas.

Sirmais virs norava no ziņojuma dēļa ugunsdzēsēju cirvi, sa- vicinaja to virs galvas, ieskrēja basketbola laukuma un visa pārsteigtā puļa priekša iecirta cirvi tuvakaja plastikata siena.

Plastmasas siena nolīgojās.

Kad sirmais virs iedrāzās celiņa starp galdu rindām, kāds ducis cilvēku saka kliegt. Viņš vicinaja cirvi ka beisbola nuju, zvete- ja ar to pa nakamo sienu un atmuguriski trāpīja pa plastmasas sienu, pie kuras bija piestiprinātā operāciju secības shēma. Sieviete, kas bija sēdējusi taja nodalījuma, paskrēja viņam garam un aizsteidzas prom, taču viņš to nemaz neievēroja. Uzlēcis uz viņas galda, vīrietis blieza pa citu sienu; cirvis izcirta caurumu starp to un nākamo kabīni.

Ar cirvi rokas viņš palika stavam uz galda.

Visi sporta zāle staveja ka pamiruši. Zvanīja telefoni, bet uz zvaniem neviens neatbildeja.

-   Vai jus nesaprotat? - viņš kliedza. - I.ūk, pie ka mus ir novedušas sienas! Klapes uz acīm! Mums rup vienīgi tas, kas notiek pašu sasoditajas kabīnēs. No tam mes degunu ara nebažam. Mums nepatika, kad citi jaucas musu lietas, īpaši tad, ja viņu padomi nesaskaneja ar mūsu pārliecību un ar to, kādus paši sevi bijām iztēlojušies un kas patiesība bijām. Mes ne ar vienu nedalījāmies - nedalijamies ne ar savam malerialajām vērtībām, ne zi- našanam. Mus interesēja vienīgi pašlabums, savs pleķītis zemes. Mes uzceļam plastmasas sienas, un ļaundari staigaja tam pa virsu, nogalinot vīriešus, sievietes un bērnus, kas uzticējās mums, ka mēs viņus pasargasim, taču mes, sasodīts, to neizdarījām! Un tagad viņi ir miruši! Nolādēts!

Virs nometa cirvi uz basketbola zāles grīdas un nokliedzas:

-    Nebūs vairs nekādu sasodītu sienu!

Sirmais virs nolēca no galda un veda savu pavadošo komandu un ģērbtuvēm.

-   Sekojot tam vīram, var nokļūt elle, - nomurminaja mans tuklais blakussēdētājs.

-    Mes jau tur atrodamies.

Pēc trīsdesmit minūtēm viņi izsauca resno Flb aģentu uz ģērbtuvēm.

Mani atstaja tribīnes vienu.

Es atslēdzos.

Kads pakratīja mani aiz pleca, kads…

-   Vai tev nekas nekaiš? - pajautaja sarkanmatainais CIP aģents.

-    Fsmu tads ka allaž. - Pulkstenis pie sienas radīja 2:10. - Vai tagad ir nakts vai diena?

-     Viņi ir gatavi runāt ar tevi, - viņš sacīja un tad piebilda. - Tagad ir nakts, tumšs.

Mes devāmies leja no tribīnēm, pievienojamies viņa agrakajam partnerim un vel kadam trešajam, kuram nebija mugura ne žaketes, ne kaklasaites un kurš izskatījās pēc mediķa. Sakuma man šķita, ka mediķim kreisaja roka bija Glock automatiskais ierocis maksti, taču, papētot tuvāk, atklaju, ka ta ir pistole. Ar to piecpadsmit pedu attaluma iešauj mērķim miesa divus elektrodus; ar tādu elektrības strāvās triecienu var nogāzt no kajam pat Indijas govi.

Mes iegājām skolas ģērbtuvēs, kur tagad pie pagaidu galdiem stradāja vīrieši un sievietes. Drūzma bija pamatīga. Ieejot dzirdēju kadu sievieti sakam: "Mēs taču zvērējām, ka nekad nepieļausim Pērlharboras atkartojumu. Taču katru gadu neatkarīgi no ta, kāds prezidents valdīja Baltaja namā, dzirdēju CIP direktoru stāstām Kongresam, ka mums nav naudas pretterorisma apkarošanai, katru gadu atkārtojās viens un tas pats, nepietiekami…" Talak šo sarunu vairs nedzirdēju. Dušas kabīņu sienas bija pārveidotās par sienas karti: viena bija ASV karte, otra - pasaules. Džinkstēja mobilie telefoni. No klepjdatoriem, faksiem un citam modernam ierīcēm sprakšķēja statiska elektrība. Šaja flīzēm klataja telpa joprojām varēja sajust sviedrainu sporta kreklu, zeķu, polsteru smaku, te vel joprojām virmoja pusaudžu aura.

Sarkanmatis pieklauvēja pie stikla durvīm, aiz kuram atradas trenera kabinets. Tur iekša sēdēja sirmais cirvja vicinātājs un vel piecas augstas amatpersonas, viņu vidu ari kada sieviete un vīrietis, kuri tapat ka sirmais kungs bija piedalījušies ordeņu pasniegšanas ceremonija, kas notika pirms mana pirmā pašnavibas mēģinājuma.

Sirmais pamaja ar roku, taču es un mani pavadoņi visi neva- rejam sarumēties mazaja kabineta. Visbeidzot mani apsedinaja uz. cieta salokama krēsla pie trenera galda pretī sirmajam kungam. Mediķis palika stavam uz sliekšņa. Sarkanmatis un otrs pavadonis stāvēja sardzē ārpuse, aiz stikla durvīm. Piecas augstas amatpersonas no Amerikas slepenajiem dienestiem staveja un vēroja mani trenera darba istaba.

-   Kā tev klajas, Viktor? - pajautaja sirmais cirvja vicinātājs, sēdēdams trenera krēsla.

-    Langa kungs, esmu ieradies.

-    Tātad tu mani atceries.

-   Esmu jucis, nevis senils. Jus mani izvelejaties toreiz, Austrumu cīņu seminārā laika, kad vel mācījos Džordžtaunas koledža.

Nezināju, ka tas bijāt jus, kas bija mani ieteicis savervēšanai. Nezināju to līdz tam brīdim, kam mani pēc apmacibas beigām aizveda pie jums uz slepeno mītni.

Viņš pasmaidīja. - Tu skaitījies neoficiālais aģents. Mes neva- rejam tevi vest uz Lengliju. -A.

Lдngs turpinaja: - Tagad mums vajag, lai tu koncentrējies, sasprindzini atmiņu un esi patiešam pie pilna saprata šeit, kopa ar mums. Viktor, vai varēsi to izdarīt?

-   Varbūt.

1 angs pasniedzas pec dokumentu mapes un nolika man priekša uz galda divas krasainas fotogrāfijās - vispirms vienu, pec tam otru -, kurās bija redzami divi vīrieši.

Tie bija momentuzņemumi - neviens nepozeja, tie bija izrauti no konteksta.

Uzņēmumos bija redzami divi Vidējo Austrumu vīrieši - viens ar usam, otrs gludi noskuvies.

-    Varbūt, - es atkartoju. - Neesmu ar viņiem ticies personīgi, bet…

-1 .abi pastradats. - Šiem abiem portretiem virsu I angs uzlika vel vienu fotogrāfiju, kas bija uzņemta no attaluma ar slēpto kameru. Taja bija redzami kadi seši vīrieši, ari abi iepriekšējie, šo fotogrāfiju es pazinu.

-    Šo fotogrāfiju uzņēma īpaša vienība Kualalumpura, kad 2000. gada janvarī notika AI Qaeda vadoņu tikšanās. Viņi veica novērošanas operāciju. Šo uzņēmumu redzeju sapulce, ko pec teroristu tikšanās organizēja īpašā vienība.

Lдngs man pateica vīriešu vārdus. Paraustīju plecus. Ta bija zīme, ka šie vardi man neko neizsaka.

-    Jau pirms šis Kualalumpuras tikšanās vairakās aģentūras bija izsludināta trauksme un izdalītas viņu fotogrāfijās. Velak mes abus identificējam ka īstus slepkavas. Viņu failos bija sakrajušies smagi noziegumi. Tieši pec Kualalumpuras sanaksmes viens no viņiem aizlidoja uz ASV, bet otrs ieradas vēlāk - jūlija. Kaut ari viņi izmantoja kredītkartes ar saviem īstajiem vārdiem, kaut ari bija iesaistīti spridzināšana, kura kads pašnavnieks uzlaida gaisa musu flotes minu kuģi Cole, nevienam policistam nebija dota pavele saņemt viņus ciet, jo CIP nebija informējis Flb par musu savakto informāciju.

Langs ieturēja pauzi, un man nācās paskatīties viņam acis: - Mes negribējām doties pie tavas kontaktpersonas uz Kuveitu, pirms nebūsim aprunājušies ar tevi.

-   Viņa jums nepalīdzes. Visa ši ģimene bailes slēpjas un ir nogājusi pagrīde. Nekas viņus nepiespiedis izlīst laukā no alas un mums velreiz palīdzēt.

Ierunājās kada sieviete, kas piedereja pie CIP vadošajām personām: - Pec visa notikuša nenovērtē par zemu musu parliecina- šanas spējas.

-    Viņa nekad man nav pieminejusi kādu citu, kuru mes jau nezinājām. Tas prasīja… Pai pierunātu viņu pievienot datoram datu uzglabašanas ierīci, man bija jaatsakas no visa, kas bija dārgs. Tā operācijā man atņēma visu.

I angs pamaja.

-    Kas ir tie divi vīrieši? - es painteresējos.

Taču es jau nojautu, kada atbilde sekos, pirms Pangs vel nebija to pateicis: - Viņi bija taja komanda, kas nolaupīja lidmašīnu, kura pēc tam ietriecās Pentagona.

-   Kada informācijā bija laja datu ierīcē, kuru es… atguvu?

-   Šķiet, ka taja glabajas visu notikumu atslēga, - nomurminaja kads Panga komandas virs, kamēr sirma priekšnieka sejas izteiksme lika viņam aizvērties. Tas otrais bija parak saniknots un satriekts, lai uztvertu Panga memo ziņu. Viņš turpināja: -AI Qui'da vadoņi taja Kualalumpuras sanaksmes laika izmantoja tavas kon- taktpersonas datoru, lai pārlūkotu aviolīniju majaslapas ar lidmašīnu atiešanas laikiem, bija meklejuši informāciju par lidotāju kursiem, pētījuši lidmašīnu uzbuvi, Dvīņu torņus un veikuši virtuālo ceļojumu…

-    Tu paveici lielisku darbu, - Pangs partrauca savu kolēģi. -Tie bijām mes, kas visu salaida grīste. Mēs neaptveram šis informācijas nozīmīgumu un - daļēji, lai aizsargatu informācijas avotus un pielietotas metodes - par to neinformējām ne I IB, ne ari citas slepena dienesta komandas.

-Neviens…

-   Neviens ta ari neuzzinaja, kadu informāciju noglabājām savos slepenajos failos.

-    Lai Dievs sarga cilvēkus ar slepeniem nodomiem! - es nomurmināju, bet tie bija Derjas vardi.

Jaunakais no viņu komandas sacīja: - Informācijās neizpaušana ir slepena dienesta drošības garants.

-   Tagad gan es jutos pavisam droši.

I angs turpinaja: - Viktor, paldies tev par paveikto darbu. Tas, ko tu izdarīji Malaizijā, bija… ārkārtīgi varonīgi un vērtīgi. Tava palīdzība mums šodien, par spīti… Tas bija paveikts ļoti profesionāli.

-   Ceru, ka tas bus ta vērts, - es nomurmināju I leilijas vārdiem.

1 angs ar mierinošu žestu uzlika savu roku uz manējas. Profesionālais rudijums darīja mani modru, un Langs, ari būdams Austrumu ciņu meistars, sajuta manas parmaiņas.

Viņš teica: - Viktor, tev laiks doties majas.

Mana atbilde atbalsojas stiklotājā trenera kabineta: - Ja.

Mediķis palaida mani ara pa durvīm un nodeva sarkanmataina uzrauga un viņa kolēģa rokas. Trijata viņi izveda mani no ģērbtuvēm atpakaļ sporta zale, kur bija kabīnes ar sadragatajam sienam. Sarkanmatis gaja man kreisaja puse, viņa laba roka bija satvērusi manu elkoni, it kā viņš cauri minu laukam vadītu kadu grīļīgu večuku, kurš pats nespēj taisni noiet. Viņa partneris gaja man cieši blakus labaja puse. Mediķis droši vien kaut kur aizmugure.

l ikdams lietā savu spiega radījumu, es izdomāju labu gājienu un it ka starp citu noteicu: - Diez vai vel kādreiz satikšu to tuklo vira.

-    Ka lai es to zinu! - sarkanmatis atbildēja, un viņa tvēriens ap manu elkoni nedaudz atslaba.

Mes tuvojamies sporta zāles izejai. Ta ka gāju musu grupiņai pa priekšu, bija tikai loģiski, ka tieši man bija jaatgraž durvis. Kādās divdesmit piecas vai trīsdesmit pēdas talak atradas stiklotas izejas durvis uz arpasauli. Pie metala detektora slaistijas pieci apsargi.

Kurš gan nejustos drošība ar visiem šiem bruņotajiem sargiem un modernas tehnoloģijas ierīcēm?

- Elviss atstaj eku, - es pajokoju.

Sarkanmatis un viņa pārinieks iesmējās. Viņi atslābinaja uzmanību.

Mana kreisa kaja nostradaja unisona ar kreiso roku - es atbrīvojos no sarkanmata tvēriena. Kad pieliku kreiso kaju pie skolas flīžu grīdas, es pārvietoju uz tās visu savu svaru un ar augumu pagriezos pa labi. Ar labo roku izdarīju asu sitienu pa otra CIP eskortetaja seju. Viņa deguns sāka asiņot. Ar visu augumu pagriezos atpakaļ, šadi mainot stāvokli, pasitu labo kaju zem aģenta sperienam paceltas kajas, un viņš nogāzās uz flīžu grīdas.

Pirms vel nebiju ticis gala ar sarkanmata pārinieku, pats sarkanmatis jau saka rīkoties - parava mani aiz kreisā elkoņa. Ķermeņa spēks, ar kuru es griezos, palīdzēja man atbrīvoties no elkoņa tvēriena, un asinīm notraipīta laba roka paceļas augšā, ar plaukstu mērķējot uz viņa acīm.

Sarkanmatim bija laba reakcija. Ar kreiso roku viņš nobloķēja manu sitienu - mana laba roka trapija pret uzlikto bloku, es paslīdēju atpakaļ. Pretinieka laba roka izdarīja zemu sitienu, es to saķeru, pavilku un jutu, ka viņš atraujas. Es spiedu uz priekšu. Mes abi bulu varējuši nogāzties augšpēdus, ja vien es nebūtu viņa iekrampejies ar kreiso roku. Krītoša auguma svars satricināja viņa mugurkaulu. Kamēr viņš vel grīļojas un centas nenogāzties, es ar labo roku izrāvu pistoli no kreisaja pusē piestiprinātās maksts, tad ar kreiso plaukstu iesitu viņam pa saules pinumu, un sarkanmatis beidzot nogāzās no kajam.

Mana labaja roka atradas īsts ierocis - skaista Sig Sauer automātiskā pistole. Atvēris muti un iebāzis taja metālisko, gludo stobru, uzliku īkšķi uz gaiļa. Pielicis stobru pie aukslejam, es nospiedu gaili.

Klikt!

Tas nu ir vienkārši super! - es nodomāju, izrāvis pistoli no mutes un ar kreiso roku sagrabis aizbīdni, iebīdīju stobra lodi. Mister CIP, jums ir tik lielisks ierocis, bet lode nav ielikta stobrā.

Pēdējais, ko taja diena dzirdēju, bija Sig pistoles klikšķis, kad lode iegaja stobra. Pēc tam mediķis atgrieza mani trako pasaule, iešaudams mana ķermeni milzum daudz elektrisko voltu, kas izraisīja šoku un veda mani pie paklausības.

Musu bēgšanas picktaja dienā es sagaidīju ritu, sēdēdams kada tumša Ņudžersijas guļamistaba, kur smirdēja pec putekļiem un piesviedretam drēbēm. Pieskaņoju savu elpošanu satītajai mūmijai, kas gulēja gulta.

Ārpuse varēja dzirdēt, ka uz koka lieveņa nobūkšķ nomesta avīze.

Zeins nospieda slēdzi, un guļamistaba iedegas gaisma.

Viņš pasmaidīja: - I ,idz šim viss ir gājis labi.

Karija bija tēlojusi, ka guļ. Gaisma viņa vairs nevareja izlikties. - Vai tu vienmēr no rītiem esi tik sasodīti laimīgs?

Zeins paraustīja plecus. - Es ta ceru.

Karijas zaļas, asinīm piepludušas acis samekleja mani: - Vai biji šeit visu nakti?

-   Es mazliet atrak nomainīju 1 leiliju, lai butu šeit, kad tu modīsies.

Karija aizvēra acis. - Lūdzu, saki, ka nekļūdos. Ta taču ir kafijas smarža! Apsolu, ka nebegšu prom un jums neuzbrukšu, ja atļausiet noiet leja virtuvē un iedzert tasīti kafijas.

-    Protams, tu drīksti iedzert kafiju, - es atbildēju.

-    Nedod tukšus solījumus, - Zeins viņai sacīja. - Tu esi tabaka.

-    Runājot par solījumiem un acīm redzamo, - teica 1 Ieilija, ienakdama istaba. - Vispirms jums visiem jāpazūd no šis istabas. Ka sieviete saku, ka Karijai jasakopjas. Es palikšu pie viņas.

Pagaja piecpadsmit minūtes, līdz izpestījām Kariju no mūmijas kokona. Mes atsējam auklu no rokas locitavam līdz viduklim, bet potītes atstajam sasaistītas. Viņa varēja paiet, iet augša un lejā pa kapnem, bet skriešana izskatītos gaužām smieklīga, jo ceļi

nespetu normāli locīties; ari spēriens sanāktu tikpat nekaitīgs, ka uzņemot kino.

I leilija man uzticēja savu pistoli, kad kopa ar Kariju iegāja van- nasistaba un aizvēra durvis.

Zeins palika dežuret pie vannasistabas durvīm.

Hs atspiedos ar muguru pret pretējo sienu.

Dzirdējām, ka sievietes iekšpusē sarunajas, bet nesaklausijam neko bīstamu, vienīgi rāvējslēdzējā čirkstoņu un drēbju nokrišanu uz flīžu grīdas.

Atskanēja ūdens šņākoņā.

-   Viss kartība, - Zeins konstatēja.

-Jā, - es piekritu.

-    Vai tev izdevās pagulēt?

Musu dežūra bija saplānota šadi - divas stundas bija jastav sardzē pie logiem un divas stundas japieskata Karija. Kuram gan rupeja, ka es biju dežurējis ilgāk?

-   Ja, mazliet, - es atbildēju Zeinam. - Un tev?

-   Šķiet, ka ja.

Tualete nošalca ūdens.

Paraustīju plecus. - Radijas dīvaini sapņi.

-   Man ari.

Izlietnē skalojas ūdens.

Noklikšķēja vannasistabas slēdzene, un Karija iešļūca koridora.

Heilija paskatijas uz Zeinu un mani: - Nu, puiši? Vai esat gatavi?

Visi bariņa devāmies leja pa kapnem.

Divdesmit minūtes velak, kad visi seši sēdējam miruša vira dzīvojamajā istaba, Rasels sacīja: - Vai zināt, par ko es brīnos? Kāpēc viņa ir mums vajadzīga?

Viņa sedeja uz divana ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, turēdama saslegtajas rokās kupošu kafijas tasīti, it ka apsverot, vai ne- iešļakt karsto šķidrumu kadam sejā, pielekt sapitajas kajas un pec tam izdzirdēt šāvienus, kas vēstītu par neapgažamu faktu - pašas navi.

Karija malkoja kafiju ar pienu - tieši tapat ka es.

-    Viņu nevarctu nosaukt par ķilnieci, - Heilija atbildēja uz Ra- sela jautajumu. - Ja viņi mūs noķers… Ar trakajiem suņiem neviens neielaidīsies nekādās pārrunās.

-   Viņu nevaretu saukt par gūstekni, - piebalsoja Rasels. - Tas neietilpst musu misijas plānos.

Ēriks aizradija: - Mums nevajadzetu apspriest savus plānus viņas klātbūtne.

-   Vajadzētu gan, - es iebildu. - Viņa ir musu lieciniece, tapec jaapspriežas ta, lai viņa visu dzirdētu.

-    Ko? - Rasels nesaprata.

-    Musu vienīgais ceļš, ka no visa atbrīvoties, ir panakt, lai aģentūra mums notic, - paskaidroju.

1 leilija pašūpoja galvu. - Mes esam trakie suņi.

-   Heši ta, - Zeins viņai piekrita. - Tomēr Viktoram ir taisnība. Mes nevaram mūžīgi bēguļot. Nebūs nekādās nozīmes tam, vai mēs saņemsim ciet Kailu Ruso vai ari kādu citu, kurš pasūtījis daktera F. slepkavību. Labie puiši vienalga mūs medīs.

Fs turpināju Zeina iesākto domu: - Ja mums bus liecinieks - kads, kam aģentūra uzticas…

Rasela žests atklāja pistoli, pie viņa siksnas: - Tad ko?

-   Tik talu mes vel neesam tikuši, - Zeins atgadinaja. - Tomēr šis tad kaut kad pienāks.

Karija nokrekšķinājās un iesaka: - Vai…

-   Vai tev ir kads piedāvājums, ko neesam vēl dzirdējuši? - Rasels viņu partrauca.

Karija noraidoši pašūpoja galvu.

-    Tāda gadījuma, - Rasels turpinaja, uzsvērdams šos vārdus, - tev nav ko teikt.

Ēriks sacīja Heilijai: - Viņš joprojām dusmojas par vakardienu.

-   Man bija paredzēts sekss.

Mana balss sacīja: - Neuztver to tik personīgi! Runa ir par mums un to, kas mums japaveic.

-   Par mums? - Rasels pārjautaja. - Tad nobalsojam! Mes taču visi esam ziedojuši savas dzīves, lai aizstavētu patiesību, taisnību un amerikāņu demokrātijas principus.

Heilija paraustīja plecus. - Izklausās prātīgi.

Es klusēju. Ko gan es varēju pateikt tadu, kas mus visus nesa- tracinatu?

Zeins saprata manu grūto situāciju un, paraustījis plecus, sacīja: - Mēs visi esam vienlidzigi, katrs no mums var but boss.

Ēriks nopūtas. - Nevar… balsot.

Aizspiedis ar rokām ausis, viņš aizmiedza acis.

-    Dzirdu no jums dažadas pavēles, nesaprotu, ka man jabal- so… Tas mani nomoka.

Heilija noglāstīja Ērika roku.

Rasels sacīja: - Tatad tie, kas atbalsta, lai Karija butu musu lieciniece, paceļ rokas.

Mes abi ar Zeinu pacēlam labas rokas.

-   Kas pret?

Rasels ar I leiliju pacēla rokas.

Ēriks vel ciešāk aizspieda ausis.

-    Neizšķirts, - Rasels paziņoja. - Esam nonākuši strupceļā, tapec paliekam šaja maja.

Karija pajautāja: - Un kā tad ar mani? Vai man nav balsstiesību?

Visi pieci viņas sagūstitaji skatījās cits uz citu.

Heilija paraustīja plecus. - 1970. gada zinātniskais pētījums pieradīja, ka garigi slimie cilvēki drīkst izdarīt savu izvēli balsojot - tapat ka jebkurš Amerikas vidusmēra vēlētājs.

Ta ka tu atbilsti Amerikas vidusmēra veletaja statusam, ari tev tiek dotas balsošanas tiesības, - Heilija pavēstīja blondajai aģentei, kas sēdēja uz divana, saslēgta rokudzelžos un sasaistītam kājām, turēdama rokas kupošu kafijas tasīti.

-Tas nu gan sanāk superīgi, - Rasels piebilda. - Tatad tagad tu pati balsosi par to, vai būsi musu lieciniece?

-    Piedodiet, - Karija sacīja. - Taču mani interesē viens jauta- jums - kas notiks tad, ja ne bus vairakuma?

Mūsu pieres saraucās, mutes saviebas.

Zeins centas atbildēt: - Tada gadījuma, visticamak, ne izslēgs slepkavību.

-    Ļoti nomierinoša atbilde, - Karija atzina.

-   Tā ir politika, - es piebildu.

-   Sasodīts! Man bija jāsaņem paaugstinajums darba, bet, ja ta velaties, bušu jusu lieciniece.

-    Superīgi! - Rasels noteica, taču viņa balsi bija jūtams sarkasms un aizvainojums; šoreiz viņa pierastais superīgi nemaz nenozīmēja -forši.

-    Tātad… tagad mes varam noņemt rokudzelžus? - Karija mums veltīja savu eņģeļa smaidu.

Tas izpelnījās musu smieklus.

Zeins paskaidroja: - Viena lieta ir but lieciniecei, taču atbrīvošana ir janopelna.

Rasels turpinaja Zeina domu: - Mes esam traki, bet ne stulbi.

-   Ak ta. - Karija paraustīja plecus. - I,abi. Uz kurieni tad mes dosimies un kad?

-    Līdz tumsai paliksim tepat, - es teicu.

-   Man ir kada ideja, - Heilija ieminējas. - Taču mes varam to izmēģināt tikai pirms pašas aizbraukšanas.

Karija paskatījās uz mums: - Tātad… šovakar?

Mēs ar Zeinu paraustijam plecus.

Musu lieciniece pajautāja: - Un ko mes darīsim līdz tam?

Iztēlojieties Kariju mazgajamies duša.

Augšstāva vannasistabā Ēriks aiznagloja logus. Karija neva- reja bez trokšņa izsist logu vai izraut no sienas dušas aizkara stieni. Tualetes poda ūdens rezervuāra vaks lieliski noder, lai kadam no mugurpuses iebelztu pa galvu, bet tas ir neērts, lai cīnītos divcīņā. Mes novācam visus mirušā vira aerosolus un citus bīstamos tualetes piederumus.

Es nosēdos apakšstava koridora ar muguni pret sienu. Manas acis bija pievērstas vannasistabas durvīm - tas bija pietiekami tuvu, lai dzirdētu tekošu ūdeni, kliedzienus, plīstošu stiklu vai kautiņa kņadu, bet diezgan talu, lai pēkšņa izlaušanas no slēgtas telpas mani nepārsteigtu. Ta ka biju par to atbildīgs, es turēju rokās šaujamo ar miegazaju šautriņam, nevis Glock ieroci, kas atradas maksti pie siksnas, vai Heilijas mazo deviņu milimetru Sig Sauer pistoli, kas bija aizbazta aiz manas siksnas.

Iztēlojieties Kariju mazgajamies duša.

Nespēju nedomāt par šo skatu, kas ka palēninata filma tinas manas smadzenes.

Pat ja tas būtu manos speķos, es tapat šo filmu neapturetu.

Heilija bija kopa ar Kariju. Ņemot vera musu liecinieces dabu, Heilija bija mūsu papildu garants. Viņa sēdēja uz tualetes galdiņa pie vannasistabas slēgtajam durvīm, lai no dušas puses viņai nevaretu iesist. Aiz ūdensnecaurlaidīga aizkara sārta miesa grozījās zem tekoša ūdens šalts. Visapkart virmoja garaiņi.

Karija pacēla seju pretī ūdens strūklai. Ūdens samērcēja viņas matus un padarīja tos tumšākus. Vizošas pērlītēs ritēja lejup pa kailo muguru. Patīkams, slapjš siltums skalojās par sievietes seju, parlija pari aizvērtajām acīm, karstais tvaiks iztīrīja visas atveres

un padarīja adu uz kailajiem pleciem spīdīgu. Tīra ūdens strūkla teceja lejup…

Atskanēja tada ka klaburčuskas klabēšana.

Zeins kāpa augša pa kapnem, grabinadams baltu kafijas krūzi.

Mans draugs, nostājies uz kapnem, sacija: - Domāju, ka te vajadzēja dežurēt Raselam.

-Ta ir, - es atbildēju. Turpināju sedet un saglabaju vienaldzīgu sejas izteiksmi. - Ta ka tagad viņš ir nikns, tad tur augšā notiekošais…

Es pamaju uz vannasistabas durvju pusi.

-   Tev nav par to jauztraucas, - Zeins teica. - Karija nav viņa tips.

-    jā, bet ir jau pagājis ilgs laiks. Ja nevari but kopa ar mīļoto cilvēku…

-Nu, nu…

Ak, nabadziņš! - es nodomāju.

I Xišā joprojām bija dzirdams tekošs ūdens.

-    Domā, viņa piekrita mūsu programmai? - es pajautāju.

-   Ne, bet viņa darīs to, ko mēs liksim.

Zeins atkal pagrabinaja krūzīti gandrīz man pie paša deguna. Skanēja ta, it ka tur butu saliktas monētas.

-   Heilija tas atlasīja tev, pirms kopa ar Kariju iegāja vannasis- taba, - Zeins teica, ar galvu atkal pamadams uz slēgtajam vannasistabas durvīm, kas piesaistīja musu skatienus.

Krūze atradas trīs krasainas tabletes.

-   Ta ir musu pēdējā zaļu deva, - viņš paziņoja.

-   Un ko pec tam?

-   Tieši ta - ko pēc tam?

Norijis tabletes, es iedzeru malku no Zeina iedotas ūdens pudeles.

Duša parstaja tecet ūdens, caurules ar skaļu būkšķi to apliecina ja.

Ūdens aizburbuļoja pa notekcaurulēm.

-   Tev jāredz, ko mes atradam, - Zeins pielieca galvu uz trepju pusi.

-    I abi, - es piekritu. - Es… mes tūlīt nāksim. Tu ej.

Zeins atstutējas pret sienu. - Ne, ari es pagaidīšu. Sastadīšu tev kompāniju.

Viņš pamaja uz slēgtajam durvīm, aiz kuram virmoja karsta ūdens tvaiki. - Mums jauzmanas. Ar viņu nebūs viegli.

Kad noklikšķēja atslēga un durvis atveras, es biju piecelies kājās.

Karija bija uzvilkusi zilu džinsu kreklu, kuru bija paņēmusi no miruša vira skapja, paturējusi savas melnas bikses, bet kajas uzāvusi majas saimnieka sporta kurpes, kas viņai bija divus izmērus par lielu. Uz kailajam locitavam viņa uzlika attaisītos ro- kudzelžus un konstatēja:

-    Es jutos ka klauns.

Zeins teica: - Mes visi ta jutāmies.

-   Tu labi izskaties, - es viņai pateicu komplimentu. - Tu ari labi smaržo - pec tīrības un svaiguma.

-    Ļoti labi, ka atradas nelietota zobu suka.

Heilija sekoja viņai pa pedam un nostājās blakus.

Es saslēdzu Karijas rokudzelžus un sasaistīju potītes. Pieseju auklu no potītēm pie rokudzelžiem. Kad biju ticis gala ar drošības pasākumiem, Karija ierunājās: - Man labak patīk izskatīties dabiski.

Mes ar Zeinu kori sacijam: - Mums ari.

I leilija pakratīja galvu. - Tagad esat dabujuši, ko gribējāt, bet nu ir pienākusi mana karta iet duša.

Mes devāmies leja pa kapnem, Karija gāja pa priekšu, sperdama pa vienam šļūcošam solim uz katra pakapiena.

Pa ceļam Zeins man sacīja: - Saliekot kopā musu finanses ar tiem 123 dolāriem, kurus atradam šeit…

Es viņu partraucu: - Atstāj viņa makā paris dolāru.

-    Kad policija viņu atradis, mes taču negribēsim, lai viņi nodomātu, ka šeit kads bijis un veco viru aptīrījis.

-   Pai tik doma, galvenais, lai netur aizdomas mus. Saliekot kopa visu naudu, ko ieguvām no Karijas komandas, mums ir 4100 dola- ru un vel sīknauda karba. Šeit mes nekādus ieročus neatradam.

-   Tad jau viņš nebija īsts amerikanis, - Karija secinaja.

Mēs vērojam, kā viņa soli pa solim klumpačoja leja pa kapnem.

-    Ēriks atrada produktus, lai pagatavotu kadu majas maltīti, - Zeins paziņoja. - Mums te ir ūdens pudeles, brokastu tafelites, zemesriekstu sviests un ievārījumā maizes, ka ari vitamīni.

-   Tātad nav ne valiuma, ne ari prozaka? Nav ne Librium, ne Sonatas, ne…

-Ne.

Atkārtojot Karijas vārdus, es saciju: - Tad jau viņš nebija īsts amerikānis.

Kad nokāpām lejā, Zeins noradīja Karijai iet pa labi. Mēs iegājām saimnieka mazaja kabineta. Iepretī durvīm atradas antīks rak- stamgalds ar paceļamu virsmu.

Zeins pacēla kurpju kasti. Pasniedzot to man, tā nograbēja. - Viņam ir daudz galvassapju tablešu, un rakstamgalda atradu dokumentus.

Kastē bija dažadas saulesbrilles - lidotāju brilles ar spoguļa un parastajām melnajam lēcām, tam bija gan bitniku ēras pamatīgie rāmji, gan kolosāli metāliski ietvari, kā no kiberpasaules nākuši. Vel tur varēja redzēt nocenotas, lielveikalos iegādātās saulesbrilles ar brūniem bruņurupuča čaulas imitācijas ietvariem un Ietas brilles ar melniem plastmasas rāmjiem, ka ari vecmāmiņās apaļas brillltes, kadas nesaja Džons Lenons. Kaste es atradu ari aptumšojošus acu aizsegus, kādus acu ārsts pec izmeklēšanas parasti uzliek pacientam uz acīm. Bija ari pārītis piespraužamo lēcu, kas piestiprinātās pie parastajam saulesbrillēm, lai panaktu īpaši aptumšotu redzējumu.

-   Viņam bija neraksturīgs redzes defekts - sakapināts jutīgums pret saules gaismu.

-Kas?

Zeias pamaja garam Karijai uz rakstamgalda pusi, kur atradās papīru kaudzes. - Viņa slimību dēve par SJPSG. Saskaņa ar ārstu diagnozi, apdrošināšanas veidlapam, laboratoriskajiem izmeklējumiem… Sie cilvēki redz pasauli tikai melnbaltās krāsas, - Zeins paskaidroja. - Piemēram, ka dienu un nakti vai to ķiniešu iņ un jan simbolu, kura divas asaru lāses apskavušas viena otru.

-    Tas ir taidži simbols, - es papildinaju. - Bet katra no šim pusītēm saskaras ari ar otru, un viens punkts abam ir kopīgs.

-   Ta tas nav, ja tev ir SJPSG. Tumsas punkts ir apenojuma vistumšākā daļa. Tavas - mūsu - acis tas nozīmē to, ka tumšākais punkts uztver gaismas ienakšanu. Viņa acis nebija šā tumsas punkta.

-    Vai viņš bija akls?

-   Ja, bet ne tumsa. Ar katru dienu viņam gaisma kļuva arvien spožāka. Drīz viņš vairs neatšķirtu formas un krasas. Viņa acis uztvertu tikai spožu baltumu.

Vērodama mus, Karija parvietoja svaru no vienas sasietas kajas uz otru.

-   Gaismas aklums, - es konstatēju. - Bet tad…

-    Paklau, puiši, - Karija ierunājās. - Vai jūs neiebilstu, ja es apsēstos?

Viņa pamaja uz koka krēslu, kas bija piestumts pie paceļama rakstamgalda izliekuma.

Mes ar Zeinu saskatījāmies.

-    Paklau, - viņa turpinaja, - es neesmu īsti izgulējusies, tapec jutos nogurusi. - Karija nikni pašķieleja uz mani. - Vai atceries? Tu taču ari tur biji.

Ps parlaidu acis piekrametajam galdam, lai nopētītu, kas varētu slēpties aiz vēstuļu kaudzēm, saspraustam receptem, ārstu diagnožu ziņojumiem un nodokļu veidlapam. No Amerikas prezidenta Džordža Buša seniora laikiem bija sakrajušies komunālo maksajumu rēķini, kas atradas enā zem maza galda. Zem šis papīru kaudzes rēgojās kaut kads garš priekšmets.

Zem rēķiniem es atradu vēstuļu nazi, kādus reiz davinaja visiem degvielas uzpildes staciju īpašniekiem, ari musu mirušajam saimniekam. Nazim bija misiņa asmens un neasas malas, kaut gan sešu collu garais asmens ar spēcīgu durienu varētu iedurties mīkstajos audos. Spala viena puse bija rakstīta naftas kompānijās devīze: Noderes jūsu mašīnā visādiem dzīves gadījumiem. Šo solījumu papildinaja otra rindiņa: Mēs strādājām jusu labai Otra spala pusē bija redzama kompānijās emblēma un datums 1963 - The Beatles un Lī 1 Iārvija Osvalda eras pirmsākums.

Karija skatijas, ka es svārstīju roka vēstuļu nazi. - Tas tev ne- butu neko līdzējis.

-   Noder viss, kas attiecigaja bridi ir pieejams.

Zeins ielika vēstuļu na/i kurpju kaste pie saulesbrillēm. Es iz- stumu krēslu no galda apakšas un noradīju, lai Karija apsēžas.

-    Esi ratna, - piekodināju, kad viņa uz mani paskatijas.

-    Par ko vēl mes balsosim?

Zeins aizveda mani uz otru kabineta galu, kur pie sienas sta- veja milzīga, krāsaina Amerikas karte ar četrdesmit astoņiem sauszemes štatiem. Pilsētas un ciemati, īpaši Ņudžersijas tuvuma, bija izraibinati ar zilam spraudītēm. Ar sarkanam kniepadatām bija atzīmētas vairakas pilsētas - Sanfrancisko, Sietla, Čikāgā. Roza spraudītes klajas uz Arizonas štata, kur, manuprat, atradas Eielais kanjons; tas noklaja ari vēl kadu Montanas nostūri, kur, pec Zeina vārdiem, atradas Ledāju nacionalais parks.

-   Sarkano ir vairak neka zilo, - Zeins konstatēja.

-    Varu saderet, ka zilas nozīmē - esmu tur bijis, bet sarkanas - gribu turp aizbraukt. Viņš taču drīz paliktu akls.

-   Ar katru dienu arvien aklaks un aklaks, - Zeins apstiprina- ja. - Process līdzinātos gaz.es pedaļa spiešanai pie kadiljaka stūres.

-    Viņš vairs nevaretu apskatīt tas vietas, kur vēlējās but. Vecais virs vairs tas neredzētu.

Zeins pamaja uz karti: - Tur viņš uz tam skatijas katru dienu. - Mans draugs paraustīja plecus. - l>zive jau allaž sanak tā, ka nepietiek laika apmeklet visas interesantās vietas.

Kabinetā atskanēja čīkstoņa - metala un koka skaņa; grīda un krēsls.

Mes abi strauji apgriežamies apkart. Karija bija noliekusies par galdu, ar saslēgtajam rokam viņa bija aizklājusi seju: - Ap-čt!

Paskatījusies uz mums, viņa atvainojas: - Piedodiet.

Es pavilku krēslu tik strauji, ka inerces deļ viņas sasaistītās kajas atravas no grīdas.

-   Oho! - Karija bija sajūsmā. - Paldies par pavizinašu, taču parasti, kad kads nošķaudas, viņam novel Uz veselību vai…

-    Piecelies!

Krēsls apgazas.

Es saķeru viņas saslēgtas rokas - rokudzelži joprojām bija stingri, ari aukla turējās cieši. Ar kaju parbaudiju auklu ap potītēm - joprojām nekas nebija atraisījies. Karija paspēra soli uz priekšu un būtu uzkritusi man virsū. Ja es nebutu atri noreaģējis un ar stingru roku viņu atgrūdis, tad jau tagad viņai roka butu mans ierocis. Iebāzis rokas miruša vira krekla krušu kabatas, sajutu sievietes maigas krušu aprises, bet neko vairāk.

Karija mani caururbjoši palūkojas ar savam zaļajām acīm. - Parasti vispirms palūdz atļauju, pirms dara tadas lietas.

Ar pirkstiem izčamdīju viņas bikšu jostu, sajutu saspringstam sievietes vedera muskuļus.

Zeins viņai sacīja: - Mes dzirdējām krēsla čīkstoņu, kad tu pakustējies.

Ps parbaudiju rakstamgaldu, papīru kaudzes; šķita, ka nekas nav mainījies.

-   Tas tā gadijas, kad nošķaudījos, - viņa taisnojas, stāvēdama man aiz muguras. - Varbūt krēsls iečīkstējās pirms tam, jo tas ir vecs. Vecas mebeles parasti čīkst. Zein, tev tas butu jāzina.

-   Taču tās nečīkst pašas no sevis, jabut kadam iemeslam.

-    Nošaujiet mani. Varbūt es sanervozējos, varbūt pirms šķaudīšanas saravos - ta ir nekontrolējama nervu reakcija, ta vienīgi līdzinās…

-   Psam šeit beiguši, - skarbi noteicu un liku viņai šļūkt lauka no kabineta. Mes ar Zeinu sekojām pa pedam, nekļuvuši gudrāki ka pirms Karijas šķaudīšanas.

Vienu dienu mes bijām nodzīvojuši kopā īsta maja. Izmazga- jam veļu; lenčā edam tunča sviestmaizes; uz. maiņam gulējām un stāvējām sardzē; Zeins bija apsēdies katra krēsla un izstaigajis visas veca vira istabas. I leilija jūsmoja par to, ka mirušajam saimniekam maja nav datora. - Kads gan viņam butu bijis labums no pieslēgšanas vispasaules timeklim? - viņa sacīja, pamadama uz. garažas durvju pusi, kuras Rasels ar Priku bija aiznaglojuši ar metala plāksni. Aiz tam atradas mirušais virs, kurš joprojām bija sakņupis uz ceļiem un atbalstījis pieri pret eļļas kannu.

Pat tad, kad tas neietilpa manos pienākumos, es grozījos Karijas tuvuma.

Musu ģimene ietureja pusdienas pie virtuves galda. Mums pat bija naži ar metala dakšiņām un karotēm; īsti, plīstoši šķīvji; glazēs, kas patiešam bija glazēs, nevis nedzīva plastmasa. Ēriks mums pagatavoja cāli, un Rasels uzstaja, ka baltie risi jaed ar kečupu un konservētu kukurūzu, bet deserta jauzsilda ķiršu pīrāgs no saldētavas. Virtuvē tika aizdedzināts kads pusducis sveču, ko vecais virs bija sarūpējis avarijas gadījumiem, kad pārtrūkst elektrības piegāde. Sveču liesmiņas mirgoja tumšaja virtuvē un ar maigu, baltu mirdzumu apspīdēja mus visus sešus, kas sēdējam pie galda.

-    No ārpuses var redzēt sveču gaismu, - teica Karija, ar saslēgtajam rokam nolikdama dakšiņu uz galda. - Kaimiņi zinās, ka šaja māja kads ir.

-   Cilvēki parasti esošo pieņem par vēlamo, - es sacīju. - Ja tu nostātos nakti uz ielas sava dzimtaja pilsēta un paskatītos uz gaišajiem privātmāju vai dzīvokļu logiem, tad saprastu, ka tev nav ne jausmas, kas tur iekša notiek.

Rasels piebalsoja: - Par spīti gaiši izgaismotajiem logiem, aiz tiem ir daudz mirušu cilvēku.

-   Ta nu gan nav, - 1 leilija mums nepiekrita. - Tomēr aiz tiem gaišajiem logiem ir daudz tadu cilvēku, kurus neviens nav pat pamanījis un pievērsis viņiem uzmanību.

-    Veci ļaudis, - Priks papildinaja.

Ari Karija minēja savu piemēru: - IHisaudži.

Mes pārsteigti paskatijamies uz. gūstekni. Tik jauna viņa nemaz vairs nebija, lai ta runātu.

Karija nosarka. - Zinu, zinu - tīņi vienmēr visur skaļi uzvedas, bet tas notiek tikai tadeļ, lai viņiem pieverstu uzmanību. Un daži berili izmisīgi cenšas padarīt ikdienišķo dzīvi nedaudz… nedaudz…

Zeins pabeidza viņas domu: - Ipašaku.

Karija pieversās risu ēšanai, lai nekas vairs nebutu jasaka.

Rasels viņai uzsmaidīja un piebilda: - Tatad iznāk, ka tu doma ari par tādam lietam?

Karija viņam atbildēja: - Kāpēc gan ne? Hs taču esmu pavisam normāls cilvēks.

Mums parejiem palika neomulīgi.

Neņemdams vera manu dusmīgo skatienu likt musu gūstekni miera un vismaz vienas pusdienas pabeigt mierīga gaisotne, Rasels pieliecas pie viņas un sacīja:

-   Tā ka tu esi normāla un tik labi pārzini, kas notiek citu cilvēku mājokļos, pastasti mums, kas notiek tadu cilvēku majas ka mes, kas vairs nav tik jauni un nav vel ari veci?

Karija paskatijas uz visiem ar savam smaragdzaļajam acīm. -Tadi cilvēki kā mes parasti nedzīvo privātmājās.

īstie naži un metāla dakšiņas nošķindēja pret šķīvjiem.

Pāri palikušas vistas kājiņas atdzisa.

Velak, ap pusnakti, Heilija atziņas: - Es tikai gribu, lai man un mums visiem paveicas.

Mes visi seši, saģerbušies ceļa drebes, stāvējām pie rakstam- galda un skatijamies uz telefonu.

-    Iepriekš tas izdevās, - Ēriks sacīja.

-    Taču pēc tam Kailam Ruso bija piecas dienas laika, lai noslēptu visas pēdas un nozustu, - es piebildu.

Rasels teica: - Varbūt viņš ir izdomājis, ka jebkurš atklats gājiens ir riskants un drošāk ir ļaut visam iet savu gailu; ļaut blondīnei ar viņas bruņotajiem bandītiem izdarīt visu viņa vieta. Galu gala mus taču joprojām uzskata par bariņu vājprātīgu maniaku.

-    Par trakajiem suņiem, - Ēriks palaboja.

-ja, - Rasels piekrita. - Par to mes esam parupejušies, lai viņš ta domātu.

1 Ieilija pacēla klausuli. Viņa sastadija numuru, kas bija redzams māsiņas - slepkavas matricas kartīte, kamēr Kasels nostājās sardze pie tumšās dzīvojamas istabas loga.

Zvans tika savienots. 1 Ieilija klausijas, kadas iespejas viņai piedāvā elektroniskā operatora balss. Viņa nospieda vienu pogu un klausijas nakamos rīkojumus. Tad nospieda nakamo un klausi- jas talak.

Zeins nočukstēja: - Man riebjas gaidīt, kamēr elektroniskais operators stasta, kas man jadara.

Heilija nospieda vel vienu pogu - vai dnzak to, kuru nospiest viņai ieteica.

Ēriks paziņoja: - Vel nebūs pieslegtas zvana izsekošanas un zvanitaja identitātes noteikšanas sistēmas.

Karija mus vēroja.

Heilija ievadīja desmit ciparu kombināciju ar māsiņas - slepkavas mobila telefona numuru.

Ēriks turpinaja: - Nu tik ies karsti, ja varēsim sazvanīt.

Visi dzirdēja mani sakam: - Man nekad nav bijis auksti.

Heilija atkartoja klausule dzirdēto informāciju: - Nospiediet nulle, ja vēlaties runāt ar abonentu. Cik piemērots cipars!

Musu sirdis saka pukstēt straujak.

-   Sveicināti. Zvanu no sava teva majas, kas atrodas ārpilsētā, - Heilija saka sarunaties pa telefonu, zinadama, ka pilsēta nevare- ja but ne Bombeja, ne Belfasla, kur ši Amerikas mobilo telefonu kompānija bija izvietojusi savu rēķinu apstrades mašinēriju. - Man jums janosauc ši adrese, lai jus varētu atsūtīt rēķina kopiju un es varētu to laikus samaksai.

Heilija nosauca miruša vira adresi, kas kompanijai apstipri- naja zvanitaja identitāti. - Tatad jus atsūtīsiet divus rēķinus. Salīdzināsim vēlreiz adreses.

Zeins palīdzēja pieturet dzelteno bloknotu, lai Heilija varētu pierakstīt, kamēr ar vienu roku turēja telefona klausuli.

-    Paldies, ka saka armija - tanks . - I leilija pateicas un beidza sarunu.

Nolikusi klausuli, viņa mums sacija: - Spriežot pec ta, ka viņa smējās, vai nu viņa ir izcila aktrise, vai ari neko nezina par izsekošanu.

-   Mus joprojām meklē, - es sacīju. - l'ar to ir atbildīgas mašīnas, nevis viņa. Viņi jau varēja noteikt šo adresi pirms kadam septiņdesmit sekundēm.

-    Vai ari ne, - Heilija atbildēja, kad mes visi steidzamies uz garažu. - Bet, spriežot pēc manas pieredzes, masiņa - slepkava vai ari kads cits iegādājās šis misijas mobilo telefonu uz kompānijās varda, lai neatklatu savu identitāti, un tagad ši adrese mums ir roka.

-   Berlozv Services korporācijā, - Zeins noteica. - Atrodas Vito- na, Merilenda.

-   Ta ir Vašingtonas priekšpilsēta, - es sacīju, kad mes gājām lauka no kabineta. - Atrodas apvedceļa tuvuma.

Ari Rasels atstaja savu posteni pie loga un pievienojas mums. Aizejot viņš izslēdza gaismu.

Karija pasteidzas mums oponēt: - Tatad ta ir masiņa, kuru jus…

* Tunks (tanki) armijnieku slengs varda thanks (paldies) viela.

Medicīnas masa, kura, pec jusu stāstīta, nogalināja ārstu? Nu un kas, ka viņas mobilais telefons piereģistrēts uz kadas kompānijās varda? Tam var but daudz dažādu iemeslu.

-   Mums ir svarīgs tikai viens, - es sacīju, atvērdams durvis no majas uz garažu. - Un tas liecina par to, ka esam gājuši pareizajā virziena.

Zeins piebalsoja: - To mes uzzināsim tad, kad tur nokļūsim.

Rasels piebikstīja Karijai, lai viņa ātrāk ieietu garāža: - Tev ir paveicies. Tu brauksi kopa ar mums.

Garaža iedegās visas lampas. Mes aizveram durvis uz māju un paskatijamies uz mirušo viru, kas gulēja sakņupis uz eļļas kannas.

-    Aizmirsu, ka viņu sauc, - Heilija teica.

-    Es nemaz negribu zināt viņa vardu, - Rasels sacīja.

Zeins nepiekrita: - Nē. Mums tas ir jaatceras.

Es pateicu: - I larijs Martins. Viņu sauca Harijs Mārtiņš.

-   Tanks, - Ēriks pateicas mirušajam ķermenim.

Karija piebilda: - Līķis sāk smirdēt.

Musu nozagtais /iMW stāv eja uz pacēlaja kadu piecu pedu augstuma no cementa grīdas. Motora pārsegs bija atvērts, riteņi sakrauti garažas stūri un abas priekšējās durvis - bez logiem - bija ieliktas salona priekšēja sedekļa vieta. Nozagtas mašīnas numura zīmes bija piesistas pie sienas starp citiem veca vira kolekcijas reliktiem.

-   Atstājiet policistiem iespeju aizpildīt protokolu, - es ieminējos. - lai viņi to viegli varētu izdarīt.

Tomēr policisti maja neatradis BMW īpašnieka dokumentus, kura auto it ka tika remontēts. Viņi neatradis ari I larija Martina autovaditaja apliecību, kas tagad bija atradusi vietu Zeina kabatas portfeli. Veca vira līdzība ar Zeinu fotogrāfijā bija tikai viena - abiem bija sirmi mati. Tas, ka abi izskatijas veci, varēja but pietiekams arguments, lai apstiprinātu identitāti. Zeinam mugura bija ta pati vejjaka, kas vecajam vīram fotogrāfijā. Zem jakas bija paslēpta ieroču siksna, kas reiz tika nesata pie tagad labi noslēptas bruņu- vestes. Visbeidzot, Harija Martina majas nepalika neviena dokumenta, kas apliecinatu, ka viņam kādreiz piederējis 1959. gada kadiljaks.

Baltais kadiljaks tīrs un spīdīgs mirdzēja garāžas spožajā apgaismojuma. Mašinas aizmugure bija kadiljakiem raksturīgie sparniņi un sarkanas pakaļējās gabaritugunis. Automobilim bija uzliktas četras jaunas, perfektas riepas, un benzīnbaka bija pilna. Bagažniekā tika saliktas musu somas un citiem atņemtas vajadzīgās lietas, ko bijām ieguvuši savas misijas laika.

Trīs no mums apsēdās aizmugures sedekli, kur bija paredzētas vietas četriem cilvēkiem. Zeins apsēdās pie durvīm aiz šofera vietas, blakus viņam tika nosēdinātā musu lieciniece Karija; viņas kājas vēl joprojām bija sasaistītas, ari rokas bija saslēgtas rokudzel- žos un apsietas ar auklu. Viņa tas turēja klēpi. Zeins viņai pieteica:

-    No manis tu nekur neaizbegsi.

Iespējams, Karija zinaja, ka Zeins jauc viņai pratu un piespiež koncentret visu uzmanību uz viņu, lai nodrošinātos pret tam briesmām, kas varētu mums visiem draudēt, ja kaut kas gaditos. Viņa neko neatbildēja. Karijai pie otriem sāniem sēdēja Ēriks.

Pie stūres sēdēju es - šis jautajums mums nebija jāliek uz balsošanu. Blakus man vietu ieņema I leilija, izklājusi uz ceļiem Harija Mārtiņa kartes. Pie mašīnas griestiem virs vējstikla un atpa- kaļskata spogulīša viņa bija piespraudusi baltu matricas kartīti, kur ar melniem burtiem bija rakstīts - Kails Ruso.

-   Tas, ja nu gadījuma sakam zaudēt saikni ar realitāti un kaut ko piemirstam.

Ak ne, es nodomāju. Vai ari tu sāc to zaudēt?

Rasels izslēdza garažas apgaismojumu, atstājot tumsa spīdam vien kadiljaka salona gaismu. Viņš apsēdas mašīnas priekšēja se- dekh un aiztaisīja durvis, līdz ar to mes visi un baltais nezvers palikām pilnīga tumsa.

Ta mes sēdējam kadu laiku.

Tad Rasels ierunājās: - Uzlieciet saulesbrilles!

No aizmugures sedekļa atskanēja Karijas balss: - Te taču ir tumšs ka peklē, un ari lauka ir piķa melna tumsa!

-    Nu un tad? - Rasels pavaicāja. - Šoreiz mes startēsim labak neka citam reizem.

Mes dzirdējām, ka Ēriks paklausa pavelei un piestiprina pie savam brillēm saulesbriļļu lēcas, ko bijām paņēmuši līdzi no kurpju kastes.

Karija jau grasijas protestēt, kad Zeins viņai uzlika uz acīm optiskās brilles, kas viņai bija par lielu, bet tad viņa pardomaja un paklausīja.

Man blakus pakustejas 1 leilija, un es bez vārdiem sapratu, ka viņa ir gatava.

-   Mes esam gatavi, - no aizmugures sedekļa atskanēja Zeina balss.

Ari es uzliku tumsas redzamības brilles un pagriezu aizdedzes atslēgu. Kadiljaka motors maigi ierūcas, un es noteicu:

-    Aiziet!

Rasels nospieda talvadibas pults pogu, kas bija piestiprinātā pie kadiljaka vējstikla.

Čīkstēdamas un žvadzēdamas, garažas paceļamas durvis atveras. Pie maigi murrājošā kadiljaka priekšejas sudrabotas restes pieglaudas ara tumsa. Garāža ieplūda piepilsetas nakts vēsais gaiss. Uz ielas mirguļoja laternas, pie debesim mirdzēja zvaigznes, un kaimiņu logos bija redzama spocīga krasu gamma, kas atspīdēja no ieslegta televizora.

Rasels noteica: - Dodamies ceļā!

Karija aizbēga sestās dienas rītausma.

Izbraukuši no garāžas, mes noņemam saulesbrilles un, sekojot kartei, atradam šoseju, uz kuras nedežureja ceļu policijas patruļmašīnas un nebija manami ari rūdītie aģenti garajos, nekad ne- aizpogatajos mēteļos. Mes izvairījāmies no lielajam maģistralem, kur bija uzstādītas videonovērošanas kameras. Tā ka kadiljaka baka bija pilna ar degvielu, mes varējam izvairīties no kameram un neiebraukt neviena uzpildes stacija. Braucām cauri neapdzīvotam, vientulīgam apgabalam, kas saucas Neauglīgais priežu sils.

Naksnīgo ceļu klaja miglas plīvurs, kuru izgaismoja musu mašīnas starmeši. Šoseja stiepās taisna ka bulta. Nemānijām nevienu auto. Balta nezvēra vēdera neviens neko daudz nerunaja un arī nesnauduļoja.

Tur, lauka, nakts tumsa jau krāsojās pelēka. Migla bija nolaidusies gar ceļmalu augošajas nikulīgajas priedes, ozolos un ķiršu kokos. Kad bijām sagaidījuši palso rītausmu, Zeins ierunājās:

-    Man vajag… apstaties.

-    Jau atkal? - Rasels brīnījās.

-    Sadzēros parak daudz kafijas, - Zeins atziņas un nopūtas.

-    Mums priekšā vel tais ceļš.

-   Tas nekas, - 1 Ieilija viņam piebiedrojas. - Ari man vajag to pašu.

Baltais kadiljaks nobrauca no ceļa un iegriezās izdangātā sānceļā. Zem mašīnas riteņiem čirkstēja grants. Mes apstajāmies, uz ceļa nosēdās mašīnas saceltie putekļi.

Man smeldza pleci, mugurkauls likās saspiests un sāpēja laba peda. Izkāpis no auto, es novaidējos. Ari parejie izrāpās laukā

izstaipīt notirpušos locekļus. Zeins palīdzēja Karijai izkāpt no aizmugurēja sedekļa un nolika viņas kajas, kuras bija uzautas miruša vira baltas sporta kurpes, uz grantēta ceļa.

Visapkart valdīja klusums, koku galotnes bija pazudušas miglas plīvura. Bija tik patīkami ieelpot svaigu gaisu, kas smaržoja pec priedēm un mitras koku mizas.

Rasels noteica: - Mežā nevar redzēt lalak par trīsdesmit, četrdesmit pedam.

Zeins atbildēja: - Neuztraucies, šeit neviena nav.

Man viņš sacīja: - Tūlīt atgriezīšos.

-    lešu tev līdzi, - Heilija piedāvājās.

Ari Karija ierunājās: - Ja jau viņa iet, ari man vajag turpat. Man šķiet, ka velak jus mani vairs nekur nelaidīsiet.

-    Iešu kopa ar viņu, - es pieteicos.

Vērojot, ka es paraustu plecus, Zeina vienaldzigaja seja neno- raustījās ne vaibsts.

-    Rasei! - es uzsaucu. - Atslēgas ir aizdedze.

-    Mes ar Ēriku paliksim tepat, mums viss ir kārtiba, - Rasels atbildēja. - Dariet, kas jums jadara, un tinamies prom no šejienes.

Musu priekša bija aizaudzis dumbrajs un meža biezoknis.

Heilija pajautaja: - Uz kuru pusi iesim?

-    Kada starpība! - es atraucu. - Braucot pa ceļu, visi koki izskatās vienādi.

Mēs nogājām no grants ceļa uz. blīvas, mitras zemes, kuru klaja sakaltušas lapas un akmeņi. Ar katru musu soli gaisa uzvirmoja dubļu un salauztu zariņu smarža. Līdz pat potītēm zemi klaja balts miglas palags. Mes tikko varējam saskatīt dažādus koka gabalus un kukuržņus, lai nepakluptu. Ceļoties no valgas zemes, migla sabiezēja. Divdesmit pedu augstas, zaļas priedes un ziemas sala nosalušie kailie koki pazuda miglas vaļos. Kaut kur augša, virs miglas segas, pie debesim bija jabut mākoņiem un austošajai saulei.

Mums virs galvam lidoja putni, bija dzirdama vienīgi spārnu švīkstoņa.

Es vedu visu grupiņu uz to pusi, kur izskatijas esam klaja taciņa meža; ar sasaistītam kajam Karijai bija grūti paiet pa nelīdzeno zemi un izvairīties no kokiem. Bijām jau aizgājuši kādus sešdesmit soļus talak no tas vietas, kur palika baltais kadiljaks, kad Zeina balsi bija d/irdams sasprindzinājums:

-   Tas jadara atri un tūlīt pat.

-Jaatrod piemerota.. Šeit!

Talak priekša pletās grava apmēram tenisa laukuma lieluma. Zibens bija pāršķēlis uz pusēm kādu ozolu, kas tagad atgadinaja Y burtu. Uz katra no atšķeltajiem zariem bija izveidojusies ērta sed vieta.

-   Tas bus mūsējais, - 1 leilija paziņoja.

Zeins nervozi miņajas, kad mes abi noskatījāmies, ka Heilija aizved sasaistīto gūstekni uz ozola pusi.

Karija aizgaja aiz sašķelta koka dakšas tālākā zara. 1 leilija palika stāvam viņai aiz muguras koka labajā puse. Abas sievietes bija pagriezušas mums muguras. Pari plecam viņas dusmīgi uz mums paskatijas.

Heilija iesaucas: - Novērsieties! Dariet paši to, kas jums jadara!

Mes ar Zeinu pagriežamies ar seju pret mežu, kur miglas plīvura bija paslēpušies rāmie koki. Dzirdēju Zeinu attaisām bikšu rāvējslēdzēju un - kapec gan ne? - attaisīju ari savējo. Varēja saklausīt, ka I leilija un Karija novelk bikses un pietupjas.

Meža bija dzirdamas čurāšanas skaņas.

-    A, - Zeins atviegloti nopūtas un sacīja: - Kad vajag čurāt, tad vajag, tur neko nevar padarīt. - Ps viņam pievienojos meža augsnes apslacīšana.

Mums aiz muguras Heilija zinaja, ka Karija bija atri pabeigusi savas darīšanas un tagad pieceļas no tupus stavokļa, kamēr Heilija pati atbrīvojas no lieka šķidruma ar gani un skaļu struklu. Beidzot ari Heilija bija nokārtojusi savas danšanas un acīmredzot tagad sakartoja savas drēbes. Pieceļoties kājās, I leilijas acu priekša novirpuļoja neskaidra kontūra.

Karija - ar brtvam rokam un kajam! -, atbalstījusies ar labo plaukstu pret koku, izlēca 180 grādu pagrieziena Heilijas acu priekša. Izmantojot pagrieziena speķu, viņa atbalstījās uz. kreisās kajas, apgriežas velreiz ap savu asi un nostājas blakus pārsteigtajai melnajai sievietei. Ar labo kaju, kura bija uzauta divus izmērus lielākā sporta kurpe, Ieciena pagriežoties, Karija iespēra Heilijai pa seju.

Nu trieciena spoka Heilija sagrīļojas un vienalga butu nokritusi, pat ja neaizķertos aiz koka saknes.

Tomēr kaut neļāva Heilijai viņai tik viegli padoties. Varbūt tā bija drosme, dzīves gudrība vai rakstura stingrība? Atsitoties pret cieto zemi, viņa izrava no maksts pistoli un iekliegdamas pameta to mums.

Mes abi ar Zeinu apmetāmies apkart un atri sakārtojāmies, lai paņemtu roka kaut ko piemērotāku šai situacijai, neka bijām turējuši kliedziena bridi.

Redzējām, ka Karija notupstas pie Y formas koka. Ieraudzijam, ka viņas rokas ir brīvas. Atbrīvojusies gūstekne raidīja Heilijai dusmu pilnu skatienu par to, ka ta nebija viņai devusi iespēju tikt pie ieroča. Redzējām Kariju pagriežamies un ieskrienam mežā.

Uz priekšu! Šaut nedrīkst! Dzenies pakaļ!

Skrienot es izvairījos no zariem un lecu pari baļķiem. Paslīdēju uz akmens, bet tas mani neapturēja. Skrienot cauri mežam, dzirdēju aizmugure pa labi Zeina soļus. Miglas vaļos aiz kokiem ik pa brīdim pazibēja Karijas zilais krekls. Dzirdēju viņas elpu, 1us- tošus zarus un krūmu brakšķešanu.

Koku zari sitas acis, ērkšķi saskrapeja pieri. Atsitos pret koku, bet turpināju skriet. Aizelsdamies dziļi plaušas ievilku mitra meža smaržu. Manas plaušas dega ka ugunis, krūtis strauji cilājās. Karija nu gan ir lieliskā formā! Tagad nedoma, neapstājies, skrien tālāk. Noķer viņu; tev viņa jānoķer.

Mednieki un medījums skrēja cauri miglas vaļu ieskautajam mežam. Redzeju Kariju meklejam blāvāku gaismu starp miglas apņemtajiem kokiem, kas noradītu bēgšanas ceļu. It ka no augšas redzeju mus dzenamies viņai pakaļ, dažkart ieraudzīju viņu pilna augumā, bet citreiz pazibēja tikai neskaidras kontūras.

Mirušais virs ļava mums viņu noķert.

Karija leca pāri izžuvušam strautiņam, bet Harija Martina pārāk lielas kurpes neļava viņai aprēķināt pareizo piezemešanas vietu. Ar vaļīgo sporta kurpi viņa aizķeras aiz akmens un iekrita sakaltušu zaru kaudze. Ceļoties kajas un meklejot atbalstu dubļu muklāja, kurpe aizlidoja uz vienu pusi, bet kreisa potīte izgriezās uz otru. Karija iekliedzas, kad mes iznirām no kokiem trīsdesmit pedu attaluma aiz viņas. Viņa turpinaja skriet cauri papeļu audzei.

Mēs redzejam, ka bēgle pieklibo, balstīdamas uz izmežģītas potītes, viņa centas lauzties talak cauri biezi saaugušajiem krūmiem. Tikusi tiem cauri, Karija izstreipuļoja uz grantēta ceļa un, aizķērušies aiz akmens šķembām, iekrita dubļos. Viņa piecēlās kājās un grīļīgiem soļiem klibodama devas talak pa ceļu, kas izgaisa miglā. Viņa nepadevas un nekad ari nepadosies.

Nomērķējis ar savu pistoli uz Kariju un skatīdamies uz viņu caur tēmēkli, es iesaucos: - Viss beidzies!

Viņa dzirdēja manus soļus uz grants ceļa sev aiz, muguras un apstajas.

-   Neliec man šaut uz tevi! - es kliedzu.

Man aiz muguras krakšķeja krūmi.

Uz. ceļa izskrēja Zeins. Izrāvis pistoli no maksts, viņš iekliedzās: - Nedari to!

Karija pacēla noskrapetas rokas.

Viņa bija atstajusi rokudzelžus un virvi pie zibens sasperta koka, kur ar papīra saspraudi, kuru bija nozagusi no miruša vira rakstamgalda, bija atmuķejusi sledzeni. Saspraudi viņa bija noslēpusi aiz augšlupas, kur ta bija atradusies visu laiku - gan runājot, gan ēdot. Noliekusies, lai uzvilktu bikses, viņa bija atraisījusi sasietās potītes. Tagad viņai rokas neka vairs nebija. Karija gribēja, lai mes to zinām, pirms viņa riskē pagriezties pret mums ar seju.

Pagriezusies viņa ieraudzīja mani stavam ceļa vidū. Ps kaujas tveriena ar abam rokam biju sagrabis pistoli, kuras melnais stobrs bija nomērķēts tieši uz viņu.

Karija redzēja ari Zeinu, kurš bija pārgājis pari ceļam un nostājies kreisaja puse uz grumbaina pakalniņa desmit soļus man priekša. Ari viņš bija nomērķējis savu šaujamo uz musu bēgli.

Saja miglainaja rīta uz. meža ceļa mes bijām izveidojuši trijstūri.

Pēkšņi mani parņema apskaidrība.

-   Nemaz nedoma to darīt! - Zeins kliedza.

To viņš sacīja Kūrijai, es nodomāju un ari uzsaucu: - Karij! Tavs skrējiens ir beidzies! Galapunkts!

-    Neviens neko nedarīs! - Zeins turpinaja kliegt.

-   Šodien vēl nevienam nav lemts mirt! - es sacīju. - Tagad ir īstais bridis, lai kļutu par spiegu!

Karija nesaprata: - Ko?

Ari Zeins nesaprata: - Ko?

Nepieļauj, ka tavs ierocis ta dreb! - es gribēju iekliegties, kad Zei- na mērķis stobra gala raustijas. Zeins droši vien bija tikpat noguris ka es - ar izkaltušu rīkli, saraustītu elpu un sirdi, kas sitas pret ribām. Salīdzinot ar Kariju, mums bija daudz vieglāk atgūt elpu, jo beglei bija saskrapetas rokas, izmežģīta potīte un mežonīgas acis, kas lūkojas divas pistolēs, kuras gribēja viņai nosūtīt svina skupstus.

Karija vēroja, ka es, ieņēmis kaujas pozu, viņai tuvojos. Mana pistole bija nomērķēta viņai tieši sirdi.

- Kas tu esi? - es uzkliedzu. - Ar ko nodarbojies?

Zeins novicinaja ieroci starp mani un Kariju: - Viktor! Tu šobrīd atrodies šeit. Neatsledzies, vecit! Un pārtrauc! Tev tagad tas japartrauc!

Es stāvēju grants ceļa vidū piecpadsmit pedu attaluma no Ka- rijas. Zeins staveja pie kokiem, viņa pistole peldeja tapat ka mus ieskaujoša migla. Es velreiz viņai uzkliedzu: - Kas tu esi?

Karija nikni uz mani paskatijas: - I'ar ko tu runā? Tu taču zini, kas esmu.

-Tieši ta!

-    l'arstaj pust pilītes! - es kliedzu. - Aizmirsti par maskēšanos un savu neīsto vardu! Aizmirsti par savu uzdevumu un īsto misiju! Aizmirsti, ka tevi atsūtīja mus noķert vai nogalinat! Aizmirsti par valsts drošību un vajadzību visu noskaidrot! Nevaino savus bosus par tavas karjeras izpostīšanu! Aizmirsti to visu un paskaties uz lietam ar citam acim!

-   Vik! - Zeina ierocis trīcēja arvien stiprāk. - Nomierinies…

-Tu zini, kas tu esi? - es klusi pajautaju Karijai, lai migla paslēpušas ausis to nedzirdētu.

Viņa samirkšķinaja acis un paraustīja plecus.

Tas nozīmēja, ka, pat ja viņa gribēja izdabat vīram ar ieroci, mums vel bija iespeja.

-   Tu esi slepena aģente, - es viņai sacīju. - Un tas nozīmē, ka esi mūsu glābiņš.

-    Ko? - Karija un Zeins kori iesaucas.

-   Spiegam ir jaatklāj patiesība.

Viņa pašūpoja galvu. - bet tu taču nevari zināt, vai neesmu viena no jusu iedomātajiem renegātiem!

-   Es riskēšu, - sacīju, - jo viss ir parak sarežģījies.

Nolaidis ieroci, ieraudzīju, ka Zeina pistole notēmēta uz debesim.

-   Tu esi slepenā aģente, - es turpināju Karijai skaidrot. - Un tagad atrodies šaja sasoditaja migla kopā ar mums. Tev tika dots uzdevums likt ar mums gala - kadā veidā, tas mani neinteresē. Tagad, šaja atklatibas bridi, tas vairs nav svarīgi. Ja, atzīstu - mes esam nojugušies, bet tu tada neesi. Un kas par to?

-    Mums joprojām nav skaidrs jautajums, kāpēc, turklāt rodas daudzi ka un kāpēc ne. Kāpēc mēs esam šeit? Kāpēc bija jānogalina dakteris F? Ja doma, ka viņu nogalinajam mes, ka tad paliek ar māsiņu - slepkavu? Ja mēs nedabūjam viņas ieroci, ar kuru viņa pati tika nogalinata, no kurienes tas uzradās? Ja viņai bija ierocis, tad kāpēc? Vai laisnas zarnas izmeklējumiem? Nedomāju vis, jo viņa psihiatriskaja slimnīca bija iekārtojusies pagaidu darba. Kāpēc viņas mobilais telefons ir piereģistrels pec tadas pašas metodes, kā tas parasti notiek, klasiski piesedzot aģenta operatīvo darbu? Un kas ir Kails Ruso?

-   Tas ir vārds, kuru izlasīju uz jusu matricas kartītes, kas piesprausta virs vējstikla baltajā mašīnā, kuru nozagat no mirušā vira garažas.

-   Tieši ta, - es atkartoju Zeina mīļāko izteicienu, cerodams, ka viņš to pamanīja. - bet kāpēc?

-   Tāpēc, ka jus visu varat. Dažkart tas ir vienīgais iemesls, lai darītu to, kas jadara.

-   Tu esi tik forša! - es nočukstēju.

Karija nosarka. Viņa beidzot novērsa acis no mana ieroča. - Par ko tu runa?

-    Par tavu operācijās butibu, par jebkura spiega operācijās pašu pamatprincipu. Ja tu tikai mus noķersi vai nogalinasi, tad paliksi tāda paša neziņa ka iepriekš. Taču tagad, atrodoties šeit un tagad, kopā ar mums, tev ir iespeja but tadai, kada esi, un darīt to, kas tev jadara.

-    Ko tad?

-    But aģentei. But kopa ar mums.

-Tu… piedāvā man iespeju pievienoties trako suņu bariņam?

-Tu neiederies mūsu bariņa, jo neesi traka. Tomēr esi musu lieciniece. Izmanto to, lai iegutu ko vairāk, nevis tikai velcies mums līdzi, kamēr viss, lai ari kas tas butu, bus beidzies.

-    Vai ari atliek vel otra iespeja - pārspēt pašai sevi un nomirt šeit, uz ša ceļa. - To sakot, Kari ja ne aci nepamirkšķina ja.

-   Varam tevi nošaut jebkura laika. Tomēr iesaku izvēlēties kaut ko labaku, gudrāku un patiesaku. Esi musu lieciniece. Esi tada, kāda esi. Esi slepena aģente un uzzini to, ko vel nezini.

-    Un pēc tam?

-    Kad pienāks šis pec tam, tad darīsi to, kas tev jadara. Uzrakstīsi ziņojumu, un beigās visi būs apmierinati.

-   ļa es jums palīdzēšu, tad nevarešu likt prom.

-   Nevieas netiks prom, - es sacīju. - Nu, ko tu darīsi?

Zeins man piebalsoja: - Viktoram taisnība. Dari ta. Vismaz būsi kopā ar mums, lai pec iespējas labak palīdzētu padarīt to, kas jādara. Jo mes no sava plana neatkāpsimies. Tev nāksies visu darīt kopa ar mums.

-   Jus man uzticesiet… darīt visu, lai kas tas ari butu, kopā ar jums?

-    Nu ne, - es palaboju. - Varēsi palikt sava aģentes loma.

Karija iesaka: - Un ja nu…

-   Ja nu, ja nu! - es bļāvu. - Sasodīts! Uzzini to vai ari ej prom!

Mans ierocis pamaja uz ceļa pusi aiz Karijas muguras.

-    Nolādēts! - viņa nolamājas.

Mums aiz muguras atskanēja balss. I Ieilija uzsauca: - Piedodiet, ka nokavēju.

Mes visi pagriežamies un ieraudzijam viņu stavam mežmala pie ceļa ar nolaistām rokam un apmulsušu skatienu nosvīdušajā, ērkšķu saskrapetaja, melnaja seja.

Izskatijas, ka Heilija peld pa grants ceļu tapat ka migla. Viņa mums tuvojas tikpat nenoliedzami ka rītausma - arvien tuvāk un tuvāk.

-    Piedod, Vik! - musu kolēģe atvainojas. - Piedod, Zein!

-    Ir jau labi, - es attraucu, kad viņa pagaja man garam un pa taisno devas pie Karijas…

…un pielika sava automatiska ieroča stobru tieši pie baltas sievietes pieres.

Mes visi sastingām; vienīgais, ko šāda bridi var darīt, ir sastingt.

-    Piedod, - sacīja Heilija, un Karija varēja saskatīt vien melnas sievietes acu baltumus. - Iesiti man vienreiz - nu labi, piedodu, visādi var gadīties. Iesitot otrreiz, padarīji mani par apsmieklu, un nekada piedošana nav vairs iespejama.

I leilija uzlika pirkstu uz pistoles gaiļa un noņēma no drošinātājā - klikt!

Viņa pasmaidīja, kad Karija saka trīcēt, un piespieda ieroci vel ciešāk pie gūsteknes pieres.

-   Treša reize ir pati labaka, - Heilija sacīja, kamēr viņas ieroča melnais stobrs spiedās Karijas piere, atstadams ideālās trešās acs nospiedumu. - Trīs sitieni, un es par sevi neatbildu, saprati? Ne-at-bil-du.

Nebija nekada atra karatē sitiena. Karija nevareja paspēt izdarīt atru, liktenīgu sitienu, pirms Heilijas pirksts nenospiestu gaili, un tad lode iztriektos cauri aģentes idealajam smadzenem.

-    Tagad atliek tikai izdarīt vienu sapratīgu kustību, - Heilija turpinaja, - vienu gudru, labu, prātīgu, nolādētu spiega kustību… Maigi pakustinat manu rādītājpirkstu, izdarīt atru un negaidītu gājienu. Un tad problēma… būtu atrisinata. Ta es novērstu jebkādu iespeju nākotnē atkal zaudēt cīņu ar tevi. Ps vienalga drīz nomiršu, bet labak ir nomirt brīvai un paveikt kaut ko vērtīgu.

Ps nespēju pakusteties, runāt un domāt.

BūkS! Pistoles stobrs spēcīgi trapija Karijai pa galvu, viņa sagrīļojas, bet Heilija turpinaja kliegt: - Bet es neesmu ne gudra, ne ari sapratīga!

I leilija pagriežas pa labi. Blīkš! - atskanēja pirmais šāviens, pec tam sekoja pārējās desmit aptveres lodes. Blikš! blīkš! blikS! - cita pec citas tika izšautas lodes. Tās džinkstēja kokos un migla, patronu čaulītes lidoja lauka no ieroča un klikšķēdamas krita uz. ceļa, līdz visa aptvere bija izšauta. Šāvienu trokšņi atbalsojas pārsteigtajos kokos. Stavedama šāvienu dūmos un migla. Heilija sacīja: - Mana aptvere ir tukša.

Izņemu ieroci no Heilijas ļenganas rokas un teicu: - Mums vel ir palikusi rezerves aptvere.

Pī! Pil Pi! Cari miglas vaļiem atskanēja automašīnas signalizācijas pīkstieni. F.rikam šāvieni atsauca atmiņa karu; viņš vienīgi varēja cerēt, ka uzvarējuši labie puiši. Rasels, skriedams cauri mežam, bija gatavs rokenrola stila cīnīties ar jebkuru ienaidnieku, kas gadīsies viņa ieroča trajektorija.

I leilija nepretojas, kad saņemu viņas roku. Mēs ar Zeinu ielikām makstis savus ieročus. Heilijas tukšo Sig Sauer es aizbāzu aiz siksnas un atcerejos - tieši šadu ieroci es izmantoju sava otrajā pašnavibas mēģinājumā.

Signalizacijai kaucot, Karija noteica: - Vismaz tagad zinām, uz kuru pusi ir mašīna.

Karija sēdēja pie stūres.

-    Vai esi par to pārliecināts? - viņa pajautāja, kad atveru viņai šofera puses durvis.

-    Esmu pārguris, un ari pārējie nejūtas labak, - es atbildēju.

Rasels sacīja: - Pasaki viņai, ja ši salaidīs kaut ko delī, es sašaušu viņas ceļgalu.

-   Pasaki pats, - es atraucu, apse/.damies priekšeja sedekli starp Kariju un Zeinu.

-    Paklau, blonda! - Rasels versas pie Karijas. - Ja tu…

-   Sapratu. - Karija ierucinaja balta kadiljaka motoru, izbrauca no Neauglīga priežu sila uz Ņūdžersijas šosejas.

Mes atkal bijām ceļā. Klausijamies radio un ļavamies, lai muziķa īsina laiku. īpašu uzmanību pievērsām ziņām, lai nepalaistu garam to informāciju, kas mums bija svarīga. Noregulejam radiostaciju uz pareizā viļņa un, ja lika spēlēta laba muziķa, tad turpinājām to klausīties. Pa četru joslu šoseju mašīnas traucas uz dienvidiem tik atri, cik katrs uzdrošinājās braukt. Mes nepārkāpām atļauto ātrumu.

-   Nevajag lieku reizi izaicinat likteni, - es sacīju.

-   Tieši ta, - Zeins piekrita.

Rasels pabīdīja saulesbrilles uz deguna. - Dažkart tas ir vienkārši nepieciešams.

-    Vai es nevarētu dabūt kadas normālās saulesbrilles - bez tam, ko lietojām nakti? - Karija pajautāja. - Saule spiež acis.

Zeins viņai pasniedza Bonnie Parker gangsteru meiteņu saulesbrilles. Karija tas uzlika pajautaja man: - Vai tev trīc rokas?

-    Pašlaik ne, - es atbildēju, īstenībā sasprindzinadams katru muskuli.

-   Zein, - viņa uzrunāja manu blakussēdētāju. - Tu esi… neierasti kluss.

Viņš atbildēja: - Ta ir.

Karija pievērsās ceļam, bet es redzēju, ka aiz saulesbrillēm viņas acis lūkojas atpakaļskata spoguli un nofiksē situāciju. I leili- ja bija uzlikusi galvu Ērikam uz pleca, viņa acis bija atvērtas, bet musu meitene ar aizvērtam acīm kaut ko bez skaņas murminaja. Rasels ar svešādu sejas izteiksmi sēdēja sakņupis viņai blakus, viņa galva līgojas mašīnas ritma un lupas veidoja nedzirdamu dziesmu vārdus, kas līdzinājās 1 leilijas memajiem tekstiem.

Karija ierosināja: - Jums visiem jasaņemas.

Rasels atbildēja: - Varbūt esam parJaudz saņēmušies?

-   Ta tas ir, - es piebildu, un šobrīd manas rokas noteikti netrīcēja. - Tā visu laiku ir bijusi musu problēma.

Pa radio skanēja Beach Boys dziesma "Neuztraucies, mazulīt".

-    Varbūt arī braienam Vilsonam bija tada pati problēma? - Rasels ieminējās, kad šis roka izpildītājs, paņemdams augstas notis, dziedaja par to, ka mīļota meitene viņu mierina un uzklausa. Psihiatriskajā slimnīcā, lai kaitinatu dakteri P, Rasels musu nodaļa bija skaļā balsi aurojis dziesmu "braiens Vilsons" par Beach Boys nojugušos solistu. Tas notika neilgi pirms sakas visa ši jezga. - Ja braiens nebutu slēpis savu vājprātu, varbūt ar viņu ta nebutu gadījies.

-    Viņš cieta lielas mokas! - es sacīju. - Viņš darīja to, kas, vi- ņaprat, no tam atbrīvotu.

Rasels paraustīja plecus. - bet dziesmas tomēr ir labas.

Mes ieraudzijam virs šosejas lielu tablo ar oficiālu elektronisku vēstījumu:

BRĪDINĀM, KA SAŅEMTA INFORMĀCIJA PAR AIZDOMĪGAM TERORISTU DARBĪBĀM

Zeins ierunājās: - Vai domājāt, ka tas par mums?

Neviens viņam neatbildeja. Mašīna jau bija pabraukuši zem brīdinošas informācijās tablo.

Kad bijām nobraukuši vel vairākas jūdzes pa starpštatu maģistrāli, Karija samazina ja ātrumu.

Viņa paziņoja: - Tūlīt būs Delavēras maksas tilts.

Tur stāvēs kasieri, bus jasamaksa nauda, tiks izsniegta kvīts un dota atļauta braukt talak.

Zeins iedeva Karijai piecus dolārus.

Kad iljaks piebremzeja savu skrējienu, tas ripoja ar četrdesmit, trīsdesmit, divdesmit jūdžu ātrumu stunda pretī kabīnei, kura sieviete formastērpā iekaseja naudu un darīja savu darbu.

-   Štata policija! - es iesaucos. - Viņu patruļmašīna novietota tieši pretī maksas kabīnēm!

-    Es viņus neredzu! - Zeins sacīja, un īsu bridi man jau likās, ka ta bijusi vienīgi halucinacija. Tad Zeins ierunājās atkal: - Ieraudzīju! Pat divas mašīnas!

Musu baltais kad il jaks bija iesprostots mašīnu straumē, kas virzījās pretī maksas kabīnēm.

-   Pašlaik abi policisti ir izliekušies no savam mašīnām un sa- runajas viens ar otru, - es ziņoju.

-   Varbūt, ka viņi tā turpinās? - I leilija minēja. - Varbūt nekas vairak ari nenotiks?

-   Nedomājiet par viņiem, nepievērsiet uzmanību, un viņi jūs nepamanīs! - Ēriks ierosinaja.

Mes visi paskatijamies uz musu ģeniālo inženieri.

-   Vai tiešam ta var notikt? - es neticeju.

Ēriks paraustīja plecus.

Priekšā atradas sešas, piecas, četras automašīnas, un tad jau kadiljaks pieripoja pie sievietes, kas sedeja maksas iekasēšanas kabīne. Pie baltā krekla viņai bija piesprausts žetons. Vai kaut kur bija paslēpts ari ierocis?

Rasels sarosījās un ar kreiso roku apskava it ka guļošo I leili- ju. Viņš vienādi labi šava gan ar kreiso, gan labo roku.

Kadiljaks apstājas pie kabīnes. Sieviete paņēma no Karijas piecus dolārus. Izdodama atlikumu, kasiere, ar žetonu pie balta krekla izteica komplimentu: - Skaista, veca mašīna.

-    Paldies, - Karija pateicas. - Ta nāk komplekta ar skaistu, vecu viru.

Abas sievietes pasmejas, un mes jau braucām prom.

Izskatijas, ka ari abi vietejie policisti dzirdējuši šo joku, jo viņi smejas.

Mes nemānijām, ka viņi butu mus nopētījuši.

Mēs ar Raselu vērojam atpakaļskata spoguli.

-   Neredzēju, ka kasiere butu nospiedusi kadu slepenu pogu, kaut ko pierakstījusi vai pēc tam pārstājusi iekaset naudu, - Ra- sels atzina.

-   Viņiem ir izvietotas videokameras, - Ēriks atgadinaja.

-   Ir gan, - es atzinu, - taču pat tada gadījuma, ja kameras bus nofiksējušas musu sejas, kamēr analītiķi un datori tas apstradas, mes jau būsim talu prom.

-   Tatad viņiem vienīgi bus zināms musu ļoti pieticīgais un neuzkrītošais transporta līdzeklis, - Rasels konstatēja, - ka ari tas, kur mes bijām un pa kuru ceļu aizbraucām. Par to nav ko uztraukties.

-   Tieši ta.

-    Patruļmašīnas vel joprojām nav izkustējušas no vietas, - es ziņoju.

-   Priekšā ir vēl tikai viens maksas punkts - baltimoras tunelis, - Karija atgadināja. - Pec tam ceļš brīvs.

-   Tev labi sanaca tur, pie maksas kabīnes, - es viņu uzslavēju.

-    Ko tad tu biji gaidījis? - viņa novīpsnāja, pat nepaskatījusies uz, mani.

Ari pie baltimoras tuneļa Karija bez starpgadījumiem samak- saja vajadzīgo summu. Mes iebraucam tuneli, kas veda zem Če- sapika līča. Tā bija gara šahta ar dzeltenam ķieģeļu sienam, kas no mašīnas izplūdes gazem bija nokvēpušas pelekas. Saja pazemes zārkā neiespideja ne saules, ne ari mēness gaisma. Iebraucot tuneli, kuru no visam pusēm ieskava ūdens, no gaisa spiediena man aizkrita ausis. Pavisam tuvu bija redzamas sarkanas, lēkājošās aizmugurējas gaismas no priekšā braucošas mašīnas, atpakaļskata spogulī spīdēja aizmugure braucošo automašīnu priekšējas gaismas.

Izbraukuši no tumša tuneļa, mes atkal ieraudzījām zilas debesis. Ātrgaitas automaģistrale līkumoja ka kaija pretī debesīm, bal- timora palika mums aiz muguras, pilsētas mirdzošie debesskrāpji bija ieskāvuši ostu, kur neviens kravas kuģis nedevās ceļa ar ASV tērauda kravu. Toreiz, kad mēģināju izdarīt otro pašnavibu, mans omulīgais paziņa no FIB taja sporta zālē apgalvoja, ka caur eleganto, moderno baltimoras ostu joprojām tiek ievests heroīns.

-    Pidz Vašingtonai atlicis pusstundas brauciens, - paziņoja mūsu šoferis - Karija.

Zem automašīnas riepām zumeja lielceļš.

Caram pazibēja norādes, ka tuvojas apvedceļš.

-    Kur jabrauc? - Karija pajautāja.

Atvērusi karti, Heilija sacīja: - Vitona ir… brauc pa rietumu apvedceļu.

Maģistrale sadalījās divos ceļos, un Karija iestūrēja kadiljaku pareizaja josla.

-   Pa kuru nobrauktuvi jabrauc? - viņa vaicaja, kad kadiljaks tika uz plata apvedceļa.

Neviens neatbildēja.

Karija uz mums paskatijas. - Paklau, vai jums vispār ir padoma kāds plāns?

-   Ir plana koncepcija, - es atbildēju.

-Sasodīts! - Karija ievadīja balto kadiljaku satiksmes plūsmā, kas traucas pa šoseju, kura ieskava visvarenākās pasaules nācijās galvaspilsētu. - Vai drīkstu kaut ko ierosināt?

Mēs atbalstījām viņas ideju un, nolaidušies leja pa otro nobrauktuvi, pievienojāmies piepilsētas satiksmes plūsmai, kas virzījās garam trīsdesmit pedu augstai Jēzus statujai. Mēs nogriezāmies pa ielu, kas veda garam dmma izskata ķieģeļu dzīvojamajai ēkai un autobusa pieturai, kur staveja trīs vīrieši, kuri izskati jas pec pakistāniešiem un bija ģērbušies strādnieku drēbēs. Pabraucam garām autostavvietai, kur viri no dažadam valstīm, kas atradās dienvidos no Teksasas, pulcējas ap buvdarbu vadi- taja furgonu.

Zeins sacīja. - Apstājies pie ta pārtikās veikala, es kadam pa- jautašu.

Musu baltais kadiljaks apstajas veikala priekša, kur pardeva olas, pienu, vienreizējās lietošanas autiņus, limonādi, prezervatīvus un loterijas biļetes. Veikalam viena puse atradas restorāns, kas piedavāja gvatemaliešu ēdienus, otra pusē - meksikāņu kafejnīca, bet vel tālāk - viena Jolara bodīte, kur skatlogā bija uzliktas reklāmās angļu un spāņu valodā. Pāri ielai bija ķiniešu edie- nu stends, kur aiz. ložu necaurlaidīga stikla tirgoja līdzņemamo ēdienu; tur varēja nopirki ari amerikāņu cepto cāli un itāļu virtuves gardumus. Uz pretēja stūra atradās picu tirgotava, kas piegā- daja savus izstrādājumus ari mājas. Ceturtā maja no stūra, kas bija apmesta ar roza apmetumu, bija Mērilendas alkoholisko dze- rienu veikals.

Zeins ierunājās: - Nebiju iedomājies, ka Vašingtonas priekšpilsēta… izskatīsies šad i.

-    l aiki mainas, un ari apkārtēja vide mainās, - es sacīju.

Zeins izkāpa no mašīnas, pargaja pari ielai un devas uz dze-

rienu veikalu.

Viņš pagaja garām melnajai sievietei, kas kaut ko klaigaja un bija ģerbusies spilgti zaļos šortos un balta sporta krekla, uz kura ar spīdīgiem, zeltītiem burtiem bija uzrakstīts RE! SKIS. Viņa žestikulēja ar labo roku, un cauri mašīnas logam mes sadzirdejam, ko viņa klaigāja: "…un tā ir nelegālu sapulce. Tur būs dubujuma tikai diētiskā kolu!" - Pievērsusi savu skatienu man, sieviete turpinaja: "Ziedojiet kādu grasi!"

Sieviete novērsa manu uzmanību no Zeina. Ļāvu mašīnā ieplūst saules gaismai un ielas smaržam, līdz Zeins atskrēja atpakaļ.

Viņš mums pavēstīja: - Atradu vjetnamiešu frizētavu. Nu jau bus pagajis kads laiciņš, kopš pedejo reizi runāju Saigonas dialekta, taču vecais virs, kam tā frizētava pieder, toreiz bija kadu laiku dienejis musu armija. Viņš man pastastija, kur jabrauc.

Zeins radīja ceļu. braucam talak pa kokiem apstaditu aleju, pari tiltam, cauri parkam un garam degvielas uzpildes stacijai. Ieraudzījām skaisti krāsotas privātmājās ar koptiem mauriņiem un maziem, iekoptiem dārzu pleķīšiem sētas pusē. Kada blonda mamiņa, kuras senči droši vien bijuši virsnieki Džordža Vašingtona armija, spradzeja savu mazo meitiņu mikroautobusa bērnu sēdeklīti, kamēr etiopiešu auklīte viņu vēroja.

Kad iegriezāmies kada šaurā ieliņa, Rasels sacīja: - Šeit ir saplūdušas divas pilnīgi dažādas pasaules.

-   Tikai divas? - es pajautaju.

Zeins deva norādījumus: - Pēc kadas ceturtdaļjūdzes labaja pusē bus policijas iecirknis.

1 leilija parcilaja kartes: - Vai droši zini, ka mes braucam pa- reizaja virziena?

Piebremzejusi kad ii jaku, Karija ierosinaja: - Mēs varam to pa- jautat viņai.

Viņa bija uzkrītoši ģerbusies apmēram sešdesmit gadus veca baltā sieviete, kas gaja pa ietvi taja paša virziena, kura braucam mes. Tad viņa pēkšņi apcirtas apkārt, madama ar rokam un purinādama ieveidotos matus, klanīdamas ka sarkankrūtītis, kurš mekle tārpus. Pēc tam sieviete atkal iztaisnojas un vicinaja roku. To visu viņa darīja vienlaikus, ar otru roku krasodama lupas.

-    Nav jābrīnās, ka viņi nevar mus atrast, - konstatēja Rasels, kad mes braucam garam sievietei ar sarkani nokrāsotajam lūpām, kura enerģiski reguleja satiksmi. - Uz katra stūra var atrast kadu vājprātīgo.

Vienu kvartalu talak, aiz policijas iecirkņa, kura priekšā sta- vēja patruļas mašīnas, mēs pagriežamies pa labi aiz autoostas, kur spirdzinošajā pēcpusdienas gaisa stāvēja dažadu rasu ļaudis un gaidīja autobusu. Viņiem rokās bija koferi un milzīgi lieli, melni maisi. Šie cilvēki noskatijas, ka garam paslīd baltais kadil- jaks, ko varēja uzskatīt par pagatnes turības simbolu. Pabraucam garam ari garīgas meditācijās dievnamam, kas bija izvietojies ag- rakaja apdrošinašanas biroja; frizētavai, pie kuras durvīm kads pavecāks itālietis zila uzsvārci gaidīja klientus; garām komiksu tirgotavai, kuras skatlogos bija redzami plakāti ar Supermena attēlu un kadu banālu superbeibi ar smailam krūtīm. Mes novietojam mašīnu divdesmit pirmā gadsimta veikalu kvartala stāvvietā blakus skaitītajam.

-    Erik, ej kopa ar Zeinu! - es devu komandu. - Tu zini, kas mums vajadzīgs.

-   Es ari iešu līdzi, - piedāvājās Heilija. No viņas puses tas bija gudrs gājiens, lai paliktu Ērika tuvuma.

Zeins pagraba monētas no musu krūzītes, lai iemestu stāvvietās skaititaja, un nozuda veikala.

-    Man tas nepatik, - Rasels ierunājās no mašīnas aizmugurēja sēdekļa. - Esam apstajušies atklāta vieta un sadalījušies.

-   Turklāt pie stūres vel esmu es, - Karija, sēdēdama man blakus, papildinaja.

-    Es tev sēžu tieši aiz muguras, - Rasels atgadinaja. - Saku jau pierast pie domas par mums.

-    Ja, - es piekritu, - šis nav diez ko labs gājiens, tomēr pats labākais, ko šajā situācija vispār varējam darīt.

Tik-tak, būtu pateicis mans pulkstenis, ja butu bijis ražots viena gadā ar musu kadiljaku. Taču Tik-tuka kungs bija miris. Viņa darbi un grūtības uz šis zemes bija beigušas. Mana pulksteņa sekunžu radītājs nepielūdzami tikšķēja uz priekšu - tik, tik, tik.

Taja pavasara pēcpusdiena mes, mašīna palikušie, sēdējam svīzdami baltaja, vesaja kadiljaka. Garam brauca mašīnas, aizripoja pilsētas autobuss. Velinie pusdienotaji ietureja maltīti meksikāņu kafejnīca. Nākamajā kvartālā bija redzams jaunbuves metālā karkass. Kads strādnieks aizsargķivere augstu virs zemes žonglēja pa dubulta T profila siju. Es sēdēju miruša vira sapņu automašīna.

Tik. Tik. Tik.

Heilija iznaca no veikala, rokas viņai bija balts plastmasas maiņš. Ēriks nesa divus lielākus maisiņus. Zeins gaja ar tukšam rokām, lai jebkura bridi butu gatavs rīkoties.

-    Lai Dievs mums visiem stāv klat! - noteica Heilija, kad visi bija sakāpuši mašīna un aizcirtuši durvis. Karija iedarbina ja motoru. - Mēs dzīvojam tada laika, kad ikviens par skaidru naudu var iegādāties trīs vienreizējai lietošanai izmantojamus mobilos telefonus, kas jau ir uzlādēti un uzreiz lietojami.

baltais kadiljaks iekļāvās satiksmes plūsma.

Zeins uzslavēja musu šoferi: - Lieliska doma!

-    Paldies, - Karija pateicas.

Viņa nespēja noslēpt smaidu vai profesionālo lepnumu.

Izmantojot baltu limlenti un melnu flomasteru, Priks katram telefonam deva savu vardu: Alfa, Bravo un Čarlijs.

-   Šos telefonus var uzlādēt gan mašīna, gan no parasta elektrības kontakta, - viņš skaidroja, ieprogrammēdams katra telefona tiešo zvanu uz parejiem diviem aparatiem.

-    Pēc cik ilga laika mes tur būsim? - Heilija painteresejas.

-    Pec divdesmit minūtēm, - Zeins atbildēja.

Viņš kļūdījās. Jau pec sešpadsmit minūtēm mes iebraucam Džordža avēnijas stāvvietā pie matraču veikala, kur sakas vecas piepilsētas tirdzniecības rajons.

Es sacīju: - No šejienes mes to nevaram redzēt, un ari viņi mus nevar redzēt.

Rasels nopūtas. - Es joprojām uzskatu, ka mums vajadzēja braukt tieši uz turieni un sarīkot īsta rokenrola cienīgu gājienu.

-   Ka tad! - Heilija ironizēja. - Mes taču esam slepenie aģenti, nevis desantnieki, un ši ir ta vieta, kur masiņa - slepkava saņēma savu pastu.

-Jā, ja.

Tik. Tik. Tik.

Es ierunājos: - Ja gadījuma neatgriežamies…

-   Mes jus savaksim, - Rasels atbildēja.

Manā roka iegula mobilais telefons Alfa. Nospiedu Bravo ieprogrammēto numuru, un pec vienpadsmit pulksteņa tikšķiem iczvanijas Rasela aparats. Ieliku telefonu adas jakas labaja krūšu kabata. Otra kabatā - tieši virs sirds - ieliku mācību granatas, kas taisa vien lielu blīkšķi un dumus, ka ari munīcijas aptveres. Jakas kreisā krušu kabata bija ta piebāztā, ka rāvējslēdzējs vairs ne- gaja ciet. CJock ierocis iegūla maksti uz labas gūžas.

Mēs ar Zeinu izkāpām no auto un devāmies uz priekšu pa ielu.

Paņēmis ieroci, Rasels iekārtojās mūsu vieta mašīnas priekšēja sēdeklī un izturējās ta, it ka visu mužu butu braucis tikai ar kadiljakiem.

Dzirdēju savu balsi sakam: - Ejam!

-    Nolādēts! - es nolamājos, kad mes ar Zeinu stāvējām starp furgonu un ģimenes auto pretī tai adresei, kuru Heilija bija izmānījusi no mobilo telefonu kompānijās rēķinu daļas.

No manas jakas krūšu kabata ielikta telefona atskanēja Rase- la apslapēta balss: - Kas noticis?

-    Partraucam sakarus! - es sacīju balsij telefona. Tads slepeno aģentu protokols tagad nemaz nebija nepieciešams.

Mums aiz muguras pa noslogoto Džordža avēnijas priekšpilsētas tirdzniecības rajonu plūda satiksmes straume.

Aiz stāvvietās ēkas priekša atradās četri mazi veikaliņi. Otrajam pa kreisi bija 1 Ieilijas iegūta adrese, kas bija uzrakstīta uz skatloga. Blakus bija uzraksts:

VĒSTULES TIEŠI TEV!

Zeins secinaja: - Tā ir abonentu kastīte. Berlow Industries 413 īstenībā ir pastkastītes numurs. Esam palikuši pie sasistas siles.

-    Varbūt ta sile nemaz nav tik sasista, - es sacīju. - Piesedz mani.

Atverot stikla durvis, aiz kuram slēpās vēstulēs tieši tev, nošķin- dēja zvaniņš.

Man priekšā atradas biznesa centra lete. Aiz tas bija telpa ar diviem galdiem, pie kuriem sēdēja ša uzņēmuma darbinieki. Telpas dziļuma stāvēja garš galds, uz kura bija redzams brūns ietinama papīra rullis, līmlcntes, vāze ar šķērēm, irbuļiem un flomaste- riem. Uz blakus galda atradas faksa aparats un dators. Pie sienas līdzās davanu iesaiņojamajam papīram karājas piecu dažadu izmēru kartona kastu paraugi, kas bija domāti pasta sutijumu iepakošanai. Pie cita stenda varēja apskatīt uzlīmju paraugus, trīs dažadu izmēru pasta sutijumu futlārus un polsterētas aploksnes.

Pa kreisi no manis, pie sienas iepretī stiklotajam ieejas durvīm, atradās vesela rinda ar pastkastītēm, un visam bija ciparu kombināciju atslēgas. Katrai no tam bija ari mazs stikla lodziņš. Neuzkrītoši nostaigajis gar pastkastīšu rindu, paskatijos 413. kasti- tē. Ta bija tukša.

Atgriezies pie letes, skatījos uz abiem darbiniekiem. Pie talaka galda sēdēja melnais vīrietis ar skutu galvu, blakus viņa ļodziga- jam krēslam pie sienas bija pielikta fotogrāfijā, kura bija redzami rūpnīcas strādnieki; uz. galda slavēja viņa sievas un trīs bērnu foto. Virs izskatijas noguris, viņam mugura bija sarkanbrūns džemperis.

blakus letei sēdēja sieviete, kas bija uzcēlusi uz galda sarkanas kurpēs ieautas kājas un pļapaja pa mobilo telefonu. Viņa varēja but koledžas studentes vecuma, tikai acīmredzot tur nemācījās. Apaļīgas gūžas bija iespiletas baltos džinsos ar zemo jostasvietu. Zaļā blūze nespeja apslēpt tauku kārtu, kas karajās pari jostai. Uz sejas bija uzlikla bieza, uzkrītoša kosmētikas kārtā, lūpas nokrāsotās spilgti sarkanas. Jaunas sievietes matu šķipsnas laistījās visas varavīksnes krasas, mati bija īsi apgriezti.

Es ieklepojos. Tad ieklepojos vēl skaļak.

Viņa sacīja savam telefona sarunu biedram: - Tad es biju ka u… Un ari viņš kļuva…

-   Atvainojiet! - centos pieverst sev uzmanību.

Vīrietis sarkanbrūnajā džemperi pacēla galvu no atvērtas dokumentu mapes un redzēja, ka telefona meitene paradīja uz mani ar rādītājpirkstu un turpināja pļāpāt: - Nē, tā tas nav… jo es esmu kā…

Sarkanbrūna džempera īpašnieks aizvēra acis un ari dokumentu mapi, paņēma to līdzi un naca pie manis. Ejot garam meitenei, viņš nolika mapi viņai priekša uz galda un sacīja: - Triša, sac strādāt un iereģistrē steidzamos sutijumus.

-    Kas, kas? - skatīdamas uz savu kolēģi, Triša turpinaja pļāpāt: - Ne, ne jau tu. Neuztraucies, tas ir darbs… Dari to!

Vīrietis sarkanbrunaja džemperi noradīja uz nelielu, zaļu kartotēkas skapīti. -1 .udzu, ieliec šo mapi pec tam tur.

-    Labi. - Triša atri uzsmaidīja un turpinaja pļapat: - Nevar but!

Izmetis no galvas domas par slepkavību, afroamerikanis pie- versas man: - Atvainojiet. Ta ir bosa meita. Gan jau viņa labosies.

-    Es saprotu.

-    Ka varam jums pakalpot?

-Gribēju abonēt pastkastīti.

-To var. - Virs man nosauca mēneša, kvartala un gada izmaksas.

Neviena telpas stūri nemanīju videonovērošanas kameras, ari pie sienas nebija redzami nevainīgi priekšmeti, kuros varēja but noslēptas kameras.

-   Man ļoti rup ari prestižs, - es turpināju. - Kadi cilvēki medz pie jums noīrēt pastkastītes?

-    Ļoti dažadi.

Darbinieks man pasniedza pieteikuma anketu.

-    Paldies. - Ieliku veidlapu kabata blakus granatai un munīcijas rezerves aptverei. - Kads ir jusu darbalaiks?

-    Mes strādājām no sešiem rītā līdz vienpadsmitiem vakara. Kads vienmēr jus apkalpos. Agrāk mēs nodrošinājām piekļuvi abonenta kastītēm arī nakti, bet, ta ka taja laika neviens tas neuz- raudzīja, piedzīvojām vairakus vandalisma gadījumus.

-   Žēl gan. Vai sen jau šeit strādājāt?

-    Dažkart jutos ta, it ka manis šeit vispār nebutu. Citreiz, atkal šie divi gadi, kuros esmu atstajis savu auto sētas puse, likušies ka vesela mūžība. - Vīrs pamaja uz fotogrāfiju, kas atradas pie sienas blakus viņa galdam. - Pirms tam es strādāju par ražošanas menedžeri kartona apvaku izgatavošanas rūpnīca. Biju priekšnieks piecdesmit septiņiem cilvēkiem, lielākoties visi bija ļoti labi strādnieki. Tad notika ražošanas procesa modernizācija, tika ieviesti datori, kas mana vietā atbildēja jā vai ne uz visiem jautājumiem, un pec tam īpašnieki parcela ražotni uz brīvas tirdzniecības zonu Meksika.

Triša turpinaja sarunāties pa mobilo telefonu: - It ka to varētu saprast ta, ka man par to nav jauztraucas.

Virs turpinaja: - Vismaz es joprojām esmu menedžeris.

-   Ta nu tas ir.

-    Pats jocīgākais ir tas, ka tieši tas pats tagad notiek Meksika ar visiem tiem strādniekiem, kas dabūja darbu taja rūpnīca. Kartona rūpnīca parcejas uz Ķīnu. - Melnaja seja parādijas apmierināts smaids; viņš priecājās par šo jocīgo atgadījumu. - Vismaz labi, ka netērēju savu laiku, lai iemācītos spāņu valodu.

Es pasmējos. Pamaju ar galvu, it ka dodamies prom, bet tad, it kā kaut ko atcerējies, sacīju: - Ja es mekletu iespēju noīrēt kadas telpas birojam… - Ar žestu noradīju uz griestiem: - Vai jusu priekšniekam nav tur augša kada brīva telpa?

Virs noraidoši papurinaja galvu. - Šai ēkai nav augšēja stava.

-   Ak, cik žēl! - es noteicu. - Uz redzēšanos.

Un izgāju pa stikla durvīm.

- Viss cauri! - sacīja Zeins, kad mes abi atstutējamies pret furgona aizmugurējam durvīm. Furgons bija novietots stāvvietā pie pasta nodaļas. Tā ka stāvējām aiz tā, sarkanbrūna džempera īpašnieks nevarēja mus redzēt pa logu. Irisa mus nebutu ievērojusi pat tad, ja kaili piespiestos pie stikla durvīm.

Balss mana jakas krušu kabata vaicaja: - Kas notiek?

Ja, kas gan notiek?

Saule sildīja musu sejas vesaja pavasara gaisa. Bijām atspieduši muguras pret santehniķa furgona metala durvīm. Gaisa virmoja pilsētas asfalta un mašīnu izplūdes gāzu smārds, visapkart virpuļoja dzīve. Pa Džordža avēniju ik sekundi garam aiztraucas kada mašīna, un musu balas sejas nolūkojas šaja Amerikas liela- ja satiksmes maģistrālē.

I'ari ielai, kuras vidu atradas gājēju saliņa un transporta plūsma pa trīs joslām bija novirzīta uz ziemeļiem, pa trīs - uz dienvidiem, atradas parasta divstāvu eka, kas bija sadalīta vairakos mazos veikaliņos: ebreju lietu tirgotavā, seno brīnumlietu veikala, jaunu un lietotu formastērpu salona, kur skatlogā manekenes ar sartam lupām pozēja medicīnas masu virssvārčos. Vel tur atradas vjetnamiešu restorāns, kura logiem bija aizvilkti priekša netīri, sarkani aizkari, bet aiz stikla staveja avīžu kaudze. Nakamā veikala skatlogu greznoja sarkans pūķis, kuram blakus bija sludinājums par tadu kungfu stilu, par kadu nekad agrak pat dzirdējis nebiju. Sekoja ķiniešu pārtikās veikaliņš, kura skatlogs bija ta piebāzts ar precēm, ka likās - tūlīt tas pārsprāgs no preču daudzuma. Nakamais bija pornofilmu uķis ar aptumšotiem logiem, uz kuriem reklāmā vēstīja - Pieaugušo videofilmas un DVD. Virs durvīm dega zila neona gaismas izkārtne Koijoti.

Ja, kas šaja pasaule notiek?

Garam pabrauca mašīna - žvīks.

Un ja nu musu misija šeit ir beigusies? Ja nu mums vairs nav ko dant un nav kurp doties?

Žvīks.

Mūs noķers. Bus pieci zārki. Un Kari ja…

Žvīks.

Es nogāzos ielas mala.

Žviks.

-   Viktor! Vik! Tikai neatsledzies uz…

Žvīks. Saule spīdēja ar tik spožu gaismu… Auksts.

-    Zein, ja nu ta nebija vienīgi māsiņās - slepkavas abonenta kastīte? - Es pamaju uz formastērpu veikala pusi. - Droši vien ta viņa šo vietu atrada, šeit ir ideala vieta pastkastītei, kur saņemt operācijas norādes. Piecpadsmit minušu gājienā attaluma uz dienvidiem atrodas metro, līdz apvedceļam ir tikai piecu minūšu brauciens ar mašmu. Viņai nav izdevīgi pasta saņemšanai noradīt mājās vai darba adresi Valtera Rīda slimnīca, kur viņas darbs bija tikai aizsegs. Ši ir neitrālā zona - prom no nejaušiem garāmgājēju skatieniem, no šejienes var viegli nokļūt uz visam pusēm. Pastkastītei ir ciparu kods, atslēga nav vajadzīga. Iespejams, ka šo pašu pastkastīti izmanto ari citi nelegālie spiegi, kas ieņem tadu pašu statusu ka viņa. Šeit viņi ierodas saņemt informāciju. Ja mums izdosies noķert kaut vienu no viņiem, tas mus aizvedis pie Kaila Ruso.

-   Tu nu gan, vecīt, es talu aizfantazejies.

-   Ta ir musu vienīga iespeja iegūt jelkādu informāciju, - es paraustīju plecus. - Un ko gan mēs varam zaudēt?

-    Ta jau ir.

-   Tatad rīkojamies! - es secināju, pamadams ar galvu uz pasta nodaļas pusi. Izvilku no jakas kabatas telefonu. - Tur, pasta nodaļa, viņi vel nav tevi redzējuši. Taču ne jau tas ir galvenais; jāsavaldzina Triša.

Bija pagajušas trīsdesmit minūtes. - Es taču viss esmu viena bruņa krasa! - Rasels bija sašutis, kad mes visi seši stāvējām blakus baltajam kadiljakam, kas bija iebraucis blakusesošās metro stacijas mil/iga stavlaukuma pedeja rinda.

-   Tieši ta tev ari jaizskatas, -1 Ieilija apspieda smaidu. - Bruas krekls, bruņas bikses un bruņa, stilīga beisbola cepure.

-   Tā nav beisbola cepure! - Rasels protesteja. - Ja man tiešam galva butu beisbola cepure, tad vismaz es izskatītos pec neveikla koledžas lamzaka, nevis vienkārši bruņa kretīna.

Rasels atdeva Zeinam pilnu sauju ar monētām, saņurcītam dolāru banknotēm, ka ari čeku no jauno un lietoto formastērpu veikala. Zeins pievienoja atlikušo sīknaudu no sava pirkuma, ko bija izdarījis pasta nodaļa, un nodeva to talak Ērikam, kurš bija viens no musu operācija tieši neiesaistītajiem cilvēkiem. Ja ar pārejiem kas notiek, neiesaistītajam cilvēkam var noderēt skaidra nauda, lai bēgtu.

Zeins izlasīja no Ērika plaukstas kadu duci vara monētiņu… un aizsvieda tas juku jukām prom pa vientulīgas stāvvietās betona grīdu.

Karija pajautaja: - Ko tu dari?

Zeins atbildēja: - Tu jau zini to ticējumu. Ja atrodi centu, tad paveiksies. Daži māņticīgie uzskata - ja cents guļ ar ciparu uz leju, tad to nevajag pacelt, jo var iedzīvoties nelaime. īsti nezinu, vai pats tam ticu.

-    Bet tu tici kaut kam citam? - Karija interesejas.

-   Es ticu veiksmei. Vari to saukt par pārliecību, paaugstinatu iespeju apzināšanos vai vēl ka citādi. Cilvēkam vien atliek nodomāt, ka paveiksies, un tas tiešam piepildīsies.

Karija samirkšķinaja acis. - Bet kāpēc jāmet prom centi?

-    Man ir paveicies. - Zeins paraustīja plecus. - Šķiet loģiski savu veiksmi nodot citiem.

-    Tu biji ieslēgts trakomaja, - Karija sacīja, - tava ģimene ir mirusi, tavi vienīgie draugi ir vājprātīgi, tu nekad neesi mīlējis. Un to sauc par veiksmi?

-   Ja ari es nekad vel neesmu pārgulējis ar sievieti, tas nenozīme, ka neesmu bijis iemilejies.

-Ak, Zein! Sasodīts! Piedod! Viņi mums iedeva izlasīt jusu personīgās lietas, tāpēc… Tas bija netaktisks gājiens no manas puses.

-    Paklau, - Zeins viņai atbildēja, - man ir paveicies, ka esmu šeit, lai tevi sāpinātu.

Pa Džordža avēniju joprojām dardinaja pilsētas satiksme.

Karija pašūpoja savu blondo galviņu. - Nav nekāds brīnums, ka tevi turēja ieslegtu.

Zeins pasmaidīja: - Un tagad es esmu ta centa monēta, kuru tu esi pacēlusi.

Ps visiem atgadinaju: - Mēs esam gatavi. Ja neizdosies… - es nepabeidzu teikumu un devos prom.

-   Tad mēs brauksim projām. - Heilija pažvadzinaja balta ka- diljaka atslēgas.

Piecas minūtes velak Zeins, Karija un es gājām pa Džordža avēnijas tirdzniecības rajonu uz videofilmu un žurnālu veikalu, virs kura durvīm spīdēja zilais neona uzraksts Koijoti. Veikals at- radas divstāvu betona eka. Ps paravu tumša, necaurredzama stikla durvis, leskanejas spalgs elektriskais zvans.

Telpas kreisaja pusē atradas augsti plaukti, piebāzti ar rindas izkārtotām krasainam videokasetem, pie pretējas sienas bija kastes ar neķītram pornogrāfiskām fotogrāfijām, kuras bija redzami cilvēki dažadās faķiru pozas. Veikala dziļuma starp DVD plauktiem appelejis zaļš aizkars aizsedza durvis uz palīgtelpām. No mums pa labi, aiz kases aparata letes, pie sienas staveja plaukti ar kasetem. Pie griestiem bija piestiprināts televizors. Tur pašreiz varēja redzēt, ka platīnblonda, kaila sieviete, kuras krūtis izskatījās pec piepūstiem baloniem, norauj baltu kreklu muskuļotam pankam, kuram uz muguras uztetoveta izlocījusies čūska. Durvis aiz mums aizveras, elektriskais zvans apklusa. Tagad, stāvot uz cieta paklaja, mus pilnība apņēma televizora skaņa, gaisa at- svaidzinataja ar priežu aromātu un tabakas dumu smogs.

Aiz kases aparata paradijas bala nuģa galva ar trīs dienas ne- skutu bardu. Viņš noklikšķināja zippo šķiltavas un aizkupinaja cigareti.

Karija pamanīja vienu pircēju - kadu viru uzvalka un kaklasaite, kurš ka nolēmets bija pieplacis pie plauktiem ar mazohistu žurnāliem. Viņa nostājas vīram aiz muguras, savilka lūpiņas un maigi paputa, nedaudz sajaucot viņa matus.

Strauji pagriezies, vīrelis uzvalka un kaklasaite ieraudzīja īstu sievieti. Viņa acis iepletās…

Izriezusi sievišķīgas krūtis, Karija dūdoja: - Man ir rokudzelži.

Klients aizklaja seju ar roku un steidzās mums garam uz durvīm. Noskanēja elektriskais zvans, un vīrelis jau bija pazudis uz ielas, kur viņam nevajadzeja ne no viena kaunoties.

-    Pienācis laiks samaksai nodevas, - es paziņoju kasierim. l>umi no viņa cigaretes vijas tieši griestos. Es pavicinaju Karijas komandas jaunaka ciņubiedra apliecību, un kasieris pastiepas pec pults, lai apklusinatu televizoru.

-   Federalais birojs, - Zeins pavicinaja ta vira apliecību, kuram bija iekramejis pa galvu ar miskasti.

Mūsu Flb apliecības bija īstas, kaut ari tie viri, kam bija piederējušas šis un vēl divu citu aģentūru apliecibas, bija meļi.

Viņi bija tadi paši meļi ka mes, taču kasieris, pamirkšķinājis savas iekritušas acis, uzķēras. Lai viņš ieritu pamesto esmu vel dziļāk, es ar skatienu noradīju uz ieroci, kas atradās maksti pie manas siksnas.

-   Es jau samaksaju, - kasieris taisnojās. - Parasti tie ir vietējie, bet mes esam vienojušies.

-   Tikai ne ar mums, - Zeins stingra balsi aizrādīja. - Mēs esam jauna komanda, ta kā tev bus jārēķinās ari ar mums.

Kasieris ievilka dziļi plaušas pēdējo dumu. - Vai ari…

-   Vai ari izsauksim pārējās komandas, - es atbildēju. - bērnu pornogrāfijas apkarošanas komandu, naudas atmazgāšanas ekspertus, pazudušo cilvēku meklēšanas vienību ar tādiem datoriem, kur pēc jaunības dienu fotogrāfijām var atveidot cilvēka izskatu jebkura vecuma. Varam izsaukt ari reketierus, jo, pateicoties mums, viņi zaudējuši sava biznesa ienesīgāko daļu. Tapec tagad viņi ar gardu muti notiesās vieglu esmu.

-   Tomēr parasti mēs savas lietas kārtojām personīgi, - sacīja Karija, ar acīm ieurbdamas nabaga kasieri.

Es piebalsoju: - Pašlaik mēs vel tevi nepazīstam. Un tu negribi iepazīties ar mums.

-    Es tikai šeit strādāju.

Zeins piebilda: - Miis tas neinterese, jo pašlaik tu esi tas cilvēks, kas pārstāv šo piparboditi.

Kasieris nodzēsa cigareti uz letes. - Ko jus gribat uzzināt?

Es pajautaju: - Kas ir augšstāva?

-    Noliktava. Vecs galds, paris krēslu. Kastes ar visādiem sūdiem. Tualete.

-    Izklausas labi, - es atzinu.

Zeins turpinaja: - Tagad ta telpa ir museja. Mes to lietosim tik ilgi, cik bus vajadzīgs.

Ari Karija iesaistījās: - Un neviens nedrīkst zināt, ka mes izmantojam augšstava telpas. To nedrīkst nojaust ne jusu nožēlojamie klienti, ne ari priekšnieks - fiktīvais vai īstais -, ne ari tirdzniecības centra vadītājs. Mums ir liela komanda. No ša brīža jus par mums aizmirsīsiet. Neviens par mums nezinās, pat jus pats.

-   Un ja man bus jāiet uz tualeti?

Zeins sacīja: - Iečura burciņa.

-   Sasodītie kruķi! ļus visi esat vienādi! - kasieris sūkstījās.

-    Kāds ir veikala darbalaiks? - es apjautajos.

-   To nosaku es pats. Ierodos ap vienpadsmitiem no rīta, lai apkalpotu tos, kas izmanto pusdienas pārtraukumu. Un slēdzu veļu nakti, kad klienti izvēlējušies to, kas viņiem vajadzīgs, lai parlaistu jauku naksniņu, ja esmu izsalcis, dodos uz. picas ēstuvi, kur mums notiek naturala apmaiņa - manas preces pret ēdamo. Vai ari aizstaigaju līdz nudeļu bistro, kas atrodas paris maju talak. Taču es negrasos jus te barot.

-    Esam paši par to parupejušies, - es sacīju. - Tapec mums vajag vienīgi veikala atslēgas un signalizācijas kodu.

-   Atslēgas maksa naudu.

Nometu uz letes divdesmit dolārus.

Kasiera kabata ieslideja dolāri, bet manēja - atslēgas. īres čeka otra puse Karija pierakstīja kasiera nosaukto signalizācijas kodu.

-   Vel kas, - es piebildu.

-   Ar tādiem puišiem ka jus vienmer ir vēl kas.

-   Pie durvīm ir jauka, zila neona izkārtne, - es teicu, - bet kāpēc nosaukums ir Koijoti?

-   Mūsu jaukais veikaliņš palīdzēs atbrīvoties tavai vecajai, saspringtajai pakaļai.'

-    Vienu vardu neesi pareizi uzrakstījis: tight-ass raksta atsevišķi, ar defisi.

Viņš aizdedzinaja vel vienu zarka naglu. - Kā izradās, esi baigais gudrinieks.

Mēs javam, lai viņa izelpotais indīgais mākonis nosēžas uz netīrajiem dibentelpas aizkariem.

-    Kāda jauka parmaiņa - satikt ari kadu godīgu cilvēku, - es noteicu, kad mes jau stāvējām pornoveikaliņa augšstava noliktavā. - Te tiešām ir tik draņķīgi, ka viņš to aprakstīja.

-    Taču tev bija taisnība, - Zeins atzina, kad mes pagrudam mala kartona kastes, noceļam no nošvīkata metāla galda divus saliekamos krēslus un pielikām tos pie loga. - Kaut an šis logs ir ļoti aizķepis un netīrs, pa to mes labi pārredzēsim apkartni.

Zeins nostājās pie loga un izmēģināja saliekamo binokli, ko bijām ieguvuši no Karijas komandas ieroču vestem. Viņš parlu- koja Džordža avēniju, braucošas mašīnas un pasta nodaļu.

Zeins konstatēja: - Es gandrīz vai vam nolasīt no Trišas lupām vārdus, ko viņa saka, runājot pa telefonu.

-    Es arī, - piebildu, nopetidams Kariju. - Pašlaik viņa saka it

ka.

Zeins palocīja galvu. - Tur lauka, īstaja pasaulē, tik daudz, ļaužu runa par sevi ta, it kā viņi būtu kadi filmu varoņi.

-    Ikvienam dzīvē vajadzīgs kads pieturas punkts, - es atzinu.

-    Kads ir mūsējais? - Zeins painteresējās.

Pēkšņi apakšstava atskanēja elektroniski pastiprināta sievietes balss: - O! Superīgi! Nekad nebutu iedomājusies, ka divi tādi stilīgi puiši varētu dzīvot man kaimiņos! Nāciet iekša.

* Coyotes - cut off your oltl lightens existence store (angl.) mūsu jaukais veikaliņš palīdzēs atbrīvoties tavai vecajai, saspringtajai pakaļai.

Musu augšstava trio piedzīvoja zināmu pārsteigumu.

Zeins attapas pirmais: - Viņam bus tas televizors jānogriež klusāk.

Karija nopūtas. - Aizsegs paliek aizsegs. Televizors uzgriezts tik skaļi tādēļ, lai ērmīgie veikala klienti mus nedzirdētu.

-    Es tikko kā grasījos iet dušā. Vai nevelaties man pievienoties?

Uzspiedis ieprogrammēto Beta mobila telefona numuru, es to

pieliku tuvu mutei. Rasels atbildēja, un es nokomandēju: - Ieņem pozīciju! Aiziet!

-   O-o! Jā!

l'ec piecām minūtēm uz. Džordža avēnijas paradijas bruņa formastērpa ģerbies piegādātājs. Viņš nesa pār plecu apmēram piecas pēdas garu kartona rulli, kas vietām bija notīts ar baltu lim- lenti; tas bija darīts racionalu apsvērumu deļ, nevis lai izceltu baltas svītras.

-    Garais rullis ir izcils spiegu aksesuars, - es noteicu, vērodams Raselu ieejam pasta nodaļā. - Uzliec tik to uz pleca, un tev bus pamatots iemesls ieiet jebkura vajadzīgaja vieta un izdarīt to, kas jadara. Tu pat vari pietēlot un ejot nedaudz ieliekties ceļos, it kā nasta butu smaga, tad apsardze pati tev atvērs vajadzīgas durvis.

-   Neceri, ka tapec Triša atraus savu pakaļu no beņķa, - Zeins teica, novirzīdams binokli pari ielai un noregulēdams labaku asumu uz pasta nodaļu. - Ka tu doma, vai viņa atceresies, ka es pirms brīža tieši pie viņiem iegādājos šo kartona rulli un uzlīmes?

-   Nemaz neceri, - es atjokoju.

-Mmm… Tagad mana kārta.

-     Iekšā un ara, - Zeins komenteja ainu, ko redzēja binokli. - Nu, Kasei! Ko tu tur čammajies? Triša perfekti noslēpa garo rulli, pielipinaja uzlīmi un atstutēja pret sienu ta, ka no šejienes mes to lieliski parredzam, un ielika pastkastīte paziņojumu uz sartas lapiņas… Ko tu… Nē! Tikai nesāc sarunaties ar menedžeri!

-    Ū, a-a.

Pēc četrām minūtēm Rasels iznāca no pasta nodaļas. Viņš nostājās pie loga, pagriežas ar seju pret Džordža avēniju un musu novērošanas posteni. Pec tam paskatijas pulksteni, it ka uztrauktos, ka kaut ko nenokavē, un devas prom pa ielu.

Pēc divām minūtēm, iekāpis baltaja kadiljakā pie Heilijas un Ērika, Rasels man pie/vanija. Es paceļu klausuli.

-   Ak, maziņā, o, turpini!

-    Vik? - klausule atskanēja Rasela balss. - Kas tās par skanam tur pie jums?

-   Nepievērs uzmanību. Ko tu tur tik ilgi darīji? Tev bija jānodod sainis un uzreiz jāiet prom!

-   Ja, mazulīt…

-    Nu ja… bet es nošāvu divus zaķus ar vienu šāvienu. Es pa- stastiju menedžerim, ka man jasavac kāds sutijums no moteļa blakus metro stacijai uz Džordža avēnijas, bet es aizmirsu pierakstīt, precīzi kura. Viņš izstastija, kur tieši atrodas moteļi. Tas ir divas jūdzes atpakaļ uz pilsētas pusi. Tas menedžeris mani noteikti neatcerēsies. Un, ja ari atceresies… Neviens nekad neatceras piegādātāju sejas.

-    Tā ir tik labi.

-   Labi, - es sacīju Raselam. - Apseko tos moteļus, izvēlies to, kur vislabak var paslēpt kadiljaku. Pasūti divas… ne, labak trīs istabas un piereģistrē mus kā 1 larija Martina ģimenes locekļus, kas sarunajuši ģimenes tikšanos, l ai Ēriks izrēķina, cikos mainas apkalpojošais personāls, lai…. e…

-   Ja, blondīnes nekad neguļ tikai ar vienu džeku, - Rasels nosmēja klausule.

-   O, jā! U-U…Es nekad ta vēl neesmu darījusi!

Viņš turpinaja: - Paklau, Vik! Eai ko tu tur tagad darītu, ne- speju sagaidīt savu kārtu.

Mes sēdējam uz saliekamajiem metala kresliem pornoveikali- ņa otraja stāva un ar binokli nopētījām visus, kas taja pēcpusdienā iegaja pasta nodaļa un iznaca no tas.

-    Cik ir pulkstenis? - Zeins pavaicāja, neatraudams acis no binokļa.

Paskatījos pulksteni: - Četri un četrdesmit divas.

-   Sastrēgumu stunda. - Karija vēroja mašīnu straumi, kas plūda mums garam pa ielu. - laimīgie cilvēki. Viņi dodas majas.

-   Ari mes tur nokļūsim, - es sacīju.

-   Ja nu neviens neatnak jusu sainim pakaļ? - viņa pavaicaja.

-   Bet ja nu tomēr atnak? - Zeins atbildēja. - Šeit mes nenoķersim nevienu taksometru. Mūsu mašīna stāv pie moteļa divdesmit minušu braucienā no šejienes. Ja pamanīsim mērķi, tad labakajā gadījuma zināsim, kā viņš izskatas, vai atcerēsimies viņa mašīnas numuru. Ja vien viņš nebrauks ar autobusu vai neies kājām uz metro, mes nevaresim viņu izsekot vai saņemt ciet.

-   Darīsim, ko spēsim, - es noteicu.

Karija novilka melno džemperi un nometa to uz saliekamā krēsla atzveltnes. Viņai bija mugura Heilijas kašmira svīteris. Cieši pieguļošais sarkanais svīteris skaidri atklaja to, ka Karija nav uzlikusi krušturi, un es patlaban nedomāju par māsiņās - slepkavas piecām acīm, ne ari par silikona pupiem, kurus radīja pirmā stava televizora. Karija bija aizbazusi aiz jostas māsiņas - slepkavas nepieladeto Walther PPK ieroci - nepieciešamo bruņojumu, lai notēlotu F1B aģentes lomu.

Izlaidusi pirkstus caur īsajiem, blondajiem matiem, Karija izstaipījās. Viņa butu varējusi izmantot šo staipīšanos ka prelūdiju

uzbrukumam, bet to nedarīja. No tualetes naca urīna smaka. Viņa paskatijas uz mani; es mierinoši uzsmaidīju.

Zeins ar strauju kustību pielika binokli pie acīm.

Pēc piecām minūtēm viņš paziņoja: - Klients. Piegaja pie pastkastītes, tur neka nebija. Viņš aizgaja.

Karija ierunājas: - Es nekad nezinu, priecāties vai bedaties, ja mana pastkastīte ir tukša.

Es izteicu savu minējumu: - Tas varēja but izlūks.

Zeins atjokoja ar Marlona Brando atveidota boksera vārdiem:

-    Es varēju but kandidats.

Vērodama Zeinu, Karija pasmaidīja, un es viņai pievienojos. Pec tam viņa prasīja: - Ka tas ir - būt vājprātīgām?

-    Neka sevišķa, esam tadi paši cilvēki ka tu, - Zeins atbildēja.

-    Katrs no mums ir citāds, tomēr visiem piemīt kaut kas kopīgs.

-   Vajadzīga drosme, lai kjūtu par vājprātīgo, - es teicu.

-   Tieši tads jau arī ir mans jautajums - kurš gan mūsdienas ir normāls? - Karija pavaicāja.

-   Nē, - es nepiekritu. - Tik strikti definets jautajums neatbilst realitatei. [>zīvē viss ir savadak - mazliet no visa ka, ne tikai melns vai balts. Katrā cilvēka sadzīvo vājprāts un skaidrais prāts kopā ar vel daudz ko citu. Glezna, romāns vai kada patiešam izcila filma var but vienlaikus gan jautra un biedējoša, gan seksīga un spriedzes pilna. Viss var but sajaucies kopa, ja vien pati galvena ideja ir reala un patiesa.

Karija turpinaja tincināt: - Un kāda ir galvena ideja tam, ko jus tagad darāt?

Zeins atbildēja: - Runa nav par to, lai mēs paliktu dzīvi. Izbēgot no CIP slepenas psihiatriskas slimnīcas, mēs esam kļuvuši par dzīvo mērķi. To mes sapratan» jau paša sākuma.

Es palīdzēju Zeinam izskaidrot situāciju: - Mums tas bija jādara, vai ari tie vairs nebutu mes. Esam ziedojuši savas dzīves slepena aģenta darbam, lai noskaidrotu taisnību un atbilstoši rīkotos. Taču mes to nedanjam tikai tādēļ, lai noskaidrotu patiesību un izrēķinātos. Mums tas bija jadara ari tadeļ, lai ta butu taisnība, lai nepazaudētu paši sevi. Ikviens spiegs dzīvo melu pasaule. Dzīvojot melu pasaule, var arī izdzīvot, bet, ja tava sirds nebūs skaidra un patiesa, tad tu nebūsi nekas.

Karija piebilda: - Bet jus taču joprojām vel esat vājprātīgi.

Ps paskaidroju: - Būt vājprātīgām nozīmēt dzīvot sapni. Taču - varbūt tur lauka ir tikai sapnis un mūsu vājprāts ir īstenība? Svarīgi ir darīt to, ko vari paveikt.

-   Un ari darīt to, kas dara tevi laimīgu, - Zeins papildinaja.

-    Laimīgu? - Karija parjautāja. - Vāvuļot uz ielas stūra? But ieslegtam skaņu necaurlaidīga kamera?

F,s sacīju Zeinam: - Viņa zina par Kondoru.

-    Vai to jus saucat par laimi? - Karija velreiz parjautaja, ne noliegdama, ne apstiprinadama manis teikto.

-    Kas vienam paradīze, tas otram elle, - atgadinaju. - Un tu butu pārsteigtā par to, pie ka tik cilvēks nepierod. Bet to vietu, kur mes uzturējāmies, es dēvēju par parbaudijumu poligonu.

-    Visi vienmēr sāk ar parbaudijumu, - Zeins paraustīja plecus. - Kopš mes aizbēgam no slimnīcas, kopš es izturēju pekli metro vagonā…

-   Kadu pekli? - Karija viņu partrauca.

-   Tas nebija nekas īpašs. Ar nelielu draugu atbalstu Zeins to izturēja.

-    Hs sajuku prata pavisam vienkāršu lietu dēļ. - Zeina acis bija pievērstas ielai. - Mani vecāki gaja boja autoavarija. Es izlēcu no lidmašīnas un pakaros koka, kur bija janoskatās, ka manas stulbas idejas varda džungļos tiek noslepkavoti mani draugi. Tur es cepinajos ka elle, ko mūķenes man jau bija piesolījušas. Pēc tam pats dabuju rakt sev kapu. Tika nomests tūkstošiem bumbu, kas plosīja manus nervus. Slepdamies kapa, es biju tik nobijies un izcietu tadas sāpes, ka paris dienas nosirmoju. Tad mani sazāļoja ar heroīnu un iznesa no džungļiem ka mērkaķi. Tas viss kopuma padarīja mani vājprātīgu, bet, paklau, katram pašam jānes savs krusts; nevienam nav viegli.

Džordža avēnija atskanēja smagās mašīnas signāls.

-    Ps nespēju izārstēties, jo dziļi sirdi uzskatīju, ka man savs krusts jānes līdz kapa malai. Es cīnījos, lai ši nasta kļutu arvien smagaka un beigas mani nobeigtu. Par spīti visam, man bija savs krusts jānes, un es nekad nednksteju raudat, jo citādi…

Karija pavaicaja: - Jo citādi… kas tad notiktu?

-   Ja tu nomet no pleciem šo smagumu, tev nekas vairs nepaliek pari. - Zeins skatījās laukā pa pornoveikala logu. - Dažiem vajag nonākt līdz šim nulles punktam.

-   Toreiz, kad man nācās piedzīvot to pekli metro vagona, Viktors, Rasels un pilnigi sveši cilvēki palīdzēja man to pārdzīvot un neļava nojūgties pavisam. Nojūgšanas ir vel viens variants, kā saglabat šo krustu sev uz pleciem. Taču viņi, mani draugi un apkartejie cilvēki, neļava man nojūgties. Tāpēc man bija jāatgriežas šaja pasaule. Kad atkal spēju paelpot, es vēl joprojām karājos liela atruma braucošaja metro vagona. Mana raudašana un smaguma nomešana no pleciem nepavisam šo planētu neiznicinaja. Tapec, kaut ari vēl aizvien stāvēju tajā paša vieta… tas vairs nebiju agrakais es.

Daktera F. slepkavība nolika mani nulles punkta, - Zeins tur- pinaja. Poga stikla atspīdēja viņa skumjais smaids. - Ar viņu izrīkojas nežēlīgi, bet dakteris F. bija labākais ārsts, kadu jebkad mūžā esmu saticis.

Izmantojot binokli, Zeins atri parlukoja pasta nodaļu. Pēc tam viņš to nolika uz palodzes un pajautaja Karijai: - Un ka ir ar tevi?

-    Es neesmu traka.

-   Ka tad ir - vai tu priecājies vai skumsti, kad tava pastkastīte ir tukša?

-   Man vienalga, - viņa atbildēja. - Ta vieta, lai paveiktu savu misiju, ta ir piebeigusi mani pašu. Nav vairs svarīgi, esmu traka vai normālā. Es visu salaidu dēlī, ar mani ir beigas.

-    Par tam beigām es neko nezinu, - Zeins sacīja, - taču tu noteikti neesi neko salaidusi dēli. Tev bija jātiek gala ar īstenību, nevis ar to, ko jus bijāt ieplānojuši. Es pat teiktu, ka tas tevi padarīja par zvaigzni.

Karija lūkojās Zeinā.

-    Bet vai tu zini, kas tagad ir pats svarigakais? - Zeins pajautaja.

Viņa noraidoši pašūpoja galvu.

-   Vai nu kads ir jucis vai nav, bet mums ir japaed.

Un es pamanīju savu izdevību. - Tepat blakus ir vjetnamiešu restorāns.

-Šaja apkartne ir tada sajuta kā Saigona. Tāpēc loģiski būtu, ja es atnestu pusdienas. - Zeins pasniedza man binokli un pa- jautaja Karijai: - Vai velies ko īpašu?

-   Ja nu vienīgi labi daudz un labi karstu.

Kad lejasstava ārdurvis nozvanīja Zeina aiziešanu, Kari ja pa- jautaja: - Vai Zeins vienmer bijis tads ka tagad?

-Jā. Nē.

Viņa apsēdas Zeina krēslā. Bijām palikuši divi vien, skatījāmies lauka pa netīro logu.

-    Nu… - ar žestu noradīju uz piebāzto otra stava istabeli; pa ielu joprojām joņoja mašīnu straume; pie debesim norieteja sarkana saule. - Kā juties?

-    Ko lai saka… Vai es vispār kādreiz spēju iedomāties, ka reiz nonākšu šadā vietā?

-   Kurš tad no mums to varēja iedomāties? - es pajautaju. - Kad amerikaņi runa par kādreiz, viņi ar to doma vidusskolu. Pārējai pasaulei šis kādreiz parasti attiecas uz to, vai viņiem bija ko est vai nebija. Ko šis kādreiz nozīme tev?

-   Tas nozīme vakardienu. Aizmirsti par vidusskolu! - Karija pakratīja galvu. - Vidusskola ir Amerikas šupulis. Mēs allaž uzskatam, ka varam kļūt par labakiem cilvekiem - gudrākiem, skaistākiem, bagatakiem un varenākiem. Parēja pasaule cilvēki cinas, lai paši butu labaki un dzīve butu drošāka, iztiekot ar to, kas viņiem jau ir. Tieši tapec šis kādreiz mums asociējas ar pusaudžu gadu apmatibu. Visu mužu domājam, ka vēl joprojām ir laiks, lai kļutu pieauguši un partaptu par citu cilvēku.

-    Ko tu gribi panākt, kad kļūsi pieaugusi? - es pajautāju.

-   Palikt dzīvai. - Karija nolaida binokli un turpinaja skatīties lauka pa logu.

-    Un tas, kas notiek šobrīd, neatbilst tam, ka tobrīd biji to iztēlojusies.

-    Psi sapratis mani pareizi, - viņa teica. - Toreiz es vienīgi vēlējos tikt prom no majam un nokļūt kada labaka vieta, paveikt kaut ko neordināru, ko neviens nebija cerējis no manis sagaidīt. - Karija iesmējās. - Un, vai zini? Tagad es riskēju ar savu dzīvību, lai aizstavetu parastu, ikdienišķu dzīvi. Ko tad tik neordināru esmu panakusi? Esmu iesprostota virs kada pornoveikala kopa ar dažiem vajpratigajicm.

Viņa nolika binokli uz palodzes.

-    Pats smieklīgākais ir tas, ka ši parasta dzive galu gala izrādās gluži sakarīga. - Viņa veltīja man greizu smaidu. - Taču patlaban esmu parasta meitene, kurai nav nevienas lodes aptvere.

-    Kur tu uzaugi?

-   Un pec tam tu gribēsi uzzināt ari manu horoskopa zīmi? Vai tikai planētas nebija sastajušas ta, ka tagad es esmu te, kur esmu?

-   Vai uzaugi piepilsetā, pilsēta, mazpilsēta vai kada lauku ferma?

-   Oho! Tu nu gan esi neatlaidīgs! Vai ar savam runām par dzīvi gribi panakt, lai gūstekne kļūst pielaidigaka?

Tad es riskēju. - Ja gribi doties prom, ej.

Viņa pat nepamirkšķinaja zaļās acis, ari man ne vaibsts neno- raustijas.

-    Nu ne, - Karija sacīja. - Es nelaidīšu garam tik karaliskas pusdienas.

Mes atkal pievēršamies pasta nodaļas vērošanai pari ielai. Tās logos bija iedegtas gaismas.

-   Uzaugu Aiova, - viņa negaidīti atklaja.

Mana sirds sāka sisties straujak. - Esi precējusies?

-   Tev jau butu jazina atbilde uz šo jautajumu.

-    Vai tev… ir kads vīrietis?

-   Vienmer jau var kadu atrast. - Viņa sapurinaja blondos matus. - Man nav neviena.

-   Man ari nav.

-    Tas nu gan nav nekas pārsteidzošs.

Es turpināju: - Tā ir spiegu dzives realitate un negativa puse. Mums nav iespeju atrast tadu cilvēku, kas būtu svarigaks par visu pārējo.

-    Tu vienmer doma, ka tam vel bus laiks, - Karija turpinaja manu domu. - Pat zinot, ko tu un es saprotam ar jedzienu laiks. Es varu nogalinat cilvēku vienpadsmit sekundes - tuvcīņa. Ja mana ieroci butu lodes, es tieša tēmējuma pārspētu visus; ja man kads jānošauj, es to izdaru profesionāli.

-   Mcs visi balansējam uz naža asmens un esam mirkļa attalu- ma no savas pēdējas lodes, - es sacīju. - Fuk, kur es esmu nonācis.

-   Vai tev šķiet, ka es par to nedomāju? Mēs visi par to domājam. Taču, kad dzirdam par… tadu sabrukumu, kas noticis ar tevi, tad sakam, ka liktenis bija ta lēmis.

-    Liktenim var gadīties ari negaidīti pavērsieni.

-   Tas var samalt ļaudis savas dzirnās.

-    Es vel joprojām esmu šai saule.

-   Ja gan, - Karija atzina. - Taču es gribēju tevi nogalinat, turklāt ļoti centos to izdarīt.

-    Varbūt nakamreiz tev izdosies labak.

Viņa samirkšķinaja acis un mainīja tēmu.

-    Vai mīli dzeju?

-   Nekad neesmu par to domājis.

-   Tad tev ir paveicies. Tad tev ir lielas izaugsmes iespejas un… un…

Kas notika? Kas notika?

-    Viktor! Vik! - Es joprojām sēdēju krēsla, un Karija bija noliekusies pie manis. I ,ogs jau bija satumsis, bet viņa pieceļas no krēsla un noliecās par mani…

-    Vik! Tu… atsledzies.

-    Esmu atgriezies. Es vienmēr atgriežos.

-    I ,idz šim tev tas ir izdevies. Cik ilgi jus visi neesat dabujuši zāles?

-    Kasels teiktu, ka ne tik ļoti ilgi. Neuztraucies, gan jau mēs izķepurosimies un tiksim gala.

-   Ari Ēriks un I leilija?

-   Abi kopa viņi ir viens vesels cilvēks.

-   Cik burvīgi tu to pateici, - Karija atzina.

-    Redzi nu! Tev taču patīk dzeja.

Paskatījusies lauka pa logu, viņa ziņoja: - Majas priekša ap- stajās nemarķeta policijas mašīna.

Mes pieliecamies zem palodzes un par to skatijamies, kas notiek tur lejā, stāvvietā.

Kads virs Ietā, pelēka uzvalka, ar skūtu galvu, aizvēra šofera puses durvis Crown Victoria mašīnai, kurai uz bagāžnieka atra- das divas radioantenas. Paskatījies uz visam pusēm, lai pārliecinātos, ka neviens nav viņu ievērojis, policists pelekaja uzvalka devas uz Koijota durvju pusi un pazuda no musu redzesloka.

Spalgais durvju zvans ziņoja, ka durvis atvērušas.

-   Es netaisos šeit augša ta vienkārši padoties! -saciju, paņemdams Glock.

-    Kas bus ar Zeinu? - Karija pajautaja.

Pacēlis kreiso roku, es paradīju žestu - klusu!

Mes pielavijamies pie neizolētajām durvīm kā peles kaķu pilna maja un sākam kapt leja pa kāpnēm, kas attaisnoja musu cerības un nečīkstēja. Kāpņu apakša vienīgi appelējušais, zaļais aizkars atdalīja mus no pornoveikala.

Smird pec samirkušas vilnas, es nodomāju, pielīzdams tuvāk zaļajam aizkaram, lai paluretu pa spraugu pie durvju stenderes. Karija pieslideja man blakus; es nekad nebutu ļāvis viņai šeit atrasties, ja neuzticētos. Skatīdamas pari manai galvai, viņa redzēja to pašu ko es.

Mes vērojam, ka policists uzmet uz letes videokaseti un saka līķa balajam pārdēvējām: - Ja labi pamekletu, varbūt es atrastu vel kaut ko. bet neuztraucies, es nesastadīšu protokolu.

Pardevejs atbildēja: - Jus, policisti, vienmēr esat labi pret mani izturējušies.

Iezvanijas durvju zvans, veikala ienaca Zeins.

Policists pagriežas, lai paskatītos uz vīrieti, kas ienaca pa durvīm. Ar šo kustību viņa žakete nodevīgi paveras un atklāja pie bikšu siksnas piesprausto žetonu, lai visiem paštaisnajiem, apzinīgajiem pilsoņiem, kam patīk rakstīt vēstules un zvanīt uz policiju, butu skaidrs, kas viņš tads ir. Ieraugot svešinieku ar baltiem matiem un ciešu acu skatienu, policista roka instinktīvi tvēra pie laba sana. Viņš noburkšķēja: - Sasodīts! Kas tev tajas tūtas?

Zeins samirkšķinaja acis un atbildēja: - Vjetnamiešu ediens.

-   Tu nes… edienu uz šejieni?

Zeins nedrīksteja atklat ne policistam, ne pārdēvējām, kas mes tadi esam, tapec vienkārši pajautaja: - Vai tad jus pats nekad neesat izsalcis?

-   Esmu gan. Taču es zinu, kad un kur savu izsalkumu apmierināt.

Zeins piemiedza policistam ar aci: - Tadi puiši ka mēs edam, kur vien to veļamies.

Ta nu ir taisnība, nodomāja pardevejs. Sasodītie kruķi vienmēr lien, kur nevajag.

Šada vaļība lika policistam savilkt pieri grumbas, un viņš sacīja dīvainajam vīram ar baltajiem matiem: - Ko tu ar to biji domājis?

Karija pagrūda mani sānis…

…un iesteidzās veikala.

Es tik tikko noturējos uz kajam, lai kruķis, Zeins un pardevejs mani neieraudzītu. Man rokā bija Glock, ko turēju, piespiestu pie sejas. Atbalstījies pret sienu otrpus zaļa aizkara, biju ieņēmis kaujas gatavības pozu.

-   Ak, mīļais, - Karija ierunājās, iedama gar kasešu plauktiem. Policists un pārdevējs pagriežas, lai redzetu jaukās balss īpašnieci. - Te nu gan ir draņķīga tualete.

Ej dirstl - nodomaja pardevejs. Tu to dabūji par velti.

Kruķis uztvēra federālās aģentes skatienu, kas bridinaja - ar mani nekādu joku nebūs. Viņa pievienojās abiem pārējiem žetonu īpašniekiem un vērsās pie ta ar baltajiem matiem: - Mums nekādā palīdzība nav vajadzīga.

Kā tad, nodomaja pardevejs, it ka jūs, federāfi, varētu tikt galā ar jebkuru situāciju bez aizsega. Taču pardevejs zināja, kad paklausīt iepriekš saņemtajai pavēlei.

-    Sasodīts! - iesaucas vietejais kruķis. - Tev pat līdzi ir sieviete!

-    Kas par lietu? - Karija apvaicajas. - Vai domājāt, ka es to nevaru izdarīt?

Kruķis sarka un balēja par tik tiešu valodu. - Nu, es domāju…

Zeins viņu partrauca: - Manuprat, mums šeit nav nekādu problēmu.

Karija neļava kruķim atbildēt un sacīja Zeinam: - Ne tadu, ar kuram mes nevaretu tikt gala.

-   Nevarētu ir parak skaļi teikts, - Zeins aizrādīja.

Kruķis iesaucas: - Hei! Vai tad jus nerunājat ar mani?

Zeins atbildēja: - Neviena cita jau te nav.

Stāvot aiz aizkara, ieroča stobrs spiedās man vaiga.

Karija turpinaja: - Mums jau ir jaruna ar jums. Ne jau tāpēc, ka esam traki; ne jau tāpēc, ka esam iekulušies kadas nepatikšanas.

-    Kads uzrodas tad, kad vismazak to gaidi, - Zeias piebalsoja.

-    Vienmer jabut tam gatavam, - Karija viņu papildinaja.

-   Tomēr nekad tas neizdodas, - Zeins pabeidza domu.

Kruķis, kas bija piedalījies tūkstošiem dažadas nopratinaša-

nas un uzskatīja sevi par īstu veterānu, saprata, ka šie divi pilsoņi, kuri bija ienākuši pornoveikala un viņu pieķeruši, centas viņam kaut ko netieši pateikt. Viņa žetons bija tos nobiedējis. Tas bija labi. Taču viņam vajadzēja tos nolikt pie vietas. Norijis siekalas, policists sacīja; - Dažkart tas negaidītais pārsteigums izdodas tīri labi, neoficiāli runājot.

-   Ja, -Karija atzina, - ta tas ir. Nav pat ko ierakstīt protokola.

-    Paklau! - kruķis iesaucas. Parūdi tiem abiem sasodītajiem ērmiem kurš šeit ir boss. - Vai jus abi gribat, lai sastadu protokolu?

-   Nē, ko jus! - Karija atbildēja. - Tomēr butu iznācis tads interesants stāsts.

Ka tad, nodomaja līķa balais pardevejs, piesedziet savas pakaļas, kruķi.

Zeins uzsmaidīja policistam. - Ceru, ka neaizkavējam jus no svarīgam danšanam.

Policists to uztvēra ka atvainošanos ar maskētu lugumu.

Pardevejs to saprata ka tiešu mājienu vākties prom.

Policists pacēla pirkstu pret dīvaino pārīti, kura izteikumi liecināja, ka viņi ir pietiekami gudri, lai aizmirstu, ka kādreiz viņu šeit redzējuši. Viņš vēl pēdējo reizi tos bridinaja: - Jus te man abi piesargieties!

Oho! - nodomaja pardevejs, kad durvju zvaniņš nošķindeja, vietejam policistam aizejot. Nu gan laiki pienākuši! Viens kruķis piedraud otram! Ka tajā vecaja, labajā 7 V šovā Hill Street Blues.

Zeins versas pie pardeveja: - Viņš jau īstenība nemaz nav tik slikts.

-Ja, ja, - pārdevējs noņurdēja, jo zinaja, ka kruķi vienmer cits citu aizstav. - Viņš ir tads pats mīļš jēriņš ka jus abi.

-    Nu ne, - Zeins pasmaidīja. - Viņš ne tuvu nav tik traks ka

es.

-   Atgriežamies sava ūķī! - Karija nokomandēja.

Kad abi tuvojas manai sleptuvei ai/ aizkara, es paslēpu ieroci.

Dodoties augša pa trepem, mus apņēma Āzijas virtuves pikantas smaržas.

-    bijām tuvu bīstamajai robežai, - Zeins atzina.

-   Ļoti tuvu, - Karija piekrita.

Pamajis ar galvu uz pornoveikala pusi, kur abi bija sveikā izsprukuši cauri, Zeins uzslavēja Kariju: - Tev krājumā ir daži labi paņemieni.

-   Ari tev nebija ne vainas, - Karija atbildēja ar tadu pašu laipnību, - ņemot vera, ka esi tads vecs un traks maniaks.

Ps piebildu: - Priecājos, ka jus abi zināt, ko darat.

-Ja, - Karija un Zeins atbildēja.

-   Tas mums visiem labi izdevās, - noteicu, noņemdams vāciņus karstam, kūpošam tējas krūzītēm.

Abi mani kolēģi paskatijas uz mani un atvēra līdzi ņemama ediena kastītes ar Hanojas cūkgaļas iesmiem, kas bija uzlikti virs garam, biezām, mīkstām un nedaudz saldam nudelem.

Piezvanīja Rasels un saņēma atļauju uznākt augšā. Ieraudzījis musu tukšos traukus, viņš sacīja: - Mes edam juras veltes kada forša vietiņa, kas atgadinaja 1940. gada kinofilmas. Ta atrodas pusceļa starp moteli un metro staciju. Kadiljaks stāv zem autostāvvietās nojumes. To nevar pamanīt ne no ielas, ne no helikoptera. Surp atbraucu ar metro.

-    Viens pats? - es brīnījos.

-    Viens ka pirksts. - Rasels noradīja uz Zeinu un Kariju. - Jūs abi dodieties uz moteli ar metro. Ēriks ir sastadījis šā vakara pēdējo dežūru plānu. Tagad karta man un Viktoram. Uzzīmēju jums karti, ka atrast moteli, un nopirku braukšanas biļetes.

-   Vai viņi brauks divi vien? - es gribēju zināt.

-   Tā bija vienīga iespeja, ka novietot kadiljaku aizsega. Ja Hei- lija brauktu man līdzi, lai pavadītu viņus atpakaļceļā, tad Ēriks butu palicis viens pats un klausījies no kaimiņu istabam skanošas televīzijas reklāmās. Heilija negribēja dot Ērikam komandu palikt gulta un neko nedarīt, līdz mes visi atgrieztos un palīdzētu viņam tikt ar sevi gala. Viņš tagad bieži atslēdzas un lidinās cita pasaule.

Karija dusmīgi uz mani paskatijas.

- Turklāt, - Rasels sacīja, paņemdams binokli un pārbaudīdams, kas notiek aiz pasta nodaļas gaišajiem logiem, - agrak vai velak mums tapat nāktos uzticēties blondīnei un atstat viņu tikai ar vienu pavadoni. Zeinam viņa vienīgi jānogādā ar vilcienu līdz motelim.

Zeins atbildēja: - Domāju, ka tikšu ar to galā.

Vilciens dardeja cauri melnajai naktij.

Pirmā stava pornoveikala bija dzirdamas atbilstošas skaņas no kārtējās filmas, kuras mes ar Raselu augšstava bijām spiesti noklausīties.

Lauka, uz ielas, mašīnu aizmugurējās gaismas iekrasoja tumšo nakti sarkana toni.

-    Mūsu novērošana nekam neder, - Rasels atzina.

Pasta nodaļas menedžeri bija nomainījis kads cienījams vecāks kungs ar kaklasaiti, kurš nosēdās aiz letes un dzeltenīgo lampu apgaismotaja telpa gaidīja klientus. Skatoties binokli, redzējām viņu lasam gramatu, bet virsrakstu nevareja saskatīt.

No apakšstavā radītas filmas atskanēja sievietes balss: - Kurp tu ej?

-   Nekur es neeju, - atbildēja vīrietis, kurš brauca vilcienā.

Ks pajautāju Raselam: - Kas liek sievietei iemileties vīrietī?

-   Ja es varētu tev uz šo jautājumu atbildēt, tad butu superiz- cils spiegs.

-   Mfs taču nevaram to darīt feit, vai ne? - sieviete filma vaicaja.

Rasels sacīja: - Sievietes doma, ka mes viņas iemīlamies…

Viņš noradīja ar pirkstu uz grīdu.

-    Kas tev ir zem kleitas?

Pec tam viņš turpinaja: - Zini, vecīt? Kaut dzīve viss butu tikpat vienkārši kā taja filma, ko rada tur leja!

-Ak jā.

Rasels lūdzās: - Lūdzu, Dievs! Apklusini to vilciena skaņu, lai nav jādzird, kā citi dražas!

Dievs uzklausīja viņa lugumu un sacīja nē.

Cauri vilciena dardoņai atskanēja vaidi un nopūtas, mazulīti un jāl Filmas skaņu nomaca uz datora sakomponets bezdvese- lisks džezs, kas atgādinaja lifta skaņas. Varbūt kādam nejūtīgam subjektam šāda muziķa tomēr patika?

-   Mūziķu vidū ir nerakstīts likums - neizvaro muziķu.

-   Ak, šis sievietes! - ietureju pauzi, lai sameklētu kadu sulīgu frāzi.

-    Aizmirsti, neruna par to, - Rasels izmantoja manu pauzi. - Nestāsti man neko par mīlestību.

-    Kurš te kaut ko runaja par…

bet Rasels jau bija pielecis kājās. Ari es atgrūdu krēslu, lai labāk varētu saskatīt pasta nodaļas gaišos logus, kas spīdēja 1 )žordža avēnijas otra puse, un tajā paša laika ari verot sava pāriniekā reakciju.

-   Ta ir sieviete, - viņš ziņoja. - Tas, kam es izgāju cauri… Ko man īstenība nācās piedzīvot, ko mes atklājām Ņujorkā… Tu varēji padomāt, ka mana dalība operācijā varēja sagādāt Zeinam problēmas - lielas problēmas, ne tikai karstuma lēkmes vai nakts murgus. Man toreiz paveicas, bet…

Vai zini, kas mani kaitina - man riebjas ta sasodīta muziķa! Rasels dusmīgi skatijas grīdā. Viņš saka mīdīties pa grīdu, bet skaņa vienalga nekur nepazuda, ta skanēja cauri plānajiem dēļiem.

-    Tas, ko es izdarīju… Nu labi, atzīstu, tas bija kaut kas ārkārtējs. bet es to izdarīju, cilvēcīgas mīlestības jutu vadīts - pret šo valsti, brīvību un taisnību. Ta meitene bija pakarta tualetes kabīne… Mani satracinaja tas, ka es to daru aiz mīlestības. Es nespeju viņu izglābt, tāpēc man bija viņa jāiemīl, lai…

Rasels mīdījās pa grīdu.

-    Paliec pie manis! Neatslēdzies! - es kliedzu.

-   Sasodīts! Kur gan es vam pazust? Mes esam šeit un daram to, kas jadara, jo mums patīk to darīt, jo mēs negribam, lai mums ko nodara, jo mums patīk šis operācijās risks un adrenalīns, jo…

Viņš atkal mīcīja kājām grīdu.

-   Sievietes! - es noteicu, piespiedu kārtā klausīdamies no lejas dzirdamaja mūzikā. - Mīlestība!

Rasela seja vidēja man acu priekšā. Paceļu roku, lai viņu pastumtu mala, biju gatavs ar visu augumu atgrūst viņu mala. Centos sajust viņa kustības un neizlaist no acīm spožo logu ielas otra puse, caur kuru bija redzams vecais virs, kas sēdēja vientulība un lasīja gramatu.

-   Mani patiešam satracinaja tās mīlestības jutas, - Rasels čukstēja pie sasodīti sliktas mūzikas. - Un ja nu mīlestība vienmer noved kapa? - Viņa vārdi man bija ka auksta duša. - Ja nu mīlestības varda ir janogalina?

-   Ta butu problēma, - es atčukstēju.

-    Pagaidi brītiņu.

Rasels izsteidzās no istabas un atstaja mani vienu novērošanas posteni.

Gan jau viss bus labi. Rasels nesen ka piedzīvoja lielu progresu, viņam vēl jajut nomierinošo tablešu iedarbība. Pat ja viņa ārprāts sniedzas tālāk par to, ko viņš izdarīja karā…

Pari ielai vecais virs joprojām sedeja vientulība un lasīja gramatu, pa Džordža avēniju brauca mašīnas, tuvojas pasta nodaļas slēgšanas laiks. Gan jau viss bus labi!

Grīda vibrēja no vilciena dardešanas. Atskanēja kliedziens - vai varbūt vilciena signāls? Vai tas bija divu aktieru izpildījuma?

Bum!

Atskanēja stikla šķindoņa, plīstoša skaņa… un iestājās klusums.

Kads kapa augša pa kāpnēm. Es paņemu ieroci.

Istaba ienāca Rasels.

Viņš sacīja: - Pie ka mes palikam? A, mes runājām par navi un mīlestību. Ņudžersija es sapratu, cik tas viss bija stulbi un muļķīgi, nevis vienkārši neprātīgi.

-    Rasei… Tu sašavi televizoru.

-   Tikai vienreiz.

-   Pārdevējs…

-    Viņš slaucīja grīdu, veikala nebija neviena klienta. Teicu, lai viņš sarēķina zaudējumus.

-   Ja nu viņš kadam piezvana?

Rasels novērsās no loga. Viņa acis mežonīgi spīdēja, kad mans partneris pajautaja: - Vai tu to daritu?

Pornoveikala beidzot bija iestājies klusums. Mes skatijamies pa logu.

Rasels nopūtas. - ši novērošana nekam neder.

Pusnakts. Mirklis, kad vakardiena kļūst par rītdienu.

Mes gajam pa musu moteļa otrā stava laima zaļo gaiteni, kas atradās akmens sviediena attaluma no Merilendas robežas ar Vašingtonu.

Clajam divatā ar Raselu. Koridora sānos stiepās slēgtu durvju rinda.

-    Skatoties novērošanas ainas filmas, man patīk, ka tur allaž kaut kas notiek, - Rasels sacīja. Paklajs apslāpēja musu soļu troksni. - Varonis vienmēr redz, kas notiek.

-    Kada gan jēga butu no varoņa, kurš nezina, kas notiek? - es atbildēju, kad aukstās kolas kofeīns bija iedarbojies uz maniem izmocītajiem nerviem.

Rasels paskatijas uz mani: - Bet tev taču jajut žēlums pret varoni, kurš nesaprot, kas notiek.

-    Droši vien, - es attraucu.

-   Ja, - viņš piebilda, - kā tad!

Rasels apturēja musu gājienu pie durvīm ar numuru 2J. Uz šo durvju roktura bija pakarts uzraksts 1.ūJzu netraucet. Identiski uzraksti bija ari uz divu nakamo durvju rokturiem. - Ši ir mūsu abu istaba. Nakamajā ir apmetušies Zeins ar Ēriku, tur talak - Heilija ar blondīni.

-   Viņu sauc Ka rija.

-    I ai ta butu. Ta ka Ērikam ir uznākusi nervu lekme, Zeins droši vien guļ viens pats. Ēriks laikam ir ieritinājies Heilijas gultas kaj- gali. Man tas patīk, jo tādejādi blondīnei ir dubulta apsardze.

Atveras istabas durvis, un Heilija pabaza galvu gaiteni. Pielikusi pirkstu pie lupām, viņa paradīja žestu - viss mierīgi. Pec tam pazuda atpakaļ sava istaba un aizvēra durvis.

-   Vai tiešām gribi stavet sardzē? - atslēdzis mūsu istabu, Ra- sels man pajautaja un iedeva atslēgu.

-   Kādam jau tas jadara.

-    Nolādēts! Ka man paveicies! Dabūju pagulēt veselas četras stundas.

-   Pulksten piecos pamodini Heiliju un Ēriku, aizved viņus līdz pasta nodaļai, tad atgriezies moteli un guli talak. Pirms dodies prom, pamodini Zeinu, lai viņš mus apsarga, kamēr pārējie gulēs.

Rasels pamāja ar galvu un veltīja man dīvainu smaidu.

Istabas durvis aizvērās, viena no gultam gaidīja ari mani. No- šupojas uzraksts lūdzu netraucet.

Gaiteņa otra gala nograbēja ledus saldējama mašīna.

Kaut gan biju ļoti noguris, es tomēr neapsēdos, bet devos uz gaiteņa otru galu pie logiem, pa ceļam ar pirkstu pakustinadams uzrakstus Lūdzu netraucēt, kas karājas uz durvīm. Nonācis gaiteņa galā pie kāpnēm, es atskatījos. Tagad uzraksti staveja mierīgi un vairs nešūpojas, nemaz nevareja redzēt, ka tur kāds būtu gājis garam.

Pa logiem varēja redzēt, ka laukā ir dziļa nakts. Pie vienas moteļa sienas paceļas augstas ēkas, kas bija izaugušas visapkart. Senāk divdesmit minušu brauciens no baltā nama nozīmēja, ka esi jau izbraucis lauka no pilsētas, nevis, ka mūsdienas, atrodies vel priekšpilsēta. Otra puse bija brīvs laukums, tur garam brauca metro un parastie vilciena vagoni. Aiz sliežu ceļa pacēlas biroju ēkas, kuru logu apgaismojums liecinaja par telpu uzkopšanu vai dar- baholiķiem, kas nevar vien beigt strādāt. Pa ielām slīdēja vientulīgas, dzeltenas automašīnu ugunis. Moteļa administrators bija pastastijis Raselam, ka divdesmit pirmaja gadsimta piecus kvar- talus talak snaiperu iznicinātāju komanda bija nošāvusi kadu nevainīgu pilsoni. Taču policisti notvēra tos snaiperus, kas šāva uz svešiniekiem, tāpēc mums bija jāuztraucas vienīgi par tiem snaiperiem, kuri pazina mus pec izskata.

Hs iesucu aukstas kolas malciņu un paskatījos pulksteni: četras minūtes pari pusnaktij. Ja es butu savācis pareizos centus, tad pēc nepilnām četrām stundām jau ieraustos gulta un saldi dusētu.

Kolas pudele kratījās mana rokā. Tur nu es nevareju vainot ne kofeīnu, ne veso nakti.

Vai ari pārējiem maniem draugiem tapat trīcēja rokas? Rīt jau bus musu septītā diena bez medikamentiem. Neskaitot kontrabandas ceļa iegūtos stimulētājus, Zeins bija apreķinajis, ka bez zālēm mes izvilksim tikai septiņas dienas.

Es vēroju pats sevi no augšas, ka eju pa moteļa balgani zaļo gaiteni. It ka skatītos filmu, kurā pats tēloju galveno lomu.

Pirmo durvju uzraksts l.ūdzu netraucēt sašūpojās, kad gāju garam.

Tur iekša bija Karija ar Heiliju. Un varbūt… Piespiedu ausi pie vecajam koka durvīm, ļa, bija dzirdama arī skaļa vīrieša krakša- na - tas bija Ēriks. Taču varēja saklausīt ari sieviešu elpu, kas lie- cinaja par to, ka visi šīs istabas iemītnieki guļ salda miega.

Nakamas istabas Lūdzu netraucet uzraksts nodrebeja, pirms vel biju līdz tam aizgājis. Man pat nebija jāpieliek auss pie 21. istabas vecajam koka durvīm, lai aiz tām saklausītu apslapētu krākšanu. Tas bija Zeins, kas četrus gadus Menas psihiatriska ja slimnīca naktis nebija varējis gulēt un cīnījies ar šaušalīgiem murgiem. Tur viņš izcīnīja šo kauju vienatnē - čīkstinot gultu un kliedzot Ne! Ne! vai ari O, ne! Es varēju vienīgi doties talak un cerēt, ka Zeins tiks gala ar sestdienas nakts murgiem.

Lūk, arī trešais Ludzu netraucet. Negribeju Raselu modināt, viņš jau droši vien bija aizmidzis.

Devos talak uz otru gaiteņa galu. Stāvēju sardzē pie naksnīgajiem logiem un slēgtajam durvīm. Manas rokas trīcēja. Taču es vēl apzinajos, kur atrodos un kas notiek, un tas man lika iztēloties, ka viss notiek ka filma.

Pēc dažam minūtēm iedegsies gaismas.

Bardas rugājiem apaugušais pardevejs, slavēdams aiz kases a pa rata, nogaidīja, kamēr durvju zvans pārstās džinkstēt, kad es biju no saules pielietās ielas ienācis pa durvīm viņa valstība un tad pajautajai - Kas tas?

-    Kafija. - Es pamaju uz balto kartona krūzīti, ko biju paņēmis rokā un nolicis uz letes no pelēcīgas kartona paplātes, uz kuras atradas četras tadas pašas krūzītes. Man aiz muguras pie griestiem karajas televizors, pari ta sasistajam ekranam bija krusteniski uzlīmēti melnas limlentes gabali. - Tā ir modernā kafija ar tvaicētu pienu, kas maksa tikpat, cik sauja ložu.

-   Būtu labak man atnesis moku. - Veikala telpa izplātījās kafijas bagatīgais aromats un lika pārdēvējām nošķaudīties.

-    Butu varējis, - es noteicu un devos uz zaļā aizkara pusi, aiz kura atradas kāpnes uz otro stāvu.

Pārdevējs vairs neko neteica, līdz biju nonācis pie aizkara, un tad ieķērcās: - Pastasti man, kas te notiek?

Neko neatbildot, es kapu augša pie Ērika un 1 leilijas.

-    Paldies, - Heilija pateicas par kafiju. Viņa pamaja uz loga pusi. - Ir mierīgs svetdienas rīts. Melnais menedžeris ieradas sešos no rīta. Triša atklunkureja pulksten 9:22. Izskatījās, ka viņa ir pamatīgi nokavējusies. Neviens mūsu sutijumam nav pat pieskaries.

Ēriks sēdēja, turēdams kafijas krūzi, un skatijas uz mums abiem.

-   Viss kartība, vecīt, - es viņam sacīju. - Dzer to, ka tev labak patīk.

Viņš pamaja, saraustīti pasmaidīja un saka malkot karsto kafiju.

-   Ka tu gulēji? - es apjautajos. - Zinu, ka biji aizgajis uz 1 leili- jas un Karijas istabu. Zeins droši vien nopriecājās, ka vienam pašam palikusi vesela istaba, it īpaši jau viņa murgu deļ.

Ērika seja sašķobījās. Viņš atvēra muti un gribēja kaut ko sacīt.

Heilija viņu partrauca: - Ērik, paņem no galda virtujus, piedāvā ari Viktoram.

Ēriks paspēra piecus soļus līdz galdam, lai izpildītu pavēli.

Heilija pavēstīja: - Kad Rasels mus šeit atveda, vienīgais veikals, kas šaja apkartne jau stradaja, bija virluļu ceptuve. Paldies, ka atnesi mums labaku kafiju. Kur ir pārējie?

Friks man pasniedza virtuļu tutu. Es paņemu šokolādes vir- tuli. - Mes atstajam istabas, lai apkopējas doma, ka esam aizgājuši uz ģimenes tikšanos. Pareja komanda ir veļas mazgatavā. Tur viņi uzkavesies, kamēr izmazgās un izžāvēs veļu. Viņi bus pavisam nemānāmi.

-   Paklau, Ērik, - 1 leilija vērsās pie sava pāriniekā. - Aizej uz tualeti un nomazga rokas.

Neteikdams ne varda, Ēriks devas uz mazo kambarīti pie kāpnēm.

Heilija bija aizsutijusi Ēriku projām, lai mes varētu pārmīt paris vardu, viņam nedzirdot, tāpēc es pajautaju: - Kā viņš jutas?

-   Tik tikko turas. Troksnis, kas valda visapkart, sagada viņam neizsakamas mokas, bez musu balsīm visapkart skan vel citas pavēles, citu cilvēku balsis. Nabaga sirsniņa nezina, kam kļausit. Ērikam kļūst arvien grutak koncentrēties un neatslegties.

-   Tu jau zini, ka viņam nekad nepaliks labak, - es piebildu.

1 leilija nodūra acis. - Cerēju, ka šeit, brīvība, pirms es nomirstu, varbūt varēšu viņam palīdzēt kļūt stiprākām, lai kadu dienu…

-   Šis ir viņa labakais laiks, ko viņš pavada kopa ar tevi.

Heilijas acis paradijas asaras. - Jus jau visi zināt, cik Ēriks ir

talantīgs un brīnišķīgs, un tads viņš patiešām ari ir. Viņš visu dara no tīras sirds, jo tada ir viņa daba. īsto dabu neviens nevar noslēpt. Sirds Ērikam ir īstas un skaidras mīlestības pilna. Mīlestības varda viņš ir gatavs pašuzupureties un ziedoties.

-   Tieši tapat viņš kalpoja savai valstij un veica spiega misiju.

-   Ja. Viņa spīdzinātājs izmantoja Ērika labo sirdi, un viņš pie- dzivoja elles mokas. Tada, luk, ir taisnīga alga par pašaizliedzīgu darbu.

-   Un ka tu pati juties? - pavaicaju, izlikdamies, ka tricinu kafijas krūzīti, jo man patīk skatīties, ka tajā skalojas šķidrums.

-   Ar katru dienu ātriem soļiem tuvojas nave. Biju cerejusi, ka bušu kopa ar jums līdz misijas beigām, lai vismaz redzētu, ka viss ir padarīts. Taču, tā ka mes netiekam ne no vietas…

-    Hei! - es iebildu. - Mes esam tikuši jau līdz šejienei.

Heilija man veltīja manīgi mierinošu smaidu, kadu mate parasti dava mazulim, lai mazinatu uztraukumu par neizbegamo. - Man tric rokas un visas maliņas, bet es turos.

Paskatījos pari ielai. Musu sutijums stāvēja, kur bijis.

Kad novērsu acis no loga, 1 leilija mani cieši palūkojas.

-    Un ka tev pašam? - viņa apjautajas.

-    Nekādās vainas, - es attraucu. - Un, kas attiecas uz Kariju…

-    Par viņu labak aizmirsti. - I leilija pašūpoja galvu. - Viņa nav tev piemerota.

Mani parņēma šoks, balss ietrisejas. - Par ko tu runa?

1 leilija pasmaidīja un sacīja:

-    Dzīve ar tevi izspēlēja ļaunu joku. Tavā drošajā patvēruma uz grīdas nogāzās miris vīrietis. Tava nestabila psihe tika iedra- gata vel spēcīgāk. Tas nav taisnīgi un pareizi. Un tev atkal nacas to visu piedzīvot. Tu zināji, ka ši slepkavība nenāks par labu mums, nevainīgajiem. Ļauties, lai viss rit savu gaitu, nozīme parakstīt nāves spriedumu. Tāpēc tu nolēmi nkoties.

Vai zini, kāpēc tu paņēmi Kariju gūsta? Jo viņa ir tada pati ka tu. Aukstasinīga, neatlaidīga, nežēlīga un enerģiska. Viņa ienāca tava dzīvē kā enerģijas lādiņš. Viņa ir ta tavas būtības slepkavnieciskā puse, kuru tu pazudēji Malaizija. Patiesība dziļi sirdi tu alksti pec mīlestības. Un atkal pie vainas bija sieviete - tas sāpes, ko tu pārdzīvoji pec Derjas zaudējuma, tu vel spēcīgāk centies nodot Karijai. Viena vienīgā acumirkli tu sev iestāstīji, ka viņa ir pats taisnības iemiesojums, tava atpestīšana - vai nu viņa tevi nogalinas, vai visus mūs aizvedis pie mērķa, turklāt ari tevi iemīlēs. Jebkura gadījuma tu izdomāji, ka viņa tev palīdzes izkulties no ķezas. Tikai tu aizmirsi, ka Karija ir slepkava, viņa nav nekāds eņģelis. Tev viņa ir ierocis bez lodēm - vienkārši blondīne.

Tualetē tika norauts ūdens.

Es tikai gribēju paspēt pateikt, ka Heilija kjudas.

Taču no manas mutes naca āra citi vardi: - Tu jau zini, kas notika ar musu pedejo psihiatru.

-   Es jau esmu ceļā uz kapsētu.

Tualetes izlietne sāka šļakties ūdens.

-   Ērik, tagad vari nakt lauka! - Heilija uzsauca.

Viņa pasargaja Ēriku, lai viņam nebiitu nekas jādzird, līdz pie mums ienaca Rasels un aizsūtīja viņus abus lauka pie Zeina un Karijas, kas gaidīja kadiljaka.

-    Mēs šeit paliksim divas novērošanas maiņas, - Rasels paziņoja. - Ikreiz, kad izbraucam ar balto nezvēru, piesaistam nevajadzīgu uzmanību.

-    Ko parejie darīs visu dienu?

-     To tu man labak neprasi. - Rasels lūkojas lauka pa logu. -Ta novērošana nu gan ir viena draņķīga padarīšana.

Pienāca lenča laiks. Mes uzkodām čizburgerus un taukainus frī kartupeļus, ko nopirkām bistro divus kvartalus talak. Piķa bālais pornoveikala pardevejs gremoja svaigu tomātu picu ar pepe- roni. FHena bija saulaina, un vakara saule norieteja sarkana. Sakas sastregumstunda. No pilsētas autobusiem izvirda melni izplūdes dumi. Apēdam ingvera gatavotu cukgaļu uz. iesma ar baltam nudelem. Apakša elektriskais zvans pa visu dienu iedžink- stejās kādus divus dučus reižu, kad veikala naca un gaja vīreļi, kas vēlējās palikt anonīmi. Kadas simts reizes tika novērots pasta nodaļas melnais menedžeris, kadas tūkstoš reizes -Triša, kas visu laiku vavuļoja pa mobilo telefonu. Pasta nodaļa ienaca divdesmit septiņi klienti, trīspadsmit no tiem parbaudija abonementu kastītes. Neviens no viņiem neinteresējās par kartona rulli, kas bija notīts ar balto limlenti un staveja aiz letes.

-    Man ir apriebusies šī novērošana, - Rasels jau kuro reizi gānījās. Paikradis uz manas drebelīgas rokas radīja palindromu'- 10:01, un pari ceļam pasta nodaļas loga jau otro nakti pec kartas parādijas vecais vīrs, kurš lasīja romānus.

* I'alindroms skaitlis vai vārds, kas no abām pusēm lasāms vienādi.

-   Spiegošanā nevar iztikt bez novērošanas.

-   Spiegošana ir jāzina, ka tu kaut ko galu galā tomēr ieraudzīsi. Vai tu vel joprojām tici, ka mes kaut ko sagaidīsim?

-    Mušu rullis vel joprojām stāv turpat.

-    Un ja nu neviens tam ta ari neatnak pakaļ? Ja nu mes skata- mies uz mirušās sievietes abonementa kastīti, kuru lietoja tikai viņa viena pati? Ja nu nevienam citam, izņemot mus, tas rullis nemaz neinteresē?

-    Ka tu doma, par ko tad es visu dienu esmu lauzījis galvu? Pacietis tavu staigašanu, lamašanos, slikto ēdienu, smirdīgo tualeti un…

-    Paklau, labo karavir, neizgāz savas dusmas uz mani! Tada nu ir mu.su profesijas realitāte, un…

No apakšstava atskanēja vīrieša balss: - Hei, jus, tur augšā! Pīs naku pie jums!

Kasels paskatijas uz mani: - Vai doma, ka viņš nak labprātīgi pieteikties darba?

-    Manuprat, viņam atkal vajag uz tualeti.

Rasels nostājās pie pretējas sienas. Es ieņēmu pozīciju, lai vienlaikus pārredzētu kāpnes un logu. Mana ādas jaka bija nomesta uz galda, un visi varēja aplūkot manu revolveri, kas bija ielikts maksti pie siksnas.

lenaca pārdevējs. Viņš, ka parasti, bija bals, ar trīs dienas veciem bardas rugājiem un asinīm pielijušam acīm. Uz viņa sporta krekla rotājās uzraksts franču valoda Le Fantastic Four, džinsi iz- skatijās ka no miskastes izvilkti. Kājās viņam bija sarkanas, no- šņurkušas sporta čības, un viņš dusmīgi lureja caur pieri.

-    Nu, kur tas ir? - viņš prasīja.

-    Kas kur ir? - Rasels nesaprata.

-   Es nerunāju ar tevi, demoletaja kungs! Nu, kafijas vīr! Es runāju ar tevi. Darījums paliek darījums. Kur tas ir?

-    Es nezinu, par ko tu runā, - atbildēju, skatīdamies pa logu pāri ielai. Pasta nodaļā neviena nebija, tikai vecais virs lasīja savu romānu. - Tevi neviens nav aizticis.

-    bet man tika nodarīti materiali zaudējumi. Tu to redzēji un dzirdēji. Man tika doti solījumi, neviens neko nav piegādājis, tapec esmu ieradies pec atlīdzības. Kompensācijas.

-    Pec ka?

-   Pēc kompensācijās. Šeit ir Amerika. Man ir legāls bizness. Ja jus kaut ko salaužat, tad par to ir jamaksā. Jus salaužat. Demolētajā kungs zvērēja, ka es saņemšu atlīdzību, bet viņš savu solījumu nav pildījis, tapec esmu ieradies pec savas kompensācijās.

-   Ak, pēc kompensācijās? - Manas dusmas lika Raselam atrauties no sienas. - Tu gribi kompensāciju? Doma, ka esi to nopelnījis? Tava valdība… Par to sasodīto televizoru!

-   Ar talvadibas pulti, - pārdevējs piebilda.

-   Ak, ar tālvadības? Tu doma - ka talas un nesasniedzamas iespejas? Un tu gribi kompensāciju? Lai mes kompensējam tavus zaudējumus saskaņa ar valsts drošības politiku? (5! Tas nudien visu atrisinas! Nu, paskatīsimies, vai esmu paņēmis līdzi kompensācijās atmaksas veidlapu.

Pardevejs sakrustoja savas tievas roķeles, kas līdzinājās zobu bakstamajiem. - Ps veļos tikai to, kas man pienākas.

Uzsitu pa savam bikšu kabatam. - Vai, tas ir tukšas!

Iebāzu roku savas adas jakas krušu kabata. - Ari ta ir tukša!

Iebāzu roku otrā un sataustīju salocītu papīra lapiņu.

-   O! Rokā ir! - Netīras istabas apgaismojuma es izvilku salocītu papīra lapiņu. Apakšstava atradas pornofilmas ar tūkstošiem dažadu fantāziju. - Kas mums te ir?

Atlocīju lapiņu un tās augšmala ieraudzīju zīmogu:

PASTA NODAĻAS ABONOMENTU KASTĪTES PIETEIKUMS.

Ar viltīgu skatienu vērsos pie pardeveja: - Šķiet, ka tā ir standarta veidlapa. - Ar plašu žestu paceļu lapu. - Ak, nolādēts!

Ieraudzīju puiša seja sarugtinajumu. - Šķiet, esmu paņēmis neīsto veidlapu.

Zināju, ka viņš vēro, ka skatos uz apdrukāto papīra lapu ar neaizpildītajam informācijās ailītēm un neatzimetajiem ķeksīšiem. -Ja, ta nu ir…

Tad es ieraudzīju, kas notiek tieši manu priekšā.

No manas mutes izlauzas čuksts: - Mana kļūda.

Rasels pajautaja: - Kas? Vi… Draugs, vai tev slikti?

Paceļu acis no anketas un paskatījos uz pārdēvēju: - Paldies

tev.

-   A? - Viņš nesaprata, par ko.

Rasels skatījās uz mani, it ka es butu jucis.

-   Mēs pastā paņemsim veidlapu un tev to nosūtīsim.

-    Kāpēc nevarat to paši atnest? - viņš prasīja. - Pasts vairs nestrādā tik atri kā kādreiz.

-   Jo mes rit šeit vairs nebūsim. Paņemsim brīvdienu.

-    Brīvdienu? Nu ja. Jasaraksta atskaites valdībai.

-    Ta ir. - Es pamāju Raselam. - Mans partneris pavadīs tevi leja un pierakstīs adresi, uz kurieni aizsūtīt veidlapu. Šovakar piešķirsim tev avansu, lai tu vieglu sirdi varētu doties mājup.

-    Vai skaidra naudā? - Pārdevējs atrāva skatienu no manis un pievērsās Raselam, pēc tam atkal pašķieleja uz mani. - Vai… ē… Vai tas avanss parādīsies atskaitē, ko jus…

-    Mēs to uzradīsim ka personīgos izdevumus, - es viņu nomierināju.

-    Nu, tad labi. Turu jus pie vārda. - Pārdevējs pagriežas un devas leja pa kapnem.

Rasels izturējās ta, it ka es butu šķiries no pēdējam prata paliekam, bet sekoja pārdēvējām uz apakšstavu.

Es uzspiedu ieprogrammēto numuru savā mobilajā telefona.

Atskanēja pieci pīkstieni - ko var tik ilgi čammaties! Zeins aizelsies atbildēja: - Ja?

-   Ko tu tur dari? Ak, lai nu paliek, tas tagad nav svarīgi, - es runāju. - Savaciet mantiņas! Dodamies ceļā!

Pusnakts. Musu septītā diena kopš atrašanas realaja pasaule.

Mēs abi ar Zeinu, pieplakuši pie zemes desantnieku stila, gulējam uz nogāzes, kas veda no notekgrāvja uz stavlaukumu pie metro sliežu uzbēruma. Atrādāmies dežurgaismas ena, kas mums aiz muguras krita no apgaismes stabiem uz sliedēm. Vientuļa spuldzīte spīdēja ķieģeļu ēkas aizmugurē. Tās gaisma nesniedzas līdz grāvim. Cauri eku rindai vīdēja blāvs atspulgs no Džordža avēnijas.

Paša sakuma, kad tikko bijām izlauzušies brīvība, Zeins prognozēja, ka iztiksim bez zalem tikai septiņas dienas un tad mus gaida totāls sabrukums. Pat ar nelielo atvieglojumu, ko mums bija sniegušas kontrabandas ceļa iegūtas zāles, mana trīcēšana liecinaja, ka Zeinam bijusi taisnība.

Centies tam nepieverst uzmanību, es mēģināju sev iestāstīt, gulēdams zālē aukstajā nakti. Mes to pārcietisim un izturēsim. Gan jau kaut ka tiksim gala, sava ziņā vājprāts pat spēlē mums par labu.

-    Intervāls starp metro vilcieniem ir divdesmit divas minūtes, - Zeins noziņoja. - Mums ir divdesmit viena minūte laika, pirms aiznbina garam nakamais vilciens un kāds, paskatoties pa logu, var mus ieraudzīt.

Zeins bija uzmaucis uz saviem baltajiem matiem melnu, pieguļošu cepuri. To viņš bija iegādājies tajā pašā diennakts lielvei- kala, kur mes nopirkām neveiksmīgo cimdu kolekciju.

Tie bija balta auduma dārza cimdi, lieli, ar bieziem īkšķiem, nepieguleja pat Zeina rokai, kad viņš to pakustinaja manu acu priekša. - Ar šiem cimdiem es izskatos pec mikipeles.

-   Ja, tas nu ir viens viltīgs grauzējs, - es nočukstēju.

-   Mani neviens nepiemānīs.

-    Heilija teica, ka citu cimdu šaja veikala neesot. Šaja realajā pasaule ir jāiztiek ar to, kas ir.

-   Ja man ar šiem cimdiem rokas japaņem ierocis un jaizšauj, var rasties problēmas.

Divi tumši stāvi skrēja gar majas sienu uz musu pusi.

Rasels ar Ēriku ielēca pie mums grāvi.

-    Viss kartība, - Rasels čukstēja. - Neredzejam nevienu signalizācijas iekārtu un, ka jau tu teici, ari videokameras nav šeit uzstādītās. Viņi varēja uzstādīt infrasarkana gaismas stara sistēmu vai kustību sensoru, taču tas nozīmētu palaist garam acīm redzamo sīku detaļu deļ.

-    Kurš gan to darītu, - nomurminaja Zeins.

-    Mums tas izdosies! - es viņam sacīju.

-   Vai atceraties Votergeitu? - es visiem pajautaju. - Kad toreiz zagļi ielaužas psihiatra kabineta, lai atmaskotu to disidentu, viņi to paveica ka ikdienišķu laupīšanu.

-   Un kas ar tiem puišiem notika pec tam? - Zeins painteresejās.

-    Viņus uzaicinaja filmēties, - es sacīju.

-   Viņiem jau nebija jāizsit stikls un jaiededz gaisma kāda kabineta, kas atrodas uz vienas no visdzīvākajam pilsētas ielām, kur visu diennakti valda nemitīga rosība.

-   Tātad musu gadījums būs daudz dramatiskaks, - es noteicu. - Un ari scenārijs bus interesantāks.

Mes nesam trīsdesmit galonu tilpuma trīskāršus, melnus plastmasas atkritumu maisus.

-    Ērik, kad būsim nokļuvuši ēkas priekšpuse, Rasels dos signālu un tu atmūķēsi durvis. - Mes zinājām, ka Frikam tas izdosies pat ar amatieru darbarīkiem. Pavēle bija jaizpilda, citas izejas nebija. Mes uztraucamies par to, cik ilgs laiks Ērikam būs nepieciešams, lai šo darbiņu paveiktu, jo mus varēja ieraudzīt, taču katra operācijā bija savs risks. - Kad būsim likuši iekšā, es zinu, kurš kartotēkas skapis ir japarbauda. Rasei, tu pa to laiku visu savandi un sajauc, atrauj rakstamgaldu atvilktnes, izgāz kaut ko lauka…

-    Rokenrola stilā! Ps taču maku uztaisīt lielu bardaku.

-Zein, tu stāvēsi sardzē. Paklisti pa ietvi, it ka gaidītu mašīnu, kas atbrauks tev pakaļ.

Musu mobilie telefoni bija saslēgti konferences zvana režīma ar I leilijas aparatu. Viņa sēdes pie balta kadiljaka stūres, kas stāvēs lielveikala stāvvietā astoņus kvartalus talak. Karijai tika izsniegts ierocis. Ja mus noķers, ja mēs izgazisimies, tad vismaz musu lieciniece varēs pastāstīt visu taisnību.

Tris īkšķi baltajos cimdos pacēlas augšup.

Un es devu komandu: - Aiziet!

Gar eku aizskrēja okšķeri baltos cimdos. Es palureju gar ķieģeļu sienas stūri. Neredzeju nevienu ejam gar Džordža avēnijas veikalu muri, kur pat dienas laika bija redzami daži gājēji. Pa avēniju nebrauca neviena mašīna. Veikalu telpās nebija manamas nekādās dzīvības pazīmes; pie vjetnamiešu restorāniņa dega niecīga neona izkārtne. Koijotu zila neona reklāmā bija izslēgta.

Mēs apskrejam ap stūri, Zeins atdalijas no bariņa, lai paliktu uz ielas. Mes ar Ēriku plecu pie pleca nopētījām stikla sienu pasta nodaļas priekšā, un Rasels…

Rasels skrēja no mums prom, it ka grasitos pievienoties Zei- nam.

-   Ko, sasodīts, tu…

Pirms vēl biju pabeidzis čukstus izteikto jautajumu, Rasels pagriezās pret mums - ar seju pret pasta nodaļu. Viņam mugura bija garais, melnais adas mētelis. Ar baltos cimdos tērptajam rokam viņš sacēla meteļa apkakli. Ēriks man blakus nodrebinajas, gaidīdams, kad Rasels dos signālu sakt atmūķēt slēdzeni.

Rasels dziļi nopūtas. Ps dzirdēju, ka viņš nomurminaja: - Vo- tergeitas večiem nebija pautu!

Švtkš! Rasels bija uzņēmis kursu tieši uz pasta nodaļas stiklotajam durvīm, viņa rokas kustējās uz augšu un leju, garais motelis plivinājās ap kajam… Tuvāk… Arvien tuvāk.

Rasels palecas un lcciena pagriezās ar muguru pret stikla durvīm. balti cimdotas rokas paceļas, lai aizsegtu acis.

Diinks! Rasels atmuguriski izgāzās cauri stikla durvīm un nokrita uz muguras pie letes. Nesaplīsušie stikla gabali tagad sašķīda uz flīžu grīdas un apklāja viņu ar stikla pērlīšu plīvuru.

-   Jeziņ! - Zeins iekliedzas, stāvēdams uz ietves.

Ps skrēju iekša, zem kajam šņirkstēja stikla lauskas. Paskatījos lejup…

Rasels, ģērbies melnas kurpes, melnos džinsos, melna ādas moteli, kas bija cieši aizpogats lidz pašai augšai, gulēja uz grīdas, rokas baltajos cimdos izvērsis uz aru, it ka tikko butu piedzīvojis džudo nokdaunu.

-    Rasei! Rasei, vai vari…

-   O, vecīt! - viņš novaidejas, loni pakustinadams locekļus, un atvērdams acis. - Filmas viss izskatas daudz vieglāk un vienkāršāk.

-    Realaja dzīvē tas ir sāpīgi. Vai spēsi darboties?

-    Ka jau vienmēr.

Palīdzēju viņam piecelties.

-    Izdarot to viena mirkli, - Rasels sacīja, - mēs ietaupījām atmaskošanas laiku. Turklāt kruķi nenoticētu, ka istie zagļi macetu tik profesionāli atmūķēt sledzeni. Ta notiek vienīgi Holivudas filmas.

-   Tagad ķeries pie sava uzdevuma un izdemole šo vietu!

-   Labi, labi.

Iegājis aiz letes, es paskatījos atpakaļ uz izsistajam stikla durvīm, kas nakts melnuma bija eksplodējušas ka krāteris…

Ēriks izpildīja pavēli un joprojām meģinaja atmūķēt sledzeni.

-   Ērik! Aizmirsti iepriekšējo pavēli! Mes jau esam tikuši iekša. Palīdzi Raselam!

Zaļais kartotēkas skapis. Menedžeris bija licis Trišai atlikt mapi vieta vai ari beidzot to izdarījis pats. Es ieliku melnaja atkritumu maisā to, kas man bija vajadzīgs, bet pārējās mapes ar plašu žestu aizmetu pa gaisu. Lai nolīst papīra lietus! Rasels stuķē- ja sava maisa portativo televizoru, kas stavēja uz Trišas galda un iemiesoja jaunas sievietes fantazijas. Iepriekšējas desmitgades šādus televizorus miljoniem normālo amerikāņu bija iegādājušies tikpat dedzīgi ka zelta stieņus. Es rakņajos pa menedžera galdu, uzmanīgi apgazu viņa ģimenes fotogrāfijās, lai to stikla rāmji pārsteidzošā karta nesaplistu. Izmetu dažadus kramus no viņa rak- stamgalda vidējas atvilktnes, ieliku tur centa monētu un dziļāk atstaju piecas salocītas divdesmit dolāru banknotes. Ta bus negaidīta veiksme, kad poc ša nozieguma sagadatajam neertibam viņš atklas, ka noziedznieki nebija pamanījuši viņa personīgo naudu, par kuru ari viņš acīmredzot bija aizmirsis.

-   Roka ir! - es iekliedzos. - Pazudam!

Un mēs skrējām lauka no izdemoletā pasta kantora. Zeins skrēja visiem aiz muguras, un mes pazudam atpakaj enā uz tās pašas taciņas, kas veda gar naksnīgajam vilciena sliedem.

Baltais kadiljaks aizveda mus visus sešus prom pa priekšpilsētas ielām. Sarkana luksofora gaisma nomainijas uz zaļo. Mums priekša braucošas mašīnas aizmugurējas gaismas pazuda tumsā. braucam pa Džordža avēniju, pretimbraucošās mašīnas uguņi ātri pazibēja garam. Pie stūres sēdēja Heilija, viņai blakus - Karija un Zeins. Es biju sakņupis aizmugures sedekli. Man pa kreisi Ēriks bija iededzis kabatas lukturīti un pētīja saspraustas papīra lapas, kuras biju atradis nozagtaja mapē.

ABONEMENTU KASTĪTES PIETEIKUMS.

Tajā bija skaidri un gaiši noradīti pilnīgi dati par Berlow korporāciju. bija pievienota arī veidlapa, kurā treknraksta bija vēstīts:

Saskaņa ar valsts likumu visam privātpersonām vai uzņēmumiem, kas izīrē vai iznomā abonementu kastites ar mērķi saņemt privāto vai korporatīvo korespondenci, pasta sūtījumus utt., ir jauzrada oficiāla adrese.

-   Vašingtona, Rietumu avēnija 709, 402. dzīvoklis, - Rasels skaļi nolasīja.

Ps pieturēju lukturīti, un Ēriks pētīja uz ceļiem nolikto karti.

-   Tas ir tepat netālu, - viņš paziņoja. - Jabrauc apmēram kada jūdze uz dienvidiem un tad japagriežas uz austrumiem un jānobrauc mazāk par jūdzi. Tas ir uz Merilendas robežas.

Zeins painteresejas: - Vai taja mape ir vel kaut kas?

-   Čeka kopija, kas apliecina, ka par abonementa kastīti samaksāta gada nomas maksas… Un tas izdarīts pirms piecām nedēļām.

-   Tas ir kases čeks, - es sacīju. - Maksa jums izdarīts Merilen- dā, Parktonas banka.

Karija piebilda: -Ta ir neliela pilsētiņa, kas atrodas Rietumu krasta pie okeana. Visa pilsētiņa ir tikai divi luksofori. Ta atrodas nepilnas dienas brauciena attaluma no Vašingtonas.

-   Kases čeks tikai norada, kura banka maksajums izdants, nevis, kas to naudu ir iemaksajis, - es papildinaju.

-    Lai izdarītu zādzību ar ielaušanos, nav nepieciešamas lielas prata spējas, - Karija piebilda.

-   Tad jau redzēsim. - Hs paskatījos karte un devu I Ieilijai norādījumus, ka aizbraukt uz oficiālo Berlow korporācijas adresi, ko anketa bija noradījusi māsiņa - slepkava.

Musu baltais kadiljaks slīdēja cauri naksnīgajai pilsētai.

-    Ši apkartne izskatas pazīstama, - Karija sacīja.

-   Ta tas varētu but, - es piekritu. Mašīna brauca pa platu divu joslu šoseju, garam zibēja dzīvojamās majas. - Lenglijas galvena mītne atrodas Virdžinija, taču viss, kas ir ša apvedceļa iekšiene - vai ta butu Merilenda vai Virdžinija - ir viena pilsēta. Lenglija atrodas talak ārpuse, tas ģeogrāfiskā dislokācijas vieta liecina par Balta nama noliedzošo attieksmi.

-    Ne jau to es biju domājusi, - Karija teica. - Nogriezies šeit pa kreisi!

Ēriks, sēžot man blakus, strauji sasveras uz kreisajiem sāniem. Es saņemu viņa roku un devu ī Ieilijai pavēli: - Dari tā!

Baltais kadiljaks izdarīja asu pagriezienu pa kreisi un brauca pretī labi apgaismotam piecu ceļu krustojumam, kam līdzās atradās dzelzceļa sliežu betona viadukts.

-Metro stacija, - Karija nočukstēja.

-    l'asta nodaļa atrodas tuvāk citai metro stacijai, - es iebildu. -Laba un loģiska operācijās planošana butu…

-    Brauc pa to ceļu! - Karija nokomandēja.

lleilija paklausīja, pec viena kvartala uzbrauca uz Rietumu avēnijas un pagriezās pa kreisi, lai dotos taja paša virziena, pa kuru bijām braukuši pirms Karijas pirmās komandas.

-    Esam jau tuvu, - Zeins noziņoja no priekšējā sēdekļa. - Varbūt vel palikuši kadi divi kvarlali.

-   Apstājies šeit! - Karija sacīja.

lleilija apstadinaja kadiljaku atklata stavlaukumā aiz kada futbolista mammas mikroautobusa.

Tad es pajautaju Karijai: - Vai tagad tu pārņem komandēšanu?

-   Manuprat, tam jau ir par veļu, - viņa atbildēja. - Vai drīkstu novadīt atru izlukošanu?

-    Dari ta. - Es pasmaidīju, bet Karija no mašīnas priekšeja sēdekļa mani neredzēja.

-    Dubultais randiņš, - viņa noteica.

Ēriks izslēdza salona spuldzīti, I leilija atvēra savas puses durvis.

Zeins izkāpa lauka kopa ar Kariju.

Ari mes ar Raselu izkāpām, un viņš nosēdās pie kadiljaka stūres. Divas sievietes un Zeins gaidīja mani mašīnas priekšpusē. Ar kreiso roku apņemu Karijas vidukli.

Zeins nomurminaja: - Ē…

-    Viss kārtība, - atbildēja Karija, un es raidīju Heilijai skatienu, kas teica - redzi nu! Viņa nogrozīja galvu. - Tagad jus iesiet mums aizmugure, piesegsiet un visu vērosiet, ka rakstīts spiegu mācību gramatas.

Zeins ar kreiso roku apņēma Heilijas plecus, lai viņai rokas paliktu brīvas un ari pats ar labo roku spētu atri paķert šaujamo. Ari es biju apskāvis Kariju tā, ka spēju brīvi rīkoties ar labo roku un tikt pie ieroča. Tomēr mans apskaviens bija tik ciešs, ka Karija nespeja tikt pie savas pistoles, bet kurn gan tas uztrauca, jo viņas ieroča stobra nebija nevienas patronas. Ka rakstīts tajas pašās gra- matās, šadi apskavis, es varēju ar viņu manevret un bīstama situācijā pagrūst prom. Turēju viņu cieši, apskavis sievietes vidukli, un sajutu viņas muguru iekļaujamies mana apskaviena.

Mēs brīvi pastaigajamies ka divi mīloši pārīši, kas dodas mājup - viens aiz otra kā zirgi, kas iejūgti pasta ratos. Gaiss bija vēss. Visapkart valdīja klusums. Musu ēnas slīdēja pa ietvi, uz kuras nebija neviena suņu suda, ne ari asins traipu.

Ši bija ilgpilna un grūtsirdīga nakts stunda. Visa pilsēta bārmeņi atvadijas no klientiem, kuri bija atraduši sev kadu partneri un cerēja, ka no rīta šis cilvēks viņiem vel arvien bus tikpat simpātisks. Viņi atvadijas ari no tiem, kuri nebija nevienu satikuši un cerēja, ka no rīta to nemaz vairs neatcerēsies. Nakts ēstuves vera savas durvis bezmiega mocītajiem un taksometru šoferiem. Mes gājām garām daudzdzīvokļu namiem, kuru logos nemirgoja televizoru zilas uguntiņas, kaut ari tiem ekrana priekša nebija krusteniski pielīmēta melna hmlente. Kads neredzams suns divas reizes ierejas, bet no ta nedraudeja nekādās briesmas.

Mes atradamies taja diennakts stunda, kuru nevar saukt par vakardienu, bet ari rītdiena vel nebija pienākusi, tāpēc atlika vien šis konkrētais bridis. Šo ielu nevaretu dēvēt par izcili skaistu, kadu var redzot pasta atklatnēs, tā ari nelīdzinājās tipiskai priekšpilsētas ielai. Netālu atradās metro stacija un privātmājās ar slēgtiem lieveņiem un plašiem mauriņiem. Merilenda atradas pa kreisi no mums, bet Vašingtona - pa labi. Mums priekša bija redzama šā rajona divus kvarlalus gara galvena iela, kur atradas saldējuma kafejnīca, videonoma, elegantu apģērbu veikali, dreb- nieka darbnīca, acu ārsts un jogas skola. Starp ēkam bija zemes pleķīši, kur smaržoja pec zāles un cementa. Vēsaja nakti, kamēr gājām uz noradīto adresi Rietumu avēnija, mums garam paslide- ja dažas automašīnas.

-   Tas bus pa kreisi, pāri ielai, - es nočukstēju.

Tur jau ta bija - milzīgi liela, peleka piecstāvu betona eka, kas pēc formas atgadinaja kasti. Ta atradās uz stūra un aizņēma diezgan lielu teritoriju no visas šķērsielas garuma. Ielai gar maļam bija divas paralēlas ietves.

-   Sasodīts! - nočukstēja Karija, kad mes bijām piegājuši tuvāk. Es apskavu viņas silto augumu vēl ciešāk, ar katru elpas vilcienu ieelpodams sievietes kairinošo matu smaržu, kas atgadinaja ceriņu aromatu. - Sasodīts! Sasodīts! Nolādēts!

-    Ejam pari ielai! - Karija mus ieveda šķērsiela, kas gaja garam vajadzīgajai ēkai. Soļojam pa ietvi pretī ieejas durvīm.

-    Nolādēts! - viņa atkal nolamajas, kad mes jau gājām pa šķersielu.

Es centos nedomāt par Kariju. Ejot gar milzīgo monstru, pie- versu tam pastiprinātu uzmanību. Musu četrotne pagajam garam šis puses ieejai; autostāvvietai ar slegtiem vārtiem, kuriem priekšā karājas ķēde, bet iekšpuse stāvēja četras automašīnas un divi furgoni bez jebkādiem uzrakstiem. C.ajam garām nakamajai ma- jai - tas bija trīsstāvu nams, celts no dzelteniem ķieģeļiem; izska- tijas pec biroju ēkas. bija redzama advokatu biroja izkārtne un medicīniskās apdrošinašanas kompānijās norāde. Pagājam garam šis šķērsielas pēdējam namam - tas bija liels mazumtirdzniecības veikals, kas saucās "Atmoda". Skatloga stavēja tīkkoka manekeni ar garām sejām no Taiti, blakus tiem atradas būdas statujas no akmens un divi kimono.

-   Mes esam galīga strupceļa. - Karija mus veda atpakaļ uz balto kadiljaku. - braucam projām!

Rasels sēdēja pie stūres, Heilija un Ēriks nosēdās mašīnas priekšējā sedekli.

-   Ta ir viena no musu ekam, - paziņoja Karija, kas sedeja starp mani un Zeinu. - Taja atrodas mūsu aģentūras dzīvokļi un neoficiālie biroji.

-    Kadas aģentūras? - Zeins jautaja, kaut gan mes visi zinājām, kadu atbildi sagaidīsim.

-    Es nestrādāju ne drošības dienesta, ne ari operativaja komanda. Esmu aģentūras militarizētas vienības sastavā, kas strādā izbraukumos…

-    Vai tad viņi vairs neizmanto speciālās vienības? - pajautaja Zeins, kurš pats tada bija strādājis.

-    Izmanto, bet tagad aģentūrai ir pašai savs militarais potenciāls. Es un vēl dažas citas sievietes nekad netikām nosūtītas uz Afganistanu, kur tika norīkotas melnās operatīvas militārās vienības, bet darbojamies Rietumu pilsētas. Sadarbojamies ar armijas "Deltas" vienībām. Mēs esam modernie kaujinieki - trīs cilvēku militārās komandas, kibervienibas, ķīmisko ieroču grupas, solo…

-    Pagaidi! - Rasels viņu pārtrauca. - Saisinajuma jus dēve par AM V - aģentūras militārās vienības. Tātad tu esi AMV meitene?

-   Esmu kaujiniece, - Karija atbildēja. - Nav svangi, kadu birokrātisku nosaukumu jus man piedēvējat. Kopš 11. septembra organizācijā darbojas pagrīde. Mes piedalamies dažados karos, miera uzturēšanas operācijās, pretterorisma sarkana koda pasakumos, AND militarajas misijas, pievienojamies melnajām operatīvajam vienībām un sabiedrotajiem, iesaistāmies ciņa par Valsts drošības dienesta budžetu un aizstavam visas musu valsts pretterorisma vienības, lai tas varētu darboties… Pie mums viss tik atri plūst un mainas, operāciju slepenība tiek ievērota vairakos vadības līmeņos, tapec šaubos, vai cits citu pazīst un zina, ar ko parejie nodarbojas.

Zeins teica: - Bet to eku tu pazini.

-    Ta ir museja, - Karija apstiprinaja. - Tā pieder AMV. Mes īrējam dažus kabinetus piektaja stāva. Tas bija operatīvais štābs, no kura varējam vadīt operācijās. Talu prom no ziņkārīgiem skatieniem, bet ne visai talu no CIP galvenas mītnes. Tur varēja nodarboties ar birokrātiskajam lietam un īpaši nezīmēties, ka tas parasti notiek kada biroju eka. Esmu tur bijusi tikai vienreiz. Mūsu telpām ir izdomāti dažadi maskēšanas aizsegi - terapeita kabinets, gajeju interešu aizstavības konsultantu birojs, kas atbild uz. pilsoņu uzdotajiem jautajumiem. Tikai patiesība neviens ar šādiem jautajumiem tur nenodarbojas. Viņi dzīvo paši savā pasaulē un doma, ka Vašingtona viņu lietās nekad nejauksies.

Tatad tas nozīmē, - Karija turpinaja, - ka jusu masiņa - slepkava ir… slepena aģente. Man to vajadzēja saprast jau toreiz, kad paradīja! adresi, bet…

Viņas oficiālā korporatīva adrese ir Vašingtona, Rietumu avēnija; otra ēkas puse. Piesegšanas un slepenības nolūkos AM V izmanto Adeles avēnijas adresi - ta ir Mērilendas adrese, kas ir tai pašai ēkai no sētas puses ieejas. Tā butu milziga sakritība, ja šajā eka atrastos divas vienības, kas nav savā starpa saistītas.

-    Dubulta nodrošināšanas ir viena no tam kjudam, no kuram viņi iemaca izvairīties, - I leilija piebilda.

Rasels papildinaja: - Tatad spiegu skola kads nebūs tam piegriezis vajadzīgo venbu. Vai ari viņam bijis vienalga.

-   Tikai, - Karija turpinaja, - visa šajā lieta nav nekādās loģikas. Uzskatīsim, ka viss šis juceklis ir viens no jusu diviem scenāriju variantiem, tada ka… renegātu operācijā. Kada spiegu grupa ir iefiltrējusies musu spiegu grupas iekšiene. Kapec bija jasūta masiņa - slepkava uz Menu nogalinat jusu psihiatru? Ta ir Vašingtonas lieta. Ta nevar atrisinat problēmas, bet gan padarīt tas vel lielākās. Šai grupai uzticēja veikt ļoti profesionālu darbu, ar kuru ta netiks gala. Tad viņiem tiek samazinats budžets, un izceļas skandals.

I .abi, pieņemsim, ka gadijas kadu novākt. Pieņemsim, ka kads komandas loceklis ir izrādījies nodevejs. Jus nevarat to oficiāli pierādīt un nevarat ari viņu atmaskot. Jus dodat pavēli viņu sodīt un uzņematies par to visu atbildību. Piemeram, miskastes mašīna netīšam notriec vieglo auto, kas brauc pa Vašingtona aleju; notiek laupīšanas uzbrukums pasta nodaļas stāvvietā; sirdslēkmē, kad neviena cita nav mājās; pašnāvība uz ša cilvēka personī- gas jahtas Česapika līcī… Un jus jau esat kremējuši līķi, pirms vie- teja policija nozīmē autopsiju.

-   Iespējams, ka mērķa objekta iznīcināšana slepenas nekurienes vidu - Menas psihiatriskaja slimnīca - bija kāda kontrolēta ideja, - es ierunājos. - Un tagad mes noteikti nerunājām par tadu slikto puišu organizāciju ka AI Qaeda, ne ari par Ziemeļkorejas vai Kubas karteļiem vai kadu citu, bet gan par mums pašiem.

-   Ko tu doma ar mēs? - Karija papurinaja galvu, un mēs braucām pa tukšajam Vašingtonas ielām. -Jusu dakteris Fndmans bija ļoti svarīga persona, viņš bija izveidojis lielisku karjeru. Fat ja aģentūra butu uzņemusies paveikt oficiālu, valsts apstiprinātu pasutijuma slepkavību ko viņi nekad nedarītu, jo tas ir parak .. politiski naivi un bīstami. Tie viri, kas sēž musu valdībā, nemaz nav tik stulbi.

-   Ak, kads atvieglojums! - Kasels sacīja.

-   Pat ja šī operācijā līdzinātos Iranas pretizlūkošanas darbibam, - Karija turpinaja, - jus neatrastu tik daudz birokrātu, kas butu gatavi sankcionēt tada veiksmīga profesionāļa novakšanu ka dakteris Fndmans, jo nemūžam tos nepārliecināsiet, ka ta ir legala operācijā un ka viņiem pec tam nekas nedraudēs. Nav nekada iemesla, lai nogalinātu tada lieluma zvaigzni ka jusu dakteris.

-   To jau mēs paši saprotam, - Heilija iebilda.

Karija turpinaja: - Viņš taču ir tikai psihiatrs, un vienīgie cilvēki, par kuriem viņš uztraucas, ir…

-   Tadi trakie ka mes, - pabeidzu Karijas domu.

-   Tatad tagad mes izskatamies vel vainigaki.

Ēriks ierunājas: - Kada tam tagad vairs ir nozīme?

An /.eins iesaistījās saruna, kad mes bezmerķīgi riņķojam pa Sešpadsmito ielu virzienā uz balto namu, kur neviens no mums nekad nav bijis un kur dakteris F. vairs nevares demonstrēt savus spožos panakumus: - Tam vairs nav nozīmes. Mes esam tur, kur esam. Arvien vairak sak izskatīties, ka mes iesaistāmies kada sankcionēta operācijā.

-    Kas tad to butu sankcionējis? - Karija nepiekrita.

-   Ja 11. septembris ir mums ko pierādījis, - es sacīju, - tad tikai to, ka musu slepeno dienestu laba roka nezina, ar ko nodarbojas kreisa. Un dažkart viņi karo paši sava starpā.

-   Tomēr es joprojām neticu jusu renegātu operācijās stulbajam variantam, - Karija oponēja. - Ta tas nemēdz notikt.

-    Ta ir noticis, - es neatlaidos.

-    7'agad laiki ir mainījušies, - viņa palika pie savas taisnības.

-   Ak ta.

Mums pretī mirdzēja Vašingtonas centra gaismas. Divdesmit kvartalus talak zaigoja baltā marmora institūcija, kura prezidents baudīja naktsmieru.

-    Nekas nav mainījies, - es teicu. - Mēs nevaram mūžīgi bēguļot, un mes nevaram padoties. Esam vājprātīgie, kas izbēguši no psihiatriskās slimnīcās, kurus mekle par sava psihiatra slepkavību, ka ari par cilvēka nolaupīšanu un uzbrukumu.

-   Tu aizmirsi ari par ielaušanos, laupīšanu un demolēšanu, - Rasels papildinaja.

-    Mes neatstājam pirkstu nospiedumus, jo mums rokas bija cimdi, - Ēriks piebilda.

-    Mums ir kārtīgi japadoma, kuram cilvēkam mes varētu izstāstīt savu stāstu. Vajag atrast tadu, kas mums notic un kam nav vienalga tas viss, kas ar mums noticis.

Karija pajautaja: - Par ko tu runa?

Pienaca otrdienas pecpusdiena - mūsu renegatu misijas asto- ta diena.

Rasela melnais, garais mētelis plīvoja, kad viņš gaja pa ietvi trīs soļus aiz manis, pa galveno ielu garam AMV bloka majai. Pulksten 9:15 no rīta viņš bija novērojis šo pec izskata pavisam nevainīgo tnaju un, ģerbies piegādātājā uniforma, nesis pasta suti- jumu. Taču tagad viņš bija parģerbies musu pēcpusdienas operācijai.

Rasels bija teicis: - Ps negribu mirt, ģerbies bruņās piegādātājā drebes.

Mēs devāmies uz ieejas durvīm.

Ēkas talakajā gala Ēriks devas uz sānu izeju. Pēc brillēm un apališa šļūcošas gaitas viņu varēja noturēt par garlaicīgu grama- tu tārpu. Zem viņa nuģa praķiša bija noslēpts vesels arsenāls ar darbarīkiem: ar baterijam darbinams elektriskais zaģitis un māsiņas - slepkavas VJalther PPK ierocis, kas bija pielādēts.

Desmit soļus aiz Ērika gaja pārītis, kas izskatijas pēc teva un meitas. Meitai bija tikko nokrāsoti brūni mati. Tēvam bija izteikti ass ērgļa skatiens un galva melna cepure.

Mes ar Friku bijām operācijās precizitātes uzraudzītāji - abi virzījāmies uz priekšu sinhroni, saskaņa ar pulksteni. Mūsu solim pieskaņojas ari aiz muguras ejošie; viņi piesedza aizmuguri un vēroja ielu.

Es atveru ēkas ārdurvis un palaidu pa priekšu gara meteli ģērbušos vīrieti ar tukšam rokam; tieši tajā paša sekunde nuģis atvēra ēkas sanu ieejas durvis un ielaida iekša tevu un meitu. Tētis nopētīja apakšstava koridorus, bet meita izlūkoja kāpņu laukumiņu.

Iekšpuse izskatijas tieši ta, ka Rasela uzņemtajas fotogrāfijās, kuras tikai pirms stundas tika attīstītas.

Mes abi ar Raselu iegājām sava kāpņu laukumiņa un lēnam kapam augšup. Neierodies mērķi aizelsies. Fka oda pec betona blokiem un paklāju tirama līdzekļa, ka ari slepus izpīpētam cigaretēm.

Ceturtais stāvs. Atvēru kāpņu izejas durvis. Kabineti, koridori… Neviena nav, viss tīrs.

Ērika komanda atradas otra puse, aiz stūra. No kada kabineta skanēja viegla mūzika, kuru klausijas neredzami biroja darbinieki. Kaut kur iezvanījās telefons un apklusa.

Musu abas komandas apstājas pie masīvam, brūnam biroja durvīm saules pielietā koridorā, no kura veda daudzas citas durvis uz dažadiem birojiem.

Taču uz šim durvīm bija rakstīts 402. numurs, un visam durvīm bija pieliktas oficiālās atslēgas.

Campbell 21/25 drošības atslēgas, ka apstiprinājās Ērika minējums no uzņemtajam fotogrāfijām. Durvīm un kabinetiem, kas atradas stāvu augstak, bija identiskas slēdzenes. Campbell 21/25 atslēgas pec kvalitates līmeņa skaitijas vienu pakapi zemākas neka Q Clearance sledzenes, kuras uzstādīja masu iznicināšanas ieročiem.

Karija, kurai tagad bija nokrāsoti brūni mati, izslidinaja no kreisas piedurknes organiska stikla gabalu. Pie labajiem sāniem viņai bija pielādēts Glock ierocis, kas reiz bija piederējis viņas vecajai komandai.

Ēriks izņēma no jakas moteļa istaba sameistaroto darbarīku.

Zeins turēja gatavība pistoli, nomērķētu uz baltajiem griestiem.

Ps izņemu no ieroču vestes trankvilizatoru pistoli ar miegazāļu ampulu un iečuksteju mobilaja telefonā: - Sākam! Tas bija domāts Pleilijai, kas aizvainoti bija piekritusi darboties par šoferi, jo Karijai bija japiedalas operācijā. Kads gan jums labums no liecinieces, aģentes, kura neko neredz? Heilija, sēdēdama baltaja kadiljaka, kas stavēja pie baznīcas, atbildēja: - Skaidrs.

Visa dzīve var koncentrēties pie vienam durvīm - pie brūnam durvīm, pa kurām ieejot atpakaļceļa nebūs.

Šis bruņas durvis ar slēdzeni liecinaja par to, ka mēs nostāsimies pret savejiem - pret enu kareivjiem, kas bija mus radījuši. Mēs bijām pieteikuši karu tēvocim Semam.

Viņam bija viss - nakts redzamības brilles; satelīti, kas veica videonoverošanu no kosmosa; infrasarkana stara skeneri, kas redzēja cauri sienam; modernākie datori, kas aprēķinus veica atrak par lodes lidojumu; spiegu karu lidmašīnas ar spēcīgam bumbām, kas varēja veikt operatīvus gaisa uzlidojumus; krūšu bruņas un liesmu metēji; miljardiem dolāru slepenos banku kontos; AMV ēnu kareivji, atras reaģešanas vienības un kaujinieki, bruņoti ar automatiskajiem ieročiem, kuriem uzmontēti klusinātāji; melni helikopteri un vēl sasodīta atombumba.

Tas viss atradās šo durvju otra puse.

Mums bija daži zagti ieroči, mirušā vira baltais kadiljaks un vājprāts.

Mana kreisa roka uzgula dumu granatas gredzenam. Ēriks bija apstradajis granatas gredzenu tā, ka varēju to paraut, neizlaižot no rokam trankvilizatoru pistoli ar miegazaļu ampulu. Palaišanas ierīci Ēriks bija optimistiski ielicis manā krekla kabata, lai varētu iedarbinat granatu, kad tas bus nepieciešams.

Mes visi skatijamies uz Raselu.

Viņš staveja, izslejies garš un slaids, melna adas mētelī, ar apjoztu jostu, uz acim melnas saulesbrilles. Viņa labajā roka bija Ka- rijas ierocis ar klusinātāju; tagad šis stroķis izskatijas pec samu- raja ziloņkaula zobena.

Es biju lepns par mūsu komandu un nodomāju, ka ši ir parak laba diena, lai mēģinātu izdarīt vel vienu pašnavibu.

Rasels noņēma pistoli no drošinātājā. Atskanēja klikšķis.

Ēriks ielika slēdzenē pārtaisīto melalzaģa asmeni.

Karija ieslidinaja lausku durvju sprauga un pakustinaja stingro aizbīdni.

Ēriks ieraudzīja, ka atslēga novibre. Pa lirika izurbto caurumu Karija ar lausku bija atmuķejusi ciešo sledzeni. Izvilcis savu darbarīku, Ēriks pagrieza rokturi un atgrūda durvis.

Karija atlēca no durvīm un, stingri satvērusi ieroci, gaidīja pie koridora stūra.

I\irvis veras uz iekšpusi, Ēriks ar Walther ieroci paņēma uz grauda koridora otru pusi.

Kasels ielavījās biroja, viņa ierocis ar klusinātāju šaudījās uz visām pusēm ka trešā acs.

Zeins gaja aiz Rasela pa labo pusi un ar savu ieroci piesedza šo pusi.

Es atrados Raselam Iebrucējam kreisaja puse un ka atzīts un izcils šavejs turēju roka miega ieroci.

Mes sastingam.

Rasels nočukstēja: - Sasodīts!

-    Kas noticis? - Karija nošņācās no koridora.

-    Visi iekšā! - es nokomandēju.

Ēriks atsitas pret durvju stenderi, bet paspēja ienākt iekša pirms Karijas, kura turēja savu ieroci drošā leņķi, lai neviens no mums netrāpītos viņas ugunslīnija. Aģentes acis iepletās. Lūk, ko mes visi ieraudzijam.

Tukšu kabinetu - kailas, baltas sienas, ziloņkaula krasas flīžu grīdu, tukšus, baltus griestus, ja neskaita dienasgaismas lampu, sienas skapi, kas stāvēja atvērts un tukšs.

-Aizveriet durvis! - es nokomandēju.

Zeins ta ari izdarīja, un tukšajā telpa atbalsojās atslēgas mēlītēs skaņa, kas liecinaja, ka durvis aizvērušās.

Tur nebija ne gustekņu, ne nopratinašanu, ne pierādījumu, vispār nekādu pedu.

-   Jabut īstajai vietai! - Rasela ieroča skaņa atgrieza mus visus realitāte.

-   Tieši tā.

Mūždien piesardzīgais Ēriks nomonteja dumu granātas uzspridzināšanas iekārtu no mana krekla kabatas.

Paņēmu kreisaja roka telefonu un noziņoju: - Paliec posteni!

Heilija apstiprinaja, ka sapratusi, un darīja mums zināmu, ka joprojām ir sveika un vesela baltaja kadiljaka.

Zeins uzspidinaja kabatas lukturīša staru tukšā sienas skapja sienam. Atrava vaja vienīgas atlikušas durvis un samiedza acis no balta spožuma, kas atstarojas no spodras tualetes telpas.

Parlaidusi ar pirkstu par palodzi, Karija secinaja. - Nav putekļu.

-    Vai sajūtat smaržu? - es pajautaju, un visi saka ostīt gaisu. - Tiramais līdzeklis ar priežu aromatu. Paskatieties uz baltajam flīzīšu sienam - tas noberztas spodri baltas. Varu saderet, ka šaja vieta nav palicis neviens pirkstu nospiedums, ne ari kāda adas plēksnite, no kuras noņemt DNS analīzi.

-1 Dodiet man kaut ko, ko sašaut! - Rasels grozīja rokās ieroci.

-   Tas nav iespējams, - es sacīju. - Šeit vairs neka nav.

-    Klau! - Rasels ierunājās, kad saule iespīdēja cauri mājas īpašnieka pieliktajam žalūzijam. - Vai kadam nav ienācis prata, ka šaja telpā vienīgā lieta esam mes paši? Nolādēts! - Rasels pavērsa ieroci pret aizvērtajam durvīm.

-    Kuš! - es centos visus apklusinat. - Kuš!

Aizvēris acis, es ieklausījos tukšas telpas klusuma. Cauri biezajām sienam nebija dzirdams radio. Aiz kailajam sienam nebija dzirdams pilsētas troksnis, ne ari zvana skaņas no blakus esošās skolas, ne bērnu smiekli, kad viņi pec starpbrīža steidzas atpakaļ uz klasēm. Gaisa cauri žalūzijam ieplūstošajos saules staros nevirmoja ne puteklītis.

F.s atveru acis.

Un pamanīju uz ziloņkaula flīžu grīdas ar maģisku sarkanu flomasteru uzrakstītu vienu vardu ar septiņiem burtiem.

Bēdziet!

-   Ta nu gan ir viena šausmīga ideja, - atzina Rasels tajā nakti, kad mes vilkamies cauri mežam.

-    Ta ir mana pēdēja ideja, - es teicu, paslīdēdams uz mitrajam, nokritušajām lapam.

-    Tieši no ta es ari baidos, - Rasels sacīja. - Šādos laikos tādiem vīriem ka viņš ir nodrošinātā moderna tehniska apsardze, miesassargi, pretizlūkošanas iekārtas un mājas novērošana.

-     Varbūt viņš nemaz vairs šeit nedzīvo? - piebilda I Ieilija. - Viņa var ari vienkārši nebūt majas.

Ari Zeins pievienojas parejo domam: - Vai zini, Viktor? Pat ja viņš tur bus, tu taču viņu nemaz nepazīsti.

Tikai Ēriks neteica ne varda, brienot cauri tumšajam mežam.

-    Vienam no mums vajadzēja palikt mašīnā, - Karija aizradija.

-   Ne, - es nepiekritu. - Mums tas jadara visiem kopa.

Mes gajam talak pa naksnīgo mežu.

Vašingtona ir daudz mežu. Pats lielakais no tiem pusloka izvietojies paša pilsētas centrā, tam cauri iet viena no pilsētas galvenajam maģistralem Rock Creek Parkway. Pa to no blīvi apdzīvotajiem ziemeļrietumu reģioniem pilsēta iebrauc ārpilsētās iedzīvotāji, kuri dodas uz metala un stikla naudas torņiem, kas izvietojušies visas K. ielas garuma, un valdības birokrātijas mura ekam no Pensilvanijas avēnijas līdz pat baltajam Kapitolijam. Meža masīvs, kas atdala Rock Creek Parkway no ekam un privātmājām, dažkart sarūk līdz piecu kvartalu platumam, bet garuma tas stiepjas jūdzēm talu. Šo zaļo zonu ir iecienījuši skrējēji, jātnieki, pārdroši mīlētāji, riteņbraucēji, brieži un koijoti. Šaja teritorijā ir notikusi ne viena vien slepkavība.

To milzīgās zaļas zonas teritoriju, cauri kurai mes bridam, diez vai vispār varētu nosauktu par mežu. Drīzāk par gravu, noru vai briksnaju, kas stiepās gar paplatu grāvi un ņema virsroku par zonešanas izņēmumu izmaksam. Ši zaļa teritorija bija sa- glabata estētisku apsvērumu deļ. īstenība šo meža masīvu nemaz nevarētu pieskaitīt Vašingtonas pilsētas teritorijai, bet drīzāk gan Merilendai. Mežs robežojas ar grezno betisdas piepilsētu, un ari ne gluži ar pašu Betīsdu, bet gan ar Korejas kara eras savrupmaju kvartalu, kuru ieskāva zems akmens mūris. Ša rajona nosaukums aizgūts no kada karalienes Viktorijas laika angļu romana. l'a četriem neapsargatiem vārtiem varēja iebraukt lielu savrupmaju teritorija, kuru izvietojums atgadinaja šaha dēlīša kompozīciju.

Taja vakara pulksten 8:35 musu baltais kadiljaks iebrauca pa šīs teritorijas galvenajiem vārtiem. Es sēdēju priekšā, pasažiera vieta, un devu norādījumus Zeinam, kas stūrēja musu braucamo garam gaišiem maju logiem. Teti un māmiņās bija tikko ka parradu- šies mājās no darba, lai pie spoži nopuletiem galdiem paēstu uzsildītas vakariņas un sagaidītu savus bērnus - saras un benus, kas ķiķinadami noklumpačos leja no otra stava, ģerbušies mājīgās pidžamas un izplatīdami patikamu, tikai berniem raksturīgu smaržu. Tad mazuļi apskaus un samīļos savus reti majas esošos vecākus, kuri novēlēs mazajiem ar labu nakti, pirms tie atkal uzskries augšā pa kapnem garam tetu un mammu nodilušajiem portfeļiem; tie bus piebāzti pilni ar svarīgiem papīriem, kas noteikti varētu salapīt visu plašo pasauli.

-    Ja tev butu precīza adrese, mums būtu daudz vieglāk, - Zeins piebilda.

-    Diezin vai, - es atbildēju. - Nokļūšana šeit līdzinājās pēdējai praktisko mācību parbaudei. Tai jabut nelielai, nomaļai kalpota ju kotedžai, kā sarga majai. Nekam īpaši dižam.

-   Šajā vieta nekas īpaši dižs varētu iekļauties miljons dolāru robežas, - Heilija sacīja. - Ka viņš varēja atļauties tikt pie tada īpašuma ar čekiem, kurus saņēma no tēvoča Sema?

-    Noīrējis uz vairakiem gadiem, - es atbildēju, atceredamies savu N()C centra aģenta abiturijas vakaru ar sarkanvīnu un sieru, kura piedalījās ari daži aģentūras vadošie darbinieki. - Kad viņa namīpašnieks pardeva vairakus īpašumus, viņš paņēma kredītu un tos nopirka, tad sakārtoja finansialo pusi tā, ka lielos īpašumus viņš izīrē un pats var atļauties dzīvot kotedža.

-    Šie koki šaja teritorijā ir vienīgie, - es piebildu, kad braucam garam lieliem, enainiem kokiem, kas atradas no mums pa kreisi. - Viņam jabut šeit.

Mes atstajām balti mirdzošo kadiljaku zem kada laternas staba pie peldbaseina. Vērojām, kā apgaismotie logi blakus esošajās mājās pamazam nodziest, un iegājām koku aizsega.

Mus apņēma mitra, vēsa meža smarža. Redzēt nevareja talak par cilvēka auguma garumu, koki aizsedza pilsētas ugunis pie debess pamales. Koku mizas izstaroja blāvi peleku atblazmu, kas bija nedaudz tumšākā par mūsu balajam sejām. Ejot pa mežu, ga- dijas paklupt aiz kada akmens vai paslīdēt uz mitrajam lapam. Gaisa jau vajadzēja sajust oficiālā pavasara iestāšanos, bet taja nakti mēs vel to nemānijām. Mus ieskava kaili koki, ka cilvēku pūlis rokkoncertā vai zarka pavadoņi beres. Zari skrapeja seju, pieri, trapija acis un ķērās drēbēs. Iekliedzas pūce. Varbūt ta bija mus pamanījusi? Varbūt ta vienkārši iekliedzas, jo tas bija paredzēts viņas slepenaja dienaskartibas plana? Mums neizdevās iepriekš planotais - virzīties taisni uz priekšu, jo uzduramies biezam krumajam un kopa saaugušiem kokiem, caur kuriem nebija iespējams izlauzties. Ta nu mes gajam pa gravu un bridam cauri brikšņa jam.

-    Paskatieties! - Rasels noradīja pa labi.

Cauri augstiem kokiem es ieraudzīju baļķu kotedžu, kuru apspīdēja laternas gaisma. Ēku no visam pusēm ieskāva plašs mauriņš, kas pletās no kotedžas līdz baltai trīsstāvu majai.

-    Vai tā ir īsta? - Zeins pajautaja.

-    Vajadzētu but, - atbildēju.

Zeins pačukstēja: - Ja tu kļūdīsies…

Rasels piebalsoja: - Kļūdīsies vai ne, bet te neizskatās labi.

Mēs pārbaudijam, vai visa komanda ir uz vietas, vai neviens nav noklīdis, izmežģījis potīti. Izkārtojušies strēlnieku ķēdē, mēs lidam uz mežmalu un nogaidijam divdesmit minūtes.

-   Gaisma deg, - Zeins komenteja, - bet žalūzijas ir nolaistas, tāpēc nevar redzēt, kas tur iekšā notiek.

-   Nekas neliecina par to, ka kāds, izņemot mus - trakos -, butu izgājis lauka pastaigaties pa auksto tumsu, - Rasels konstatēja. - Protams, mes nekad neieraudzisim juras kājnieku snaiperi. Aiz lielas mājas uz ielas varētu stāvēt drošības dienesta patruļmašīna vai furgons.

-    Kura mēs paši būtu varējuši braukt, - Zeins piebilda.

Karija viņam teica: - Nu jau tu aizfantazējies. Tomēr mes beidzot esam tikuši līdz šai vietai.

-   No šejienes līdz turienei ir apmēram piecdesmit jardu atkla- ta zalaja, - Rasels bija apreķinajis.

-Tieši tā.

-    Erik? - es vērsos pie musu inženiera. - Tur droši vien ir uzstādīti kustību sensori. Visapkart kotedžai varētu but infrasarkano staru aizsardzības tikls, novērošanas radars, trauksmes poga un tiešais savienojums ar atras reaģešanas vienību.

-   Vel tu aizmirsi pieminet niknu suni, - I leilija mani papildina ja.

-    ['iedrāžu to visu! - Rasels nolamājas. - Vai nu mes ejam iekšā, vai ari tinamies prom.

-    Ejam iekša, it ka šī maja piederētu mums, - es sacīju.

Izvedu savu komandu no koku aizsega.

Mes izkārtojāmies vienā līnija - seši cilvēki devas lauka no meža, pari tumšajam klajumam un izgaismoto kotedžu. Mes gajam lēnam un stalti.

Uz mums nešava; nakts klusumā nenotarkšķeja neviena auto- mata karta. Gaisa nenopaukšķeja signālraķetes. Mums seja neie- spidinaja prožektorus un virsu nemetas neviens rūcošs vācu aitu suns.

Tā mes aizgajam lidz lievenim.

Karija pieklauveja pie durvīm. Es stāvēju viņai blakus, kreisa- ja pusē. Pārējie bija cieši saspiedušies mums aiz muguras. Karija pieklauvēja vēlreiz.

Kotedžas durvis atveras, un tur nu viņš staveja - vīrieša laba roka bija paslēpta aiz durvju stenderes. Viņam aiz muguras degošas lampas un lieveņa apgaismojums virs musu galvam atspīdēja viņa sirmajos, paplanajos matos, kalsna seja bija pievērsta Karijai.

Kad viņš ieraudzīja ari mani stavam uz sava lieveņa, viena mirkli vīrieša smaids pazuda no sejas,

Taja paša mirkli es nomurmināju: - Ludzu, to nedariet! Nekādu ieroču, ne ari trauksmes pogas nospiešanu, ja viens vai otrs gadījuma atrodas jusu labaja roka. Ludzu, nevajag! Dodiet mums… man… iespeju visu paskaidrot.

Vīrietis pamanīja sava mauriņa stavam kvartetu, pec tam, atkal pieversies Karijai, pajautaja: - Aģente Rada?

-Jā, kungs.

Es sacīju: - Ludzu, kungs! Lai ko jus ari šobrīd domātu, nedariet to. Es tulit pakustēšos.

Paceļu labo roku, ko biju noslēpis aiz kajas, un paradīju, ko tajā turēju.

-   Ta ir trankvilizatoru pistole, - es paskaidroju. - Taja ir iepildīts neirotoksīns. Karija - aģente Rada - apgalvo, ka, saņemot šadu devu, jus atslēgsieties desmit sekunžu laikā. Šis zāles paralizē rīcībspēju uz pusstundu, bet cilvēks paliek pie pilnas apziņas. Taču varbūt mums nebūs tik daudz laika.

-   Skaidrs, - viņš noteica, bet joprojām turēja labo roku tā, ka es to neredzeju.

Karija turpinaja: - Kungs, esmu apbruņota, man pie jostas ir ierocis. Neesmu šeit ieradusies ka gūstekne, bet gan ka operācijās dalībniece. Šie cilvēki jus neapdraudēs.

-   Skaidrs.

Es turpināju: - Direktor Pang…

-   Esmu direktora vietnieks, - vīrietis mani izlaboja. - Un tas ir slepens amats. Kāda ir jusu…

-    Panga kungs, - es turpināju. - Pēc brītiņa jus visu par mani uzzināsiet. Vispirms jums ir jazina, ka esat drošība, bet mes esam atnakuši ar nopietniem nolūkiem. Ja mes butu šeit ieradušies, lai jus novāktu, tad man roka nebūtu trankvilizatoru pistole, tad jau tagad jus vairs nejustu to, ko slēpjat savā labaja roka, lai kas tas ari butu.

-A-a.

-    Izdarīsim saskaņotas darbības. Rezultāts bus atkarīgs vienīgi no jums.

-Ja nu mes visi kopīgi atkaptos? - viņš ierosināja.

-   Mes to darīsim, ja ari jus esat gatavs to darīt.

Virs atkal pasmaidīja. - Varbūt mums vajadzētu izdomāt kaut ko citu?

-Jus varētu mus ieaicināt pie sevis maja.

-   Tur ir liela nekārtībā, - viņš centās atrunaties. - Un maz vietas jums… sešiem cilvekiem.

-   Mums nav nekādu iebildumu.

-   Ta jau man sacīja.

Man bija japasmaida. Kļuvis atkal nopietns, es teicu: - Mēs jums pierādījām savu uzticēšanos, jo ieradamies pie jusu durvīm vienīgi ar trankvilizatoru pistoli. Kad atvērat durvis, neviens jus nenošava. Tagad pienākusi jusu karta izradīt uzticēšanos. Dots pret dotu.

Langs saviebas. - Dots pret dotu? Ka vienlīdzīgās sarunas? Vai domājāt, ka es to prasīju?

-    Ne jau vienmēr var dabūt to, ko prasa. Kas ir jūsu labaja roka? Vai ierocis? Trauksmes poga? Sviestmaize ar šķiņķi?

-   Ak tad to jūs gribat uzzināt?

-    Mes abi pašreiz nenodarbojamies tikai ar uzzināšanu. Mans skatiens liecinaja par to, ka joprojām kontrolēju situāciju.

1.angs paraustīja plecus. - Man roka ir automatiskais kolts. Ļoti skaists ierocis, kura stobra pietiks ložu jums visiem.

Man aiz muguras atskanēja Rasela balss: - Tas nekad nenotiks.

Langa skatiens pieversas trakajam samurajam melnā, gara ādas mētelī.

-   Tam es ticu, - Langs noteica. - Jūs esat… atvainojiet, neatceros jusu visu vārdus. - Taču tagad, - Langs sacīja, - es lēnam pagriezišos pa labi - mans augums paliks atvērtajas durvis. Nolikšu savu pistoli tur, uz tā galda. Pēc tam pieiešu pie tālākās sienas, kur atrodas vienīgi virtuves izlietne. Noskaitīšu līdz desmit un pagriezīšos pret jums ar tukšam rokam. -

Viņš turpinaja: - Jus visi drīkstat ienākt iekša. Varat mani nošaut no mugurpuses. Ja tāds ir jusu mērķis, tad neizmantojiet trankvilizatora bultas, bet pierādiet, ka esat īsti viri, un šaujiet ar īstam lodēm.

Tā viņš pateica un tā ari izdarīja.

Pagriezies atpakaļ, viņš ieraudzīja, ka visi jau esam ienākuši viņa mājā un aizvēruši aiz sevis durvis.

-    Nu ta, - Langs noteica, vērodams kā Zeins savac viņa ieroci. - Aģente Rada! Priecājos jus satikt. Vispirms pasakiet, vai jums nekas nekaiš?

-   Viss kartībā. Es…

-    Vai jus zināt, kur atrodaties? Domāju, ka daudz svangak ir tas, kur esat bijusi, kopš jusu komanda tika neitralizēta. Starp citu, pec ziņojumiem noprotu, ka jusu komandas puiši ir sveiki un veseli. Tomēr esam noraizējušies par jums. bija tāda sajuta, ka esat teleportejusies uz Zviedriju.

Panga zilās acis sirsnīgi noraudzijas Karija, tajā paša laika vērojot, ka mēs parejie izklīstam pa viņa baļķu kotedžu ar masiva- jam sienām un apskatām dzīvojamo istabu, ēdamistabu un virtuvi.

-    Stokholmas sindroms, - es sacīju Karijai. - Viņš ir noraizējies, ka esi zaudējusi gribu un racionalitāti un pārgājusi savu sa- gūstītaju pusē.

Ēriks piebilda: - Turklāt vel pati palikusi vājprātīgā.

-   Tā nu gan tas nav, vecīt, - Rasels iebilda, atvērdams durvis uz Langa guļamistabu un to aplūkodams. - Stokholmas sindroms piemīt viņam pašam.

-    Ej tik iekša un paokšķerē! - Langs mudinaja samuraju, kas stāvēja viņa guļamistabas durvīs.

-    Hei! - Zeins ierunājas. - Mēs visi šeit esam spiegi. Negribam, lai jus, direktora vietniek Lang, sagadātu mums šeit kādu pārsteigumu. Un, ludzu, nevajag it kā starp citu virzīties uz sava datora pusi.

Langs palika stāvam, kur bijis. Visiem uzsmaidījis, viņš sacīja: - Sauciet mani par Džonu.

-   Nu labi, Džon, - Zeins noteica, ar žestu vedinadams vecāko no visiem spiegiem šaja istaba pieiet tuvāk man. Pamājis musu tehniskajam ekspertam, viņš noradīja uz Langa datoru: - Ērik, parbaudi to!

-   Paklau, Džon, - Zeins turpināja. - Vai tu vienmēr atver durvis, turēdams roka stroķi?

-    Ko tad jus gribat? Vai lai mūsdienas turu roka ko citu? - Langs atbildēja.

-   Kur ir jusu apsardze? - Zeins painteresejas.

-   Jus domājāt vēl ko papildus? bez manas godīgas sirds un klasiska kolta?

-   Jūs ļoti labi zināt, kas mums jāuzzina.

L,angs pašūpoja galvu. - No tās operatīvas informācijās, ko izlasīju pagājušaja nedeļa, nedomāju, ka vispār kads varētu iedomāties, ko jūs gribat uzzināt.

Zeias neļāva Langam izvairīties no atbildes: - Kapec lauka nav neviena apsarga un slēpņa?

-    Pats esmu bijušais aģents, darbojies ka kaujinieks. Ja man tiek pielikta apsardze, jutos ka vilku vajats, man no šausmam mati saceļas stāvus. Esmu uzstājis, lai parsvara mani neapsarga, tad es varētu justies brīvi. Turklāt visi kaujinieki un aģenti, kurus vien aģentūra spēja sameklēt, aizņemties vai nozagt, patlaban atrodas Rietumos, pie okeana, un mekle jūs. Kada ironija! Man bija vienīgi jāpaliek majas, lai jus satiktu.

Ēriks parlaida acis datoram, tad pieskaras tam ar pirkstiem un pajaulaja: - Videonovērošana? Tehniskās aizsardzības sistēmas? Signalizācija?

-   Logu un durvju signalizācijā pieslegta Drošības birojam un vietējai policijai. Kustību sensors pieslegts šai istabai, ja es to aktivizēju. Trauksmes poga atrodas uz sienas pie gultas, vel viena ir pie sienas aiz mana atpūtas krēsla.

Pazīstot tādus kā viņš, es pajautaju: - Un kur ir tas, kuras mes neatradīsim?

-   Ļoti labi, Viktor. - Langa acis turpinaja pētīt Kariju, cenšoties iegūt viņas labvēlību. - Jus varbūt neatrastu to trauksmes pogu, kas uzstādītā zem datora galda. Reiz es netīšam to piespiedu ar celi, un pec divām minūtēm… Paskatīsimies, vai mums izdosies izvairīties no vēl viena arkartas izsaukuma.

-    Paskatīsimies, - es atbildēju. - Kur vel?

-    Uz naktsgaldiņa ir jabut papildu slēdzim, bet tā tur nav.

Ps brīdināju: - Jus jau zināt, ka mes visu atradīsim.

Viņš pasmaidīja. - Pai jums veicas!

Tas virs, kurš atklaja mani spiega talantu un pierunaja strādāt aģentūra, augsta amatpersona, kas šeit, savā pieticigaja mājokli, bija sarīkojis neoficiālu abiturijas ceremoniju, ko slepenība pieļava taja laika, kad es kļuvu par slepeno aģentu, bija viens no izlūkošanas citadeles vadoņiem, kurš ar ugunsdzēsēju cirvīti sporta zāle noārdīja starpsienas manas otras pašnāvības diena; tas pats, kurš, pec Karijas vārdiem, "bija ievelēts par juceklīgas Valsts drošības sistētnas kārdinātu". Tas kalsnais, bet spēcīgais virs ar sirmajiem matiem, kuru sauca Džons Langs, tagad sta- vēja sava kotedžas viesistabā un pacēla rokas, lai viņu pārmeklētu.

Gudri, es nodomāju. Viņš negaida, kamēr mēs to pieprasīsim vai liksim viņam darit. Langs to dara brīvprātīgi. Viņš tā rīkojas, lai iegūtu musu uzticību. 1 ai ar savu sadarbošanos līdz zināmām brīdim aiz mālētu mums acis.

Langs pamanīja, ka es pamaju ar galvu. Viņš zinaja, ka es to zinu, un es zināju, ka viņš to zina.

Esam saputrojušies vienā lielā zināšanu sprostā, es nodomāju, kamēr Zeina rokas iztaustīja spiegu, kurš varēja but viņa vienaudzis. Ta mēs riņķosim pa stropu, viens otram dzīdamies pakaļ, līdz kaut kas notiks.

Keiz es biju saticis Langu bagua Austrumu ciņu seminārā, kas notika netālu no šis majas. Tāpat ka taidži vai aikido bagua ir garīga, uz iekšu vērsta maksla. Šaja cīņas skola cīnītājs riņķo ap savu pretinieku, atvairot uzbrukumus, kamēr pretiniekam sareibst galva vai viņš zaudē līdzsvaru. Taja mirkli ar satriecošu tehnisku paņemienu kopumu bagua meistars uzbmk savam pretiniekam.

Mums ir jāiziet ara no šā apļa.

-    Viņš ir tīrs, - Zeins paziņoja.

-    Ka jus visi jutāties? - Langs apjautajas.

Mēģina but līdzjūtīgs, izradīt simpātijās un sadraudzēties.

-    Vai joprojām vel esat traki? - viņš vaicaja.

Cenšas provocēt, izaicinat, destabilizēt.

-    Mes joprojām vel neesam muļķa prata, - es atbildēju.

-    Neviens nekad nav jus uzskatījis par muļķiem, - Pangs paziņoja. - Tieši tāpēc tas viss… mežonigums, arsta un māsiņas slepkavība, pierada vien to, ko visi jau zina. Jus esat… medicīniski nepieskaitāmi.

Rasels sacija: - Ak, jums, Vašingtonas kareivjiem, gan patīk sarežģīti kalamburi.

Zeins piebilda: - Ja dosim viņam tadu iespeju, viņš mums sagrozīs galvu.

Langs turpinaja: - Es pieņemu, ka jus visi jau tagad esat apreibuši. Pat ja jus nebūtu vājprātīgi, tad droši vien ir ļoti grūti tik ilgu laiku iztikt bez zalem. Ta laikam ir īsta katastrofa.

-   Kamēr mes būsim visi kopa, nekas slikts nenotiks, - es atbildēju. Saņemu visu gribasspēku, lai manas rokas netrīcētu, un zināju, ka viņš manas pūles ir pamanījis.

-   Jums ir ieroči, tatad ari taisnība, - Pangs atzina.

-   Nē, - es iebildu, paņemdams Panga koltu no Zeina, pirms viņš vel paspēja ko iebilst, pagriezdams to un pavērzdams pret Panga apakšgalu.

-   Mums visiem ir ieroči.

Vecais spiegs samiedza un samirkšķinaja zilās acis. Viņš skatījās uz piedāvāto ieroci, bet nepakustejas.

Es piedāvāju: - Ņemiet to!

Ar acs kaktiņu pamanīju guļamistabas durvis stāvoša Rasela nemānāmo kustību un zināju, ka viņa roka iegulstas ierocis.

-   Ņemiet to! - vēlreiz mudināju Pangu.

Viņš ta ari izdarīja un nolaida roku gar sāniem, stobru pavēršot pret grīdu.

-   Taču, ja jus to izmantosiet, - es turpināju, - tad esiet īsts virs un nešaujiet man mugura.

Es devos pie izlietnes un pagriezu Pangam muguru. Padzeros ūdeni, lai noslēptu savas trīcošās rokas.

Man aiz muguras ierunājās Karija: - Langa kungs, jūs un es… Viņi nav musu pretinieki.

-   Vai tiešām? - Langs sacīja. - Visi pierādījumu liecina par pretējo.

-   Ne jau visi, - es iebildu, skatīdamies lauka pa viņa virtuves logu melnaja nakti. - Kas jums ir roka?

-    Lielais blefs? Trako maniaku gājiens? Labak tu man to pasaki.

-   Un ka jus domājāt?

-   Tur jau ir ta problēma. Es domāju, ka stāvu sava d/.ivojama- ja istaba kopa ar pieciem apmatiem, uz vardarbību tendetiem, izbēgušiem maniakiem, kuri mani ir atbruņojuši, un vienu, doma- jams, izcilu aģenti, kas… kas ari atrodas šeit. Ko jus gribat, lai es domāju?

Rasels sacīja: - Tas ir jābeidz. Ta mes nekur netiksim.

Laukā, aiz loga, bija melna nakts, un es neko neredzēju.

Es ierosināju: -Jautajiet.

Langa jautajuma varēja saklausīt patiesu ziņkāri: - Kas man jā jauta?

-    Ko vien velaties, - es atbildēju, aizgriezdamies no izlietnes un nostājoties pretī I.angam, Karijai un maniem biedriem. - Ko jus gribat uzzināt?

Mes ieraudzījam viņa acis iedegamies interesi.

beidzot Langs pajauta ja: - Kāpēc esat šeit ieradušies?

Tas attiecas tieši uz šo situāciju, kadā viņš patlaban atradas, un to, kas viņu varētu sagaidīt turpmāk.

-   Jūsu maja ir daudz krēslu. Apsēdieties labak uz. divana, un mēs jums visu izstāstīsim, - es ierosināju.

Mes bijām uzveduši izcilu operu! Libretā nebija aizmirsts ne par skaņu, ne niknumu un trakajiem. Tas atgādināja ainas no brāļu Marksu filmas ar asiem sižeta pavērsieniem. Darbība norisinās kotedža, nakti, iekštelpas. Dzeltenajā apgaismojuma viens gūsteknis sež uz divana. Mēs lieliski spēlējam savas lomas, jo ikviens spiegs ir ne tikai manipulators, bet ari aktieris.

Rasels dziedāja: "Uz grīdas gulēja beigtais dakteris Fridmans," taču Zeins viņu partrauca un pieskrēja Heilijai no muguras, lai nodemonstrētu ka masiņa - slepkava bija paveikusi savu netīro darbiņu. Heilija iekliedzas: - Uzmanies no manam asinīm!

Es turpināju: - l.anga kungs! Es zinu, ka mes izbradājam nozieguma vietu, un tiesu mediķi par to nepriecāsies. Tomēr vel joprojām es uzskatu, ka mes rīkojāmies pareizi, paņemot Fridmanu sev līdzi. Tikai man žēl, ka nacas viņu piesiet pie žoga.

Rasels mani papildinaja: - Un man jānožēlo tas, ka es atslēdzos un nespēju saņemt māsiņu - slepkavu dzīvu.

Zeins atgaiņājas ar roku: - Aizmirsti par to, jo ta atkal bija tualete un vannasistaba.

Es papildinaju: - Vannasistabas un mīlestība.

Zeins turpinaja: - Ja jau šeit visi nožēlo grēkus, tad ari man jānožēlo, ka aizdedzināju policijas patruļmašīnu.

Eangs teica: - Ta sadegusi…

-   Spogulis, - Ēriks nomurminaja. - Es saplēsu spoguli. Ta ir slikta zīme. Man ļoti žēl.

-    Ta nebija tava vaina, - I leilija viņu mierināja. Viņa sacīja Eangam: - Ēriks paklausa jebkurai saprotamai pavēlei. Viņu nevar no ta atturēt, viņš nevar nepaklausīt, lai kas ari notiktu. Luk, piemers. Ērik! Paskaidro, ko tu izdarīji piemiņas pasakuma.

Ēriks pielēca kājas: - Peonardo da Vinči radīja…

-    Ērik! Pārstāj un apsedies! - es pavēlēju, un viņš paklausīja. -Ja Heilija nebūtu uzmanīgi izvēlējusies, kadu pavēli dot, es nebūtu varējis viņu apstādināt pat tad, ja ši maja degtu zilas liesmas. Tad butu noticis tapat kā ar to psihiatri, kuru viņš sagraba.

CIP direktora vietnieks neviļus saviebas: - To psihiatri?

-   Tam vairs nav nozīmes, - Rasels piebilda, - bet jusu blondīne…

-    Kas? - Pangs parvaicaja.

-   Runa ir par mani, - Karija pieteicas. - Maskēšanas nolūkos pārkrāsoju matus.

-1 ieta tāda, - Rasels turpinaja, - ka man bija plānots noknieb- ties, bet viņa visu izjauca.

I ,angs teica: - Jūs abi…

Rasels iebļāvās: - Nekada gadījuma!

Ari Karija protestēja: - Ne jau ar mani!

Lai remdētu Rasela dusmas, es mainīju tēmu: - Tomēr mes tikām pie izcilas mašīnas. Par spīti mašīnas īpašnieka nāvei, tā mus tomēr šopecpusdien aizveda līdz AMV mītnei, kura mes ielauzāmies.

-Kur?

-   Langa kungs, runa ir par musu AMV mītni, - Karija paskaidroja. - To, kas atrodas pie Takoma parka metro stacijas.

-    Ka? Jus ielauzāties un nogalinajat…

-   Nevienu mēs nenogalinājām, - es atri atbildēju.

Zeins palīdzēja izskaidrot: - Tikai māsiņu - slepkavu, kura bija to pelnījusi, taču ta bija neveiksmīga apstākļu sakritība un notika cīniņa karstuma.

-   Un tad, - es turpināju, - tukšajā biroja mēs sapratam, ka ja- beg.

Mes laidamies prom, ko kajas nes.

Mans pulkstenis notikšķeja vairakas sekundes, pirms Langs izdvesa: - O!

-   Ja jus savāksiet komandu, - es teicu, - tad… tur bus cilvēki, kurus mes nepazīstam.

Rasels piebilda: - Jo vairāk cilvēku, jo mes mazāk kontrolēsim situāciju.

-    Taču vispirms… - es pamaju uz datora pusi. - Vai jums ir aģentūras pieslēgums?

-   Praktisku apsvērumu deļ, - Langs atbildēja, - man ir pieejas kodi; es pārstāvu aģenturu.

Zeins uzrunaja musu inženieri: - Prik?

-    Dators ir pielāgots individuālām pasutijumam. lespejams, Valsts drošības aģentūrai.

I ,angs sacīja: - Viņiem tas ir pilnīgi nederīgs, novecojis par kādām piecām datoru paaudzēm.

-    Tam ir speciāls modems, barošanas bloks, satelīta pieslēgums, iespējams, instalēta arī pretuzlaušanas sistēma, kas ir daudz spēcīgākā par parastajiem komerciālajiem aizsardzības ugunsmuriem. Ar to var novadīt telekonferences. Kamera nav pieslēgta.

Langs teica: - Man labak patīk, ja neviens mani datora kameras neredz. Attiecība uz visu parejo nosaukto zinu tikai to, ka tas viss darbojas.

-Tad pameģinasim! - Rasels ierosina ja. - Mums nav ko zaudēt, ja Ēriks visas viņa darbības uzmanīs.

I ,angs apsēdās pie datora. Sekojot Zeina komandai: "Uzmani, ko viņš dara, lai neiedarbinātu trauksmes pogu, signalizāciju un neizsauktu palīdzību," Ēriks apsēdās blakus Langam, un Meilija uzlika roku uz Ērika pleca. Musu inženieris ievadīja datora pavēles, līdz kreisaja apakšēja monitora stūri paradijas logs. Man tas izskatījās pec mirgojoša kibernētikas brīnuma. Ērikam tas palīdzēja atšifrēt datora operācijas; tastaturu viņš bija atvēlējis Langam. Zeins atradas aiz muguras CII' spiegu bosam, kamēr Rasels palika stāvam, atspiedies pret sienu, no kurienes varēja novērot cilvēku bariņu, kas bija apslajuši datoru, un ari uzmanīt slēgtās durvis.

Es stāvēju līdzas Karijai. Sajuzdams, ka alus ir nedaudz mazi najis manu spriedzi, es viņai pačukstēju: - Paldies.

-   Par ko tad?

Langs pajautaja: - Vai drīkstu sakt?

Zeins deva atļauju

Monitorā nozibsnija krasainas gaismas, kad viena drošības sistēma nomainīja nakamas. Langs ievadīja pieprasīto paroli.

Es pačukstēju Karijai: - Es nekad nebutu varējis viņu pārliecināt mums noticēt. Paldies, ka mums palīdzēji. Tu biji lieliska.

-   Es tikai izpildīju savu aģentes pienākumu un nodevu ziņojumu.

Langs ziņoja: - Nu ta. Esmu iegājis kopējā meklešanas datu baze. Tai var piekļūt tikai augstakas valsts varas strukturas - ne tikai musu izlūkošanas parvaldes datori, bet ari Valsts drošības aģentūras, Pentagona un Balta nama datoru sistēmas.

-   Tagad ari es esmu ievadīta šajā datu baze, - Karija man sacīja.

-   Nevaru vēlēties vel jaukaku kompāniju.

Meklešanas režīma Langs ievadīja Kaila Ruso vardu, māsiņās - slepkavas īsto vardu, AM V mītni un citus svarīgus datus, ko bijām

sarakstījuši uz savam matricas kartītēm. Viņš nospieda taustiņu

Ievadīt.

Karija pagriezās pret mani un ieraudzīja, ka miji viņai uzsmaidu. Viņa pašūpoja galvu, aizvēra acis, pec tam, tas atvērusi, sacīja: - Viktor, es ne… tas nav… tu neesi…

-   Sasodīts! Kas tur notiek? - iesaucas Zeins.

Visi, izņemot Raselu, kurš, stavedams pie sienas, ieņema kaujas gatavības pozu, veras monitora.

I'arādijas uzraksts Pieeja nav atļauta. Aiz šiem pārsteidzošajiem baltajiem burtiem nozibēja krāsas un dažadi attēli. Ērika atverta- ja slepenajā loga sāka griezties kodu virknes.

-   Kaut kas neredzēts! - iekliedzās Langs. - Man nedrīkst liegt pieeju! Es taču strādāju taja sasoditaja Valsts drošības padome! Esmu aģentūras direktora vietnieks! Nekad neesmu sasmerejies!

Ēriks nomurmināja: - Sistēma cenšas pieslēgt kameru.

Bam! Bam! Bam!

Datora cietais disks dzirksteļojot sašķīda uz galda. Drošības modems nokrita uz grīdas. Monitors ieplisa un sašķīda. Stikla lauskas nobira uz tastatūras, un C1P direktora vietnieks Džons Langs steidzīgi atrava rokas.

Sašķaidījis datoru, Rasels, turēdams roka ieroci, pagriezās, lai nomērķētu uz kotedžas durvīm un logiem.

Kasels ļava Zeinam pielikt sava šaujama stobru pie I anga galvas, kad tas piecelās un atkāpas no dzirksteļojošā datora vraka.

-   Vai tu to izdarīji? - Zeins kliedza. Ar brīvo roku viņš atņēma I ,angam iedoto koltu.

-    Sasodīts! Ko es izdarīju? Jus taču visu laiku mani vērojat! Ari Ēriks mani uzmanīja! Tas bija jusu maniaks melna ja mētelī, kas sašava…

-    Tas bušu es, kas tevi tūlīt nošaus, ja būsi savanjis ziepes, - Zeins piedraudēja. - Frik?

Musu inženieris nogrozīja galvu: - Viņš tikai izpildīja standarta procedūras. Meģinaja uzlauzt aizsardzību.

-   Tatad tas nebija viņš, kas to izdarīja? - Zeins parjautaja.

-Viņa pieprasījums iedarbinaja programmas iznīcināšanu. Ikviens, kurš iereģistrejas taja datu bāze, kuru mes meklejam, tiktu izmests ara un izsekots.

Zeins atrāva pistoles stobru no I.anga sirmas galvas.

-    Lai kads ķīselis jums ari butu galvas, - teica visu aģentu šefs, - pirms rīkojaties, labak paris sekundes to apdomajiet.

-   Tu vel joprojām esi dzīvs, - Zeins sacīja.

-   Tas, ko jus meklējat, vēroja ari jus pašus. - Rasels nenolaida acis no durvīm. - Pat ja ši videokamera bija atslēgta, kas to lai zina, kas vel tika ieslēgts un pagriezts pret mums?

-    Frik, cik daudz laika mums ir? - es pajautaju.

-    Tas tagad atkarīgs no cilvēka faktora. Tiklīdz viņš atrada iespeju uzlauzt sistēmu, pat ja viņa parole nebija identificēta, tikla aizsardzības sistēma viņu noķēra. Viņš sacīja, ka atras reaģēšanas komanda ierodas divas minūtes. Parēķiniet paši - slikto puišu sapulcinašana prasa nedaudz laika… Vismaz trīs minūtes. Maksimums… Kurš lai to zina?

Langs skatijas uz mums. - Ko jus izdanjat?

-   Tie nebijām mes, - Rasels noradīja uz datora vraku. - Tu pats iedarbinaji tikla aizsardzības sistēmu.

-   Tieši ta.

-   Tagad tu esi viens no mums, - es sacīju. - Un mums ir mazāk neka trīs minūtes laika.

Langs teica: - Bet es esmu… aģentūras vadošais darbinieks! Baltā nama zvaigzne!

-    Tapat ka dakteris Fridmans, - Karija piebilda. - Viņš tads butu bijis, ja…

Sie vardi, ko pateica viņa koleģe, kas droši vien vel bija pie pilna prata, lika Langam samirkšķināt acis.

-    Mums nekavējoties jadodas prom! - es nokomandēju. - l'a- zudam! Atri! Tūlīt pat!

Ēriks pieteica: - Neņemt lidzi nekādās elektroniskas ierīces, ne ari mobilo telefonu.

-   Vai drīkstu paņemt meteli? -1 angs palūdza atjauju, jau ņemdams mēteli.

Viņš izņēma no skapja novalkātu juras flotes šineli un java Ērikam un Zeinam to parbaudit. Viņi apkrava Langu ka nastu nese- ju ēzeli - ar šineli, ieroču vesti un trankvilizatoru pistoli. Mes paņemam Langa l.and Rover džipu. Pagaja trīsdesmit sekundes, kamēr atradam mašīnas atslēgas, visi izskrejam lauka un saka- pam džipa. Tā mes ieguvām vismaz piecpadsmit minūtes laika tā vieta, lai lauztos cauri brikšņiem atpakaļ pie kadiljaka. Mes pametam viņa izsekojamo lendroveru dīķa nojumes aizsega, Langs iemeta savu nastu - mēteli, ieroču vesti un pašus ieročus - kadiljaka bagāžnieka. Es ierucinaju balto nezvēru, Ēriks ieleca man blakus, 1 leilija apsēdas blakus viņam. Aizmugures sedekli saspiedās Zeins, Karija, I angs un Rasels.

Mēs aiztraucamies tumšaja nakti, izbraucām cauri vārtiem uz šosejas un nogriezāmies pa kreisi, jo tur izskatijas tumšāks.

Rasels dungoja: - Bum bum pa-bum, bum bu bum-butn-bum.

-   Mēs taču neesam "Lieliskais septītnieks"! - Langs iesaucas, pazinis šo melodiju no filmas. - Mēs esam septiņi spiegi, kas beg no kada nezināmā spoka, kas apsēdis šo zagto mašīnu.

Rasels sacīja: - Ja, mums jāizdomā pašiem sava muziķa.

-    Ne, - Langs iebilda. - Mums jāizdomā plāns. Kādas pēdas jus esat atstajuši, ko neesat…

-    banka! - es iekliedzos. - Viņiem bus sistēma uzglabajies kasiera čeks par māsiņās - slepkavas saņemtajiem operatīvajiem maksajumiem! Tas ir tikai trīs stundu brauciena attaluma no šejienes. Jus varētu uzradīt viņiem savu žetonu un….

-   Lieliska ideja! Tikai Ēriks neļava man paņemt savu identifikācijas karti.

Ēriks nomurminaja: - To var izsekot.

-   Un ka tad ar Langa drebem un viņu pašu? Vai nevajadzetu viņu parmeklet? - Zeins pajautāja.

Karija iebilda: - Ak ne! Puiši, to nu gan nevajag!

-   Nē, būsim profesionāli, - Rasels viņai nepiekrita. - Direktora vietniek… izģērbies!

-   Vai šeit, mašīna? Kad esmu saspiests ka sardīne bundžā jums pa vidu? Pliks tēviņš brauc pa šoseju smalka, balta kadiljaka? Vai nedomājāt, ka tas pievērsis uzmanību?

-   Mums, iespējams, vajadzēs tikai kurpes, - Ēriks viņu nomierināja.

-   Parbaudiet tas, bet nemetiet ara pa logu, - Karija ieteica. Viņa ļoti labi zināja, ka tas ir - palikt bez. saviem apaviem. Harija Mār- lina sporta kurpes viņai bija par lielu, bet 1 leilijas liekais kurpju pāris par mazu.

Iespiests kadiljaka aizmugures sēdekli, Langs nevarēja aizsniegties līdz savam pedam. Zeins novilka CIP direktora vietnieka melnas ķiniešu kungfu majas čibas un padeva tas Ērikam.

-    I3iezin vai tajās kas ir, - Ēriks pasniedza kurpes atpakaļ.

-    Esmu septītā stava slepenais vadošais darbinieks - Langs sacīja, - neesmu kaujinieks, kas piedalas operācijās uz ielām, kura izsekošana varētu attaisnot budžeta izdevumus un ieguldītās pulēs.

Atpakaļskata spogulī redzēju, ka saspiestie pasažieri, cilājot rokas, mēģina iekārtoties ertak, ka viņi gan vaid, gan atvainojas cits citam, gan ganas.

-    Ta nekas nesanaks, - Langs noteica. - Mes šeit tik tikko ka spējam paelpot, un jus gribat, lai mes tagad brauktu trīs stundas līdz kaut kadai tur pilsētelei Austrumu piekraste un gaidam, līdz atver banku? Cikos to atver? I aikam tikai deviņos no rīta, vai ne? Tik saspiesti pārpildītā mašīna, mēs piesaistam policistu uzmanību. Tas ir klasisks ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums - drošības jostu nelietošana un pasažieru skaita pārsniegšana. Ceļu policija mus drīz vien apstadinas, un, kad tas notiks… Vai gadījuma nestāstījāt, ka vienreiz jau aizlaidaties, kad bijāt nosvilinājuši policijas patruļmašīnu?

Ieslegts pagrieziena signāls bija mana atbilde.

-    Kur tu brauc? - I ,angs pajautaja.

-    Iegādāties auto, - es atbildēju.

-    Kur tad mes ar to dosimies? -1 leilija prasīja.

-   Uz. banku. Jo vairak informācijās iegūsim un atrak dabūsim roka Kailu Ruso, jo drīzāk paši sevi attaisnosim.

-   Direktoram Langam nav līdzi viņa personu apliecinošu dokumentu, - Karija atgadinaja. - Manējas un manas komandas puišu apliecības nav vel anulētas. Ja mes tas paradītu un bankas ierēdnis parbauditu…

-   Neuztraucies, - partraucu Kariju, braukdams garam majam, kurām logi jau bija tumši, jo cilvēki bija devušies pie miera. - Mes kaut ko izdomāsim.

Pec pusstundas mušu kadiljaks iebrauca tirdzniecības centra stāvvietā, kura manikīra salons, velosipedu veikals un veselības klubs jau bija slēgti. Musu baltais nezvers pieslideja blakus sarkanbrūnam četrdurvju Volvo ar Merilendas numuriem un bērnu futbolkomandas uzlīmi. Stavlaukumu izgaismoja diennakts veikala apgaismojums. I leilija nopirka pēdējās četras iesaiņotas tā saucamās sviestmaizes un pierunaja garlaikoto kasieri, kurš nekad nešķiras no austiņam, atļaut viņai pagatavot veikala kafijas automata svaigu kafiju un saliet to plastmasas krūzītes. Mes parejie pa to laiku stāvējām rinda pie blāvi apgaismotas tualetes. Musu grupiņa sarīkoja pikniku uz nozagta Volvo motora pārsegā.

-   Ps nespeju tam noticēt! - Pangs sacīja. - Nu labi, es saprotu, mana datorā dažkart gadas iznīcināt kādus datus kļūdas deļ. Esmu to pats redzējis un zinu, ka ta notiek. Tomēr…

-Jums vajadzēja redzet dakteri P, - teica Rasels, gremodams sviestmaizi, kas tapat ka manēja garšoja pec kartona un kečupa.

-    Ps viņu redzeju, - Pangs atbildēja. - Ari mani ievilka jusu medību afērā. Esmu redzējis visas nozieguma vietas fotogrāfijās, ka viņš bija piesiets pie žoga.

Pangs pašūpoja savu sirmo galvu. Dzestraja nakts gaisa varēja redzet viņa elpu.

-   CIP boss 1 Ielms, Kisindžers no NDP un Niksons - viņi visi slēpa no saviem vietniekiem, Kongresa un preses, ka aģentūra ir veicinājusi militāro apvērsumu Cilē. Bet tas bija toreiz!

-   Ari mes dzīvojam toreiz, - piebilda 7,eins.

-Taču mūsdienas, mana laika, viss ir citādi. Pēc 11. septembra visi lielie spiegu kari ir beigušies. Mans darbs ir zināt, ar ko nodarbojas visi klauni musu cirka. Domājāt, ka tas ir viegli? Jau labu laiku iepriekš, pirms viss paradas prese, man jāveic pašam sava spiegošana, lai noskaidrotu, vai Valsts drošības aģentūra nepārkāpj visus pec Votergeitas skandala pieņemtos likumus, vai Lielais brālis neapdraud pilsoņu personiskās dzīves neaizskaramību. Nožēlojami birokrāti un akli balta nama Nacionalas drošības padomes pakalpiņi mani apsūdz, ka es izspiegoju savējos. Ja es nebūtu izdomājis, ka iepatikties viceprezidentam un aizsardzības ministram, es butu nonācis birokrātiskā izolācijā, būtu iesprostots sava Len- glijas direktora vietnieka kabineta. Tā vieta es izstrādāju operāciju sadales sistēmas programmu, un visi atskaitas man; tieši es turu roku uz I.eng lijas pulsa! Un tagad - kurš gan varēja uzlauzt manu sistēmu? Vai tie bija AI Qaeda teroristi, Sadama Irakas spoki vai Tāleban kaujinieki? Varbūt kads kartelis? Krievi? Viņu mafija vai kads grupējums, kas mūsdienas parvalda Maskavu? Irana ta noteikti nevareja but. Varbūt Ziemejkoreja? Ķma negrib ar mums sabojāt attiecības, tatad… Kas tie bija?

-Ja nu to izdarija kads no iekšienes? - Karija izteica minējumu.

-   Musu iekšiene esam mēs paši! - Lдngs palika pie savas pārliecības. - Te jau nav kinostudija, kur viss notiek pec scenārijā. Nav nekādās slepenas, milzīgas iekšējo jauno speķu sazvērestības. Pie velna! Es taču esmu vadošas slepenas organizācijās vadītājs, kas oficiāli tika izveidota ar mērķi slepeni cīnīties ar visas pasaules jaunumu. Pat iesaistot visas Amerikas gaišakos prātus un drosmīgākos cilvēkus, mes tik tikko spējam tikt gala paši ar sevi!

-   Tieši tā, - Zeins piekrita, - tatad renegatu operācijā…

-   Kadu renegatu? - Lдngs nesaprata. - Realaja un racionalaja pasaule vienmer ir sava kartība un plāns. Kads plāns ir vajadzīgs renegātu bariņam, kad musu valsts milzīgais nezvērs - spiegu tikla astoņkajis - jau bailes trīc un neko nevar padarīt?

I leilija pajautaja: - Kapec bija janogalina dakteris Eridmans?

Lдngs papurinaja galvu. - Kapec vispār kaut kas tāds bija ja- dara? Tam nav nekada racionala pamatojuma un loģikas.

-    Nejāutajiet mums par racionalo pratu, - Rasels ierunājās. - Mes esam trakie suņi.

-    Kur jus mani vedat? - Uzdevis šo jautajumu, viņš pats uz to atbildēja. - Ak, zinu, zinu. Uz banku.

Karija sacīja: - Es izrēķināju, ka pat ar apstašanos benzīntanka mes esam ceļa pavadījuši tikai apmēram četras stundas.

-    Esmu noguris visu laiku but ceļā, - Rasels sūkstījās. - I.a- bak sarīkojam kadu jautru tusiņu!

-Gandrīz jau esam gala. -Cereju, ka nemeloju.

-    Kā tad! - Rasels nopūtās, zinadams, ka mani meli vai ari patiesība tapat neko labu nesola.

-    Mums ir mobilie telefoni, lai sazinatos, -Zeins atgadinaja. -Ja ari nāksies izšķirties, ta nebūs problēma.

-    Tatad jus nebrauksiet vienā karavana? - I ,angs painterese-

jas.

-    Droši vien labak ir sadalīties, - es atbildēju. - Braucot kopā tik liela bara, varam pieverst uzmanību. Ja viena grupa iekjus nepatikšanās, otra saņems zvanu, varēs piesteigties palīga vai, uz- brukot no aizmugures, pārsteigt pretinieku.

-    Ka mes sadalīsimies? - Rasels pavaicaja.

Zibenīgi atbildēju: - Es braukšu kopa ar Kariju kadiljaka. Pa- domajis pec brīža piebildu: - Mums vajadzētu sadalīt pa mašīnām abus gustekņus, lai katrā ir kads ar veselo sapratu - uzticams liecinieks.

Heilija piebilda: - Mums ar Ēriku japaliek kopa. Mes abi brauksim tava mašīna.

-    Direktor Pang! - Zeins uzrunaja musu gūstekni. - Jums nāksies braukt kopa ar puišiem un sēdēt priekšā. Rasei, tu šo mašīnu nospēri, tad arī stūre.

-   Super!

-   Un ko darīsi tu pats? - Pangs pajautaja sirmajam, trakajam dīvainim ar pilnīgi baltajiem matiem.

-    Ps jus uzmanīšu no mugurpuses.

-    Par to es nešaubos, - Pangs atbildēja. - Laiks ir vēss, esmu vecs un nosalis. Vai drīkstu uzvilkt mēteli?

Viņš pamaja uz kadiljaka bagažnieka pusi.

-   Protams, - es devu atļauju. Pasviedis Langam atslēgas, vēroju, ka viņš iet prom.

Rasels it ka netīšam devas uz nozagta Volvo aizmuguri. Viņa acis sekoja Langam. Neatkarīgi no ta, kura virziena mēs centāmies skatīties, sirmais direktors pievērsa visu uzmanību. Viņš pazuda aiz balta kadiljaka pacelta bagāžnieka vaka.

-   Tagad ir pienācis tas bridis, - Zeins čukstēja. - Šī ir viņa pirmā iespeja pretuzbrukumam.

I ,angs kavējas aiz bagažnieka vaka kadas divdesmit sekundes. Tas nebija parak ilgi, līdz beidzot vaks aizcirtas. Uzvilcis savu juras kara flotes šineli, viņš to bija atstajis neaizpogatu; josta brīvi nokarajās. Nākot uz mūsu pusi, viņam roka bija kolts, kuru l angs turēja aiz stobra. Viņš piegaja pie Zeina.

- Paņem to, - I ,angs sacīja, un baltmatainais kareivis paņēma ieroci no sirma spiega. - Ta mes visi jutīsimies labak un drošāk. Ja man tas bus vajadzīgs, es zināšu, kur tu esi.

Spiegu priekšnieks izgaja cauri musu bariņam, apgaja apkart Volvo, pagaja garam Raselam, atvēra priekšējas pasažiera puses durvis un iekapa mašīna. Durvis aizveras.

Es sacīju: - Nu tad rullējam!

Nakts atkapās, un uzausa devītās dienas rīts.

-    Lai kas ari tagad notiktu, - sacīja I Ieilija, sēdēdama blakus Ērikam kadiljaka aizmugures sēdekli, kamēr auto maigi duca pa šoseju, - tas viss bus beidzies. Kad ieradīsimies banka, mēs nonāksim Langa teritorijā. Rit mēs jau vairs nebūsim kontrolējami.

-   Ja nodzīvosim līdz rītdienai, - es piebildu.

-   Esmu noguris, sap sirds, - čukstēja Ēriks.

Heilija viņu mierināja: - Es zinu, mazulit. Es to zinu.

Viņa nekad agrak nebija saukusi Ēriku par mazulīti vai kada cita mīļvardiņa. Mes bijām nonākuši pie zinama gala. Vai ari sakuma.

Manas rokas uz stūres trīcēja. Šķita, ka degvielas līmeņa rādītājs, uzradot, ka baka ir gandrīz pilna, melo. Likās, ka mes steidzamies uz dumu makoņa. Mašīnā smaržoja pec saldas, aukstas kafijas, nemazgātam plastmasas krūzītēm, ieroču metala un dubļu pikučiem, kas nokrituši no netīram kurpēm. Karija sēdēja priekšā, pasažiera vieta. Es samiedzu acis, raugoties uz dzelteni punktoto tumsu, kas pletās mums priekša aiz vējstikla, un centos sev iestāstīt, ka sajutu viņas ceriņu šampūna smaržu. Taču tā bija vienīgi mana iztēle.

-   Ar mums viss būs kartībā, - es sacīju, paskatīdamies uz Ka- riju, lai visiem būtu skaidrs, ka sarunajos tieši ar viņu. - Galvenokārt tas ir tavs nopelns - viss, ko tu esi musu laba paveikusi un cik lieliska esi bijusi…

-   Viktor, nevajag! - Karijas acis bija pievērstas ceļam. - Es taču gribēju jus nomedīt. Man gandrīz tas izdevās.

Riepas dziedāja savu dziesmu, taču es negrasījos padoties. Galu gala Karijai vajadzēja apzināties savas misijas svarīgumu.

Timer es atkapos un pateicu kādu nodrāztu joku, kas nemaz nebija smieklīgs: - Nu, vēl jau tāda iespēja ir. Vari to darīt tūlīt pat.

Karija pašūpoja galvu. - Vienmēr un nekad ir divi tavi mīļākie vardi. Taču patiesība tie nozīmē vienu un to pašu. Tev nepieciešams paplašinat vardu krājumu par noteiktību un laiku.

-    Pašlaik ir tas pats, kas uzvarēt, ja to lasa no otra gala', - es sacīju.

-   Ko tu ar to gribēji teikt?

-    Labak man neprasi, esmu taču nojūdzies, - piebildu.

-   Karij? - 1 leilija ierunājās. - Kas notiks pec tam, ja mes bankā kaut ko uzzināsim vai dabūsim?

-   Es par to domāju, kad mes braucam cauri pilsētai, - atbildēja vienīgā pie pilna prāta esošā būtne musu mašīna. - Tagad jāliek visas cerības uz Pangu. Turklāt tagad mes esam divi - kopā ar jums, trakajiem. Septiņas balsis ir pietiekams spēks, lai tajās ieklausītos. Un Pangs…

-    Braucot cauri pilsētai, es redzēju Kapitolija kupolu, kas tumsa mirdzēja. Manuprat, Kapitolijs būs musu operācijās nākamā fāze; ta mēs atbrīvosimies no vajatajiem. Pangs tur daudzus pazīst, jo ir strādājis par koordinatoru starp I lilu un aģentūru.

-    O, tas nu ir lieliski! - es iesaucos. - Kongresā nu gan sež daudz ļaužu, kam es uzticos.

-   Ieslēdz tik televīzijas kameras, un viņi līdis uz ceļiem pa stikla lauskam, lai tikai tur nokļutu, - Karija teica. - Daudzi no viņiem ir tauriņi viendieniši, kas lido uz spožu gaismu. Taču taja baltaja nama mīt ari kārtīgās darba bites un čaklas skudras, kas padara to, kas japadara. Tām piemit daudz vairāk drosmes un sirds skaidrības, neka tu spej iedomāties. Ja neko citu Kapitolija kalna nepanaksim, tad vismaz, atmaskosim tos ietekmīgos cilvēkus, kas lika noslepkavot jūsu dakteri. Jo vairak ietekmīgu cilvēku Kailam Ruso ir jākontrolē, jo viņam grutak to izdarīt - un likt mums par to samaksat.

It ka kaut ko atcerējies, Ēriks nočukstēja: - Visus jau nevar no- galinat.

Zem mašīnas riteņiem zibēja asfalts. lespejams, kadas desmit minūtes mums priekša brauca otra zagta mašīna ar diviem trakajiem un vienu sirmu spiegu priekšnieku.

4 Now (angl.) pašlaik; Won uzvarēja.

-    Mums ir kaut ka jaisina laiks, tapec piezvanīju, - Zeins paziņoja, piezvanījis Karijai pa mobilo telefonu no šis pašas šosejas kaut kur pirms mums. Sarkanas mašīnu aizmugurējas gaismas, kuras nebrauca musu biedri, šad tad parādijas mums priekša uz lielceļa. - Mes nobraucām pa trīsdesmit otro nobrauktuvi uz Pārktonu. Sekojiet, bet turieties pa gabalu, ļaujiet mums sameklet kadu vietiņu, kur sagaidīt rītausmu, līdz banka tiek atvērta.

Mēs jau atradamies uz nobrauktuves, kad viņš piezvanīja vel- reiz.

Zeins deva norādījumus: - brauciet cauri pilsētai, līdz labaja puse ieraudzīsiet noradi uz savvaļas dzīvnieku patversmi, brauciet pa to ceļu uz priekšu līdz piekrastes stavvietai. Jums vajadzētu but galā pec piecpadsmit minūtēm.

-    Iedomājieties, kā tas ir - dzīvot šadā vietā, - Karija sacīja, kad mes braucam pa trīs kvartalus garo galveno ielu, kur atradas veikali, kas tur bija jau kopš The Beatles laikiem. Aiz šiem veikaliem slējās ne vairak ka simts maju. - Šeit ļaudis dzīvo ne īsti pludmale, ne ferma, ari ne pilsēta. Šai pilsētai ir īsts centrs, kur notiek visa rosība, un tas to padara atšķirīgu. Visapkart viss ar katru dienu kļūst arvien nobružatāks. Svešinieki brauc garam pa galveno ielu, kas ved uz citu pasauli. Ko šie ļaudis dara?

-   Viņi iesledz televizoru un dzīvo tada paša nekurienē ka miljoniem citu, - es atbildēju. - Vai ari izveido paši savu reālo pasauli. Vai pamet šo nostūri. Taču es vairak uztrauktos par nomiršanu tada vieta, nevis dzīvošanu.

-    Lūk, te arī ir banka, - Heilija teica.

Mēs pabraucam garam dzeltenbrunai ķieģeļu kastei ar stikla logiem un apcirptu mauriņu un stavvietai, kura elektroniskais pulkstenis radīja laiku - 2:37.

-    Dilindžeram ši banka butu patikusi, - es noteicu. - Logiem dūmakaini stikli, viegla aizlaišanas.

Mes turpinājām braukt, līdz nonācām strupceļa, bruģēta stāvlaukuma, kur paša talakaja galā staveja zagtais Volvo. Aiz mašīnas tumsa pie melnas pamales viļņojas zili melns ūdens. Volvo priekšējas pasažiera durvis atvērās, izkapa Džons Langs. Ietinies savā flotes šinelī, viņš kaut ko atbildēja musu puišiem mašīna, aizvēra durvis un pieskreja pie musu auto, lai paradītu, ka kadil- jaks jānovieto spilgtas laternas otra puse, ena.

Kad izslēdzu dzinēju, Karija nolaida logu. Langs ieliecas salona.

-    Cik labi ir atkal izstaipīt vecos kaulus!

Tad viņš atvēra Karijai durvis.

Kad viņa izkapa ara, izrausos ari es.

I leilija pieveda Ēriku pie I.anga. Es apgāju apkart kadiljaka astes spurai, lai varētu viņiem pievienoties no otras puses. Gaisa bija jūtama auksta, naksnīga ūdens un pavasara koku smarža, atkritumu urnu smārds un petardes dumu aromats.

Karija pajautaja Langam: - Ka ir ar Zeinu?

-   Pagaidi mirklīti, pec tam tu man pastāstīsi. - Stavedams blakus Karijai, Langs ieteicas: - Viktor! Zeins doma, ka talak man vajadzētu uzņemties operācijās vadību, jo mums vajadzīgs oficiālās varas pārstāvis.

-    Dariet ta, - es piekritu. Karija skatijas uz. Volvo, un tas, ka viņa skatijas, lika ari man paverties uz to pusi, kur viļņojās tumšais ūdens. - Jus būsiet boss.

Kad biju apgajis apkārt kadiljakam, I.angs sacīja: - Erik, Viktors sacīja, ka tagad es bušu galvenais, tapec tev jaklausa visam manam pavēlēm. Pieturi Heiliju, lai viņa nevaretu ne aizbēgt, ne šaut, ne arī dot kādu komandu.

Ko? Pagriezies es ieraudzīju, ka I leilija pazūd lirika lača ap skāvienā.

Džinkstoņa! Karija krampjaini nogažas uz asfalta…

Džinkst Ou… deg kā ugunīgs dzelonis… Mans kreisais vaigs… Es pasniedzos, lai izrautu… šautriņu.

I.angs staveja, mērķēdams uz mani ir briesmīgi garu, melnu pirkstu.

Ierocis! Neitralizet viņu… Izņemu no maksts savu Glock, paceļu to. Stroķis izslīdēja no maniem pirkstiem, kas pēkšņi bija kļuvuši ļengani, kājas bija nespēcīgas, it ka no gumijas. Mans ieceretais uzbrukums beidzās ta, ka pastreipuļoju uz vienu pusi, pec tam uz otru; laiks un apkartne saplūda viena juceklīga ķitē. Langs atrodas no manis sešu soļu attaluma, es paceļu kreiso roku, lai sa- grabtu, iesistu, atņemtu…

Pakļaujoties inercei, gāzos gar zemi melna tumsa - melni mākoņi, zvaigznes virpuļo ka apreibušas -, nokritu uz muguras, galva atsitas pret asfaltu, paradijas balta gaisma.

Esmu atgriezies šaja saule. Varu kaut ko saskatīt. Jānofokusē skatiens. Žoklis kļuvis ļengans, mute atvērta. Jākontrolē siekalo- šanas. Jānoslauka… Manas rokas, kajas un es pats biju ka pielīmēts pie stāvvietās asfaltēta laukuma.

blakus atskanēja džinkstoņa.

Panga balss sacīja: - Prik? Ka tu domā, vai ar divām šautriņām Karijai bus gana? Neatbildi. Tava lūdzošā balss mani kaitina. Turi cieši 1 leiliju, ari tagad, kad esmu atņēmis viņas ieroci. Ka jau Viktors teica, tagad es esmu boss, nevis viņa.

Nespj ju pakustināt kajas, tas ir pilnīgi nedzīvas. Un šķiet, ka manas rokas vairs nav manas, it ka tas piederētu kadam citam.

Kurpes pa asfaltu aizgāja prom. Manas acis iepletās.

Karija gulēja zeme man blakus. Viņa raustījas kā mems epi- leptiķis.

Atveras Volvo durvis. Džinkstoņa!

Kaut kas tika vilkts pa asfaltu. Par Pangu gūlās sakumpusi ēna. Nakts tumsā man blakus nobukšķēja kaut kas smags. Kurpes devās prom.

Atveras Volvo durvis. Džinkstoņa!

Atkal kaut kas tika vilkts pa asfaltu. - Sasodīts! - Pangs nola- majas.

Pagriezu galvu. Pangs nometa zemē Raselu kada jarda attāluma no manas plaukstas. Rasels smirdēja pec dūmiem, jo Pangs Volvo bija iemetis dumu granatu. Viņš bija izmantojis savu mēteli ka aizsegu, lai no kadiljaka bagažnieka nozagtu ieroču vesti, paķertu vienu granātu, trankvilizatoru pistoli, ka ari elektriska šoka ierīci, kuru viņš izmantoja, lai neitralizētu sprādziena apdullinātos Kaselu un Zeinu, pēc tam ari Kariju. Tikko Pangs bija noorganizējis viņiem otru šoka terapijas seansu.

Pēkšņi viņš noliecas par mani. Laternas gaismas kuli viņa sirmie mati mirdzēja.

Viņš pietupās un apēdas, apēdas man uz vēdera - elpot, grūti ļiaelpot, es nevaru…

Acu priekša rēgojas Džona I anga seja - izskatīga, kalsna vīrieša seja, kuram jau pari piecdesmit. To ieskava tumša juras flotes šineļa apkakle. Viņš skatās uz manu ļengano žokli. Ar visu savu svaru spiegu boss uzguļas man virsu, pieliecas tuvu manai sejai un vēro to ar caururbjošu skatienu.

Viņa seja liecas arvien tuvāk - es nevaru pakusteties, nevaru. Vai viņš grasas mani noskūpstīt?

Tad viņš pagrieza seju sāniski uz kreiso pusi un ar ausi pie- plaka pie manas pieres.

Es visu sapralu.

Langa auss pie manas pieres spieda manu galvu pret cieto asfaltu.

-   Es nevaru sadzirdēt domas tava galva, - Langs pavēstīja, pieceldamies četrrāpus un hipnotizēdams mani ar skatienu, ka ja- guars paralizē savu medījumu. - Vai tavas domas skan kori vai solo? Vai tas virknējas teikumos un rindkopas? Tiek izkliegtas vārdos? Vai ari tas vairak līdzinās… plašajam zinašanām, kuras esi apguvis?

-   Kjā-tri! - Siekalas teceja pa manu vaigu.

Iesprostota Ērika specigaja apskāviena, stāvot pie balta kadil- jaka, Heilija iesaucās: - Ko tu gribi?

Langs piecēlās un pagriežas pret viņu. - Ko mes visi veļamies?

Ēriks šņukstēja un satvēra Heiliju vel ciešāk. Viņš klausīja musu bosa pavēlei.

Mans kreisas rokas mazais pirkstiņš noraustijas.

Langs sacīja I teilijai: - Tu gribi mani nogalinat. Tāpēc tagad apklusti, vai ari Ēriks dabūs lodi mugura.

-Aff-affko.

-    Vai velies ko piebilst, Viktor? - Langs paskatijas pulksteni. - Vel paies kadas divdesmit piecas minūtes, līdz kļūsiet rīcībspējīgi. Taču tas nenozīme, ka varesiet te vienkārši gulšņāt un but nekam nederīgi. Jums jādod savs ieguldījums kopēja lieta.

-   Tre… e.

-   Traks? Vai gribi pateikt, ka neesmu normāls? - Spiegu boss paraustīja plecus. - Tas ir tikpat labs vārds ka visi pārējie. Taču, tiklīdz tu kaut ko pasaki, ta ierobežo savu izpratni par to. Protams, ka izpratnes nozīme tiek pārvērtēta. Neapspriedīsim, kāpēc.

Runājot par daktera F. slepkavību - tas bija trako suņu roku darbs.

Ta nebija iekšēja, patvaļīga renegatu sazvērestība, kas sagrautu Ameriku.

Tas nebija ārējo spēku, ļauno svešinieku uzbrukums Amerikai.

Tas viss bija trako suņu roku darbs, kurus vadīja un komandēja viens no viņu pašu vidus.

Langs parkapa man pāri.

Mana laba kāja noraustījās.

Viņš izgāja no mana redzesloka. Pagriezu galvu uz sāniem. Zeins bija sabrucis blakus Raselam. Reiz grupas terapijas laika elektriska šoka eksperts Ēriks pastastija, ka elektriskais šoks var padarīt normālu cilvēku rīcībnespējīgu uz divdesmit minūtēm. Zeins un Rasels tika apstulbināti ar dumu granatu un pec tam divas reizes saņēma elektriskā šoka triecienu. Viņi ir atslēgušies uz ilgu laiku.

Trankvilizators neirotoksms bija pielīmējis mani pie asfalta. Fs varēju vienīgi pakustinat acis, pagriezt galvu un sajust tirpas vienā pirkstiņa un kaja.

Atveras un aizcirtas kadiljaka durvis. Pagriezu galvu taja virziena.

Ieraudzīju Langu smaidam, kad viņš pagrieza aizdedzes atslēgu, lai atvērtu mašīnas bagāžnieku. Rakņadamies bagažnieka, Langs sacīja: - Viktor, ta ir tava vaina.

Nē! Tu mv taisnību!

Mana mutes atvēras, ka es to biju gribējis, taču nespeju kontrolēt meli.

- Tu esi mans atradums. - Viņš nometa savu šineli uz asfalta. - Ari es reiz strādāju Āzija un biju kaujinieks. Es paturēju tevi acis toreiz, kad aģentūrā, Terorisma apkarošanas centra - taja jucekli, ko dēvē par valsts iekšejo drošību - sāku virzīties augšup pa karjeras kapnem.

No bagažnieka viņš izcēla ieroču vesti. -1917. gada vācu zemūdenes terorizēja Amerikas Austrumu piekrasti. Toreiz mušu valsts nespēja atri noreaģet uz šadu teroru, izraisīja skandalu un pamudinaja federālo valdību reorganizēt to institūciju, ko politiķi un prese mēdza dēvēt par lempīgu slepeno dienestu aģenturu jucekli. Viena lieta musu valsti allaž ir labi padevusies - veidot absurdas shēmas.

Ieslidinājis roku ieroču vestē, Langs turpinaja. - Lieta ir tada - jo dedzīgāk kaut ko reorganizē, jo vairak viss paliek pa vecam. Tad kāpēc nopūlēties?

Pasmaidījis un noklikšķinājis ieroču vestes spiedpogas, spiegu boss pajautaja: - Ka es izskatos?

Sajutu pulsāciju kreisaja roka. Manas lupas ietrisejas, bet no tām naca vienīgi nesakarīga skaņa: - Ee. E-ē… e.

-   Vai saciji es? Neesi tik egoistisks. - I .angs ielika elektrošoku cita vestes kabata. Ar limlenti viņš piestiprināja trankvilizatoru pistoli vestes cilpiņās blakus divām dumu granatām. - Ja mes runājām tieši par tevi, tev nāksies palaist garam varenu skatu. Bet tas nebūs varens skats, kad atvērsi acis un sapratīsi, ka tavā priekša viss virpuļo un mutuļo - tagadne, pagatne un iespejama nākotne sajaukusies kopa vienā liela vilni. Ja dzirdēsi miljoniem čukstu, varēsi uz tiem sērfot, iemācīties, ka tikt gala ar viļņiem. Sērfotājs vairs neslīd pa viļņiem, tagad viņš tos pakļauj sev.

Stavlaukuma tumsa sirmais virs ar ieroču vesti mugura izdarīja līganas kustības no vieniem sāniem uz otriem. Melnas kung- fu kurpes piekļāvās asfaltam, it ka viņš sērfotu pa milzīgu cuna- mi vilni. Viņa rokas bija izplestas nevis tadeļ, lai noturētu līdzsvaru, bet lai izteiktu pārdzīvojumu.

Ta ka viņš bija hagua cīņas mākslās eksperts, tad metas cauri aplim, griezdamies un locīdamies ka sērfotājs, pec tam ka pūķis, tad atkal ka sērfotājs, līdz beidzot atkal atgriežas realitatē un kļuva par viru ar ieroču vesti mugura.

-   Mena tu iekriti cauruma, - viņš man stastija. - Mani paaug- stinaja amata slepenaja dienestā Valsts drošības padome Baltaja nama, kur es varēju paveikt… tik lielas lietas.

Nevaru pakustināt kaļu.

No manas mutes atskanēja vārdi: - Redzu tevi. Ari viņi sapratis, ka esi traks.

1 angs pasmaidīja. - Nē, musu gudrie viri pasauli vērtē pēc ta, ko viņi redz spoguļattēlā.

Ar meli aplaizīju lupas: - Dakteris Fridmans.

-    Nevarēju pieļaut, ka musu vidu paradītos psihiatrs. Mene- šiem ilgi centos to novērst. Tads precedents jau ir bijis - Votergei- tas laika valsts drošības vadošie darbinieki Valsts drošības padome slepus iekļava psihiatru, jo baidijas, ka Niksons ir sajucis prata. Staigājot pa Balto namu, viņš pavisam viegli varēja palaist raķetes, pat masu iznicināšanas ieročus. CII' faila dakteris Frīd- mans bija nosaukts par novērotāju. Viņš butu varējis mani atšifrēt.

Langs iegaja laternas gaismas strele un turpinaja: - Es nedrīkstēju ta riskēt. Mani varēja iespundēt psihiatriskaja slimnīca. Ne- grasijos pieļaut, ka dakteris Fndmans mani pataisa par vienu no jums. Hei! Esmu laimīgs, jo patiku sev tads, kads esmu.

Man tirpa rokas. Izvingrini tās.

-   Pirms tikšanas ar mani Fndmans devas uz īslaicīgu psihiatra aizvietotāja darbu Mena, -1 .angs stastija. - Zināju, ka man viņš jānogalina, jo tieši tur viņa nāvei butu drošs un loģisks izskaidrojums. Ņujorka ir klasiska slepkavību vieta, bet pec Menas viņš grasijas uzreiz braukt uz savu jauno darbavietu. Man viņš bija jaaptur, pirms viņš uzradas taja vieta, kur biju es. Turklāt jus pieci bijāt perfekts aizsegs manam izplānotajam noziegumam. Atradu kadu, kas varētu tikt ar to gala. Ta bija armijas masiņa, narko- mane. Viņu varēja pārliecināt ar patriotiskam jutām, turklāt viņa baidijas nonākt cietuma, baidījās piedzīvot savu neizbēgamo iznīcību. Viņu apmacija veterinārārsts, kurš domaja, ka gatavo viņu AMV uzdevumam.

Pasaule, kur cilvēki pieņem tikai to, ko kads viņiem pasaka, viņiem rodas nepieciešamība zināt; iztēles spēkam ir milzīga vara.

Kaut kas ar berzējas pret asfaltu. Izstiepis kaklu, ar grūtībām atrāvu plecus no zemes, lai paskatītos…

Ta bija Karija, kas centas piecelties kajas. Viņas laba roka grābstījās gar tukšo ieroča maksti.

Pangs atplēsa limlenti un, ejot pie viņas, sacīja: - Nomierinies.

Spiegu boss iešāva Karijai ka ja trankvilizatora šautriņu.

-    Aģente Rada, - viņš uzrunaja Kariju, izvilkdams šautriņu no viņas ļengana ķermeņa un nolikdams to kaudze pie parejiem ieročiem un aprīkojuma, - labak atpūties un, būdama priekšzīmīga aģente, klausies, ko tev saka.

Viņš atkal ar limlenti pielipināja trankvilizatoru pistoli pie vestes blakus granatam, izvilka no kabatas elektrošoka ierīci un iedeva 7.einam un Raselam trešo devu.

Ps pulējos pacelties uz elkoņiem. Manas kājas atradas man priekša, pievienotas nejūtīgajam ķermenim. Redzēju, ka Ēriks bija cieši apskāvis Heiliju. Stāvot pie balta kadiljaka, abiem pa vaigiem ritēja asaras.

-   Viktor, ta ir tava vaina, - Langs velreiz atkārtoja. - Pat ja zemākie CIP ešeloni būtu uzskatījuši Pridmana nāvi par slepkavību, ar jums - neapšaubami aizdomās turamajiem - nekas slikts nebutu noticis.

-   Tā tikai jus sakat.

-   Ja, - Pangs apstiprinaja, - ka tavs rādītājs es ta saku. Un kas notika talak? - viņš pavicinaja roku. - Man ļoti patika jusu bēgšana! Ps tiešam visādi veicināju jūsu pazušanu, bet vai jus paklausījāt manai labajai gribai? Vai jus pazudāt no skatuves? Ne. Un tas bija stulbi.

-Spītīgi.

-    Vardi, tukšas runas, vieni vienīgi vardi! - Langs iesaucas. - Tas visas ir muļķības. Mums jaķeras pie darba. Turklāt, Viktor, - sacīja virs, kas bija mani pārvērtis par traku suni, - es beidzot sniegšu tev to, ko tu patiešam vēlies. Tava dumpošanas un izlaušanās no pils ir tava treša pašnaviba. Tikai šoreiz tu nenopude- lēsi ka iepriekšejas reizes.

Te nu ta bija - drūma patiesība. Man bija vienīgi jāguļ, un es saņemšu to, ko tik ilgi biju velejies - atbrīvošanu no vainas izjūtas mocībām. Man bija vienīgi jāaizmirst par visiem parejiem, kurus šaja tumšaja nakti Pangs bija sagūstījis. Man atlika vienīgi nedomāt par tiem miljoniem ļaužu, kurus šis jukušais pasaules vienīgas impērijas spiegu boss noglāstīs ar savam aukstajam, maniakālajam rokam.

-   Mes nevaram paši izvelēties, kada laika dzīvot, - es biju sacijis Derjai. - Mes vienīgi varam izvēlēties, kādus darbus darīt.

Turot mani un manus vienīgos dzīvos draugus gūsta aukstaja nakti un vientuļaja stāvvieta, Pangs teica: - Vai zini, kas mums šeit ir?

Viņa žests iekļava visu apkartni - gaismas kuli, kura viņš sta- veja, un mani, kas bija atstutejies uz elkoņiem, ieroču un aprīkojuma kaudzi blakus nekustīgajiem Zeina un Rasela ķermeņiem, kuri bija saņēmuši elektrošoku sēriju. Karija no neirotoksina devas bija iegrimusi vēl dziļākā nemaņa neka es. Heilija bija iesprostota Ērika skavās blakus baltajam kadiljakam.

-    Tas, kas mums šeit ir, - I angs turpinaja, - tiks likts lietā. Mums vienīgi jaizmanto tas, kas mums ir, un jaatšķeterē vajadzīga patiesība.

Vājprāts sajauks kriminālistiem pēdas, - viņš turpinaja. - Pieci izbēguši vājprātīgie. Viena nevainīga gūstekne - drošsirdīga CIP aģente, nolaupīta un nogalināta, izpildot pienākumu. Pec musu ziņotāju atskaitēm no Menas psihiatriskas slimnīcas, tu tiec atšifrēts kā grupas līderis. Jusu konta ir nozagtas automašīnas, ielaušanas mana maja, tas izdemolešana, manis nolaupīšana un atvešana šeit. Kāpēc jus tā nkojaties? Kas to lai zina, jus taču esat traki.

Mana balss no stāvvietās asfalta seguma: - Viņi parbaudis jusu cieto disku. Mekles ari citas pēdas.

-    Lai tik mekle! - Langs iesaucas. - Seko manai domai, lai parbauditu, ka visu esam izdarījuši pareizi. Tikai neuztraucies. Vienīgais iemesls, kāpēc policisti parbaudīs manu datoru, - lai salidzinatu lodes no tiem ieročiem, ar kuriem jūs, trakie suņi, šaudijaties. Turklāt varu saderēt, ka Rasels pilnīgi droši ir iznicinājis mana datora cieto disku. Ps pats instalēju to aizsardzības sistēmu un, kad to atveru, izdarot visas parastas darbības, ko btītu veicis jebkurš hakeris, sistēma pašiznīcinajas. Kāds varētu izmantot jūsu matricas, tas sarakstītas kartītes, un izdomāt, ka es esmu Kails Ruso. Ps domāju… Vai nepielaist uguni?

Lūk, mana vīzija! Tu ir izdevība. Mps pieci karājamies pie ceļamkra- na. Virs krastmalas paceļas dumu strūkliņa. Sadauzīta mašīna stāv naktī uz tumša lielceļa. Uz dzīvokļa griestiem tiek radīta spoku filma. Taču jaunajai filmai biļetes cena ir aprēķinata par izlietajam asinīm. Neatkarīgi no ta, kādas nelielas intrigas visā šaja sazvērestības shēma tika savērptas, man būs par tam jāmaksa sava cena. Ari maniem vienīgajiem draugiem uz šis zemeslodes būs par to jāmaksā.

Tieši tagad es sapratu dzīvības patieso būtību

Dažkart mums atliek vienīgi izvēlēties, kurš no visiem ļaunumiem ir tas mazākais.

Langs teica: - Noorganizēsim jums un parejais pasaulei vienu kārtīgu sprādzienu. Vispirms būs neprātīgā apšaude, kura es un aģente Rada atbrīvosimies no saviem gūstītajiem. Viņa būs varone. Viņa dabūs ieroci un uzspridzināsies. Ari es dabušu ieroci - tikai ne manējo, tas būtu parak vienkārši. Noslauciju savus pirkstu nospiedumus no visa aprīkojuma, izņemot jusu pistoļu stobrus, kaut ari paies ilgs laiks, lidz to atklās. It īpaši jau tad, ja te notiks sprādziens un ugunsgrēks.

Nē! Es aizmirsu vēl kaut ko! - Langa acis iemirdzejās. - Kad bušu ticis galā ar savu spiega misiju, gaidot glābējus, es jau bušu drosmīgi satīrījis visu to ķepu, kas bus te palikusi pec sprādzienā. Bušu visu satīrījis, lai zem parvalkiem paslēptu līķu atliekas. Te nebūs nekādu reportieru, ne ari valdības okšķeru. I'ie visiem pierādījumiem bus redzamas manas lieliskas, atbildīgas pūles, kas visu padarīs par tīru, ticamu un veļamu patiesību! - Saviebdamies Eangs pajautaja: - Mums ir tikai jaatrisina viena liela problēma - kurš mirs pirmais?

Mans ķermenis joprojām bija nejūtīgs no jostasvietas uz leju, rokas vel joprojām izjuta neirotoksina iedarbību; spēju vienīgi atstutēties uz elkoņiem. Es sacīju: - Tas būsi tu.

No redzētajam nākotnes vīzijām viņa seja ļoti lēnam atgriezās tagadnes realitates izjuta, un Langs ieraudzīja mani guļot uz stāvlaukuma asfalta un skatamies uz viņu. Viņš noteica: - Vai tiešam?

Man bija tada sajūta, ka krūtis žņaugtu metala stieples, kas aptītas man apkārt. I,ai ievilktu dziļu elpu, man bija tās jāpar- pleš. Izjūtot lielas sāpes, es tomēr to izdarīju un atbildēju, cik vien skaļi spēju: - Tads ir dabas likums.

Langa sejā paradijās baiļu grimase: - Vai ta ir tava ilūzija? Vai doma, ka tāds ir mans liktenis, un tapec… Kas ir?

Smaga ciņa, lai varētu ievilkt elpu, bija laupījusi man spēju mnat.

- Varbūt gribi zināt, kad tas notika? - Langs pajautaja. - Kad es aptveru savu galveno bulibu? Vienmēr esmu bijis… unikāls. Lai cik ironiski tas ari būtu, bet pec musu pēdējas sapulces notika spējas izmaiņas mana pašapziņa. Vai tu vel joprojām centies izdarīt pašnāvību?

No manam lupām atskanēja: - Dabas likums!

-    Tieši to jau es tev stāstu! Mana atmoda notika Baltā nama apspriežu telpā nakti pec 11. septembra, kad pāri Ņujorkai veļās dumu un putekļu mākonis, ari pari upei uz Pentagonu un taja Pensilvanijas lauka. Musu valsts gaišakie politiķu prati bija sasēdušies pie galda apspriežu telpā, un ikviens vēlējās saņemt atbildi uz jautājumu - kāpēc? No manam lūpām izlauzās - kāpēc gan ne? Tici man, man bija janomaske savas vieglprātīgās domas, lai paliktu taja telpa.

Ps ar mokām jau trešo reizi izteicu: - Dabas likums!

-    Kads dabas likums? - Pangs iebļāvās. - Vai spiegu? Tādu musu pasaules neredzamo cilvēku ka mēs? Spiega galvenais uzdevums ir mānīties un manipulēt, melot un mirt.

Manas krūtis dega un cilājās. Sirds sitas pret smagajam ribām. Galva šņāca, balta gaisma - nedrīkst atslēgties! To nedrīkst teikt! Tas jasaka. To nedrīkst darīt! Citas iespejas nav.

Mans skatiens novērsās no Panga. Palūkojos uz balto kadilja- • ku, kur Ēriks turēja Heiliju savos apskavienos. Ps noķeru abu acu skatienu un ar pedējiem speķiem izdvesu vārdus: - Ne viņš!

Pangs pajautaja: - Vai ne viņš attiecas uz mani? Uz dabas likumu?

I leilijas seja pavīdēja smaida atblāzma: - Ērik! Paklausi bosa pavelei! Izdari kaut ko vērtīgu. Turi mani tā, lai mes paliktu kopa uz mūžīgiem laikiem!

Viņas komanda izraisīja Prika bailes, viņam nebija citas iespejas ka vienīgi paklausīt. Tas bailes iespiedās dziļi viņa būtība un mīlošajā sirdi.

Pangs metas pie Prika un Heilijas, viņš sajuta briesmas. Viņš atbrīvoja no līmlentes trankvilizatoru pistoli - tā bija tukša, bet viņš bija virs, kas bija apmacits tuvcīņas taktika, un tāpēc metas virsu pārītim, kas, cieši kopa sakļavušies, stāvēja blakus baltajam nezveram. Paķēris pistoli, viņš to trieca pret Heilijas roku, ko Ēriks bija piespiedis viņai pie vidukļa. Trieciens trapija Heilijai krūtis virs Prika rokām, un viņa iekliedzās…

Ēriks sagraba Pangu un pievilka tuvu klat.

I angs aizlidoja kopa ar savu uzbrucēju, visi trīs savijušies ķermeņi atsitas pret kadiljaku. Ēriks izmantoja sava ražena auguma

priekšrocības, un viņi triecas pret mašīnas sāniem. I anga mugura atsitās pret mašīnas metala karkasu. Trieciena spēks izsita viņam no rokam trankvilizatoru pistoli, l leilija ar vienu roku turēja viņu cieši klat, bet otru roku uzlika uz viņa mutes kā ķetnu, lai vienīgais, ko 1 ,angs spētu izdvest, butu gārdzošās skaņas un vaidi. Ēriks izpildīja pavēli un ar vienu roku stingri turēja Heiliju, bet otru izmantoja, lai sistu bosam.

Tam bosam, kurš tika izsmērēts gar kadiljaka logiem, bosam, kurš centas noturēties kājas, kamēr Ēriks stingri turēja visu trijotni, piespiestu pret kadiljaku.

Viņi slīdēja no priekšējam durvīm līdz aizmugures durvīm.

Sirmais spiegu boss lika lietā elektrošoka ierīci.

Cauri Ērika ķermenim izgāja strāvās trieciens. Nē - vel viens elektrības triecieas izgaja cauri ta vira augumam, kas bija pārcietis simtiem daudz spēcīgāku triecienu. Elektrības trieciens izskrēja cauri no muguras lidz krūtīm, un tad caur Ērika ķermeni strāvās trieciens tika novadīts ari līdz abiem pārējiem, kurus viņš bija piespiedis pie auto metala karkasa.

Ēriks trīcēja un bija apstulbis. Heilijas rokas noslīdēja gar sāniem, viņa saļima. Viņa butu nokritusi, bet Ēriks viņu cieši turēja. Turot Heiliju, bija jātur ari Langs. Vajpratigā cilvēka gribasspēks bija noturējis spiegu bosu uz kajam, kamēr šis trio slīdēja uz. mašīnas aizmuguri.

Taja paša bridi, kad I leilija naca pie samaņas, viņa satvēra kadiljaka benzīna bākas vāciņu. Viņai tas bija rokā, kad Langs atguva speķus.

- Erik! - Heilija iesaucas.

Ar asu rāvienu viņa pacēla pie sejām savu trofeju - kadiljaka benzīna bakas vāciņu.

Ēriks nokliedza: - Apskauj mani!

Tā es ari nekad neuzzināju, vai viņš atkārtoja pavēli, lūdza, vai teica.

Heilija atkliedza: - Jā!

Ērika roka pazuda trīs ķermeņu jūkli un Langa veste sameklēja divas dūmu granatas.

Norava detonatorus.

Redzēju, ka izlido granatu drošības gredzeni. Nogulos uz muguras un ar rokām aizklaju seju, kura jau tapat bija apsvilušas uzacis.

Abas dumu granatas blakus kadiljaka benzīna bakai, no kuras izgaroja benzīna tvaiki, uzliesmoja ar baltu, dzirksteļojošu liesmu.

baltais nezvers uzsprāga ar milzīgu troksni, oranža uguns bumba izgaismoja naksnīgo stāvvietu. Pāri četriem nekustīgajiem spiegu augumiem veļās svelmejošs karstuma vilnis.

Atkritumu savakšanas mašīna apstājas blakus kādai vecai automašīnai netālu no Parktonas dabas rezervāta Merilendas pavalsti, lai satīrītu nejaušā sprādzienā vietu, ši bija musu misijas devītā diena, un līdz pulksten 11:15 viss jau bija gandrīz novākts. Robusti viri lielos kombinezonos aizraidīja prom no stāvvietas mašīnu ar pieciem pusaudžiem, sakot: - Tur ir briesmīga smirdoņa. Pāris musu puišu jau gandrīz apvemas.

Meitene, kas izskatījās pec grupas barvedes, teica saviem draugiem: - Es to smaku sajutu. Smird pēc benzīna, degušas gumijas un… phe… sadegušiem matiem un miesas!

Tīņi aizbrauca atpakaļ uz savu garlaicīgo pilsēteli, kur neviens nekad nebija sūtījis savus draugus nave. Pēc pusaudžu domam, viņiem paveicies, ka nav pieķerti skolas bastošanā. Lai sevi piesegtu, viņi nestastija nevienam pieaugušajam, ko bija redzējuši.

Līdz pulksten 11:15 nomelnējušais 1959. gada kadiljaka korpuss bija iecelts lielas kravas mašīnas piekabe un pazuda zem brezenta apvalka, it ka nekad pat nebutu eksistejis. Pārejās paliekas tika saliktas maisos un aizvestas prom speciālos nemarķetos furgonos.

Līdz pulksten 11:15 vietējais baņķieris bija izpildījis FIB pilnvaroto aģentu prasību, kuri oficiāli izmeklēja zagļu bandas lietu, kas viltoja bankas čekus. Baņķiera informācijā papildinaja mūsu teikto un ierosināja operatīvo izmeklēšanu, kas sākotnēji, pec pirmā pieprasījuma nebija ņemta vērā, bet līdz pulksten 11:15 tika apstiprinata un izrādījās patiesa.

Tas nozīmēja, ka līdz pulksten 11:15 AMV kaujinieki, kas pēc savas ierašanas bija ielenkuši Zeinu, Raselu un mani, tika atsaukti un atstaja mus vienus pašus.

Mēs, trīs vājprātīgie, stāvējām okeana malā.

Līdz pulksten 11:15 debesis bija zilas. Mums priekša atklajas okeana līča plašumi; bangas tagad bija nomierinājušās un pārvērtušās nelielā ūdens ņirboņa. Mums virs galvas lidinājās putni. Ieelpojot svaigo gaisu, mēs arvien vairāk atbrīvojamies no eksplozijas smirdoņas un ugunsgrēka smārda.

Rasels ierunājas: - Vik, tieši to viņi abi bija gribējuši.

Zeins piebilda: - Tu neliki darīt 1 Ieilijai un Ērikam neko tādu, uz ko viņi paši nebūtu parakstījušies.

-   Ja, - es noteicu.

-   Tas nebija ta, ka iepriekš, - Rasels atzina.

-    Nekad jau nekas neatkārtojas.

Okeānā ņirbēja sīki vilnīši.

Rasels man sacīja: - Abas reizes tavs izpildījums bija pats la- bakais, kāds toreiz bija iespējams.

Beidzot ari es tam noticēju un saciju: - Šķiet, ka mani ir grūti nogalinat. Droši vien tas ir labi.

-    Tieši ta. Un mums ir ļoti paveicies, ka tagad varam stavet šeit.

Ūdens ņirbēja.

Rasels izstiepa roku. Mes vērojam, ka tā dreb. Viņš paraustīja plecus. - Vai kāds neveļas zāles, kuras mums iedeva?

-   Ne, - es atteicu. - l'at atteikušies no zālēm, mes to paveicam. Protams, visi kopa, ar draugu atbalstu.

Zeins papildina ja: - Mēs visi esam paveikuši lielu un svarīgu darbu.

Rasels pievienojās, skatīdamies uz nokvēpušo stavlaukuma asfaltu: - Visi, kas piedalījās šaja misija.

-   Mēs visi kopa to paveicam, - es rezumēju. - Esiet sveicināti jaunaja dzive!

-Žel gan, ka visas tavas mantas palika kadiljaka, - Zeins man izteica lidzjutību. - Tur palika Derjas fotogrāfija un stikla sniega bumba.

Es paraustīju plecus. - Varbūt man nemaz nav žel.

-   Tu to ta pateici, it ka atteiktos no piedāvātās kafijas krūzites, - Rasels koastateja. - Man sirds izlēks pa muti, tā sitas kaut kur pie ribām.

-    Un man ir japačurā… atkal, - Zeins secinaja.

-    Es kādu laiku negribēšu sēdēt pie stūres, - atzinos.

Rasels pajautāja: - Vai tu viņiem noticēji? Par to, ka mums tu- vākajas dienas, kamēr notiks nopratinašana un liecību uzklausīšana, nav jaatgriežas pili, ja vien paši to nevēlamies.

Es tikko manami paraustīju plecus. - Nu, mes jau vienreiz no turienes aizmukam. Par laimi, vēl joprojām esam traki.

Mēs visi trīs iesmejamies.

Mums virs galvas iekliedzas kaija.

-   Ticu, ka, lietojot jaunakās zāles, viņi var mūs izārstēt, - Rasels teica.

-   Ar visprogresīvākajam psihisko slimību ārstniecības meto- dem. - Ps nogrozīju galvu, kura, par laimi, nebija iešauta neviena lode. - Mes esam viņiem vajadzīgi. Viņi sev aiztaupīja lielu uztraukumu. Viņi izglāba pasauli no traka pašnavnieka amoka skrējiena uz balto namu. Mēs esam viņu veiksmes pierādījums - pat ja esam slepeni un neviens par mums neuzzinās.

Pašļūkajis kajas, Rasels paraustīja plecus. - Ps varbūt tur atgriezīšos.

Mes ar Zeinu skatījāmies uz viņu.

-    Ne jau uz palikšanu, - viņš piebilda. - bet… neesmu pārliecināts, vai reāla pasaule ir gatava manam uznacienam.

Nespeju atturēties un pabužinaju Rasela matus, it ka viņš butu mans jaunakais brālis.

Un viņš man uzsmaidīja.

Karija atstaja aģentūras cilvēku bariņu un pievienojās mums. - Mēs tūlīt brauksim prom.

-    Labi, - es atbildēju. - Uz kurieni?

-    Ee… - viņa paskatījās uz Zeinu.

Zeins lūkojas uz mani.

Rasels skatijas sīko vilnīšu ņirboņā.

-   Vik, - Zeins mani uzrunaja. - Es vairs neesmu kopa ar tevi.

-   Mes esam kopā, - Karija sacīja, paņemdama Zeina roku.

-Ko?

Rasels skatijas sīko vilnīšu ņirboņa.

-    Tas mums visiem ir bijis garš un grūts ceļojums, - Karija sacīja.

Atcerejos skatienus, vārdus, skaņas, aizvērtās moteļa istabas durvis.

-    Kas par to zinaja? - es nočukstēju.

Rasels man atbildēja: - Visi, izņemot tevi.

Es neslēpu savu sašutumu: - Viņš ir tik vecs, ka var but tavs tevs!

-Mums padoma ir kaut kas cits, - Karija atbildēja.

Kaut kas mani partruka, un man kļuva vieglāk. Es sacīju: - Piedražu jus abus!

Zeins atbildēja: - Nu ne! bet es tagad to varētu… un varu to izdarīt.

Zeina smaids lika manai sirdij prieka salekties.

-   Superīgi! - Rasels noteica. Viņi sasitas ar plaukstam ka divi reperi kapuces, un Rasels piebilda: - Velak.

-   Tieši ta.

Ejot prom, Karija pieķeras Zeinam pie rokas ar tadas sievietes speķu, kura ieguvusi kaut ko īpašu, un viņš turēja Karijas roku ar tada vīrieša pacietību, kurš zinaja, ko nozīme gaidīt.

Ūdens skalojas pret krastu pie manam kajam.

-   Es jau tev sacīju, ka tu nedabūsi sievietes, - Rasels sacīja.

-    l ai nu kurš to teiktu, - es nomurmināju.

Mums pie kajam ņirbēja sīki vilnīši.

-   Nu, - Rasels pec kāda briža ierunājās. - Vai tu pats zini, ko gribi darīt?

Mums pie kājām ņirbēja vilnīši. Virs galvas pletās zilas debesis. Aiz muguras bija melns, nokvēpis ugunsgrēka pleķis uz asfalta un sīki sasista stikla gabaliņi, kas laistijas ka dimanti. Vilnīši ņirbēja.

Un es atbildēju: - Ja, es to zinu.

Džeimss Greidijs

TRAKIE SUŅI

Redaktore Inga Žebere Korektore Inguna Sudmale Maketētajs Igors Iļjenkovs Atbildīga sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, talr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfijā", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes iela 1A.

Dž. Greidijs

Gr 379 Trakie suņi/ No angļu vai. tulk. Elita Līdumniece. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. - 416 Ipp.

Džeimsa Greidija 'Trakie suņi" pieskaitāmi moderno trilleru kategorijai, kuros netrūkst ne humora, ne dzīves baudas.

Galvenie romāna varoņi ir četri vīrieši un viena sieviete. Reiz viņi bijuši Amerikas labakie kaujinieki, visizcilākie cīnītāji ar sabiedrības padibenēm, bet tagad kļuvuši par trakajiem suņiem - nodoti, bēguļojoši, izvairoties no ārstu uzraudzības, meklējot nodēvēju CIP iekšiene.

"Trakie suņi" ir spriedzes pilns trilleris, kas iesaista rnus spiegu afēras no Irakas kara līdz Ņujorkai, no Bosnijas līdz. Vjetnamai un 21. gadsimta kareivīgajai Vašingtonai. Tikpat meistarīgi kā Džeimss Dīns mūsu pieci varoņi ar mērķtiecīgiem manevriem, izveicīgām ielu cīņām, spridzināšanām un nelikumīgām kratīšanām atklaj daudz kā jauna lajā pasaule, ko mēs saucam par realitāti.

Viņus var uzskatīt par trakiem slepkavām, bel lajā paša laika viņi tik ļoti līdzinās mums - pārējiem; pasaulē, kas sajukusi prāta, šie cilvēki cīnās par veselo saprātu, drošību un mīlestību. Ja viņiem izdosies uzveikt gan labos, gan ļaunos spēkus, varbūt viņi saņems grēku izpirkšanu un pestīšanu. ISBN 978-9984-35-372-2

Atsauksmes par "Trakajiem suņilm" un Džeimsu Greidiju

"Trakie suņi" ir literārs ekvivalents vitālajam un enerģiskajam I lenti rokam; tas ir rokenrola romāns, kas tiek izkliegts pilnā balsi un nekad nezaudē tem/xi. Džeimss Greidijs, modernā spiegu trillera karalis, ir atgriezies ar triumfu." Džordžs Pelekanos

"Greidijs ir intrigas meistars." Džons Grišams

"Izcili izdomāts sižets, kas atklāj vistumšākos noslēfMimus. "Trakajos suņos" dzirksti humors, noliek prātam neaptveramas spiegu mahinācijas; romāns liks gavilēt an lasītāja dvēselei. Šo spriedzes pilno trilleri jus nevarēsiet vienkārši nolikt mala un aizmirst. Džeimss Greidijs ir profesionālis, kurš nekad nepievil savus lasitajus. Romāns "Trakie suņi" ierindojams laureatu kategorijā." Nelsons de Mills

"Mūsdienu pasaulē, kurā netmkst ātri lasamu detektīvromānu, Džeimss Greidijs mums sam/tejis patiesu bandu. Šī gramata reibina ka narkotikas, līdzinās Kena Keisija "Dusošajam tīģerim", Apslēptajam ļniķim. "Trakie suņi" pieskaitāmi pie literatūras klasikas, tas ir Greidija melnākais, spēcīgākais un šausmu pilnākais romāns kopš "Kondora sešām dienam"." Džons Ve is mans

"Kas par spriedzi! Vienreizēji personāži, traks un spraigs nolikumu virpulis, apbrīnojama autora meistarība. "Trakie suņi" līdzinās paša Greidija "Kondoram" un Hellera "Apburtajam lokam". Greidijs ir viens no izcilākajiem vanla meistariem, un viņa "Trakie suņi" ir īsts šedevrs!" S. J. Rozans

"Džeimss Greidijs raksta tieši un skaidri; viņa vardi dedzina kā karsta lava."

Stīvens Kūntss, Nexr York Times bestsellera Nodevejs autors

"Džeimss Greidijs ir meistars Vašingtonas intrigu vērļtšanā." Sīmors Heršs, Pulicera prēmijas laureāts

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta gramatveikals Latvija aicina Jūs savas lappusēs! Mušu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Greidijs Džeimss Trakie suņi